Protokol Sigma

Robert Ludlum

(2001)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Americký investiční bankéř Ben Hartman si přijíždí do Curychu zalyžovat. Ve Švýcarsku nebyl od smrti bratra, který zde před čtyřmi lety zahynul při tragické nehodě. Jeho příjezd však spouští sled překvapivých událostí: při náhodném setkání na něj bývalý spolužák z univerzity Jimmy Cavanaugh vytáhne pistoli a chce ho zabít. Během následujících chvil umírá několik nevinných lidí, nepřežije ani Cavanaugh. Ben Hartman sice vyvázne, ale stává se štvancem na útěku.Agentku amerického ministerstva spravedlnosti Annu Navarrovou pronásleduje po celém světě jakýsi zabiják. Jeho útoky přežije jen díky štěstí, dobrému výcviku a pohotovosti. Atentáty mají souvislost s jejím současným úkolem: vyšetřováním náhlých – a zdánlivě nesouvisejících – úmrtí řady velice starých mužů. Zemřel spojuje jediná věc: více než padesát let starý svazek v archivu CIA, označený záhadným heslem Sigma. Kdosi je však vždy jeden krok před Navarrovou. Mrtvých přibývá a její vlastní život visí na stále tenčím vlásku.S Benem Hartmanem svede Annu náhoda. Oba si však uvědomí, že jejich jedinou nadějí na přežití je vzájemná spolupráce. Začínají společně odhalovat hrůzná tajemství, která zůstávala dlouhá léta skryta za heslem Sigma. Tajemství, jež ohrožují veškeré dosavadní jistoty a stavějí do jiného světla celou moderní historii. Sigma totiž představuje kolosální podvod, který má brzy začít nést své ovoce.

Copyright © 2001 by Myn Pyn LLC

Translation © 2002 by Michael Havlen

Cover illustration © 2002 by Petr Willert

Cover design © 2002 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena

Nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu držitele práv.

Z anglického originálu THE SIGMA PROTOCOL,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York, 2001,

přeložil Michael Havlen

Odpovědný redaktor: Vratislav Konečný

Korektura: Jana Šafaříková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Ilustrace obálky: Petr Willert

Grafické zpracování obálky: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava,

v roce 2002

ISBN 80-7303-098-5

Robert Ludlum

Protokol sigma

1

CURYCH

„Nechcete během čekání donést něco k pití?“

Hotelový sluha byl podsaditý muž, který mluvil anglicky jen se špetkou přízvuku. Na zelené uniformě se mu blyštila mosazná jmenovka.

„Ne, děkuji,“ řekl Ben Hartman a unaveně se pousmál.

„Opravdu ne? Ani čaj? Nebo kávu? Minerálku?“ Poslíček na něj zíral s dychtivostí člověka, jemuž zbývá už jen pár minut, aby si zajistil ještě tučnější spropitné. „Moc se omlouvám, že má vaše auto zpoždění.“

„To nevadí, vážně.“

Ben stál v hale hotelu Svatý Gotthard, což byl elegantní podnik, který se specializoval na zámožné mezinárodní obchodníky — a proč si to nepřiznat, já jsem jeden z nich, pomyslel si Ben trpce. Na recepci se už odhlásil a teď přemítal, jestli nemá poslíčkovi zaplatit, aby nechal jeho zavazadla na pokoji, nepronásledoval ho na každém kroku jako stín a bez ustání se mu neomlouval za to, že vůz, který ho měl odvézt na letiště, ještě nepřijel. Luxusní hotely po celém světě své zákazníky s oblibou takto hýčkají. Ben však cestoval dost často, a tak ho to obtěžovalo, ba přímo rozčilovalo. Tolik se snažil vymanit ze sevření konvencí, ale vyčpělé výsady smetánky nakonec přece slavily vítězství. Poslíček ho považoval za jednoho z bohatých rozmazlených Američanů.

Benu Hartmanovi bylo třicet šest, ale toho dne se cítil mnohem starší. Nemohla za to jen únava z cesty, i když z New Yorku přiletěl včera a ještě si na nové prostředí nezvykl. Bylo to i tím, že se vrátil do Švýcarska. Ve šťastnějších dobách tam trávil hodně času. Jezdil jako o závod na lyžích i v autě a mezi spořádanými domorodci s kamennou tváří si připadal jako nespoutaný živel. Rád by ten pocit zažil znovu, ale nešlo to. Ve Švýcarsku nebyl už čtyři roky, od té doby, co zde zabili jeho bratra Petera. Byli jednovaječná dvojčata a nejlepší kamarádi. Ben věděl, že v něm cesta probudí staré vzpomínky, ale bylo to horší, než čekal. Teď si uvědomoval, jakou chybu udělal, že se sem vrátil. Od okamžiku, kdy přistál na letišti v Klotenu, byl rozrušený a utápěl se v emocích. Cítil zlost, zármutek i osamělost.

Nedával to ovšem najevo. Předchozího odpoledne uzavřel menší obchod a ráno měl přátelskou schůzku s doktorem Rolfem Grendelmeierem ze švýcarské Union banky. Pochopitelně zbytečnou, ale člověk musí klientům vyhovět, že. Předstíraná srdečnost patřila k jeho práci. Upřímně řečeno, byla vlastně její pravou podstatou. Bena občas děsilo, jak snadno se s tou rolí ztotožnil. S rolí jediného žijícího syna Maxe Hartmana, dědice rodinného majetku a ředitelského místa v prosperující firmě Hartman Capital Management, kterou jeho otec založil.

Ben se naučil ovládat všechny triky mezinárodních financí — měl šatník plný obleků značek Brioni a Kiton, nenucený úsměv, silný stisk ruky a především pohled: pevný, vyrovnaný a zaujatý. Byl to pohled, z nějž čišela odpovědnost, spolehlivost a inteligence a který nezřídka skrýval zoufalou znuděnost.

Do Švýcarska však Ben ve skutečnosti nepřijel za obchody. Z Klotenu ho mělo malé letadlo přepravit do Svatého Mořice, kde ho čekala dovolená na lyžích s jedním nesmírně bohatým postarším klientem, jeho ženou a údajně krásnou vnučkou. Klient ho přemlouval přátelsky, avšak vytrvale. Ben dobře věděl, že je to vějička. Reprezentativní a zaopatřený svobodný muž na Manhattanu byl zkrátka dobrou partií: klienti se mu neustále snažili dohazovat své dcery, neteře či sestřenice. Odmítat bylo těžké, protože nechtěl nikoho urazit. A občas skutečně potkal ženu, se kterou mu bylo dobře. Člověk nikdy neví. Koneckonců, Max chtěl stejně vnoučata.

Max Hartman, štědrý sponzor charity i postrach okolí, zakladatel Hartman Capital Management. Samorost, který uprchl z nacistického Německa do Ameriky s příslovečnými deseti dolary v kapse, hned po válce zde založil investiční společnost a neúnavně z ní budoval obří firmu. Starému Maxovi už bylo přes osmdesát let a bydlel sám v okázalém luxusu v Bedfordu ve státě New York. Stále řídil společnost a dával to všem náležitě znát.

Pracovat pro vlastního otce není nikdy lehké. Ale je to ještě těžší, když vás příliš nezajímá investiční bankovnictví a nevzrušují vás ani módní termíny jako „rozložení aktiv“ či „rizikový management“.

Anebo když vás skoro vůbec nezajímají peníze. Což je luxus, který si mohou dovolit hlavně ti, kteří jich mají hodně, jak si Ben dobře uvědomoval. Jako například Hartmanovi se všemi svými svěřeneckými fondy, soukromými školami a ohromným sídlem v okrese Westchester. Nemluvě o dvaceti tisících akrů pozemků poblíž Greenbriaru a tak podobně.

Dokud se Peterovo letadlo nezřítilo z oblohy, Ben se mohl věnovat tomu, co ho doopravdy bavilo: učení — a hlavně učení dětí, které většina lidí odepsala. Učil pátou třídu v jedné neblaze proslulé škole, která se nacházela v brooklynské oblasti známé jako Východní New York. Byla tam spousta problémových dětí a nechyběly ani gangy. Desetiletí grázlíci chodili ozbrojení jako drogoví magnáti z Kolumbie. Ale potřebovali učitele, který by se jim aspoň trochu věnoval. Ben takový byl a občas skutečně někomu pomohl.

Když však Peter zemřel, Ben byl v podstatě nucen vstoupit do rodinného podniku. Přátelům řekl, že to slíbil matce na smrtelné posteli, a opravdu to tak cítil. I kdyby neměla rakovinu, nemohl by ji odmítnout. Pamatoval si její ztrhanou tvář, pleť popelavou po další dávce chemoterapie a zarudlé kruhy pod očima připomínající modřiny. Byla téměř o dvacet let mladší než tatínek a Ben si nikdy nedokázal představit, že by mohla odejít jako první. Dělej, než přijde konec, řekla mu a statečně se usmála. Zbytek nechala viset ve vzduchu. Max přežil Dachau, ale přišel o syna a teď mu umírala i žena. Kolik toho může člověk vydržet, byť sebevíc silný?

„O tebe už taky přišel?“ zašeptala. Ben v té době bydlel pár ulic od školy v pátém patře zchátralého činžáku bez výtahu, jehož chodby páchly kočičí močí a linoleum na podlaze bylo samá boule. Ze zásady odmítal přijímat peníze od rodičů.

„Slyšíš, na co se tě ptám, Bene?“

„Moje děti mě potřebují,“ řekl Ben, ale v hlase už měl rezignaci.

„On tě potřebuje,“ odpověděla mu velice tiše. Diskuse skončila. Takže nyní chodil s velkými klienty na oběd a dával jim pocit důležitosti, mimořádné péče a cti, že se jim věnuje sám syn zakladatele. Zároveň potají vypomáhal ve středisku pro „problémovou mládež“, proti níž vypadali jeho páťáci jako neviňátka. A snažil se co nejvíc cestovat, lyžovat, létat na bezmotorovém kluzáku, jezdit na snowboardu nebo lézt po skalách. A také vystřídal řadu žen, ale na zakládání rodiny rozhodně nepomýšlel.

Starý Max musel počkat.

V hotelové hale plné růžového damašku a masivního vídeňského nábytku z tmavého dřeva ho náhle přepadla deprese. „Radši bych počkal venku,“ řekl Ben poslíčkovi. Muž v zelené uniformě se uculil:

„Zajisté, pane, jak si přejete.“

Ben vyšel do jasného poledního slunce, zamrkal a vmísil se do proudu chodců na Bahnhofstrasse, vznešené třídě lemované lipami, drahými obchody, kavárnami a také řadou finančních institucí sídlících ve vilkách z vápence. Poslíček za ním cupital se zavazadly a pak chvíli postával, než Ben vytáhl padesát franků a pokynul mu, že může jít.

„Ach, děkuji mnohokrát, pane,“ zvolal poslíček s předstíraným překvapením. Dveřníci by mu dali vědět, kdyby se jeho vůz objevil na dlážděné příjezdové cestě k levému křídlu hotelu, ale Ben nikam nespěchal. Vánek od Curyšského jezera byl osvěžující a přinášel mu úlevu od pobytu v nevětraných přetopených místnostech, kde byl vzduch prosycený vůní kávy a slabším, avšak nezaměnitelným pachem cigaretového kouře.

Ben opřel své zbrusu nové lyže značky Volant Ti Supers o jeden z korintských sloupů hotelu vedle ostatních zavazadel a pozoroval rušnou ulici plnou anonymních chodců. Nesympatický mladý manažer hýkající do mobilního telefonu. Obézní žena v červené bundě tlačící kočárek. Skupina nadšeně švitořících japonských turistů. Vysoký muž středního věku v tmavém obleku s šedivými vlasy staženými do copu. Doručovatel s krabicí lilií, oděný v tradiční oranžovočerné uniformě Blümchengallerie, sítě luxusních květinářství. A atraktivní blondýna v drahých šatech svírající nákupní tašku s nápisem Festiner, která se podívala Benovým směrem, a pak znovu — jen letmo, ale v očích jí přitom probleskl zájem. Jo, kdybych tak měl na tohle čas, pomyslel si Ben. Znovu se rozhlédl kolem. Dopravní ruch byl souvislý, avšak tlumený. Přicházel z Löwenstrasse, vzdálené jen několik desítek metrů odsud. Kdesi poblíž zavyl nervózní pes. Postarší muž ve sportovním saku podivně purpurové barvy, na Curych až příliš módní. A pak si všiml muže přibližně v jeho věku, který rázným krokem procházel kolem Koss Konditorei. Byl mu nějak povědomý…

Velice povědomý.

Ben si jej prohlédl pozorněji. Snad to není jeho spolužák z univerzity Jimmy Cavanaugh? Po Benově tváři se rozlil šibalský úsměv.

Jimmyho Cavanaugha poznal ve druhém ročníku na Princetonu. Jimmy zásadně nebydlel na koleji, kouřil cigarety bez filtru, z nichž by se normální smrtelník udusil, a v pití by porazil každého, dokonce i Bena, který v tomto ohledu nebyl žádný začátečník. Jimmy pocházel z městečka Homer na severozápadě státu New York, které mu poskytovalo vydatný zdroj historek. Jednou v noci, když ho Jimmy učil zapíjet tequilu pivem, se Ben prohýbal smíchy při jeho vyprávění o oblíbeném městském sportu zvaném „Kdo povalí krávu“. Jimmy byl vytáhlý, mazaný a zkušený, měl nevyčerpatelný repertoár šprýmů, přirozenou inteligenci a dar výřečnosti. A především v sobě měl víc života než většina vrstevníků, které Ben znal: budoucích profesionálů s lepkavýma rukama, kteří si vyměňovali informace o přijímacích zkouškách na práva nebo ekonomii, nafoukaných studentů francouzštiny s jejich hřebíčkovými cigaretami a černými šálami, starých mladých, kteří viděli vzpouru v tom, že si obarvili vlasy na zeleno. Jimmy jako by stál mimo. Ben mu záviděl jeho vyrovnanost a byl rád, že si ho Jimmy vybral za přítele, dokonce mu to lichotilo. Jak to tak bývá, po studiích se jejich cesty rozešly. Jimmy šel pracovat na georgetownskou školu zahraniční služby, zatímco Ben zůstal v New Yorku. Žádný z nich nevzpomínal na studia se zvláštní nostalgií a vzdálenost i čas vykonaly své. Přesto byl Jimmy Cavanaugh nejspíš jedním z mála lidí, s nimiž by právě teď rád mluvil.

Jimmy Cavanaugh — určitě to byl Jimmy — se přiblížil natolik, aby Ben viděl, že má balonový plášť a pod ním drahý oblek a že kouří cigaretu. Jeho postava se změnila: měl širší ramena než dřív. Ale nepochybně to byl Cavanaugh.

„No né,“ vyhrkl Ben nahlas. Vykročil po Bahnhofstrasse směrem k Jimmymu, pak si však vzpomněl na lyže, které nechtěl nechávat bez dozoru, i když byl nablízku dveřník. Přehodil si je přes rameno a zamířil vstříc Cavanaughovi. Jimmyho zrzavé vlasy věkem poněkud vybledly a prořídly a kdysi pihovatá tvář byla nyní trochu vrásčitá. Měl na sobě oblek od Armaniho za dva tisíce dolarů. Co sakra dělá zrovna v Curychu? Náhle se jejich pohledy setkaly.

Jimmy se usmál od ucha k uchu a s nataženou pravicí vykročil k Benovi, druhou ruku měl zasunutou pod lemem pláště.

„Hartmane, ty stará vojno,“ houkl Jimmy z deseti metrů. „Rád tě vidím, kamaráde!“

„Páni, vážně jsi to ty!“ zvolal Ben. Zaskočilo ho, že jeho starý přítel drží v ruce cosi zakončené kovovou trubičkou. To cosi byla pistole s tlumičem, která mířila přímo na něj.

To bude určitě nějaký kanadský žertík, starý dobrý Jimmy v tom byl vyhlášený. Jenže právě v okamžiku, kdy Ben z legrace zvedl ruce a uskočil před imaginární kulkou, všiml si, že Jimmy Cavanaugh jemně pohnul pravou rukou. Byl to nezaměnitelný pohyb střelce, který tiskne spoušť.

Následné události trvaly jen zlomek vteřiny, avšak čas jako by se náhle zastavil. Ben reflexivně shodil lyže z pravého ramena a pokusil se jimi srazit zbraň. Přitom tvrdě zasáhl starého přítele do krku.

Okamžik poté — nebo to bylo zároveň? — zaslechl výstřel a ucítil na šíji jakési bodnutí. Kulka rozbila skleněnou výlohu za jeho zády. Nebyla vůbec imaginární, nýbrž skutečná.

To snad není pravda!

Překvapený Jimmy ztratil rovnováhu a zařval bolestí. Jak padal na zem, chňapl rukou po lyžích. Jen jednou rukou. Levou. Ben měl pocit, jako by polkl led. Když člověk padá, instinktivně chce zmírnit náraz: vymrští obě ruce a klidně upustí kufr, pero nebo třeba noviny. Jen máloco nepustí — jen máloco svírá i v pádu.

Ta pistole byla opravdová.

Ben slyšel, jak lyže zařinčely o chodník, spatřil tenký pramínek krve na Jimmyho tváři, viděl, jak se Cavanaugh snaží zorientovat. Pak se Ben prudce rozběhl ulicí.

Ta pistole byla opravdová. A Jimmy na něj vystřelil.

Benovi se pletly do cesty davy nakupujících a podnikatelů, kteří spěchali na pracovní obědy. Jak se mezi nimi proplétal, srazil se s několika lidmi, kteří rozhořčeně vykřikovali. Přesto si razil cestu dál, běžel jako o život a kličkoval přitom, aby ze sebe udělal těžko zaměřitelný cíl.

Co se to sakra děje? To je přece šílenství, absolutní šílenství!

Udělal chybu, že se v běhu ohlédl. Nevyhnutelně přitom zpomalil, a ukázal tak tvář svému bývalému příteli, který ho z jakéhosi záhadného důvodu chtěl zabít. Sotva půl metru od něj náhle explodovalo čelo mladé ženy. Na chodník se snášela rudá mlha.

Ben se zajíkl hrůzou.

Ježíšikriste!

Ne, tohle přece není možné, to není skutečnost, to je nějaký strašlivý zlý sen. Pak uviděl spršku kamenných úlomků, jak se kulka zavrtala do mramorové fasády kancelářské budovy, kterou právě míjel. Cavanaugh běžel ze všech sil a od Bena jej dělilo zhruba dvacet metrů. I když musel střílet v běhu, zachoval si pozoruhodnou přesnost.

Chce mě zabít. A taky mě zabije…

Ben náhle skočil doprava, pak sebou škubl doleva a přitom poskočil. A zase běžel, že sotva popadal dech. V atletickém týmu Princetonu býval před patnácti lety specialistou na osmistovku. Teď věděl, že jeho jedinou šancí na přežití je zburcovat v sobě někdejší rychlost. Jeho tenisky sice nebyly určené k běhání, ale nedalo se nic dělat. Potřeboval jasný směr a cíl: to byl vždycky klíč k úspěchu. Mysli, sakra! Něco mu blesklo hlavou: nacházel se blok domů od největšího nákupního centra pod zemí v Evropě, okázalého suterénního chrámu konzumu známého jako Shopville, které leželo pod hlavním nádražím, německy Hauptbahnhof. V duchu si vybavil vchod — řadu eskalátorů vedoucích z náměstí Bahnhofplatz. Odjakživa bylo rychlejší jít tudy a pak v klidu projít pod náměstím, než se prodírat věčně přeplněnými ulicemi na povrchu. Mohl by se schovat v nákupním středisku. Jen šílenec by se odvážil za ním běžet dolů. Ben sprintoval jako ďábel, zvedal kolena do výšky a dlouhými kroky zkracoval vzdálenost k podzemnímu centru. Připadal si jako před lety na běžeckém ovále a uvědomoval si jen vítr, který mu ovíval tvář. Podařilo se mu Cavanaugha setřást? Jeho kroky už neslyšel, ale nemohl si dovolit předčasné závěry, a tak běžel dál, odhodlaně a zoufale.

Blondýna s taškou s nápisem Festiner zaklapla miniaturní mobilní telefon, zastrčila ho do kapsy azurového kostýmku Chanel a našpulila své růžové lesklé rtíky do otráveného úšklebku. Zpočátku šlo všechno hladce. Už po pár vteřinách usoudila, že muž před hotelem Svatý Gotthard je pravděpodobně hledaná osoba. Bylo mu něco přes třicet, měl hranatou tvář, výraznou bradu, hnědé vlnité vlasy s šedivými pramínky a oříškově hnědé oči. Zdál se jí sympatický a dokonce hezký, ale nebyl zas tak výrazný, aby ho poznala s naprostou jistotou na takovou dálku. Ale to nebylo důležité. Střelec, kterého si najali, ho pozná sám. To bylo zařízené. Jenže situace se poněkud zkomplikovala. Hledaný muž byl amatér. Měl jen malou naději, že přežije střetnutí s profesionálem.

Z amatérů však byla blondýna vždycky nervózní. Dělají chyby, ale nevyzpytatelné a nepředvídatelné. Jejich naivita znemožňuje racionální odhad, což úhybné manévry dotyčného jen potvrzovaly. Jeho zběsilý úprk mohl pouze oddálit neodvratný konec. Ale vyžádá si to nějaký čas — a toho se nedostávalo. Sigma jedna nebude mít radost. Podívala se na malé hodinky posázené drahokamy, znovu vytáhla telefon a naťukala číslo.

Ben Hartman hltavě lapal po dechu. Jeho svaly zoufale volaly po kyslíku. Zastavil se u pojízdných schodů do podzemí a věděl, že se musí okamžitě rozhodnout. 1. UNTERGESCHOSS SHOPVILLE, stálo na modré ceduli visící ze stropu. Eskalátor směrem dolů byl plný lidí obtěžkaných taškami. Ben věděl, že bude muset použít schody jedoucí nahoru, na nichž stálo poměrně málo návštěvníků. Ben skočil na schodiště a lokty přitom odstrčil mladý pár, který se držel za ruce a překážel mu v cestě. Viděl překvapené pohledy, jež vyprovokoval. Mísil se v nich úlek s posměchem.

Ben se rozběhl po černé pogumované podlaze hlavního podzemního sálu. Chvíli žil v bláhové naději, pak si však uvědomil svůj omyl. Náhle totiž uslyšel hysterické výkřiky. Cavanaugh ho pronásledoval i do uzavřeného podzemního prostoru. V zrcadlové stěně klenotnictví zahlédl žlutobílý zášleh výstřelu. V dalším okamžiku kulka prolétla leštěným mahagonovým obkladem knihkupectví, pod nímž se objevila levná dřevotříska, Vypukla vřava. Stařík v nepadnoucím obleku vedle Bena se chytil za hrdlo a zakymácel se jako kuželka. Košile se mu rychle barvila krví.

Ben skočil za informační stanoviště, což byla vytáhlá stavba z betonu a skla široká asi metr a půl, na níž byl připevněn seznam obchodů ve třech jazycích, vyvedený úhledným bílým písmem na černém podkladu. Duté třesknutí skla mu napovědělo, že informační budka dostala zásah. Půl sekundy nato se ozvalo hlasité křupnutí a k nohám se mu zřítil těžký kus betonu.

Minul ho jen o vlásek!

Kousek od něj zavrávoral vysoký urostlý muž ve svrchníku z velbloudí srsti a s elegantní šedou čepicí na hlavě. Vzápětí se zhroutil mrtvý na podlahu. Kulka ho zasáhla do prsou.

V hluku, který nastal, Ben nedokázal rozlišit Cavanaughovy kroky, ale jeho pozici odhadl podle záblesku v zrcadle. Věděl, že mu nezbývá ani minuta. V závětří betonového ostrůvku se vztyčil do svých sto osmdesáti centimetrů a divoce se rozhlížel po novém úkrytu.

Výkřiky sílily. Před Benem se prostírala pasáž nabitá k prasknutí lidmi, kteří ječeli, hystericky vykřikovali, krčili se a zakrývali si hlavy rukama.

Sedm metrů od něj byly eskalátory označené 2. UNTERGESCHOSS. Pokud by se k nim dostal bez úhony, mohl by sjet o podlaží níž. Tam by měl možná lepší vyhlídky. Horší už to být nemůže, pomyslel si. Při pohledu na čím dál větší kaluž krve pod mužem ve svrchníku z velbloudí srsti však změnil názor. Sakra, uvažuj přece! Ke schodům by živý a zdravý nedorazil. Jedině že by…

Sáhl po ruce mrtvého muže a přitáhl ho k sobě. Zbývaly mu už jen vteřiny. Strhl z mrtvého žlutohnědý kabát a chňapl po šedé čepici. Přitom na sobě cítil zlobné pohledy nakupujících, kteří se krčili poblíž pobočky Western Union. Na jemnocit však nebyl čas. Vklouzl do velkého zimníku a narazil si čepici na hlavu. Jestli měl zůstat naživu, musel odolat nutkání rozběhnout se k eskalátorům jako o závod: zažil dost honů, a tak ze zkušenosti věděl, že střelec s rychlou rukou dokáže zasáhnout i pohyblivý cíl. Místo toho se tedy ztěžka vyškrábal na nohy, shrbil se a pak pomalu vrávoral jako stařec, který ztratil hodně krve. Byl jasně viditelným a snadným terčem, doufal však, že mu jeho lest poskytne čas dojít ke schodům. Možná tak deset sekund. Pokud si bude Cavanaugh myslet, že vidí raněného chodce, nebude na něj plýtvat další kulkou.

Benovi divoce bušilo srdce. Všechny instinkty mu velely, aby se rozběhl. Ještě ne. Shrbený a s kulatými zády se dál nejistě potácel ke schodům. Dělal co nejdelší kroky, ale dával si pozor, aby nevzbudil přílišné podezření. Pět sekund. Čtyři. Tři. U eskalátoru, který se mezitím vyprázdnil, se muž ve zkrvaveném zimníku z velbloudí srsti zhroutil čelem k zemi a pohyblivé schodiště jej odvezlo z dohledu.

Teď!

Nečinnost Bena vyčerpala stejně jako fyzická námaha. Měl pocit, že mu v těle škubou veškeré nervy. Ztlumil pád rukama a co nejtišeji seběhl po zbývajících schodech.

Seshora k němu dolehl zoufalý výkřik: Cavanaugh jde po něm. Šlo o každou vteřinu.

Ben opět zrychlil, ale druhé podzemní podlaží připomínalo bludiště. Neviděl žádnou přímou cestu k východu na druhé straně náměstí, jen řadu uliček se stánky ze dřeva a skla, které nabízely mobilní telefony, doutníky, hodinky či plakáty. Pro běžného zákazníka to byly ostrůvky zájmu — pro něj překážková dráha.

Stánky však zároveň ztěžovaly výhled, a tím snižovaly nebezpečí zásahu na větší vzdálenost. A pomáhaly mu získat čas. Možná dost času na to, aby našel to jediné, nač myslel: úkryt.

Utíkal kolem řady butiků, jež mu splývaly v jednu rozmazanou šmouhu: Foto Video Ganz, Restseller Buchhandlung, Presensende Stickler, Microspot. A také Kinderboutique s výklady plnými plyšových zvířátek v zelenozlatém rámu s vyřezávaným vzorem břečťanu. Chrom a umělá hmota prodejny Swisscom… Všechny výlohy nadšeně vnucovaly zboží a služby, které mu k ničemu nebyly. Až vpravo před sebou, vedle pobočky Credit Suisse/Volksbank, spatřil obchod se zavazadly. Podíval se do výkladu přetékajícího kufry z měkké kůže — žádná velká kvalita. Předmět, který hledal, se nacházel uvnitř: velká aktovka z broušené oceli. Blyštivé ocelové pouzdro bylo nepochybně spíš na okrasu, ale Ben věřil, že svůj účel splní. Nic jiného mu nezbylo. Vrazil do obchodu, popadl zboží a vyběhl s ním ven. Všiml si přitom, že pobledlý a zpocený majitel cosi hystericky drmolí švýcarskou němčinou do telefonu. Nikdo se za Benem nepustil. Podzemím už se roznesla zvěst o krveprolití.

Ben získal štít, ale ztratil drahocenný čas. Když vyběhl z obchodu, spatřil, jak se jeho výloha mění v podivuhodně krásnou pavučinu a pak se rozpadá na kousíčky. Cavanaugh už byl blízko. Tak blízko, že se po něm Ben ani neodvážil rozhlédnout. Rozběhl se směrem k davu lidí proudících z velkého obchodního domu Franscati, který ležel na jednom z konců náměstíčka ve tvaru kříže, Ben zvedl aktovku a vrhl se do chumlu. Vzápětí zakopl o něčí nohu, a než znovu pracně nabyl rovnováhu, ztratil pár vzácných vteřin.

Rána jen několik centimetrů od jeho hlavy: zvuk olověné kulky, jež se zaryla do ocelové aktovky. Kufřík se mu otřásl v rukou, zčásti pod náporem kulky, částečně s ním však reflexivně ucukl sám. Ben si všiml vypoukliny v ocelovém plášti, která vypadala, jakoby ji někdo vyklepal kladívkem. Kulka pronikla první vrstvou a téměř provrtala i druhou. Jeho štít mu zachránil život, ale jen o vlásek.

Všechno kolem něj bylo rozmazané, ale Ben věděl, že vbíhá do nabitého sálu Halle Landesmuseum. Bylo mu jasné, že smrt je mu pořád v patách.

Lidé ječeli, choulili se a prchali před tou hrůzou. Střelba zněla čím dál blíž.

Ben se vmísil do davu zachváceného panikou. Zdálo se mu, že palba na okamžik ustala. Odhodil aktovku na podlahu: svůj účel splnila a lesklý kov by na něj v davu jen zbytečně upozorňoval.

Už to skončilo? Došly Cavanaughovi náboje? Nebo právě nabíjí?

Smýkaný davem ze strany na stranu Ben horečně hledal východ z podzemního bludiště, Ausgang, jímž by nepozorovaně pláchl. Možná jsem ho setřásl, napadlo Bena. Avšak ohlédnout se neodvážil. Ani jít zpátky. Jen dopředu.

V uličce vedoucí k obchodnímu domu Franscati si všiml kýčovitě selské cedule z tmavého dřeva se zlatým nápisem: KATZKELLER—BIERHALLE. Poutač visel nad vchodem do opuštěné restaurace. GESCHLOSSEN, stálo na menší ceduli. Zavřeno.

V zákrytu lidí horečně prchajících stejným směrem vyrazil k restauraci a klenutým vchodem po vzoru středověku vběhl do prázdné prostorné jídelny. Na litinových řetězech visely obrovské dřevěné lustry. Zdi zdobily středověké halapartny a rytiny. Dojem patnáctého století navozovaly i hrubě opracované kulaté stoly.

Po pravé straně místnosti se táhl dlouhý bar. Ben se za něj schoval a hlasitě lapal po dechu, i když se zoufale snažil být zticha. Oblečení měl nasáklé potem. Srdce mu bilo neuvěřitelnou rychlostí a na prsou ho pálilo tak, až se roztřásl.

Zaklepal na desku před sebou. Ozval se dutý zvuk. Obklad byl očividně z dřevotřísky potažené dýhou a kulku by v žádném případě nezastavil. Ben se opatrně přesunul do chráněného kamenného výklenku za rohem, kde se mohl postavit a chytit dech. Opřel se o sloup, aby si odpočinul, a přitom udeřil hlavou do lucerny z ohýbaného kovu připevněné na kamenné zdi. Bezděčně zasténal. Pak si zblízka prohlédl masivní světlo, které mu právě rozdrásalo týl hlavy, a všiml si, že se černé kovové rameno dá vytáhnout z držáku na zdi.

Lampa se zaskřípěním povolila, Ben ji pevně sevřel a přitiskl k hrudníku. Čekal a snažil se uklidnit zrychlený tep. O čekání něco věděl. Vzpomínal na Dny díkůvzdání prožité v Greenbriaru. Max Hartman trval na tom, že se jeho synové musejí naučit lovit, a proto je svěřil do péče Hanku McGeeovi, šedovlasému usedlíkovi z White Sulfur Springs. Co na tom je? myslel si tehdy Ben. Špičkově ovládal střelbu na asfaltové holuby a měl výbornou koordinaci očí a rukou. Jednou to neprozřetelně řekl McGeeovi a ten jej zpražil pohledem: Ty si vážně myslíš, že při lovu jde jen o střílení? Hlavní je umět čekat. Ben se tehdy urazil, ale McGee měl samozřejmě pravdu: čekání bylo ze všeho nejtěžší a on na to neměl nervy.

Na lovu s Hankem McGeem ležel a čekal na kořist.

Teď byl kořistí on sám.

Pokud… něco nevymyslí.

Za okamžik Ben zaslechl blížící se kroky. Jimmy Cavanaugh se opatrně vkradl do restaurace a rozhlížel se na všechny strany. Límec košile měl umazaný, potrhaný a krvavý od šrámu na pravé straně krku, špinavý byl i jeho plášť. Na rozpálené tváři měl odhodlaný výraz a z očí mu šlehaly plameny.

Vážně je tohle jeho starý kamarád? Co se to s ním za těch patnáct let stalo? Co z něj udělalo zabijáka?

Co má tohle všechno znamenat?

Cavanaugh třímal v pravé ruce ocelově modrou pistoli s tlumičem dlouhým deset centimetrů. I po dvaceti letech si Ben ze střeleckého výcviku pamatoval, že je to Walther PPK ráže 7,65 mm.

Ben se bál, že ho hlasité dýchání prozradí, a tak zadržel dech. Stáhl se zpátky do výklenku a ještě pevněji sevřel kovovou násadu lampy, kterou předtím vytáhl ze zdi. Když Cavanaugh vykročil sálem, Ben máchl lampou a zasáhl ho do hlavy, až to žuchlo.

Jimmy Cavanaugh zařval jako raněné zvíře, poklesl v kolenou a stiskl spoušť. Ben ucítil žár výstřelu jen kousek od ucha. Nestáhl se však do úkrytu, ani se nedal na útěk. Právě naopak. Skočil na nepřítele a povalil ho na zem. Cavanaugh narazil hlavou do kamenné podlahy.

I přes těžké zranění měl Cavanaugh dost síly na to, aby se vzepřel a mohutnou paží sevřel Bena kolem krku. Ben ucítil odporný pach jeho potu. Zoufale nahmatal tlumič pistole a marně se snažil vykroutit ji zabijákovi z ruky. Vtom vyšel ohlušující výstřel.

Sevření kolem krku povolilo, takže se Ben dokázal vymanit. Cavanaugh ležel na zemi. Ben ohromeně zíral na rudý otvor těsně nad obočím svého starého přítele, který vypadal jako nějaké strašlivé třetí oko. Zaplavila ho směsice úlevy a hnusu. Zároveň cítil, že odteď už nic nebude jako dřív.

2

HALIFAX, NOVÉ SKOTSKO, KANADA

Večer ještě ani nezačal, a přesto už byla tma. Úzkou uličkou, která se prudce svažovala k rozbouřeným vodám Atlantiku, svištěl ledový vítr, Na šedivé ulice přístavního města se snášela mlha, která vše halila do svého závoje. Začalo nepříjemně mrholit. Vzduch byl cítit solí.

Zchátralou verandu a ošlapané schody velkého domu pobitého šedými prkny ozařovalo sírově žluté světlo. Pod ním stála tmavá postava ve žluté pláštěnce a vytrvale tiskla zvonek u dveří. Zas a zas a znova. Nakonec cvakl zámek a oprýskané dveře se pomalu otevřely.

Objevila se tvář velice starého muže, který zlobně vyhlédl ven. Byl oblečený v ušmudlaném světlemodrém županu, pod nímž prosvítalo pomačkané bílé pyžamo. Měl propadlá ústa, povislou popelavou pleť a šedé vodnaté oči.

„Co si přejete?“ zasípal stařec. „Co chcete?“ Hovořil bretaňským přízvukem zděděným po francouzských předcích, kteří kdysi rybařili ve vodách kolem Nového Skotska.

„Musíte mi pomoct!“ vyhrkl člověk ve žluté pláštěnce a nervózně si přešlápl. „Pomozte mi, prosím vás!“

Stařec se zmateně zachmuřil. Nezvaný host byl sice vysoký, ale vypadal stěží na dvacet let. „O čem to mluvíte? A kdo vlastně jste?“

„Stalo se neštěstí. Ježíšikriste, můj táta! To je hrůza! On asi nežije!“

Stařec stiskl své úzké rty. „Co ode mě chcete?“

Neznámý vymrštil ruku v rukavici směrem ke klice, ale hned ji zase spustil. „Prosím vás, nechte mě zatelefonovat. Potřebuju zavolat záchranku. Měli jsme strašnou bouračku. Auto je na šrot. Sestra je vážně zraněná. Táta řídil… Panebože, moji rodiče!“ Chlapci selhal hlas. Nyní vypadal spíš jako dítě než jako mladý muž. „On asi nežije.“

Stařec trochu roztál. Pomalu otevřel dveře a pustil návštěvu dovnitř. „Tak dobře. Pojďte dál.“

„Děkuju,“ zvolal chlapec a vstoupil. „Jen na chvilku. Moc vám děkuju.“

Stařec se otočil, zavedl mladíka do zašlého obýváku a stiskl vypínač na zdi. Pak se otočil a chtěl něco říct, chlapec k němu však přistoupil a oběma rukama mu stiskl dlaň, jako by z vděčnosti. Voda z rukávu pláštěnky stékala na starcův župan. Mladík náhle udělal prudký pohyb. „No tak,“ zaprotestoval stařec zmateně a odtáhl se. Vzápětí padl na podlahu.

Chlapec se chvíli díval na bezvládné tělo. Stáhl si ze zápěstí miniaturní zařízení s drobnou vysunovací jehlou a zastrčil si je do vnitřní kapsy pláštěnky. Rychle se rozhlédl po pokoji, všiml si letité televize a zapnul ji. Dávali starý černobílý film. Pak se pustil do práce se zručností někoho mnohem staršího. Vrátil se k mrtvole, opatrně ji položil na omšelé oranžové křeslo a upravil ruce a hlavu tak, aby to vypadalo, jako by stařec usnul u televize.

Vytáhl z pláštěnky ruličku papírových utěrek a rychle vytřel loužičku vody na širokých borových prknech v předsíni. Poté se vrátil k hlavním dveřím, které byly stále otevřené, vyhlédl ven a ujistil se, že je čistý vzduch. Nakonec vykročil na verandu a zavřel za sebou.

RAKOUSKÉ ALPY

Stříbrný Mercedes S430 vystoupal serpentinami horské silničky k bráně kliniky. Strážný vyšel z budky, a když uviděl pasažéra, s velkou úctou řekl: „Buďte vítán, pane.“ Ani ho nenapadlo požádat o průkaz. Šéfa kliniky bylo třeba vpustit bez průtahů. Vůz zabočil na příjezdovou cestu uprostřed pěstěného trávníku a okrasných jehličnanů, jejichž sytá zeleň kontrastovala s ostrůvky sněhu. V dálce se tyčila velkolepá skaliska hory Schneeberg. Auto projelo kolem hustého háje vysokých tisů a pokračovalo do mírného kopce ke druhému stanovišti. Strážný už byl na příjezd ředitele upozorněn, a tak bez prodlení stiskl knoflík, jímž zvedl ocelovou závoru. Současně se dotkl vypínače a ocelové hřeby, které by prorazily pneumatiky nepovoleným vozidlům, zajely zpět do dlažby.

Mercedes šplhal dlouhou úzkou cestou, která vedla k jedinému místu: dvě stě let starému zámku, který později sloužil jako továrna na výrobu hodin. Vzduchem prolétl kódovaný dálkový signál, elektronické dveře se otevřely a auto vjelo na vyhrazené parkovací místo. Řidič vystoupil a otevřel dveře svému pasažérovi, který rychle zamířil ke vchodu. Strážný za neprůstřelným sklem kývl a usmál se na uvítanou.

Ředitel nastoupil do výtahu, který v této starobylé alpské budově působil poněkud nepatřičně, průkazem s digitálním kódem jej odemkl a vyjel do třetího, tedy nejvyššího patra. Zde prošel trojími dveřmi, které byly také na kartu, a zamířil do zasedací místnosti, kde už ostatní seděli kolem dlouhého leštěného stolu z mahagonového dřeva. Zaujal své místo v čele stolu a rozhlédl se po přítomných.

„Pánové,“ začal, „už za pár dní se uskuteční náš dávný sen. Dlouhé přípravné období spěje ke konci. Což znamená, že naše trpělivost brzy ponese ovoce — a mnohem sladší, než si naši zakladatelé dokázali vůbec představit.“

Souhlasné mručení přítomných ho potěšilo. Počkal, až utichne, a teprve pak pokračoval: „Pokud jde o bezpečnost, dostalo se mi ujištění, že už zbylo jen pár angeli rebelli. A brzy se zbavíme úplně všech. Máme ovšem jeden menší problém.“

CURYCH

Ben se snažil postavit, ale nohy mu odmítly poslušnost. Svezl se na zem. Udělalo se mu špatně, byla mu strašná zima a zároveň se dusil vedrem. V uších mu pěnila krev, žaludek měl sevřený strachem.

Co se to stalo? ptal se sám sebe. Proč se ho Jimmy Cavanaugh sakra pokusil zabít? Co je tohle za šílenost? Copak tomu chlapovi přeskočilo? Když po patnácti letech uviděl Bena, pomotaly se mu v jeho chorém mozku pokroucené vzpomínky, které ho z nějakého důvodu dohnaly k touze vraždit?

Cítil chuť tekutiny, slané a železité, a dotkl se rtů. Z nosu mu tekla krev. Muselo se to stát při rvačce, Měl rozbitý nos, Jimmy Cavanaugh zase kulku v mozku.

Hluk z nákupního střediska utichal. Pořád se ozývaly výkřiky, občas zmučené zaúpění, ale chaos ustával. Nadzvedl se na rukou a snažil se vstát. Měl strašnou závrať a věděl, že to není ze ztráty krve. Byl v šoku.

Přinutil se podívat na Cavanaughovu mrtvolu. Už se dostatečně uklidnil, aby byl schopen uvažovat.

Někdo, koho jsem neviděl od jedenadvaceti, se najednou ukáže v Curychu, zešílí a pokusí se mě zabít. A teď tady leží mrtvý. V restauraci, která si hraje na středověk. Naprostá záhada.

Opatrně se vyhnul kaluži krve kolem hlavy a prohledal Cavanaughovy kapsy — nejdřív sako, pak kalhoty a nakonec kabát. Vůbec nic v nich nebylo. Žádné průkazy, žádné kreditní karty. Zvláštní. Jako by si Cavanaugh schválně vyndal všechno z kapes. Jako by se připravoval na to, co se stane.

Bylo to připravené. Naplánované.

Všiml si ocelově modré pistole Walther PPK, kterou Cavanaugh stále svíral v ruce. Řekl si, že prohlédne zásobník a zjistí, kolik v něm zbylo nábojů. Uvažoval, jestli ji nemá vzít. Bylo by snadné zastrčit si nevelkou pistoli do kapsy. Co když Cavanaugh není sám?

Co když má komplice?

Zaváhal. Bylo to v podstatě místo činu. Lepší s ničím nehýbat, aby neměl problémy se zákonem.

Pomalu vstal a jako ve snách vykročil k hlavní hale. Byla už téměř opuštěná, až na pár hloučků záchranářů, kteří ošetřovali raněné. Někoho právě odnášeli na nosítkách.

Ben musel vyhledat policii.

Dva policisté, jeden očividně nováček a druhý ve středním věku, si ho nedůvěřivě měřili. Našel je vedle stánku Bijoux Suisse, poblíž tržiště Marktplatz. Měli na sobě tmavomodré svetry s rudými nárameníky, na nichž se skvěl nápis Zürichpolizei. Oba měli vysílačku a v pouzdře na opasku pistoli. Ben jim několik minut vysvětloval situaci a pak jej mladší ze strážců zákona požádal o pas. Starší zřejmě neuměl, nebo nechtěl mluvit anglicky.

„Ježíšikriste,“ vyštěkl Ben zoufale, „jsou tam mrtví. A dole v restauraci leží chlap, co se mě pokusil…“

„Ihren Pass, bitte,“ trval přísný nováček na svém. „Máte u sebe doklady?“

„Samozřejmě,“ řekl Ben, sáhl pro pas a podal jej policistovi.

Mladík si doklad chvíli podezřívavě prohlížel a poté jej podal staršímu kolegovi, který pas bez zájmu přelétl zrakem a vrazil ho zpátky Benovi.

„Kde jste byl, když se to stalo?“ zeptal se mladík.

„Čekal jsem před hotelem Svatý Gotthard. Mělo pro mě přijet auto a odvézt mě na letiště.“

Nováček udělal krok dopředu, takže byl Benovi až nepříjemně blízko. V očích už neměl neutrální výraz, ale otevřenou nedůvěru. „Vy jedete na letiště?“

„Byl jsem na cestě do Svatého Mořice.“

„A ten chlap na vás zničehonic vystřelil?“

„Je to můj kamarád. Tedy bývalý.“

Nováček povytáhl obočí.

„Neviděl jsem ho patnáct let,“ pokračoval Ben. „Poznal mě a šel ke mně, jako by se chtěl přivítat, ale pak najednou vytáhl pistoli.“

„Pohádali jste se?“

„Nestihli jsme si říct ani dvě slova!“

Mladší z policistů přimhouřil oči. „Měli jste schůzku?“

„Ne. Potkal jsem ho čirou náhodou.“

„Ale on měl pistoli. Nabitou pistoli.“ Nováček se podíval na staršího policistu a pak znovu na Bena. „A byla opatřená tlumičem, říkáte. Musel vědět, že tam budete.“

Ben podrážděně zavrtěl hlavou. „Nemluvil jsem s ním už roky! Nemohl vědět, že tam budu.“

„Jistě budete souhlasit, že lidé u sebe obvykle nenosí pistole s tlumičem, pokud je nechtějí použít.“

Ben zaváhal. „To máte asi pravdu.“

Starší policista si odkašlal. „A jakou pistoli jste měl vy?“ zeptal se překvapivě plynnou angličtinou.

„O čem to mluvíte?“ zvýšil Ben rozhořčeně hlas. „Já žádnou pistoli neměl.“

„Tak promiňte, asi jsem to špatně pochopil. Říkáte, že váš přítel měl pistoli a vy ne. Tak proč je mrtvý on, a ne vy?“

To byla dobrá otázka. Ben jen zavrtěl hlavou a v duchu se vrátil k okamžiku, kdy na něj Jimmy Cavanaugh namířil. Racionální část jeho já to pokládala za kanadský žertík. Ale druhá část nikoli a nabádala ho k rychlé reakci. Proč? V duchu si přehrával Jimmyho lehký poklus, jeho široký přívětivý úsměv… a chladné oči. Ostražité oči, které nešly s úsměvem dohromady. Benovo podvědomí tento drobný rozpor zaregistrovalo.

„Tak se na toho mrtvého vraha půjdeme podívat,“ řekl starší policista a položil ruku Benovi na rameno způsobem, který nebyl vůbec přátelský, ale znamenal, že Ben už není svobodný člověk.

Ben je vedl pasáží, která se nyní hemžila policisty a fotografy, a dál do druhého podzemního podlaží. Oba policisté se drželi v těsném závěsu za ním. U cedule KATZKELLER Ben vešel do jídelny, zamířil do výklenku a ukázal rukou.

„Nóó?“ zavrčel nováček zlostně.

Ohromený Ben nevěřícně zíral na místo, kde předtím leželo Cavanaughovo tělo. Zatočila se mu hlava a oněměl. Nic tam nebylo.

Žádná kaluž krve. Žádná mrtvola, žádná pistole. Rameno lampy spočívalo pevně v držadle, jako by ho nikdo nikdy nevyndal. Podlaha byla bez poskvrnky. Jako by se tam vůbec nic nestalo.

„Panebože,“ vydechl Ben. Copak mu přeskočilo a ztratil kontakt s realitou? Ale cítil pod sebou pevnou podlahu, viděl bar i stoly… Kdyby to tak byl nějaký povedený trik… Jenže nebyl. Bůhvíjak se zapletl do něčeho nejasného a hrozivého. Policisté na něj zírali s čím dál větším podezřením.

„Poslyšte,“ zasípal Ben tiše. „Tohle nedokážu vysvětlit. Byl jsem tady. A on taky.“

Starší z policistů cosi zadrmolil do vysílačky a brzy k nim přistoupil další důstojník, flegmatický a zavalitý. „Nezlobte se, ale mám v tom trochu zmatek, a tak bych si chtěl udělat jasno. Takže vy běžíte rušnou ulicí, potom nákupním střediskem v podzemí a všude kolem vás umírají lidé. Vy tvrdíte, že vás honí šílenec a že nám toho chlapa, toho Američana ukážete. Ale žádný šílenec se nekoná. Jste tady jen vy. Podivín z Ameriky, co nám vykládá báchorky.“

„Řekl jsem vám pravdu, sakra!“

„Vy tedy tvrdíte, že ten masakr má na svědomí blázen, kterého znáte,“ sykl nováček ocelovým hlasem. „Já tady vidím jen jednoho blázna.“

Starší policista se poradil švýcarskou němčinou se svým zavalitým kolegou. „Bydlel jste v hotelu Svatý Gotthard, je to tak?“ zeptal se Bena nakonec. „Co kdybyste nás tam zavedl?“

V doprovodu tří policistů — zavalitý šel za ním, nováček před nim a starší policista vedle něj — Ben prošel podzemní pasáží, vyjel schodiště nahoru a zamířil po Bahnhofstrasse k hotelu. Ještě sice neměl pouta, ale věděl, že je to jen formalita. Před hotelem stála policistka, kterou ostatní zjevně poslali napřed, a držela hlídku u jeho zavazadel. Měla krátké hnědé vlasy, skoro jako muž, a kamenný výraz. Okny do vestibulu zahlédl Ben úlisného poslíčka, který o něj předtím pečoval. Když se jejich oči setkaly, muž se s hrůzou odvrátil, jako by se právě dozvěděl, že nosil kufry Lee Harveymu Oswaldovi.

„To jsou vaše zavazadla?“ zeptal se nováček Bena.

„Ano, ano,“ odvětil Ben. „A co má být?“ Co horšího by se mu ještě mohlo stát? Policistka otevřela příruční zavazadlo z hnědé kůže. Ostatní nahlédli dovnitř a pak se otočili k Benovi. „Tohle je vaše?“ zeptal se nováček.

„Už jsem vám to přece říkal.“

Starší z policistů vytáhl z kapsy kalhot kapesník a s jeho pomocí vyndal z tašky jakýsi předmět. Byla to Cavanaughova pistole Walther PPK.

3

WASHINGTON, D. C.

Elegantní žena svižně prošla dlouhou hlavní chodbou ve čtvrtém patře sídla amerického ministerstva spravedlnosti, mamutí budovy ve stylu neoklasicismu, která zaujímá celý blok mezi Devátou a Desátou ulicí. Měla lesklé tmavohnědé vlasy, karamelové oči a špičatý nos. Na první pohled vypadala jako asijská či hispánská míšenka. Oblečená byla do žlutohnědého pláště a v ruce nesla koženou aktovku. Nezávislý pozorovatel by ji mohl považovat za právničku, lobbistku nebo snad státní úřednici, která má právě naspěch.

Jmenovala se Anna Navarrová. Bylo jí třicet tři a pracovala v Úřadu zvláštního vyšetřování, což je málo známé oddělení ministerstva spravedlnosti.

Když vešla do nevětrané zasedací místnosti, uvědomila si, že pravidelná týdenní schůze oddělení už je v plném proudu. Arliss Dupree stál vedle stojanu s bílou tabulí. Otočil se k ní a zarazil se v půli věty. Ucítila na sobě pohledy kolegů a zčervenala, což byl nepochybně Dupreeho záměr. Posadila se na první volnou židli. Vzápětí ji oslepil paprsek slunce.

„Tak tady ji máme. To je od vás hezké, že jste se na nás přišla podívat,“ řekl Dupree. I jeho kousavé poznámky se daly čekat. Nedala se vyprovokovat a pouze kývla. Dupree jí řekl, že schůze začíná ve čtvrt na devět, ačkoli byla zjevně naplánovaná už na osmou. Kdyby se teď ohradila, stejně by to zapřel. Byl to od něj drobný byrokratický naschvál. Oba dobře věděli, proč přišla pozdě.

Než byl Dupree jmenován šéfem Úřadu zvláštního vyšetřování, schůze se konaly jen zřídka. On je však svolával každý týden, aby mohl demonstrovat svou moc. Dupreemu táhlo na padesát, byl malý a podsaditý. Tělo, za které by se nemusel stydět ani vzpěrač, se tísnilo v upnutém šedém obleku z konfekce, jednom ze tří, které neustále střídal. Anna i z druhého konce místností ucítila jeho lacinou kolínskou. Dupree měl kulatou růžolící tvář, jejíž povrch zblízka připomínal hrudkovitou kaši.

Bývaly doby, kdy jí záleželo na tom, co si o ní muži jako Arliss Dupree myslí, a usilovala o jejich přízeň. Teď už jí to bylo úplně jedno. Měla své přátele a Dupree mezi ně rozhodně nepatřil. Muž s hranatou tváří a pískovými vlasy, který seděl za stolem, se na ni soucitně podíval. Byl to David Denneen.

„Jak někteří z vás už možná slyšeli, naši zde přítomnou kolegyni si vyžádalo oddělení vnitřních záležitostí.“ Dupree ji zpražil pohledem. „Agentko Navarrová, vzhledem k množství nedokončené práce, kterou tady máte, bych nepovažoval za odpovědné, kdybyste přijala úkol od jiného oddělení. Nebo po tom snad toužíte? Klidně nám to můžete říct.“

„Od vás to slyším poprvé,“ odvětila mu popravdě.

„Vážně? Tak to jsem se možná ukvapil,“ pravil o poznání mírnějším tónem.

„Nejspíš,“ odvětila uštěpačně.

„Vycházel jsem z předpokladu, že vás chtějí pověřit nějakým úkolem. Ale možná jste tím úkolem vy sama.“

„Jak prosím?“

„Možná chtějí vyšetřovat vás,“ prohodil Dupree bodře. Ta myšlenka ho evidentně potěšila. „Ani by mě to nepřekvapilo. Člověk se ve vás nevyzná, agentko Navarrová.“ Několik jeho kumpánů se zasmálo.

Posunula si židli, aby jí slunce nesvítilo do očí.

Kdysi s Dupreem byli na služební cestě v Detroitu. Bydleli na stejném patře hotelu Westin a ona tehdy odmítla (myslela si, že zdvořile) nemravný návrh, který jí v opilosti učinil. Od té doby jí v materiálech zanechával drobné jedovaté poznámky, roztroušené jako krysí výkaly:… jak nejlépe uměla, vzhledem ke svému zjevně omezenému zájmu…, přehmaty jsou výsledkem nepozornosti, nikoli neschopnosti…

Slyšela, že ji popsal jednomu kolegovi jako „provokující samičku“. Navíc jí přilepil tu nejhorší nálepku, kterou může úředník dostat — prý není „týmový hráč“. Nebýt týmovým hráčem znamenalo, že nechodí s kolegy včetně Dupreeho do hospody a straní se kolektivu. Také si dal záležet, aby její materiály obohatil zmínkami o chybách, jichž se dopustila — bylo to jen pár menších procesních opomenutí, vůbec nic vážného. Při vyšetřování jednoho agenta protidrogové jednotky, který se nechal koupit drogovým magnátem a zapletl se do několika vražd, kdysi zapomněla odevzdat hlášení do požadovaných sedmi dnů.

I nejlepší agenti dělají chyby. Anna byla dokonce přesvědčena, že ti nejlepší šlápnou vedle častěji než průměrní, protože se víc soustředí na sledování stopy než na dodržování každičké procedury v příručce pravidel. Člověk může otrocky plnit všechny směšné procesní požadavky a přitom nevyřešit jediný případ.

Ucítila na sobě jeho pohled. Zvedla oči a upřeně se na něj zadívala.

„Nakupilo se nám neobvykle mnoho případů,“ pokračoval Dupree. „Když někdo neodvede svůj díl, znamená to víc práce pro všechny ostatní. Právě řešíme případ jednoho úředníka z finančního odboru podezřelého z organizování pěkně složitých daňových podvodů. Pak tady máme agenta FBI, který pravděpodobně využívá svého postavení k vyřizování osobních účtů. A taky jednoho syčáka, co prodává zabavenou munici.“ Byl to typický vzorek případů oddělení zvláštního vyšetřování: šetření (odbornou hantýrkou „audit“) případů zneužívání úřední moci ve státní správě.

„Možná na tolik pracovních úkolů nestačíte,“ tlačil ji Dupree ke zdi. „Co říkáte?“

Předstírala, že si cosi zapisuje, a neodpověděla. Tváře jí doslova hořely. Pomalu se nadechla. Snažila se držet zlost na uzdě, jeho provokace si ovšem nechtěla nechat líbit. Nakonec tedy řekla: „Podívejte, jestli se vám to nelíbí, proč žádost o moje přeřazení prostě neodmítnete?“ zeptala se Anna vcelku mírným tónem, ale tak úplně nevinná otázka to nebyla. Dupree byl totiž moc malý pán na to, aby se postavil tajemnému a všemocnému oddělení vnitřních záležitostí, a jakákoli zmínka o jeho nedostatečné autoritě ho zákonitě musela dopálit. Dupreemu zrudly uši. „Budu to konzultovat. Jestli toho lovci špionů z vnitřních záležitostí vědí tolik, co tvrdí, tak by jim mohlo dojít, že se na podobnou práci moc nehodíte.“

V očích mu zablesklo opovržení. Aspoň měla ten dojem.

Anna měla svou práci ráda a věděla, že ji dělá dobře. Žádnou chválu nečekala, nechtěla však utrácet čas a energii na to, aby se musela obhajovat. Znovu nasadila neutrální masku. Cítila, že se jí napětí soustředilo do oblasti žaludku. „Jistě jste udělal všechno pro to, aby to pochopili.“

Nastalo ticho. Anna viděla, že Dupree přemýšlí, jak jí odpovědět. Pohlédl na svou milovanou tabuli s dalším bodem programu a prohlásil: „Budete nám chybět.“

Krátce po skončení schůze ji David Denneen vyhledal v její maličké kanceláři. „Oddělení vnitřních záležitostí tě chce, protože jsi nejlepší. To víš přece sama.“

Anna znaveně zavrtěla hlavou. „Překvapilo mě, že tě vidím na schůzi. Teď přece pracuješ v oddělení dozoru. A slyšela jsem, že se ti daří.“ O Denneenovi se povídalo, že je na nejlepší cestě získat místo v kanceláři generálního prokurátora.

„To díky tobě,“ řekl Denneen. „Dneska jsem tam byl jako zástupce našeho oddělení. Střídáme se. Musíme dohlížet na rozpočet. A na tebe.“ Něžně jí přikryl ruku dlaní. Anna si všimla, že se mu v očích mísí srdečnost s obavami.

„Jsem ráda, žes přišel,“ řekla Anna. „A pozdravuj Ramóna.“

„Vyřídím. Musíme tě zas někdy pozvat na paellu.“

„Ale jenom kvůli tomu tady nejsi, viď?“

Denneen z ní nespouštěl oči. „Poslouchej, Anno, já nevím, co dostaneš za úkol, ale rozhodně nepůjde jen o vyplňování formulářů. Co se říká, je pravda — cesty Ducha jsou nevyzpytatelné.“ Zopakoval ten starý vtip se zcela vážnou tváří. Přezdívku Duch si vysloužil dlouholetý ředitel oddělení vnitřních záležitosti Alan Bartlett. Během uzavřených slyšení před senátním podvýborem pro zpravodajské služby sedmdesátých letech ho náměstek ministra spravedlnosti vtipně označil za „ducha ve stroji“. To označení bylo výstižné. Bartlett možná nebyl duch, ale o jeho záhadnosti a nepolapitelnosti kolovaly celé legendy. Prý byl geniální, ale na vlastní oči ho spatřil málokdo. Vládl mocné říši přísně tajných prověrek a díky samotářskému chování se stal zosobněním této záhadné organizace.

Anna pokrčila rameny. „Já ti nevím. Nikdy jsem ho neviděla a ani neznám nikoho, komu by se to podařilo. Fámy obvykle pramení z nevědomosti, Dave. To víš přece nejlíp sám.“

„Tak si nech poradit od jednoho nevědomého hlupáka, který o tebe má starost. Nevím, čím tě chce oddělení vnitřních záležitostí pověřit. Ale slib mi, že si dáš pozor.“

„Na co?“

Denneen nervózně zavrtěl hlavou. „Je to úplně jiný svět.“

***

Ještě téhož dopoledne Anna vstoupila do obrovské mramorové haly kancelářské budovy na M Street. Mířila na domluvenou schůzku v sídle oddělení vnitřních záležitostí. Činnost tohoto orgánu byla zahalená tajemstvím dokonce i pro pracovníky ministerstva a její pole působnosti bylo — jak aspoň čas od času namítali jistí senátoři — nebezpečně neurčité. Je to úplně jiný svět, řekl Denneen a skutečně to tak vypadalo.

Oddělení vnitřních záležitostí sídlilo v devátém patře této moderní washingtonské budovy, v dostatečném odstupu od byrokracie, kterou muselo občas podrobit pečlivému zkoumání. Anna se snažila ohromeně nezírat na stříkající fontánu, zelené mramorové podlahy a zdi. Který státní orgán si může něco podobného dovolit? Nastoupila do výtahu. I ten byl obložený mramorem.

Jediným spolucestujícím ve výtahu jí byl nápadně pohledný chlapík přibližně jejího věku v nápadně drahém obleku. Nepochybně právník. Jako téměř všichni v tomhle městě.

V zrcadlech na stěnách viděla, že si ji prohlíží. Kdyby mu pohlédla do očí, určitě by se usmál, pozdravil by ji a zahájil by banální výtahovou konverzaci. I když to jistě myslel dobře a chtěl si jen počestně zaflirtovat, Anně to bylo trochu nepříjemné. Navíc neměla ráda, když se jí muži ptali, proč tak krásná žena pracuje jako vyšetřovatelka. Jako by její práce byla vyhrazena pro ošklivky.

Jindy by předstírala, že si ničeho nevšimla. Tentokrát však po právníkovi zlostně šlehla pohledem. Rychle odvrátil zrak.

Ať od ní oddělení vnitřních záležitostí chtělo cokoli, přišlo to v nejméně vhodnou dobu. Dupree měl pravdu. Možná jste tím úkolem vy sama, řekl jí. Anna tu poznámku sice přešla, ale bůhvíproč se jí dotkla. Co to sakra mělo znamenat? Dokázala si představit, že Arliss Dupree právě teď ve své kanceláři vesele probírá svou teorii s některým ze svých kumpánů z oddělení.

Výtah se otevřel a Anna vstoupila do luxusní haly obložené mramorem, která mohla patřit vysokému státnímu orgánu nebo nějaké drahé právnické firmě. Dál napravo si všimla znaku ministerstva spravedlnosti připevněného na zdi. Návštěvy měly podle pokynů zvonit. Zařídila se podle toho. Bylo 11.25, pět minut před začátkem schůzky. Na dochvilnost si vždycky potrpěla.

Ženský hlas se jí zeptal na jméno a vzápětí jí bzučákem otevřela dveře pohledná snědá žena s krátkým sestřihem — na státní úřednici až příliš módním, pomyslela si v duchu Anna.

Recepční si ji chladně změřila a řekla jí, aby se posadila. Anna zaznamenala lehký jamajský přízvuk.

V samotném komplexu kanceláří ustoupila okázalost naprosté sterilitě. Perlově šedý koberec byl bez poskvrnky. Takový ve státní instituci ještě v životě neviděla. Čekárnu ozařovala řada halogenových žárovek, které nevrhaly žádné stíny. V ocelových rámečcích se vyjímaly fotografie prezidenta a ministra spravedlnosti. Křesla i konferenční stolek byly z tvrdého světlého dřeva. Všechno vypadalo zbrusu nové, jako by čerstvě vybalené a neopotřebované.

Všimla si holografických nálepek na faxu a telefonu na stole recepce. Označovaly zabezpečené linky s oficiálně schváleným telefonním šifrováním. Telefon co chvíli tiše zavrněl a žena tichým hlasem promluvila do mikrofonu spojeného se sluchátky. První dva hovory byly v angličtině. Při třetím recepční odpovídala francouzsky. Další dva volající ji anglicky zdvořile žádali o kontaktní informace. V dalším případě mluvila recepční jazykem plným sykavek a mlaskání, s jehož určením měla Anna potíže. Znovu se podívala na hodinky, zavrtěla se v křesle s tvrdým opěradlem a pak pohlédla na recepční. „To byla baskičtina, že?“ prohodila. Byl to víc než jen pouhý odhad, nikoli však jistota.

Žena rychle přikývla a rezervovaně se usmála. „Už to nebude trvat dlouho, slečno Navarrová,“ řekla.

Pohled Anny ulpěl na vysokém dřevěném ostrůvku za recepcí, který se táhl až ke zdi. Podle zákonem předepsané cedule s nápisem VÝCHOD Anna usoudila, že šikovně postavená dřevěná konstrukce zakrývá dveře vedoucí na schodiště, a umožňuje tak agentům oddělení nebo jejich hostům přicházet a odcházet, aniž by je bylo vidět z oficiální čekárny. Co je tohle za organizaci?

Uplynulo dalších pět minut.

„Ví pan Bartlett, že jsem tady?“ zeptala se Anna.

Recepční klidně opětovala její pohled. „Teď tam někoho má, ale už končí.“

Anna se vrátila do křesla a zalitovala, že si s sebou nevzala něco na čtení. Neměla ani Washington Post. Sterilitu čekárny zřejmě nesměly narušovat žádné noviny či časopisy. Vytáhla stvrzenku z bankomatu a propisku a začala sepisovat seznam věcí, které potřebovala zařídit.

Recepční si přiložila prst k uchu a kývla na ni. „Pan Bartlett vás očekává.“ Vstala od stolu a vedla Annu kolem řady dveří. Nebyly na nich žádné jmenovky, pouze čísla. Na úplném konci chodby otevřela dveře s nápisem ŘEDITEL a uvedla ji do nejúhlednější kanceláře, jakou kdy viděla. Na stole opodál ležely papíry dokonale vyrovnané do symetrických komínků.

Od obřího stolu z ořechového dřeva vstal menší bělovlasý pán ve vzorně nažehleném tmavomodrém obleku a podal jí drobnou jemnou ruku. Anna si všimla světle růžových měsíčků dokonale pěstěných nehtů a byla překvapená silou jeho stisku. Všimla si, že stůl je prázdný, s výjimkou několika zelených desek a elegantního černého telefonu. Na zdi za stolem visela zasklená skříňka vyložená sametem, v níž se skvěly dvoje starožitné kapesní hodinky. Byl to jediný trochu rušivý prvek v místnosti.

„Velice se omlouvám, že jsem vás nechal čekat,“ řekl Bartlett. Jeho věk se dal těžko odhadnout, ale nejspíš mu bylo lehce přes šedesát, jak Anna usoudila. Měřil si ji mžouravými očky zpoza velkých kulatých skel brýlí s obroučkou v tělové barvě. „Je od vás velice laskavé, že jste přišla. Vím, kolik máte práce.“ Mluvil tak tiše, že Anna musela napínat uši, aby ho v šumu klimatizace vůbec slyšela. „Chtěl bych vám poděkovat, že jste si na nás udělala čas.“

„Upřímně řečeno, když jste zavolali, neměla jsem na vybranou,“ podotkla Anna kousavě.

Usmál se, jako by řekla něco vtipného. „Tak už se u nás posaďte.“

Anna usedla do křesla s vysokým opěradlem naproti jeho stolu. „Abych vám řekla pravdu, pane Bartlette, samotnou by mě zajímalo, proč jsem vlastně tady.“

„Doufám, že jsme vám nezpůsobili nějaké potíže,“ řekl Bartlett a propletl své krátké prsty, jako by se chtěl pomodlit.

„O to nejde,“ odpověděla Anna a rázně dodala: „Ráda odpovím na všechny vaše otázky.“

Bartlett povzbudivě přikývl. „Na to jsem právě spoléhal. Ale obávám se, že to nebude tak snadné. Dá se říct, že kdybychom ty otázky aspoň dokázali zformulovat, měli bychom napůl vyhráno. Říkám to srozumitelně?“

„Vrátím se k původní otázce,“ řekla Anna se stěží potlačovanou netrpělivostí. „Proč jsem tady?“

„Promiňte. Vy si myslíte, že mluvím v hádankách. Samozřejmě máte pravdu a já se za to omlouvám. Profesionální deformace. Člověk se věčně přehrabuje v papírech a chybí mu svěží vítr praxe. Ale od toho jste tady právě vy. Dovolte mi jednu otázku, slečno Navarrová. Víte, čím se tady zabýváme?“

„Jen matně. Vyšetřujete činnost státních úředníků — s nálepkou ‚přísně tajné‘.“ Anna usoudila, že Bartlettova otázka od ní vyžaduje zdrženlivost. Věděla o trochu víc, než přiznala. Bylo jí jasné, že za nenápadným názvem se skrývá uzavřený, mimořádně mocný a vlivný vyšetřovací orgán pověřený přísně tajnými prověrkami v jiných státních institucích, které na ně samy nestačí. Vyšetřování se často dotýkalo velice citlivých záležitostí. Říkalo se, že úředníci z vnitřních záležitostí sehráli významnou roli při vyšetřování případu ruského špiona v řadách CIA Aldriche Amese, aféry Irangate za Reaganovy vlády či početných skandálů ministerstva obrany kolem nákupů vojenského materiálu. Proslýchalo se, že tato organizace právě jako první odhalila podezřelé aktivity agenta kontrarozvědky FBI Roberta Philipa Hanssena. Dokonce šly zvěsti, že stála za únikem informací, který vedl k pádu Roberta Nixona.

Bartlett se zahleděl přímo před sebe. „Vyšetřovací postupy jsou v zásadě všude stejné,“ pravil nakonec. „Jiná je jen sféra působnosti. My se zabýváme věcmi, které se dotýkají národní bezpečnosti.“

„Ale já nemám potřebné prověrky,“ vyhrkla Anna.

„Možná to ještě nevíte,“ — Bartlett se mírně pousmál — „ale máte.“

Prověřili jí bez jejího vědomí? „Ale stejně to není můj obor.“

„To nemusí být tak úplně pravda. Co kdybychom si promluvili o jednom členovi Národní bezpečnostní rady, na kterém jste vloni pracovala pod kódem 33?“

„Jak o tom sakra víte?“ vybuchla Anna. Sevřela opěradlo křesla. „Promiňte. Ale jak to víte? V záznamech to nebylo. Na přímou žádost ministra spravedlnosti.“

„Ve vašich záznamech,“ řekl Bartlett. „My máme vlastní metody, jak si udržovat přehled. Jmenoval se Joseph Nesbett, nemám pravdu? Pracoval v Harvardském centru pro ekonomický rozvoj. Vyšplhal hodně vysoko ve státní administrativě a pak i v Národní bezpečnostní radě. Slušná kariéra, co říkáte? On sám snad ani neměl zlé úmysly, ale jeho mladá žena byla trochu rozhazovačná a chamtivá, že? Trochu drahé choutky na státního zaměstnance. Což vedlo k té politováníhodné záležitosti s konty v daňových rájích, převody peněz a tak dále.“

„Prozrazení by mělo zničující následky,“ řekla Anna. „Narušilo by mezinárodní vztahy v obzvlášť citlivé době.“

„Nemluvě o prekérní situaci, do které by se dostala vláda.“

„To nehrálo hlavní roli,“ odsekla Anna. „Politikaření mě nezajímá. Jestli si to o mně myslíte, tak mě neznáte.“

„Vy i vaši kolegové jste se zachovali zcela správně, slečno Navarrová. Odvedli jste obdivuhodnou práci. Udělali jste to šikovně, všechna čest.“

„Díky,“ řekla Anna. „Ale jestli tohle všechno víte, tak vám jistě neušlo, že ten případ byl na hony vzdálený normální náplni mojí práce.“

„To na věci nic nemění. Zvládla jste mimořádně citlivý úkol a prokázala jste nejvyšší diskrétnost. Ale samozřejmě vím, co je váš každodenní chleba. Třeba ten chlápek z finančního obviněný ze zpronevěry. Podplacený důstojník FBI. Nebo ta lapálie s programem ochrany svědků — mimochodem, to byl celkem slušný výkon. Kdoví, jak by to dopadlo bez vašich zkušeností z kriminalistiky. Svědka loupežného přepadení zabili a vy jste sama dokázala, že v tom měl prsty vyšetřovatel z ministerstva spravedlnosti.“

„Šťastná náhoda,“ řekla Anna netečně.

„Člověk musí jít štěstí naproti, slečno Navarrová,“ prohodil Bartlett. Z jeho očí čišel věcný chlad. „Dost toho o vás víme, agentko Navarrová. Víc, než si myslíte. Známe i zůstatek účtu na stvrzence z bankomatu, na kterou jste před chvílí psala. Víme, s kým se přátelíte a kdy jste naposledy volala domů. Víme, že jste si nikdy v životě nenadsadila cestovní příkaz, čímž se většina z nás pochlubit nemůže.“ Odmlčel se, aniž by spustil z Anny upřený pohled. „Omlouvám se, jestli jsem vás vyvedl z míry, ale jistě si uvědomujete, že při nástupu do Úřadu zvláštního vyšetřování jste podepsala smlouvu a prohlášení, kterým jste se vzdala všech občanských práv na soukromí. No nic. Skutečnosti je, že trvale odvádíte kvalitní práci. A často dokonce mimořádně kvalitní.“

Povytáhla obočí, ale nic neřekla.

„Ale, ale. Vypadáte překvapeně. Říkal jsem vám přece, že máme vlastní metody, jak si udržovat přehled. Máme k dispozici vaše hodnotící zprávy, slečno Navarrová. Velice nás zaujala kombinace schopností, kterou nám můžete nabídnout. Máte zkušenosti se standardními revizními a vyšetřovacími protokoly, ale vyznáte se i v kriminalistice. To z vás činí, nebojím se říct, unikátní osobu. Ale k věci. Měla byste vědět, že jsme udělali tu nejdůkladnější možnou prověrku vaší minulosti. Všechno, co vám řeknu — cokoli konstatuji, prohlásím, navrhnu nebo jen naznačím — musíte považovat za přísně tajné. Rozumíme si?“

Anna přikývla. „Poslouchám.“

„Výborně, slečno Navarrová.“ Bartlett jí podal list papíru se seznamem jmen s daty narození a místy trvalého pobytu.

„Nerozumím. Tyhle lidi mám oslovit?“

„Jedině že byste uměla vyvolávat duchy. Všech jedenáct mužů je totiž po smrti. Všichni opustili toto slzavé údolí během posledních dvou měsíců. Někteří z nich, jak sama uvidíte, ve Spojených státech, jiní ve Švýcarsku, Anglii, Itálii, Španělsku, Švédsku, Řecku… Všichni zemřeli na první pohled přirozenou smrtí.“

Anna pohlédla na papír. Dvě z jedenácti jmen znala — jedno patřilo členu rodiny Lancasterových, která kdysi vlastnila většinu oceláren v zemi, ale později proslula díky štědrým příspěvkům na dobročinné účely. Anna měla za to, že Philip Lancaster je po smrti už dlouho. Druhý muž ze seznamu, Nico Xenakis, podle všeho pocházel z rodiny známého řeckého rejdaře. Upřímně řečeno, znala to jméno hlavně ve spojení s jiným potomkem rodu — mužem, který v šedesátých letech chodil s řadou hollywoodských hvězdiček, a tak si v bulvárních plátcích získal pověst playboye. Ostatní jména jí nic neříkala. Podle data narození byli všichni staří — od necelých sedmdesáti po bezmála devadesát let.

„Možná že se to géniům z vnitřních záležitostí ještě nedoneslo, ale když je člověku sedmdesát… Zkrátka a dobře, musíme tam všichni.“

„V žádném z těchto případů bohužel není možná exhumace,“ pokračoval Bartlett neochvějně. „Možná je to tak, jak říkáte. Nikdo nemůže žít věčně a oni zemřeli přirozenou smrtí. Ve zmíněných případech nemůžeme dokázat opak. Ale v posledních dnech se na nás usmálo štěstí. Jen tak pro jistotu jsme dali jména na ‚seznam hledaných osob‘ — je to produkt jedné z těch mezinárodních dohod, které vlastně nikdo nedodržuje. Jako poslední zemřel jeden důchodce z Nového Skotska v Kanadě. Naši kanadští přátelé jsou pedanti, a proto nás upozornili včas. V tomto případě máme tělo, s nímž můžeme pracovat. Přesněji řečeno vy.“

„Něco jste mi samozřejmě zamlčel. Co ty lidi spojuje?“

„Na každou otázku existují dvě odpovědi: jednoduchá a složitá. Dám vám tu jednoduchou, protože víc nevíme. Před několika lety byl proveden vnitřní audit tajných archivních materiálů CIA. Z něj jsme získali jisté informace. Abyste rozuměla, nešlo o operativní svazky. Nebyli v nich agenti, ani přímé kontakty. Byly to kádrové svazky. Každý z nich nesl označení Sigma, což bylo nejspíš heslo nějaké operace — o které není v záznamech CIA ani památky. Nemáme žádné informace, čeho se týkala.“

„Kádrové svazky…?“ opakovala Anna.

„To znamená, že kdysi dávno byl každý z nich pečlivě posouzen a prověřen — a my nevíme proč.“

„A zdrojem byl archivář CIA.“

Neodpověděl jí přímo. „Pravost všech svazků ověřili naši špičkoví experti na archivní dokumenty. Ty svazky jsou staré. Pocházejí z poloviny čtyřicátých let, kdy ještě CIA neexistovala.“

„Chcete říct, že je založil Úřad strategických služeb?“

„Přesně tak,“ řekl Bartlett. „Předchůdce CIA. Řada svazků byla založena na konci druhé světové války a na začátku války studené. Ty nejnovější jsou z poloviny padesátých let. Ale to jsem odbočil. Jak říkám, narazili jsme na podivnou sérii úmrtí. Je to záhada, otazník v moři otazníků. Podařilo se nám ale rozpoznat jistý složitý vzorec, který souvisí se svazky Sigma. Já nevěřím na náhody, slečno Navarrová. Vy snad ano? Jedenáct mužů jmenovaných v těch svazcích zemře ve velice krátkém časovém úseku. Pravděpodobnost náhody se blíží nule.“

Anna netrpělivě přikývla. Jak se zdálo, Duch viděl duchy. „Jak dlouho ten úkol potrvá? Mám dost své vlastní práce.“

„Tohle je teď vaše vlastní práce. Už vás sem přeřadili. Zařídili jsme to. Takže rozumíte úkolu?“ Bartlettův výraz poněkud roztál. „Nadšená zrovna nejste, slečno Navarrová.“

Anna pokrčila rameny. „Víte, nemůžu si pomoct, ale těm mužům nebylo dvacet. Staří lidé umírají, na tom přece není nic zvláštního.“

„V Paříží bylo v devatenáctém století taky celkem normální, že člověka porazil kočár,“ prohodil Bartlett.

Anna se zamračila. „Cože?“

Bartlett se pohodlně opřel. „Slyšela jste o Francouzi jménem Claude Rochat? Ne? Já na něj často myslím. Byl to obyčejný upachtěný úředníček bez fantazie, který v šedesátých a sedmdesátých letech devatenáctého století pracoval jako účetní u Directoire, což byla francouzská zpravodajská služba. V roce 1867 si všiml, že dva nižší úředníci služby, kteří se zřejmě navzájem neznali, zemřeli v rozmezí čtrnácti dnů — jeden se stal obětí pouličního přepadení, druhého porazil poštovní vůz. Takové věci se běžně stávaly. Nic zvláštního. Ale jemu to nedalo, zvlášť když zjistil, že oba nebožáci u sebe v době smrti měli zlaté kapesní hodinky, pořádně drahé. Navíc zjistil, že ty hodinky byly naprosto stejné a na vnitřní straně pouzdra měly miniaturní krajinomalbu. Tahle drobná zvláštnost ho zaujala a k nelibosti svých nadřízených se jí pak celé čtyři roky snažil přijít na kloub. Nakonec odhalil mimořádně spletitou síť špionů: do řad Directoire se vetřeli Prusové a obratně s ní manipulovali.“ Všiml si, že trochu uhnula pohledem a pousmál se. „Ano, jsou to ty kapesní hodinky ve vitríně. Vynikající řemeslná práce. Získal jsem je před pár desítkami let v aukci. Jsem rád, že je mám. Člověk aspoň nezapomene.“

Bartlett zavřel oči a na chvíli se zadumal. „Samozřejmě, než Rochat ukončil vyšetřování, bylo už pozdě,“ pokračoval. „Bismarckovi agenti s pomocí rafinovaných dezinformací vyprovokovali Francii k vyhlášení války. ‚A Berlin,‘ křičelo se tenkrát. Pro Francii to mělo katastrofální následky: vojenská nadvláda, kterou se pyšnila od bitvy u Rocroi v roce 1643, se během pár měsíců rozplynula jak pára nad hrncem. No jen si to představte! Francouzská armáda se samotným císařem v čele padla do důmyslné léčky u Sedanu. A to byl konec Napoleona Třetího. Země přišla o Alsasko-Lotrinsko, musela zaplatit závratné reparace a přistoupit na dvouletou okupaci. Byla to ohromná rána, která nezvratně změnila běh evropské historie. A Claude Rochat přitom o pár let dřív tahal za malou nitku, aniž by věděl, kam povede a jestli vůbec někam povede. Měl jen ty dva úředníčky a jejich hodinky.“ Bartlett vydal jakýsi zvuk, smích to však nebyl. „Když něco vypadá bezvýznamně, obvykle to skutečně žádný význam nemá. Obvykle. Mým úkolem je podobné věci prověřovat. Zkoumat tenké nitky. Drobné nesrovnalosti. Primitivní vzorečky, které by mohly vést k větším vzorcům. Dělám tu nejobyčejnější věc na světě, která je zároveň nejdůležitější.“ Zvedl obočí. „Hledám stejné kapesní hodinky.“

Anna chvíli mlčela. Duch dělal čest své přezdívce: byl tajemný a mluvil v šifrách. „Díky za lekci z dějepisu,“ řekla pomalu, „ale já jsem se vždycky zabývala spíš současností. Jestli si vážně myslíte, že ty archivní svazky mají ještě dnes nějaký význam, proč na ně nepustíte CIA?“

Bartlett vytáhl z kapsy obleku nažehlený hedvábný kapesníček a začal si čistit brýle. „Naše oddělení zasahuje pouze v případech, kdy existuje reálná možnost ovlivňování nebo čehokoli, co by mohlo bránit důkladnému vyšetření. To vám musí stačit.“ V jeho hlase se objevil náznak blahosklonnosti.

„Nestačí,“ odsekla Anna. Nebyl to tón, jímž člověk mluví se šéfem odboru, a už vůbec ne tak mocného. Anna však podlézavost neměla v krvi a Bartlett měl vědět, koho angažuje. „Nezlobte se, ale chcete říct, že v těch úmrtích má prsty někdo ze současných nebo bývalých agentů CIA?“

Ředitel oddělení vnitřních záležitostí pobledl. „Nic takového jsem neřekl.“

„Ani nepopřel.“

Bartlett vzdychl. „U nich nikdy nevíte. Špioni jsou metla lidstva.“ Upjatý úsměv.

„Jestli si myslíte, že v tom jede CIA, proč nezavoláte FBI?“

Bartlett si odfrkl. „A proč ne rovnou tiskovou kancelář AP? FBI má spoustu předností, ale diskrétnost mezi ně rozhodně nepatří. Zdá se mi, že nechápete, jak je ta věc citlivá. Čím míň lidí o ní ví, tím líp. Proto jsem nesestavil pracovní skupinu, ale vyžádal jsem si jednotlivce. Upřímně doufám, že jsem vybral správně, slečno Navarrová.“

„I kdyby šlo skutečně o vraždy, je velice nepravděpodobné, že vypátráte vraha. To doufám víte.“

„To je typicky úřednická reakce,“ namítl Bartlett. „Ale vy mi nepřipadáte jako byrokrat. Pan Dupree říká, že jste paličatá a nejste právě ideální ‚týmový hráč‘. Vidíte, a to přesně potřebuju.“

Anna sebou škubla. „Takže vy mě vlastně žádáte, abych vyšetřovala CIA. Mám prověřit řadu úmrtí, přesvědčit se, že jde o vraždy a pak…“

„A pak shromáždit veškeré důkazy, které nám umožní zahájit šetření.“ V Bartlettových šedých očích se zablesklo. „Je úplně jedno, na koho přitom narazíte. Jasné?“

„Naprosto,“ odvětila Anna. Jako zkušená vyšetřovatelka byla zvyklá vyslýchat svědky i podezřelé. Někdy stačí jen poslouchat. Někoho je však k odpovědi třeba postrčit. Člověk se však musí naučit rozpoznat správný okamžik. Bartlettova historka byla plná nejasností a bílých míst. Anna oceňovala umění starého protřelého harcovníka sdělit člověku jen to nejnutnější. Ze zkušenosti však věděla, že je užitečné vědět víc. „Nebudu hrát na slepou bábu,“ prohlásila.

Bartlett zamžikal. „Prosím?“

„Určitě máte kopie svazků Sigma. Jistě jste je podrobně prozkoumali. A přesto tvrdíte, že nemáte ponětí, oč v nich vlastně šlo.“

„Kam tím míříte?“ Jeho hlas byl jako led.

„Ukážete mi ty svazky?“

Překvapeně se usmál s otevřenými ústy. „Ne. To bohužel nepůjde.“

„Proč ne?“

Bartlett si znovu nasadil brýle. „Tady nejsem u výslechu, i když vaši taktiku chválím. Myslím, že zásadní body jsem vám vyjasnil.“

„Ne, sakra, mně tohle nestačí! Vy ty svazky dobře znáte. Jestli nevíte, co přesně znamenají, tak si aspoň něco myslíte. Tu svoji kamennou tvář si nechte na čtvrteční partii pokeru. Nehrajte si se mnou.“

Bartlett nakonec vybuchl. „Proboha, viděla jste toho dost, abyste pochopila, že jde o pověst některých významných postav poválečné éry. Tohle jsou kádrové svazky. Samy o sobě nic nedokazují. Já jsem si vás před schůzkou taky nechal prověřit — znamená to snad, že se mnou v něčem jedete? Věřím ve vaši diskrétnost. Skutečně. Ale tady je řeč o velkých zvířatech i o lidech v zákulisí. Mezi ně nemůžete jen tak vtrhnout.“

Anna pozorně poslouchala. V Bartlettově hlase vycítila napětí. „Mluvíte o pověsti, ale o tu vám ani tak nejde, viďte,“ naléhala. „Potřebuju toho vědět víc!“

Zavrtěl hlavou. „To je, jako byste chtěla uplést provazový žebřík z hedvábí. Nemáme nic, pro co by se našlo přirozené vysvětlení. Před půl stoletím něco vzniklo. Nevíme co, ale byla to vysoká hra. Seznam Sigma obsahuje zajímavou směsici lidí — víme, že někteří z nich byli průmyslníci, ale jiné se nám nepodařilo vůbec odhalit. Společné měli to, že se o ně začal přímo zajímat někdo ze zakladatelů CIA, tedy člověk, který měl ve čtyřicátých a padesátých letech nesmírnou moc. Chtěl je získat ke spolupráci? Chtěl je zmáčknout? Všichni hrajeme na slepou bábu, nejen vy. Ale zdá se, že tehdy vznikla nějaká přísně tajná operace. Ptala jste se, co ty lidi spojuje. To právě zatím nevíme.“ Upravil si manžety. Byl to nervózní tik úzkostlivého muže. „Dalo by se říct, že jsme ve stadiu kapesních hodinek.“

„Neuražte se, ale seznam Sigma — to je věc stará půl století!“

„Byla jste někdy v Somme ve Francii?“ zeptal se Bartlett nečekaně a oči se mu rozzářily. „Měla byste tam zajet — třeba jen proto, abyste se podívala na vlčí máky v pšenici. Stává se, že nějaký farmář ze Somme porazí dub, posadí se na kmen, pak se mu udělá špatně a umře. A víte proč? Protože za první světové války se na tom poli odehrála bitva, při které byl použit sud s hořčičným plynem. Strom ještě jako výhonek nasál ten jed a i desítky let potom dokáže zabít člověka.“

„A vy si myslíte, že Sigma je něco podobného?“

Bartlettův pohled byl stále napjatější. „Říká se, že čím víc toho člověk ví, tím víc ví, že nic neví. Já myslím, že čím víc toho víte, tím víc vás vyvede z míry, když narazíte na něco, o čem nevíte. Říkejte si tomu třeba ješitnost — anebo ostražitost. Dělá mi starosti, co vyroste z nenápadných malých výhonků.“ Unavený úsměv. „Je mi jasné, že vám to asi připadá jako mrtvá historie, a možná to tak opravdu je, agentko Navarrová. V tom případě se vrátíte a vyvedete mě z omylu.“

„Já nevím,“ řekla.

„Přijdete do styku s různými lidmi z bezpečnostních složek. Všichni budou mít za to, že vyšetřujete naprosto všední vraždy. A proč zrovna agentka Úřadu zvláštního vyšetřování? To jim vysvětlíte stručně a jasně: protože se jména mrtvých vynořila při vyšetřování podvodného převodu peněz, jehož podrobnosti na vás nikdo nebude vyzvídat. Jednoduchá zástěrka, nic složitého není potřeba.“

„Povedu vyšetřování, k jakému jsem vyškolená,“ řekla Anna ostražitě. „Nic víc neslibuju.“

„To po vás ani nežádám,“ odvětil Bartlett smířlivě. „Vaše pochyby jsou možná na místě. Ale stejně bych měl rád jistotu. Jeďte do Nového Skotska. Přesvědčte mě, že Robert Mailhot opravdu zemřel přirozenou smrtí. Anebo potvrďte, že nikoli.“

4

Bena odvezli na ústředí Kantonspolizei, policie kantonu Curych, což byla zašlá, ale elegantní stará kamenná stavba na Zeughausstrasse. Dva zamlklí mladí policisté ho vedli podzemním parkovištěm a pak po schodech do poměrně moderní budovy, která přiléhala k té starší. Interiér připomínal školu na americkém předměstí někdy kolem roku 1975. Na všechny otázky odpovídali jeho dva průvodci pouze krčením ramen.

Myšlenky mu vířily hlavou. Cavanaugh nebyl na Bahnhofstrasse náhodou, ale přijel do Curychu se záměrem ho zavraždit. Cavanaughova mrtvola záhadně zmizela. Někdo ji rychle a odborně odstranil a podstrčil mu pistoli do tašky. Bylo jasné, že Cavanaugh měl komplice — profesionály. Ale koho? A proč?

Nejdřív Bena zavedli do malé místnosti osvětlené zářivkami a posadili ho ke stolu z nerezové oceli, sami přitom zůstali stát. Vtom vešel nějaký muž v krátkém bílém plášti, a aniž by se na něj podíval, řekl „Ihre Hände, bitte“.

Ben mu podal ruce. Věděl, že nemá cenu odporovat. Technik mu postříkal obě strany rukou sprejem z umělohmotného rozprašovače a pak mu vatovou tyčinkou lehce, ale důkladně potřel hřbet pravé ruky. Následně vložil tyčinku do plastikové trubičky. Stejný postup opakoval s Benovou dlaní a poté i s druhou rukou. Čtyři vatové tyčinky skončily ve čtyřech pečlivě označených umělohmotných trubičkách, které si technik odnesl s sebou.

Pár minut poté Ben vstoupil do příjemné, střídmě zařízené kanceláře ve druhém patře. Podsaditý civilista se širokými rameny se mu představil jako Thomas Schmid, detektiv z oddělení vražd. Měl širokou podobanou tvář a velice krátké vlasy. Ben si bezděčně vzpomněl na jednu Švýcarku, kterou kdysi potkal v Gstaadu. Řekla mu, že se policistům ve Švýcarsku přezdívá bullen, „býci“. Teď věděl proč.

Schmid se začal Bena vyptávat na řadu věcí. Chtěl vědět jméno, datum narození, číslo pasu, jméno hotelu v Curychu a tak dále. Seděl u počítače a jedním prstem klepal Benovy odpovědi do klávesnice. Na krku mu visely brýle na čtení.

Ben byl naštvaný, unavený a zoufalý. S trpělivostí byl u konce. Musel se hodně přemáhat, aby mluvil aspoň trochu klidně. „Jsem zatčen, nebo ne?“ zeptal se detektiva.

„Ne, pane.“

„Tak jo, byla to celkem zábava, ale jestli mě nehodláte zatknout, rád bych se vrátil do hotelu.“

„Jestli si přejete, milerádi vás zatkneme,“ odvětil detektiv zdvořile, v jeho úsměvu se však objevil nepatrný záblesk výhrůžky. „Máme pro vás připravenou moc pěknou celu. Ale jestli to půjde po dobrém, bude to mnohem jednodušší.“

„Nesmím si ani zatelefonovat?“

Schmid natáhl obě ruce dlaněmi vzhůru k béžovému telefonu na kraji svého stolu plného papírů. „Můžete zavolat na americký konzulát, nebo svému právníkovi. Jak je libo.“

„Díky,“ řekl Ben, zvedl sluchátko a podíval se na hodinky. V New Yorku bylo brzy odpoledne. Všichni podnikoví právníci společnosti Hartman Capital Management se specializovali na daňové nebo finanční právo, takže se rozhodl zatelefonovat jednomu příteli, který se zabýval právem mezinárodním.

Howie Rubin byl stejně jako Ben členem deerfieldského lyžařského družstva a tam se spolu také spřátelili. Howie přijel několikrát do Bedfordu na Den díkůvzdání a obzvlášť si oblíbil Benovu matku, jako ostatně všichni Benovi kamarádi.

Právník byl zrovna na obědě, ale sekretářka Bena přepojila na mobilní telefon. Posledním Howieho slovům nebylo v hluku restaurace příliš rozumět.

„Ježíšmarjá, Bene,“ přerušil Howie Benův výčet událostí. Někdo vedle něj hlasitě mluvil. „Tak dobře, povím ti, co říkám všem svým klientům, kteří skončí při lyžování ve Švýcarsku v lochu. Usmívej se a obrň se trpělivostí. Nevytahuj se na ně. Nehraj si na dotčeného Američana. Nikdo nedokáže člověka zničit striktně předpisovým chováním tak jako Švýcaři.“

Ben pohlédl na Schmida, který stále klapal do klávesnice a nepochybně poslouchal. „Už to začínám chápat. Tak co mám dělat?“

„Ve Švýcarsku to chodí tak, že tě můžou zadržet na čtyřiadvacet hodin bez formálního obvinění.“

„Děláš si legraci?“

„A jestli je naštveš, můžou tě na noc zavřít do zaplivané cely předběžného zadržení. Takže to radši nezkoušej.“

„Tak co mi doporučuješ?“

„Hartmane, ty přece dokážeš vymámit z jalový krávy tele, ty chlape, tak buď sám sebou. Když budeš mít problémy, zavolej mi a já jim pohrozím mezinárodním incidentem. Jeden z mých partnerů dělá do firemní špionáže, takže máme přístup do některých celkem důležitých databází. Strčím do počítače Cavanaughovy záznamy a uvidíme, co z něj vypadne. Řekni mi číslo, kam ti mám zavolat.“

Když Ben zavěsil, Schmid ho odvedl do sousední místnosti a posadil ho ke stolu poblíž jiného počítače. „Byl jste už někdy ve Švýcarsku?“ zeptal se Schmid přívětivě, jako by byl profesionální průvodce.

„Mockrát. Většinou na lyžích.“

Schmid pobaveně přikývl. „Copak lyžování, to je u nás populární. Člověk se přitom báječně uvolní a zbaví se stresu.“ Přimhouřil oči. „Vy si ho určitě při práci užijete požehnaně.“

„Ani bych neřekl.“

„Ve stresu dělají lidé zvláštní věci. Dlouho v sobě napětí dusí a pak najednou — bác! Vybuchnou. Když se to stane, překvapí nejen ostatní, ale asi hlavně sami sebe.“

„Řekl jsem vám, že ta pistole byla nastrčená. Nikdy jsem z ní nevystřelil.“ V Benovi pěnila krev, ale mluvil co možná nejchladněji. Nemělo cenu detektiva provokovat.

„A přesto jste podle vlastního přiznání zabil člověka. Umlátil jste ho holýma rukama. Takhle se chováte normálně?“

„O normálních okolnostech nemohla být řeč.“

„Kdybych si promluvil s vašimi známými, pane Hartmane, co by mi o vás asi řekli? Řekli by, že snadno ztrácíte nervy?“ Vrhl na Bena podivně zadumaný pohled. „Řekli by, že máte sklony… k násilí?“

„Řekli by vám, že jsem v životě neměl nejmenší problém se zákonem,“ odpověděl Ben. „Kam tím vším míříte?“ Ben se podíval na své vlastní ruce… ruce, které udeřily Cavanaugha do hlavy těžkým ramenem lampy. Jsem snad násilník? Obvinění švýcarského detektiva bylo absurdní — jednal přece v sebeobraně — a přesto se v duchu zatoulal o pár let zpátky.

Darnellův obličej měl dodneška před očima. Jeden z jeho studentů v páté třídě školy ve Východním New Yorku byl hodný kluk, chytrý a zvídavý jedničkář, nejlepší ze třídy. Pak se s ním něco stalo. Jeho prospěch se zhoršil a zanedlouho úplně přestal nosit domácí úkoly. Darnell se nikdy nepouštěl do rvaček s ostatními dětmi, a přesto byly občas na jeho tváři patrné podlitiny. Ben si s ním jednou po hodině promluvil. Darnell se mu neodvážil podívat do očí. Bylo vidět, že má strach. Nakonec mu však řekl, že Orlando, nový přítel jeho matky, si nepřeje, aby ztrácel čas s domácími úkoly. Potřeboval, aby mu pomáhal vydělávat peníze.

„Jak vydělávat?“ zeptal se Ben, ale Darnell mu neodpověděl. Když zatelefonoval Darnellově matce Joyce Stuartové, uslyšel plaché a vyhýbavé odpovědi. Nechtěla přijít do školy, odmítla s ním prodiskutovat situaci, odmítla připustit, že by se dělo něco špatného. I ona působila vystrašeně. O pár dnů později si v materiálech našel Darnellovu adresu a vydal se za ním.

Mladík bydlel v prvním patře domu s oprýskanou fasádou a schodištěm vyzdobeným díly sprejerů. Zvonek nefungoval, ale hlavní dveře byly odemčené, takže vystoupal do schodů a zaklepal na byt 1B. Po dlouhém čekání přišla otevřít Darnellova matka, viditelně zmlácená — měla podlitiny na tvářích a opuchlé rty. Představil se a požádal, jestli může dál. Joyce se na chvíli zarazila a pak ho zavedla do malé kuchyňky s otlučenými skříňkami z béžového umakartu a žlutými bavlněnými závěsy, které poletovaly ve větru.

Ben zaslechl křik a poté vstoupil matčin přítel. „Kdo kurva ste?“ domáhal se Orlando, vysoký a urostlý muž v červené vestě a volných džínách. Měl postavu zločince: od pasu nahoru byl tak přehnaně vypracovaný, že naběhlé svaly na hrudníku i ramenou připomínaly záchrannou vestu.

„To je Darnellův učitel,“ vysoukala chlapcova matka z oteklých rtů.

„A vy — vy jste Darnellův otčím?“ zeptal se Ben Orlanda.

„Dalo by se říct, že jsem taky učitel. Jenže já ho učím to, co potřebuje umět. Na rozdíl od vás.“

Vtom Ben spatřil Darnella, který za nimi tiše vběhl do kuchyně. Strachy vypadal ještě mladší než na svých deset let. „Běž pryč, Darnelle,“ sykla jeho matka pološeptem.

„Darnell nepotřebuje, abyste ho krmil kecama. Darnell se potřebuje naučit, jak obracet zboží.“ Orlando se usmál. V ústech se mu zaleskly zlaté přední zuby.

V Benovi hrklo. Obracet zboží: prodávat crack. „Vždyť je to páťák. Je mu deset roků.“

„Správně. Je mladistvý. Policajti vědí, že ho nemůžou zatknout.“ Zasmál se. „Ale já mu dal na vybranou: buď prodávat drogy, nebo svoji prdel.“

Benovi se z Orlandovy brutality udělalo nevolno, ale přinutil se mluvit klidně. „Darnell je nejchytřejší kluk ze třídy. Máte povinnost mu umožnit, aby se rozvíjel.“

Orlando si odfrkl. „Může si vydělávat na ulici jako já.“

Pak uslyšel Darnellův pištivý hlásek, roztřesený, avšak rozhodný. „Já už to dělat nechci,“ řekl Orlandovi. „Pan Hartman ví, co je správné.“ Nakonec hlasitěji a odvážněji dodal: „Já nechci být jako ty.“

Joyce Stuartová nasadila úpěnlivý výraz. „Nech toho, Darnelle.“

Bylo pozdě. Orlando vymrštil ruku a udeřil desetiletého chlapce do brady tak silně, že odlétl z místnosti. Otočil se k Benovi: „A teď padejte. Trochu vám pomůžu.“

Ben zkoprněl. Cítil, jak s ním lomcuje vztek. Orlando chtěl Bena strčit do hrudníku, ten však necouvl, ale vrhl se na něj a praštil ho pěstí do spánku. Bušil do Orlandovy hlavy jako do boxerského pytle. Orlando na chvíli překvapením zkoprněl a pak se Bena snažil odrazit údery silných paží do boků. Byl však příliš blízko, aby mu mohl zasadit pořádnou ránu. Zběsilá zuřivost působila na Bena jako tišící prostředek, takže rány ani necítil. Orlando se nakonec bezvládně svezl na podlahu, vědomí však neztratil.

Šlehl po Benovi očima. Už v nich neměl původní vyzývavost, ale strach. „Vy ste cvok,“ zamumlal.

Možná měl pravdu. Co se to se mnou stalo? „Jestli se Darnella ještě jednou dotknete, zabiju vás,“ pravil Ben s rozvážným klidem, který vůbec necítil. Mezi slovy dělal odmlky, aby zvýšil jejich účinek.

„Rozumíme si?“

Od své známé Carmen ze sociální péče později zjistil, že Orlando ještě toho dne Joyce s Darnellem opustil a už se nikdy nevrátil. I kdyby to Benovi neřekla, brzy by to poznal podle rapidního zlepšení Darnellova prospěchu i chování.

„Fajn, kámo,“ vydechl tehdy Orlando zkrotle na kuchyňské podlaze. „Bylo to jen nedorozumění.“ Zakašlal. „Nechci mít potíže.“ Znovu zakašlal a zahuhlal: „Vy ste cvok. Vážně cvok.“

„Pane Hartmane, mohl byste položit svůj palec sem?“ Schmid ukázal na malý bílý obdélník s nápisem IDENTIX TOUCHVIEW, na němž rubínově zářilo oválné sklíčko.

Ben přitiskl pravý palec ke sklu a totéž pak zopakoval i s levým. Jeho zvětšené otisky se okamžitě objevily na monitoru počítače, natočeném částečně k němu.

Schmid naťukal několik číslic a pak klepl na klávesu ENTER. Ozvalo se cvrlikání modemu. Detektiv se otočil k Benovi a omluvně řekl: „Tohle jde rovnou do Bernu. Za pět až deset minut budeme vědět.“

„Co budeme vědět?“

Detektiv vstal a pokynul Benovi, aby za ním šel zpátky do první místnosti. „Jestli na vás už byl vydán ve Švýcarsku zatykač.“

„To bych si snad pamatoval.“

Schmid na něj dlouho zíral, než začal mluvit. „Lidi vašeho typu dobře znám, pane Hartmane. Pro bohaté Američany jako vy je Švýcarsko zemí čokolády, bank, hodin s kukačkou a lyžařských svahů. Představujete si, že my všichni jsme vaši Hausdiener, sluhové, je to tak? Ale vy Švýcarsko neznáte. Stovky let se všechny evropské velmoci snažily udělat z nás svoje vévodství. Nikomu se to nepovedlo. Teď se o to možná pokouší i vaše země. Myslíte si, že máte moc a bohatství, ale máte smůlu. V téhle kanceláři vás žádná čokoláda nečeká. A vy nemůžete rozhodovat o tom, kdy budete propuštěn, jestli vůbec.“ Zabořil se do křesla a důležitě se usmál. „Vítejte ve Švýcarsku, pane Hartmane.“

Jako na povel vešel do místnosti muž v silně naškrobeném laboratorním plášti. Byl vytáhlý, měl brýle bez obrouček a malý štětinatý knírek. Aniž by se představil, ukázal na bíle vykachlíčkovanou část zdi s metrickou stupnicí. „Stoupněte si tam, prosím,“ nařídil mu.

Ben se snažil nedávat najevo své rozhořčení a postavil se zády ke kachlíkům. Technik ho změřil a pak ho zavedl k bílému laboratornímu umyvadlu. Zde páčkou vytlačil bílou pastu a řekl Benovi, aby si umyl ruce. Mýdlo bylo krémové, avšak pískovité a vonělo po levanduli. U dalšího pultu technik rozlil na skleněný talíř lepkavý černý inkoust a nechal do něj Bena položit jednu ruku po druhé. Dlouhými pěstěnými prsty převalil každý Benův prst nejdřív po savém papíru a pak jej pečlivě otiskl na oddělený čtvereček na formuláři.

Schmid zatím vstal a zamířil do sousední místnosti. Po chvíli se zase vrátil. „No, pane Hartmane, netrefili jsme se. Žádný zatykač na vaše jméno není.“

„To je ale překvapení,“ zamumlal Ben. Pocítil zvláštní úlevu.

„Ale stále jsou zde jisté otázky. Balistická expertiza se vrátí až za pár dní z Wissenschaftlicher Dienst der Stadtpolizei Zürich — to je naše balistická laboratoř — ale už teď víme, že kulky nalezené v podzemí jsou Browning 7,65.“

„To je nějaký zvláštní druh kulky?“ zeptal se Ben nevinně.

„Je to střelivo z pistole, která byla nalezena ve vašem zavazadle.“

„Co vy všechno nevíte,“ prohodil Ben a přinutil se k úsměvu.

Rozhodl se, že přejde do protiútoku. „Podívejte, není pochyb, že ty kulky vyšly z dotyčné zbraně. Kterou mi někdo podstrčil do tašky. Takže proč mi neprohlídnete ruce a neuděláte zkoušku, jestli jsem z ní opravdu střílel?“

„Myslíte zbytkovou analýzu střelného prachu? Tu už jsme provedli.“ Schmid gestem předvedl, jako by cosi stíral.

„A výsledky?“

„Budeme je mít už brzo. Až si vás vyfotíme.“

„Na pistoli moje otisky stejně nenajdete.“ Díky Bohu, že jsem se jí nedotkl, pomyslel si Ben.

Detektiv teatrálně pokrčil rameny. „Otisky se dají otřít.“

„Ale svědkové…“

„Očití svědkové popsali dobře oblečeného muže zhruba ve vašem věku. Byla tam hrozná vřava. Ale pět lidí je po smrti a sedm utrpělo vážná zranění. A vy tvrdíte, že jste pachatele zabil. Jenže žádné tělo jsme nenašli.“

„Já… to vám nedokážu vysvětlit,“ připustil Ben. Uvědomoval si, že jeho verze je dost divoká. „Tělo asi někdo odstranil a pak uklidil místo činu. Z toho mi vychází, že Cavanaugh měl komplice.“

„A společně vás chtěli zabít.“ Schmid se na něj zlomyslně podíval. „Vypadá to tak.“

„Ale kde máte motiv? Říkáte, že mezi vámi dvěma nebylo nepřátelství.“

„Vy to asi nechápete,“ hlesl Ben. „Já jsem toho chlapa neviděl patnáct let.“

Zazvonil telefon na Schmidově stole. Detektiv zvedl sluchátko. „Schmid.“ Poslouchal a pak anglicky řekl: „Ano, okamžik, prosím.“ A podal sluchátko Benovi.

Byl to Howie. „Bene, kamaráde,“ řekl hlasem tak průzračně čistým, jako by volal z vedlejší místnosti. „Říkal jsi, že Jimmy Cavanaugh byl z Homeru ve státě New York?“

„Je to městečko na půli cesty mezi Syrakusami a Binghamtonem,“ řekl Ben.

„Jasně. A že s tebou chodil do ročníku v Princetonu?“

„No ano.“

„A v tom je právě ta potíž. Ten tvůj Jimmy Cavanaugh neexistuje.“

„To snad vím taky,“ zavrčel Ben. Už je přece pod drnem.

„Ne, Bene, poslouchej mě. Říkám, že ten tvůj Jimmy Cavanaugh nikdy neexistoval. Říkám, že žádný Jimmy Cavanaugh nebyl a není. Prověřoval jsem seznam absolventů Princetonu. Žádný Cavanaugh s křestním jménem začínajícím na J na škole nikdy nestudoval, aspoň ne v letech, kdys tam byl ty. A v Homeru žádní Cavanaughovi nebydlí. Ani jinde v tom okrese. Ani v Georgetownu. A taky jsem prošel spoustu všemožných databází. Kdyby existoval nějaký Jimmy Cavanaugh, který by přibližně odpovídal tvému popisu, našli bychom ho. Zadávali jsme různé pravopisné možnosti. Nemáš ponětí, co všechno dnešní databáze obsahují. Člověk za sebou nechává stopu jako slimák. Úvěry, sociální zabezpečení, vojna, cokoli si vzpomeneš. Ten chlap není nikde. Zvláštní, co?“

„Někde se musela stát chyba. Já vím, že chodil na Princeton.“

„Ty myslíš, že to víš. Zní to neuvěřitelně, co?“

Benovi se zvedl žaludek. „Jestli je to pravda, tak nám to zrovna nepomůže.“

„To ne,“ souhlasil Howie. „Ale já budu pátrat dál. Máš můj mobil, ne?“

Užaslý Ben položil sluchátko. Schmid pokračoval: „Pane Hartmane, jste tady služebně, nebo na dovolené?“

Přinutil se k soustředění a pak co nejzdvořileji řekl: „Přijel jsem si zalyžovat, to už jsem říkal. Měl jsem taky pár schůzek v bankách, ale to jen proto, že jsem projížděl Curychem.“ Tak Jimmy Cavanaugh nikdy neexistoval…

Schmid spojil ruce. „Naposledy jste byl ve Švýcarsku před čtyřmi lety, je to tak? Identifikovat tělo vašeho bratra.“

Ben chvíli mlčel, neschopen zastavit náhlý příval vzpomínek. Telefonát uprostřed noci: to nikdy nevěstí nic dobrého. Spal vedle Karen, kolegyně ze školy, ve svém špinavém bytě ve Východním New Yorku. Zavrčel, převalil se na bok a zvedl telefon, který všechno změnil.

Malé pronajaté letadlo, které Peter pilotoval, se o pár dnů dřív zřítilo do rokle poblíž Lucernského jezera. Peter uvedl Bena na papírech z půjčovny jako nejbližšího příbuzného. Definitivní identifikaci zemřelého umožnily až záznamy od zubaře. Švýcarské úřady vyšetřovaly neštěstí jako běžnou nehodu. Ben odletěl k Lucernskému jezeru, aby potvrdil bratrovu totožnost a odvezl domů jeho tělo — nebo spíš to, co z něho po výbuchu letadla zbylo. Ostatky se vešly do malé kartonové schránky velikosti krabice od bot.

Celý let domů vydržel neplakat. To přišlo až později, když začala vyprchávat původní otupělost. Když tu zprávu slyšel otec, zhroutil se s pláčem do křesla. Matka, kterou rakovina upoutala na lůžko, začala ječet z plných plic.

„Ano,“ hlesl Ben. „Tenkrát jsem tady byl naposledy.“

„Zajímavé. Zdá se, že když přijedete do naší země, smrt se vám lepí na paty.“

„Co tím chcete naznačit?“

„Pane Hartmane,“ řekl Schmid poněkud neutrálnějším tónem, „myslíte si, že existuje nějaká souvislost mezi smrtí vašeho bratra a tím, co se stalo dnes?“

U počítače v ústředí švýcarské státní policie v Bernu seděla starší plnoštíhlá žena. Přes brýle s tlustými černými obroučkami z rohoviny se podívala na monitor. Překvapilo ji, že jeden ze řádků textu začal blikat. Pár vteřin na úkaz zírala, pak si vybavila instrukce, které kdysi dostala, a vytiskla jméno a dlouhou řadu číslic, jež za ním následovala. Vzápětí zaklepala na prosklené dveře svého přímého nadřízeného.

„Pane, právě se rozsvítilo jedno jméno ze seznamu RIPOL.“ RIPOL byla zkratka pro Recherche Informations Policier, státní policejní databáze, která obsahovala jména, otisky prstů, poznávací značky aut — zkrátka široký rejstřík úředních dat využívaných federální, kantonální i místní policií.

Její šéf, samolibý pětačtyřicátník a známý kariérista, si vzal arch papíru, poděkoval snaživé sekretářce a pak ji propustil. Jakmile za ní zaklaply dveře, zvedl zabezpečený telefon, který nebyl připojený k hlavní ústředně, a vytočil číslo, na něž téměř nikdy nevolal.

Otlučená stará limuzína neurčité značky čekala se spuštěným motorem blok domů od centrály Kantonspolizei na Zeughausstrasse. Dva muži uvnitř mlčky kouřili, zmožení z dlouhého čekání. Nenadálé zazvonění mobilního telefonu v držáku uprostřed palubní desky je vylekalo. Spolujezdec přístroj zvedl, chvíli poslouchal a pak řekl: „Ja, danke,“ a zavěsil.

O pár minut později viděli, jak Američan vychází z bočního vchodu a nastupuje do taxi. Když byl taxík v polovině bloku, řidič se vmísil do podvečerního provozu.

5

HALIFAX, NOVÉ SKOTSKO

Když pilot Air Canada ohlásil, že se blíží přistání, Anna Navarrová posbírala spisy z výklopného stolku, zvedla jej do svislé polohy a snažila se soustředit na případ, který ji čekal. Měla strach z letadel a horší než přistání pro ni byl pouze start. Zvedal se jí žaludek. Jako obvykle bojovala s iracionálním přesvědčením, že se letadlo zřítí a ona najde smrt v ohnivém pekle.

Její oblíbený strýček Manuel létal s rozhrkaným práškovacím letadlem. Jednou stroji vysadil motor a zřítil se i se strýcem na zem. Ale to už bylo dávno, tehdy jí mohlo být deset nebo jedenáct. A osudné letadlo rozhodně v ničem nepřipomínalo elegantní Boeing 747, v němž právě cestovala.

Žádnému z kolegů z Úřadu zvláštního vyšetřování o svém strachu z létání nikdy neřekla. Nechtěla odkrývat své slabiny. Ale byla přesvědčená, že Arliss Dupree se to nějak dozvěděl, jako pes, který instinktivně vycítí lidský strach. V poslední době ji totiž přinutil ve vzduchu v podstatě žít. Už půl roku létala doslova od čerta k ďáblu.

Aby cestování letadlem vůbec přežila, vždycky se ponořila do spisů, které ji pohltily a fascinovaly. Suché pitevní zprávy ji lákaly, chtěla vyřešit jejich záhady. Jako dítě ráda skládala složité puzzle z pěti set kusů, které jí nosila matka. Byly to dárky od ženy, jejíž dům matka uklízela a jejíž děti neměly se skládankami trpělivost. Anna ráda sledovala, jak se postupně objevuje lesklý obrázek, ale ještě víc milovala zvuk dílků zapadajících do sebe. Byl to skvělý pocit. Ve starých skládankách ovšem často chyběly dílky, které poztráceli nepořádní původní majitelé. To ji vždycky rozčilovalo. Už jako dítě byla perfekcionistka.

V jistém smyslu byl tento případ jako puzzle z tisíce dílků rozsypaných na koberci.

Během letu z Washingtonu do Halifaxu pozorně studovala desky s dokumenty, které poslala faxem KKJP v Ottawě. Kanadská královská jízdní policie, kanadská obdoba FBI, je navzdory archaickému názvu špičkovou zpravodajskou službou. Americké ministerstvo spravedlnosti s ní mělo dobré pracovní vztahy.

Co jsi zač? ptala se v duchu při pohledu na fotografii starého muže. Robert Mailhot z Halifaxu v Novém Skotsku, pokojný důchodce, oddaný člen církve milosrdné Panny Marie. Nebyl to typ muže, kterého by Člověk čekal v kádrových svazcích CIA, byť archivních.

Co by ho mohlo spojovat se zamlženými machinacemi dávno zemřelých mistrů špionáže a velkopodnikatelů, na které Bartlett narazil? Byla si jistá, že Bartlett má jeho spis, ale rozhodl se, že ji k němu nepustí. Byla si také jistá, že chce, aby důležité maličkosti zjistila sama.

Soudce provincie Nové Skotsko dal souhlas k vyšetřování. Dokumenty, které ji zajímaly — výpisy telefonů a kreditních karet — dostala faxem do Washingtonu během několika hodin. Byla agentkou Úřadu zvláštního vyšetřování. Nikoho nenapadlo zpochybňovat její mlhavou smyšlenou historku o probíhajících prověrkách podezřelých finančních machinací v mezinárodním měřítku.

Ze spisu však nic nevyčetla. Podle úmrtního listu, který kostrbatým a téměř nečitelným lékařským škrabopisem vyplnil asi osobní lékař starého pána, byla příčina smrti „přirozená“, v závorce vedle stálo „koronární trombóza“. Možná v tom skutečně nic víc nebylo.

Zesnulý nedělal žádné zvláštní nákupy. Meziměstsky telefonoval jen do Newfounlandu a Toronta. Zatím žádná stopa. Anna doufala, že nalezne odpověď v Halifaxu.

A možná také ne.

Cítila zvláštní směsici naděje a zoufalství, kterou zažívala vždycky na začátku případu. Jednu chvíli si byla naprosto jistá, že ho vyřeší, za okamžik se jí to však zdálo zhola nemožné. Jedno však věděla jistě: první vražda ze série je při vyšetřování vždycky nejdůležitější. Může poskytnout záchytný bod. Jen když je člověk důkladný a obrátí každičký kámen, má naději pochopit souvislosti. Teprve až najde všechny tečky, může je spojit čarou v logický obrazec.

Anna na sobě měla tmavomodrý cestovní kostým značky Donna Karan (i když levnější řadu) a bílou blůzku Ralph Lauren (samozřejmě žádný luxus). V oddělení byla vyhlášená tím, že se bezvadně obléká. Ze svého platu si mohla stěží dovolit výrobky slavných návrhářů, a přesto si je kupovala. Zato však bydlela v tmavé garsonce v jedné z horších čtvrtí Washingtonu a nejezdila na dovolenou. Veškeré její peníze padly na oblečení.

Všichni si mysleli, že se obléká tak hezky, aby se líbila mužům, protože tak to mladé svobodné ženy dělávají. Byl to však omyl. Šaty jí poskytovaly jakési brnění. Čím lepší materiál, tím se cítila bezpečnější a jistější. Používala značkovou kosmetiku a nosila značkové oblečení, protože tak už nebyla dcerou chudých mexických přistěhovalců, kteří uklízeli u boháčů a starali se jim o zahrady. Hezky oblečená mohla být kýmkoli. Měla dost rozumu, aby věděla, jak je to bláhové. Ale nemohla si pomoci.

Zauvažovala, čím asi dráždí Arlisse Dupreeho nejvíc — tím, že je hezká a odmítla ho, nebo tím, že je Mexičanka. Možná obojím. V Dupreeho světě byli Hispánci podřadnou rasou, a proto ho neměli právo odmítnout.

Vyrůstala na malém městě v jižní Kalifornii. Rodiče byli Mexičani, kteří uprchli z bídy a beznaděje za jižní hranicí. Matka, milá a jemná, uklízela domy. Otec, tichý a uzavřený, se staral o zahrady.

Na základní školu chodila v šatech, které jí šila matka. Ta jí také splétala hnědé vlasy do copů. Anna si uvědomovala, že se obléká jinak než spolužačky, ale nevadilo jí to až do deseti nebo jedenácti let, kdy dívky začaly tvořit uzavřené skupinky a jí si přestaly všímat. Nikdy by se nekamarádily s dcerou ženské, která u nich doma uklízela.

Byla nemoderní, nemožná a trapná. Zkrátka úplná nula.

Nedalo se říct, že patřila k menšině. Střední škola byla napůl hispánská a napůl bílá. Hranice se překračovaly jen zřídka. Zvykla si, že jí někteří bílí spolužáci říkají „přivandrovalkyně“ a „Mexikánko“. Ale i mezi Hispánci existovaly kasty a ona byla v té nejnižší. Mexické dívky se vždycky dobře oblékaly a posmívaly se jejímu oblečení ještě škodoliběji než bělošky.

Usoudila, že jediné řešení je oblékat se jako ostatní děvčata. Začala si stěžovat matce, která ji zprvu nebrala vážně a pak jí vysvětlila, že si nemohou dovolit kupovat takové šaty, jako mají ostatní dívky, a stejně, jaký je v tom vlastně rozdíl? Copak se jí matčiny šaty nelíbí? Anna odsekla: „Ne! Nenávidím je!“ Velice dobře věděla, jak se matky dotkla. I dnes, po dvaceti letech, Anna nedokázala na tu dobu vzpomínat bez pocitů viny.

Všichni zaměstnavatelé si matku oblíbili. Jedna opravdu bohatá žena jí začala dávat obnošené šaty po svých dětech. Anna je nosila ráda — nedokázala pochopit, jak někdo může vyhodit tak krásné šaty! Až postupem času si uvědomila, že její šaty už vyšly z módy a prvotní nadšení ochladlo. Jednoho krásného dne kráčela školní chodbou a jedna z dívek ze skupinky, do které by velice ráda patřila, zvolala: „Jéé, to je moje sukně!“ Anna zrudla jako rak a zapřela to. Dívka zajela prstem pod lem a převrátila ho naruby. Na štítku byly inkoustem napsané její iniciály.

Anna věděla, že důstojník Kanadské královské jízdní policie, který ji vyzvedl na letišti, strávil rok v akademii FBI a studoval metody vyšetřování vražd. Slyšela o něm, že sice není žádná extratřída, ale celkem ujde.

Za východem stál vysoký pohledný třicátník v modrém saku s rudou vázankou. Příjemně se na ni usmál, jako by byl upřímně rád, že ji vidí. „Vítám vás v Novém Skotsku,“ řekl. „Já jsem Ron Arsenault.“ Tmavé vlasy, hnědé oči, úzká tvář, vysoké čelo. Úplný Drsňák Dudley, napadlo ji. Vzpomněla si totiž na známou kanadskou komedii.

„Anna Navarrová,“ řekla a pevně mu stiskla ruku. Muži vždycky očekávají, že jim žena nabídne nějakou leklou rybu, a tak vždycky zmáčkla co nejsilněji. Vyjasnila tím situaci a dala mužům najevo, že patří do party. „Těší mě.“

Kanaďan sáhl po jejím příručním zavazadle, ale Anna zavrtěla hlavou a usmála se. „Díky, já sama.“

„Jste v Halifaxu poprvé?“ Očividně ji oťukával.

„Jo. Z nebe vypadá hezky.“

Zdvořile se uculil a vykročil s ní halou. „Budu vám dělat spojku s místními. Máte všechny záznamy?“

„Díky. Všechno kromě bankovních výpisů.“

„Ty už snad taky dorazily. Jestli je najdu, hodím vám je do hotelu.“

„Díky.“

„Není zač.“ Pak lehce zamžoural. Anně došlo, že nosí kontaktní čočky.

„Upřímně řečeno, slečno Navarrová, některým lidem v Ottawě nejde do hlavy, proč se o toho dědka tak zajímáte. Sedmaosmdesátiletý stařík umře doma přirozenou smrtí, na tom přece není nic zvláštního…“

Dorazili na parkoviště.

„Tělo je v policejní márnici?“ zeptala se.

„Ne, v márnici místní nemocnice. Čeká na vás v lednici. Zavolala jste nám dřív, než toho chlapa pohřbili. To je ta dobrá zpráva.“

„A ta špatná?“

„Mrtvolu stačili nabalzamovat na pohřeb.“

Škubla sebou. „To by mohlo zkreslit toxikologii.“

Došli k novému tmavomodrému chevroletu, který jako by křičel: „Já jsem policejní auto bez označení.“ Otevřel kufr a hodil tam její tašku. Chvíli jeli mlčky.

„Co víme o vdově?“ zeptala se. Ve spisu o ní nic nenašla. „Taky francouzská Kanaďanka?“

„Pochází odsud. Je to bývalá učitelka. A stará semetrika. Tedy, je mi jí pochopitelně líto, právě ztratila manžela a pohřeb měl být zítra. Požádali jsme ji o odklad. Mají přijet příbuzní z Newfounlandu. Když jsme se zmínili o pitvě, tak se rozčílila.“ Koukl na ni a pak se vrátil pohledem na silnici. „Už je večer. Měla byste se ubytovat. Hned ráno se dáme do práce. Soudní lékař nás přijme v sedm.“

Přepadlo ji zklamání. Nejradši by začala hned. „To zní rozumně,“ řekla. Znovu nastalo ticho. Bylo dobré mít styčného důstojníka, který necítil odpor k emisarovi americké vlády. Arsenault se naopak choval velice přátelsky. Možná až příliš.

„Tak a jsme tady. Tohle je váš hostinec. Vaše vláda asi moc nerozhazuje, co?“

Byl to ošklivý viktoriánský dům na Burrington Street, velká dřevěná budova natřená nabílo se zelenými okenicemi. Bílá barva byla zašedlá špínou.

„Jestli nemáte jiné plány, mohl bych vás pozvat na večeři. Třeba do Clipper Cay, jestli máte ráda ryby. Nebo můžeme zajít do Middle Decku, tam se hraje jazz…“ Zaparkoval auto.

„Díky, ale měla jsem dlouhý den.“

Pokrčil rameny. Jeho zklamání bylo očividné.

Hostinec lehce zapáchal zatuchlinou. Jako by zdivo kdysi navlhlo a už nikdy úplně nevyschlo. Recepční si po starém způsobu okopíroval její kreditní kartu a podal jí mosazný klíč. Byla připravená tomu tlustému chlapíkovi říct, že jí nemusí pomáhat se zavazadly, ale on jí nic takového ani nenabídl. Tatáž mírná zatuchlost prostupovala i jejím pokojem v prvním patře, který měl na stěnách květinové vzory.

Zařízení pokoje bylo opotřebené, ale funkční. Pověsila si šaty do skříně, zatáhla závěsy a převlékla se do šedé teplákové soupravy. Rozhodla se, že si půjde trochu zaběhat.

Klusala po Grand Parade, jak se jmenovalo náměstí na západní straně Barrington Street, a pak pokračovala po George Street až k pevnosti s hvězdicovým půdorysem, které se říkalo Citadela. Celá udýchaná se zastavila u novinového stánku a nahlédla do mapy města. Našla příslušnou adresu. Nebyla daleko, a tak se rozhodla, že tam zaběhne.

Bydliště Roberta Mailhota nebylo ničím zvláštní, ale na pohled působilo příjemně. Jednopatrový dům s šedým dřevěným obložením a sedlovou střechou, prakticky schovaný za plotem na pozemku obklopeném stromy.

Za krajkovými záclonami v předním pokoji probleskovalo modré světélko. Vdova se nejspíš dívala na televizi. Anna se na chvíli zastavila na protější straně ulice a upřeně dům sledovala.

Rozhodla se, že přejde úzkou ulici a podívá se zblízka. Chtěla vědět, jestli je to doopravdy vdova a pokud ano, jak se chová. Vypadá zkroušeně, nebo ne? Takové věci se na dálku těžko posuzují, ale člověk nikdy neví. A kdyby se postavila do stínu před domem, všeteční sousedi by si jí ani nemuseli všimnout. Ulice byla opuštěná, i když z jednoho domu hrála hudba, z jiného televize a v dálce zněla lodní siréna. Vykročila směrem k domu…

Vtom ji oslepily dva jasné reflektory, které se rychle zvětšovaly. Jakési auto se řítilo ulicí přímo proti ní. Anna vyjekla, dezorientovaně vyrazila k chodníku a zoufale se snažila uskočit zdivočelému autu z cesty. Nejspíš předtím projíždělo se zhasnutými světly a jeho tichý motor zanikl v ruchu ulice. Když se k ní řidič přiblížil na několik metrů, náhle rozsvítil.

Řítil se na ni, o tom nemohlo být pochyb. Auto nezpomalovalo a nemířilo rovně jako normální vůz, který zkrátka jede příliš rychle. Zatočilo směrem ke krajnici, k chodníku — a mířilo přímo na ni. Anna poznala typickou chromovanou mřížku modelu Lincoln Town Car. Plochá obdélníková světla mu propůjčovala vzhled dravce. Žraloka.

Dělej něco!

Kola svištěla, motor běžel na plné obrátky. Zdivočelé auto se k ní hrozivě blížilo.

Otočila se a uviděla, že je už snad jen tři nebo pět metrů daleko. Reflektory ji znovu oslepily. Vyděšená Anna s výkřikem skočila do živého plotu, který se táhl kolem sousedního domu. Tuhé a pichlavé větvičky zimostrázu jí i přes tepláky poškrábaly nohy. Anna skončila v kotrmelcích na malém trávníku. Jen o vlásek unikla jisté smrti.

Zaslechla, jak auto vrazilo do živého plotu, a pak hlasité kvílení pneumatik. Zvedla oči a viděla, že lincoln odjíždí a rozhazuje kolem sebe bláto. Silný motor burácel úzkou temnou ulicí. Světla zmizela tak rychle, jak se objevila. Auto bylo pryč.

Co to bylo?

Anna vyskočila. Srdce jí bušilo a v žilách jí pěnil adrenalin. Hrůzou se jí podlamovala kolena, že sotva stála.

Co se to tady sakra děje?

Vůz mířil přímo na ni, jako by ji řidič chtěl srazit.

Všimla si tváří několika lidí, kteří vyhlédli z oken po obou stranách ulice. Někteří z nich honem zatáhli závěsy, jakmile si jich všimla.

Kdyby řidič z nějakého důvodu mířil na ni a chtěl ji zabít, proč svůj úmysl nedotáhl do konce?

Nemělo to žádnou logiku. K zbláznění.

Anna v chůzi lapala po dechu a bolestivě kašlala. Byla zmáčená potem. Snažila si vyčistit hlavu, ale nedokázala setřást strach. Nemohla tu podivnou příhodu pochopit.

Tak pokusil se ji někdo zabít, nebo ne?

A jestli ano, proč?

Třeba to byl jen opilec za volantem. Jenže chování auta vypadalo až příliš promyšleně a načasovaně.

Nabízela se pouze paranoidní vysvětlení, a Anna tvrdošíjně odmítala uvažovat tímto směrem. Takhle se klamou jen blázni. Vybavila si Bartlettova zlověstná slova o desítky let starých plánech uchovávaných pod pokličkou, o starcích s tajemnou minulostí, o mocných lidech, kteří si zoufale chtějí zachovat tvář. Sám Bartlett však přece připouštěl, že sedí zavřený v kanceláři uprostřed zažloutlých stránek papíru. Takové prostředí svádí ke spřádáni spikleneckých teorií.

Ale stejně, co když byl incident s autem pokusem ji zastrašit, aby dala od případu ruce pryč?

Pokud ano, organizátoři si vybrali špatnou oběť. Jen v ní ještě upevnili odhodlání zjistit, co se doopravdy stalo.

LONDÝN

Hospoda Albion se nacházela v ulici Garrick Street, na okraji Covent Garden. Měla nízké stropy a podlahy pokryté pilinami, na nichž stály hrubě opracované dřevěné stoly. Byl to jeden z lokálů, kde točí dvacet druhů piv a servírují bílé klobásy s bramborovou kaší, zadělávané ledvinky a typické strakaté moučníky. V době oběda si zde podávali kliku uhlazení bankéři a reklanuí agenti.

Jean-Luc Passard z ochranné služby Společnosti vešel do hospody a okamžitě pochopil, proč si Angličan vybral ke schůzce právě tohle místo. Bylo tak nabité lidmi, že si jich dvou nemohl nikdo všimnout.

Angličan seděl sám u stolu. Odpovídal popisu: nenápadný muž okolo čtyřicítky s kšticí předčasně šedivých vlasů. Při bližším pohledu vynikla jeho hladká tvář s pletí napjatou jako po plastické operaci. Měl na sobě modré sako a bílý rolák. Jeho postava budila už z dálky respekt — měl široká ramena a štíhlý pas. Ale uprostřed lidí nepůsobil nijak výjimečně.

Passard se posadil ke stolu a podal mu ruku. „Já jsem Jean-Luc.“

„Trevor Griffiths,“ řekl Angličan. Potřásl mu rukou téměř bez stisku, jako člověk, kterému je úplně jedno, co si o něm myslíte. Měl velkou, hladkou a suchou ruku.

„Je mi ctí, že vás poznávám,“ pravil Passard. „O vašich dlouholetých službách Společnosti se vyprávějí legendy.“

Trevorovy mrtvé šedé oči nic neprozrazovaly.

„Nerušili bychom vás z… odpočinku, kdyby to nebylo naprosto nezbytné.“

„Něco jste podělali.“

„Měli jsme smůlu.“

„Potřebujete pomoct.“

„Jistota je jistota, abych tak řekl. Neúspěch si opravdu nemůžeme dovolit.“

„Pracuju sám. To víte.“

„Jistě. Vaše metody se osvědčily už tolikrát, že je nikdo nemůže zpochybnit. Zařídíte se, jak uznáte za vhodné.“

„Fajn. Víme, kde se objekt nachází?“

„Naposledy byl viděn v Curychu, ale nevíme, kam zamířil potom.“

Trevor zvedl obočí.

Passard zrudl. „Je to amatér. Vždycky se někde najednou vynoří. Jeho stopu brzy zase zachytíme.“

„Budu potřebovat kvalitní fotografie objektu ze všech možných úhlů.“

Passard posunul po stole velkou žlutohnědou obálku. „Tady jsou. Máte tam taky instrukce v šifrách. Chceme, abyste práci provedl rychle a beze stop.“

Pohled Trevora Griffithse připomněl Passardovi hroznýše královského. „Už jste angažovali pár břídilů. Tím jste zbytečně promrhali peníze i čas a navíc jste objekt vyplašili. Teď se bojí, dává si pozor a určitě ze strachu uložil dokumenty u právníků, kteří je v případě jeho úmrtí mají odeslat, nebo tak něco. Proto ho teď bude podstatně těžší dostat. Vy ani vaši nadřízení mi nemusíte radit, jak mám dělat svoji práci.“

„Víte jistě, že na to stačíte?“

„Proto jste mě snad oslovili.“

„Ano.“

„Tak se mě laskavě neptejte na hlouposti. Skončili jsme? Mám totiž odpoledne hodně práce.“

Anna se vrátila do hostinského pokoje. Zhltla náprstek vína, který si nalila z malého baru do plastikového pohárku, a pak si napustila vanu co nejteplejší vodou, jakou snesla. Čtvrt hodiny ležela v lázni a snažila se myslet na něco hezkého. Nemohla se však zbavit obrazu chromované mřížky Lincolnu Town Car. A vzpomněla si, co tichým hlasem poznamenal Duch: „Já nevěřím na náhody, vy snad ano, slečno Navarrová?“

Pomalu nad sebou opět získávala vládu. Ty věci se skutečně staly a součástí její práce bylo oddělit zrno od plev. Ale jak to zrno poznat?

Po chvíli vklouzla do froté županu. Cítila se už mnohem klidnější a dostala hrozný hlad. Pode dveřmi pokoje ležela žlutohnědá obálka. Zvedla ji a zabořila se do křesla s květovaným čalouněním. Mailhotovy bankovní výpisy čtyři roky nazpět.

Zazvonil telefon.

Byl to seržant Arsenault.

„Schůzka s vdovou bude o půl jedenácté. Vyhovuje vám to?“ Anna v telefonu rozpoznala večerní ruch policejní stanice.

„Sejdeme se tam v deset třicet,“ odvětila Anna rázně. „Díky za potvrzení.“ Přemítala, zda mu má říct o tom lincolnu a o polibku smrti, ale nechala si to pro sebe. Měla obavy, že tím sníží svou autoritu. Nechtěla se chovat jako zranitelná a ustrašená žena. Jako zbabělec.

„Tak jo,“ řekl Arsenault a na okamžik zaváhal. „No, už to tady asi zapíchnu. Pojedu kolem vás, takže kdybyste si to náhodou rozmyslela s tou večeří Mluvil přerývaně a nejistě. „Nebo můžeme zajít na skleničku.“ Zjevně se snažil udržet nenucený tón. „Nebo na cokoliv.“

Anna neodpověděla hned. Upřímně řečeno, klidně by s ním někam zašla. „To je od vás moc hezké,“ řekla nakonec. „Ale jsem opravdu unavená.“

„Já taky,“ vyhrkl. „Měli jsme dlouhý den. Tak fajn. Uvidíme se ráno.“ Jeho tón se nepatrně změnil: už s ní nemluvil jako se ženou, ale jako s kolegyní z práce. Zavěsila a pocítila jakousi prázdnotu. Pak zatáhla závěsy a začala se probírat dokumenty. Měla toho ještě hodně před sebou.

Chtěla mít svůj život ve vlastních rukou. To byl důvod, proč se ještě nevdala a vážnějším vztahům se vyhýbala jako čert kříži. Aspoň o tom byla přesvědčená. V manželství se člověk musí zodpovídat někomu jinému. Když si chce něco koupit, musí to zdůvodnit. Nemůže už pracovat do večera bez pocitů viny, musí se omlouvat, vyjednávat. Není pánem svého času.

Lidé v kanceláři, kteří ji dobře neznali, jí přezdívali „Ledová panna“ a nejspíš ještě hůř, a to hlavně proto, že neměla stálého partnera. Nebyl to jen Dupree. Lidé vidí neradi, když jsou pohledné ženy nezadané. Narušuje to jejich představu o přirozeném řádu věcí. Nikdo si ale neuvědomoval, že Anna je workoholik a do společnosti chodí zřídka, takže ani nemá příležitost scházet se s muži. Jediným zdrojem mužů, z nějž mohla čerpat, byl vlastni Úřad zvláštního vyšetřování. Jenže chodit s kolegou by znamenalo jedině potíže.

Tak si to aspoň v duchu říkala. Nerada hovořila o incidentu, který se jí stal na střední škole a stále ji trápil. Na Brada Reedyho však myslela téměř denně a cítila přitom zuřivou nenávist. Když v metru ucítila vůni kolínské, kterou používal, srdce se jí sevřelo strachem a vztekem. Nebo viděla na ulici vysokého blonďatého mladíka v červenobílém pruhovaném tričku a hned si představila Brada.

Tehdy jí bylo šestnáct. Fyzicky už byla žena a prý hezká, i když to ještě sama nevěděla, nebo tomu nevěřila. Stále měla jen málo přátel, ale už se aspoň necítila jako vyvrhel společnosti. Téměř denně se hádala s rodiči, protože už nemohla vydržet život v jejich malinkém domě. Pociťovala klaustrofobii, nemohla dýchat.

Brad Reedy chodil do nejvyššího ročníku. Byl to hokejista, a tedy člen školní aristokracie. Ona byla nováček a nemohla uvěřit, když se sám Brad Reedy zastavil u její skříňky v šatně a zeptal se, jestli by si s ním někdy nevyšla. Myslela si, že se s někým vsadil, a tak se ušklíbla a odvrátila. Už už si kolem sebe začala budovat ochrannou ulitu.

Ale on naléhal dál. Anna zrudla, ztuhla a špitla: „Možná jo, někdy.“

Brad nabídl, že ji vyzvedne u jejich domu. Ona však nemohla snést pomyšlení, že by viděl, jak je ubohý. Proto předstírala, že musí něco vyřídit ve městě a že se sejdou u kina. Několik dnů předtím pečlivě studovala časopisy typu Mademoiselle. V rubrice „Jak ho upoutat“ v magazínu Sedmnáct našla perfektní šaty, jaké nosily dívky z bohatých rodin a jaké by se jistě líbily i Bradovým rodičům.

Oblékla si tedy šaty značky Laura Ashley s jemným květinovým vzorkem a vysokým načechraným límečkem. Až když si je koupila, zjistila, že jí moc nesluší. V ladících světlezelených plátěných sandálech, se světlezelenou kabelkou a čelenkou si náhle připadala směšně, jako malá holčička vyšňořená na Halloween. Když se setkala s Bradem, který na sobě měl otrhané džíny a pruhované tričko, došlo jí, jak je zbytečně nastrojená. Na první pohled bylo jasné, jak moc se chtěla zalíbit.

Když vcházela do kina, měla pocit, že se na ni dívá celý sál — na tu nafintěnou studentku s tím krásným klukem.

Když film skončil, Brad chtěl jít do hospody na pizzu a pivo. Ona se snažila dělat drahoty, ale ve skutečnosti už byla do toho mladého Adonise zamilovaná až po uši a pořád nemohla uvěřit, že ji pozval na rande.

Po třech čtyřech pivech začal být hrubý. Přitáhl se k ní u stolu a položil na ni ruce. Vymlouvala se na bolest hlavy — nic lepšího ji v tu chvíli nenapadlo — a požádala ho, aby ji odvezl domů. Naložil ji do svého porsche, jel jak šílenec a pak „náhodou“ odbočil do parku.

Vážil skoro sto kilo, byl neuvěřitelně silný a rozpálený alkoholem, zkrátka nebezpečný. Strhl z ní šaty, přikryl jí ústa dlaní, aby nemohla křičet, a hučel jí do ucha: „Chceš to, ty mexická kurvo?“

Taková tedy byla její premiéra.

Celý rok pak pravidelně chodila do kostela. Trápily ji pocity viny. Kdyby na to přišla její matka, určitě by ji to zabilo.

Léta se hrůzou budila ze sna.

A její matka dál uklízela u Reedyových.

Vtom si vzpomněla na bankovní výpisy ležící na křesle. Zajímavější čtení si k večeři od pokojové služby nemohla přát.

Po několika minutách si všimla jedné řádky číslic a pozorně se na ni zadívala. Je to možné? Před čtyřmi měsíci dorazil na konto Roberta Mailhota milion dolarů. Posadila se do křesla a začala si stránku zkoumavě pročítat. Cítila, jak jí stoupá hladina adrenalinu v krvi. Dlouho studovala sloupek číslic a cítila přitom rostoucí vzrušení. Hlavou jí bleskl obraz Mailhotova skromného dřevěného domku. Milion dolarů.

Začínalo to být zajímavé.

CURYCH

Pouliční lampy osvětlovaly zadní sedadlo taxíku jako mihotavé odrazy stroboskopu. Ben se nepřítomně díval před sebe a přemýšlel.

Detektiv z oddělení vražd vypadal zklamaně, když laboratorní výsledky prokázaly, že Ben z pistole nevystřelil, a pak neochotně vyplnil doklady k jeho propuštění. Howie zřejmě nějak zařídil, aby mu vrátili pas.

„Pustím vás pod jednou podmínkou, pane Hartmane — že zmizíte z našeho kantonu,“ řekl mu Schmid. „Okamžitě opustíte Curych. Jestli zjistím, že jste se vrátil, tak se můžete těšit. Vyšetřování střelby na Bahnhofplatzu nebylo uzavřeno a existuje dost nezodpovězených otázek, které mi dávají důvod kdykoli na vás vystavit zatykač. A jestli se do toho zapojí naše cizinecká policie, Einwanderungsbehörde, měl byste si pamatovat, že můžete strávit ve vazbě jeden rok, než se váš případ dostane k soudu. Máte přátele a konexe na vysokých místech, ale příště už vám nepomůžou.“

Ale víc než výhrůžky Bena strašila otázka, kterou detektiv vyřkl jako by mimochodem. Má ta hrůza na Bahnhofplatzu nějakou souvislost s Peterovou smrtí?

Nebo jinak: Jaká je pravděpodobnost, že to nic společného nemá? Ben si pamatoval, co říkával historik John Barnes Godwin, který ho učil na univerzitě v Princetonu: Pečlivě zvaž všechna pro a proti. A pak se řiď srdcem.

Srdce mu říkalo, že to není náhoda.

A co záhada kolem Jimmyho Cavanaugha? Nešlo jen o zmizení jeho mrtvoly. Šlo o jeho totožnost, o celou jeho existenci. Jak se mohlo něco takového stát? A jak střelec věděl, kde Ben bydlí? Nedávalo to vůbec žádný smysl.

Zmizelá mrtvola, podstrčená pistole — to svědčilo o tom, že muž, kterého znal jako Cavanaugha, měl komplice. Ale jaké? A co sledovali? Proč by se někdo zajímal o Bena Hartmana? Koho by mohl ohrožovat?

S Peterem to samozřejmě souviselo. Určitě.

Ben viděl dost filmů na to, aby věděl, že mrtvoly bývají „ohořelé k nepoznání“ v případech, kdy je potřeba něco zakrýt. Když slyšel tu hroznou zprávu, v zoufalství ho napadlo, že je to možná omyl a v tom letadle zemřel někdo jiný než Peter Hartman. Úřady se spletly. Peter žije. Určitě zavolá a pak se tomu všemu společně zasmějí. Před otcem se to však Ben neodvážil říct, nechtěl vzbuzovat falešné naděje. A pak přišly lékařské zprávy, které Peterovu smrt nezvratně potvrzovaly.

Teď se ovšem Ben začal zabývat klíčovou otázkou: Nikoli tím, jestli to byl Peter, ale jak zemřel. Letecké neštěstí může být účinným způsobem, jak zamaskovat vraždu.

Ale mohlo jít skutečně jen o nehodu.

Jenže kdo by mohl Peterovi usilovat o život? Někoho zavraždit a pak zařídit letecké neštěstí — není to moc krkolomná zástěrka?

Toho odpoledne však Ben přehodnotil, co je možné a co ne. Jestli se ho totiž Cavanaugh, ať už to byl kdokoli, pokusil z jakéhosi záhadného důvodu zabít, možná před čtyřmi lety zabil i Petera — on, nebo jeho komplici.

Howie se zmínil o databázích, na které se napojil jeho kolega — odborník na firemní špionáž. Bena napadlo, že by mu v tomto ohledu mohl pomoci Frederic McCallan, starší klient, s nímž se měl sejít ve Svatém Mořici. McCallan nebyl jen velkým hráčem na Wall Streetu, ale prošel také státním aparátem ve Washingtonu. Určitě mě spoustu známých a konexí. Ben vytáhl mobilní telefon Nokia a zavolal do hotelu Carlton ve Svatém Mořici. Carlton bylo neokázale luxusní klidné místo s pozoruhodným proskleným bazénem, odkud byl výhled na jezero.

Spojovatelka Bena přepojila přímo do pokoje Frederika McCallana. „Doufám, že nám nechcete dát košem,“ zašvitořil starý Frederic žoviálně. „Louisa bude nešťastná.“ Louisa byla jeho údajně krásná vnučka.

„Ale vůbec ne. Trochu se to tady zkomplikovalo, a tak jsem zmeškal poslední letadlo do Churu.“ Přísně vzato, byla to pravda.

„No, nechali jsme vám prostřít k večeři. Mysleli jsme, že nakonec přece jen dorazíte. Kdy vás můžeme očekávat?“

„Půjčím si auto a pojedu přes noc.“

„Chcete jet autem? Ale to trvá hodiny!“

„Je to příjemná projížďka,“ odvětil Ben. Potřeboval si vyčistit hlavu a dlouhá cesta k tomu dávala dobrou příležitost.

„Neříkejte, že si nemůžete pronajmout letadlo.“

„To nejde,“ pravil jednoduše. Chtěl se vyhnout letišti, kde by na něj mohli čekat — pokud nějací „oni“ existovali. „Uvidíme se u snídaně, Freddie.“

Ben odjel taxíkem k půjčovně aut Avis na Gartenhofstrasse, kde si pronajal Opel Omega a zeptal se na cestu. Pak bez problémů vjel na dálnici A3 a zamířil z Curychu na jihovýchod. Chvíli mu trvalo, než si zvykl na rychlou jízdu švýcarských řidičů a agresivní způsob, jímž signalizovali předjíždění. Vždycky se pověsili těsně za něj a blikali dálkovými světly.

Jednou nebo dvakrát ho přepadl stihomam — měl pocit, že ho sleduje zelené audi, ale vůz poté zase zmizel. Po chvíli už mu připadalo, jako by všechno to šílenství nechal za sebou v Curychu. Brzy bude v Cantonu ve Svatém Mořici, a to bylo hlavní.

Přemýšlel o Peterovi, jako v posledních čtyřech letech tak často, a znovu trpěl pocitem viny. Cítil, jak se mu žaludek svírá a pak obrací. Vyčítal si, že nechal bratra zemřít samotného. V posledních letech Peterova života se téměř nestýkali. Ale věděl, že Peter na konci nebyl sám. Žil s jednou Švýcarkou, Studentkou medicíny, do které se zamiloval. Peter mu to řekl do telefonu pár měsíců před svou smrtí.

Od studií viděl Ben Petera přesně dvakrát. Dvakrát.

Než Max poslal každého na jinou soukromou střední školu, byli pořád spolu. Věčně se prali a zápasili, dokud jeden nemohl říct: Jsi dobrej, ale já jsem lepší. Nenáviděli se a milovali zároveň. Jeden bez druhého neudělal ani krok.

Ale po univerzitě se dal Peter k Mírovým sborům a odjel do Keni. O Hartman Capital Management nejevil zájem. Dokonce si ani nechtěl vzít peníze ze svěřeneckého fondu firmy. K čemu by mi sakra byly v Africe? řekl tehdy.

Skutečností bylo, že Peterovi nešlo jen o to, aby dělal něco užitečného. Také utíkal před otcem. S Maxem nikdy příliš dobře nevycházel. „Ježíšmarjá!“ obořil se na něj jednou Ben, „jestli se chceš vyhnout tátovi, můžeš bydlet na Manhattanu a prostě mu nevolat. Jednou za týden můžeš jít třeba s mámou na oběd. Nemáš přece zapotřebí žít v chatrči z bláta!“

Ale Peter si nedal říct. Do Států se vrátil dvakrát: když matce chirurgicky odstranili prs, a podruhé, když mu Ben telefonicky oznámil, že se mámě rakovina rozšířila a že už nebude žít dlouho.

To už Peter bydlel ve Švýcarsku. V Keni se seznámil s onou Švýcarkou. „Je krásná, inteligentní a ještě mě neprokoukla,“ hlásil mu Peter do telefonu. „Budeš se divit, ale je to tak.“ Tak zněla Peterova oblíbená průpovídka z dětství.

Dotyčná dívka se pak vrátila na medicínu a on s ní odjel do Curychu. Kvůli tomu měli vážnou debatu. Tak ty se nevrátíš domů kvůli nějaký holce? vyčetl mu Ben opovržlivě. Ve skutečností žárlil. Záviděl Peterovi, že se zamiloval, a nedokázal přenést přes srdce, že už jako bratr nehraje v Peterově životě hlavní roli. Ne, odpověděl mu tehdy Peter, není to jen kvůli ní. V mezinárodním vydání časopisu Time se prý dočetl o jakési staré paní, která přežila holocaust. Bydlela ve Francii, byla chudá jako kostelní myš a bez úspěchu se snažila přimět jednu z velkých švýcarských bank, aby jí vrátila skromnou částku, kterou jí otec uložil předtím, než zahynul v koncentračním táboře.

Banka vyžadovala otcův úmrtní list.

Stará paní úředníkům řekla, že šesti milionům povražděných Židů nacisti žádné úmrtní listy nevystavili.

Peter chtěl té stařence pomoci, aby dostala, co jí právem náleží. Kdo jiný než Hartman může vyrvat ty prachy z chamtivých pracek švýcarských bankéřů? nechal se slyšet.

Nikdo nebyl tak tvrdohlavý jako Peter. Snad jen s výjimkou starého Maxe. Ben nepochyboval, že Peter tu bitvu vyhraje.

***

Začal cítit únavu. Jízda po dálnici byla monotónní a uspávající. Splynul s rytmem cesty a jiná auta už ho tak často nepředjížděla. Začínaly se mu klížit oči. Vtom se ozvalo zatroubení klaksonu a Bena oslepily reflektory. Prudce sebou škubl. Uvědomil si, že na okamžik usnul za volantem a vjel do protisměru. Pohotově strhl auto doprava a odvrátil hrozící srážku.

S rozbušeným srdcem zajel ke krajnici. Zhluboka si oddechl. Podepsal se na něm časový posun. Jeho tělo stále běželo podle newyorského času. Navíc měl těžký den, jemuž nasadilo korunu šílenství na Bahnhofplatzu.

Byl čas sjet z dálnice. Do Svatého Mořice možná zbývalo jen pár hodin cesty, ale Ben už si netroufal řídit. Usoudil, že by si měl najít místo k přespání.

Dvě auta projela kolem, aniž si jich Ben všiml.

Jedno bylo zelené audi, otlučené a rezavé, téměř deset let staré. Uvnitř seděl pouze řidič, vysoký muž kolem padesáti let s dlouhými šedivými vlasy staženými do copu. Ohlédl se za Benovým autem zaparkovaným na krajnici.

Audi ujelo ještě asi sto metrů a pak také zastavilo u okraje vozovky.

Vzápětí kolem Benova Opelu projel další vůz: šedá limuzína se dvěma cestujícími. „Glaubst du, er hat uns entdeckt?“ zeptal se řidič spolujezdce švýcarskou němčinou. Myslíš, že si nás všiml?

„Nedá se to vyloučit,“ odvětil pasažér. „Proč by jinak zastavil?“

„Možná že zabloudil. Dívá se do mapy.“

„To může být finta. Radši zastavím.“

Řidič si všiml zeleného audi na krajnici. „Čekáme nějakou společnost?“ zeptal se.

6

NOVÉ SKOTSKO

Příštího rána Anna a seržant Arsenault zajeli k domu vdovy po Robertu Mailhotovi a zazvonili.

Vdova otevřela dveře na škvíru a podezřívavě si je měřila z temnoty předsíně. Byla to malá devětasedmdesátiletá stařena s vzorně natupírovanými sněhobílými vlasy, velkou kulatou hlavou a celkem milou tváří s ostražitýma hnědýma očima. Její široký plochý nos byl zarudlý, buď od pláče, nebo od pití.

„Co si přejete?“ Chovala se nepřátelsky, jak se dalo čekat.

„Paní Mailhotová, já jsem Ron Arsenault z Kanadské královské a tohle je Anna Navarrová z ministerstva spravedlnosti USA.“ Arsenault hovořil s překvapivou citlivostí. „Chtěli bychom vám položit pár otázek. Můžeme jít dál?“

„Proč?“

„Máme jen pár otázek, nic víc.“

Vdova po nich šlehla zlobným pohledem. „S policajty se nebavím. Můj muž je po smrti, tak proč mi nedáte pokoj?“

V hlase staré ženy Anna rozpoznala zoufalství. Podle dokumentů se za svobodna jmenovala Marie LeBlanková a byla o osm let mladší než její manžel. Nemusela se s nimi bavit, i když to asi nevěděla. Všechno teď záleželo na jejich přesvědčovacích schopnostech.

Anna velice nerada jednala s příbuznými zavražděných. Pro ni samotnou bylo nesnesitelné otravovat je otázkami v tak hroznou chvíli, jen pár dní nebo dokonce hodin po smrti milovaného člověka.

„Paní Mailhotová,“ řekl Arsenault oficiálním tónem, „máme důvodné podezření, že vašeho manžela někdo zabil.“

Vdova na ně chvíli zírala. „Nesmysl,“ odsekla. Štěrbina mezi dveřmi a rámem se zúžila.

„Možná máte pravdu,“ odpověděla jí Anna vlídně. „Ale jestli mu někdo něco udělal, chceme to zjistit.“

Vdova zaváhala. Po chvíli se ušklíbla: „Byl už starý. Měl špatné srdce. Dejte mi pokoj.“

Anna se starou paní cítila. Věděla, že odpovídat na otázky v tak nevhodnou dobu je velice těžké. Ale vdova je mohla každým okamžikem vyhodit, a to si nemohli dovolit. Mírným tónem tedy řekla: „Váš manžel mohl ještě žít. Mohli jste být dál spolu. Domníváme se, že vám to někdo upřel. Na takovou věc přece nemá nikdo právo. Chceme zjistit, kdo to byl.“

Zdálo se, že to vdovu poněkud zarazilo.

„Bez vaší pomoci se nikdy nedozvíme, kdo vám vzal manžela.“

Štěrbina se pomalu rozšířila a prosklené dveře se otevřely.

V obývacím pokoji byla tma. Paní Mailhotová rozsvítila lampu, která zalila místnost sírově žlutým světlem. Vdova měla široké boky a byla ještě menší, než zprvu vypadala. Měla na sobě úhlednou plisovanou sukni a béžový svetr.

Pokoj byl ponurý, ale čistý a voněl citrónovou silicí. A byl čerstvě uklizený — možná proto, že paní Mailhotová očekávala příbuzné, kteří měli přijet na manželův pohřeb. S hledáním vlasů a vláken bude problém. „Místo činu“ nezůstalo v původním stavu.

Anna si všimla, že pokoj je zařízený s velkým smyslem pro detail. Opěradla tvídové pohovky a křesel zdobily krajkové dečky, které dokonale ladily se všemi stínítky lamp z bílého hedvábí. Na stolcích stály fotografie ve stříbrných rámečcích. Byl mezi nimi i černobílý svatební snímek: tuctová drobná nevěsta a hrdý tmavovlasý ženich s ostře řezanými rysy.

Na televizní skříňce z ořechového dřeva stála řada stejných figurek slonů ze slonoviny. Nevkusné, ale dojemné.

„To je ale krása,“ řekla Anna a ukázala slony Arsenaultovi.

„No vážně,“ hlesl Arsenault nepřesvědčivě.

„Ty jsou od Lenoxe?“ zeptala se Anna.

Vdova se zatvářila překvapeně, ale pak se pyšně pousmála. „Vy je sbíráte?“

„Moje matka je sbírala.“ Matka přitom na podobné nesmysly neměla čas ani peníze.

Stará žena jim pokynula. „Posaďte se, prosím.“

Anna usedla na gauč, Arsenault do křesla vedle. Vzpomínala si, právě v tomto pokoji byl Mailhot nalezen mrtev.

Paní Mailhotová se posadila na nepohodlnou židli s dřevěným madlem na druhém konci pokoje. „Nebyla jsem tady, když manžel zemřel,“ řekla smutně. „Jako každé úterý večer jsem byla na návštěvě u sestry. Je mi hrozně, že jsem ho tady nechala umřít o samotě.“

Anna soucitně přikývla. „Mohli bychom si trochu promluvit o tom, jak odešel…“

„Umřel na selhání srdce. Doktor to říkal.“

„Možná ano,“ přitakala Anna. „Ale člověka je možné zabít tak, aby to jako vražda nevypadalo.“

„Proč by někdo Roberta zabíjel?“

Arsenault šlehl po Anně téměř nepostřehnutelným pohledem.

V intonaci staré ženy zaznělo cosi zvláštního: nebyla to jen řečnická otázka. Zdálo se, že ji to opravdu zajímalo. Anna věděla, že teď bude záležet na každém slůvku. Ti dva se vzali v roce 1951 — takže spolu byli už půl století. Pokud se její manžel do něčeho zapletl, určitě o tom musela mít nějaké tušení.

„Přistěhovali jste se před pár lety, že?“

„Ano,“ řekla stařena. „Ale co to má společného s jeho smrtí?“

„Žili jste z penze vašeho muže?“

Paní Mailhotová zvedla vzdorně bradu. „O peníze se staral Robert. Řekl mi, že si s podobnými věcmi nemám lámat hlavu.“

„A neřekl vám někdy, odkud mu peníze chodí?“

„Už jsem vám řekla, o všechno se staral Robert.“

„Svěřil se vám manžel, že má v bance milion a půl dolarů?“

„Jestli chcete, můžeme vám ukázat bankovní výpisy,“ ozval se Arsenault.

Z očí staré ženy se nedalo nic vyčíst. „Říkám vám, že o našich financích toho vím velice málo.“

„Nikdy s vámi nemluvil o tom, že od někoho dostává peníze?“ zeptal se Arsenault.

„Pan Highsmith byl velkorysý člověk,“ řekla pomalu. „Nikdy nezapomínal na obyčejné lidi. Lidi, kteří mu pomáhali.“

„Byly to platby od Charlese Highsmithe?“ nadhodil Arsenault. Charles Highsmith byl známý, ne-li přímo slavný mediální magnát. Měl ještě rozsáhlejší majetek než jeho konkurent Conrad Black, a to bylo co říct. Patřily mu noviny, rozhlasové stanice a kabelové televize po celé Severní Americe. Před třemi lety Highsmith zemřel, zřejmě vypadl z jachty, i když přesné okolnosti neštěstí zůstaly poněkud nejasné.

Vdova přikývla. „Manžel pro něj většinu života pracoval.“

„Ale Charles Higsmith před třemi lety zemřel,“ dodal Arsenault.

„Určitě zanechal instrukce, jak se má nakládat s jeho majetkem. Můj manžel mi podobné věci nevysvětloval. Pan Highsmith se postaral, abychom vždycky měli dostatek. Takový to byl člověk.“

„A čím si váš manžel vysloužil takovou přízeň?“ zeptala se Anna.

„Na tom není nic tajného,“ odpověděla vdova.

„Až do odchodu do důchodu, to bylo před patnácti lety, pro něj pracoval jako osobní strážce,“ řekl Arsenault. „A pravá ruka. Plnil zvláštní úkoly.“

„Pan Highsmith mu mohl naprosto důvěřovat,“ pravila stará žena, jako by papouškovala naučený chvalozpěv.

„Hned po Highsmithově smrti jste se odstěhovali z Toronta,“ konstatovala Anna, když nahlédla do spisu.

„Můj manžel… měl jisté pochybnosti.“

„Ohledně Highsmithovy smrti?“

Stařena mluvila se zjevnou nechutí. „Pozastavoval se nad ní, stejně jako řada dalších lidí. Kladl si otázku, jestli to opravdu byla nehoda. Tenkrát už byl Robert samozřejmě v důchodu, ale pořád vypomáhal v otázkách bezpečnosti. Občas si dával jeho smrt za vinu. Proto s tím byl asi trochu… k smíchu. Pořád opakoval, že jestli to nebyla nehoda, Highsmithovi nepřátelé možná jednou půjdou i po něm. Já vím, zní to bláznivě. Ale chápejte, byl to můj muž. Jeho rozhodnutí jsem nikdy nezpochybňovala.“

„A proto jste se přestěhovali sem,“ řekla Anna, napůl sama pro sebe. Po desítkách let prožitých ve velkoměstech jako Londýn a Toronto se její manžel uchýlil na venkov — do bezpečí. Přestěhoval se na místo, kde se kdysi usadili jejich předkové, kde znali všechny sousedy a kde měli své soukromí.

Paní Mailhotová chvíli mlčela a pak řekla: „Nikdy jsem tomu doopravdy neuvěřila. Můj manžel měl jisté podezření, toť vše. Čím byl starší, tím měl větší strach. Někteří muži už jsou takoví.“

„Myslela jste si, že je to jen nějaká úchylka.“

„Každý nějakou máme.“

„A co si myslíte teď?“ hlesla Anna opatrně.

„Teď nevím, co si mám myslet.“ Stařeně zvlhly oči.

„Víte, kam si ukládal finanční výpisy?“

„V krabici nahoře jsou šekové knížky a podobné věci.“ Pokrčila rameny. „Můžete se podívat, jestli chcete.“

„Děkujeme,“ řekla Anna. „Potřebujeme s vámi projít zhruba poslední týden života vašeho manžela. Podrobně. Jeho zvyky, kam chodil, jestli někam cestoval. Všechny telefonní hovory. Všechny dopisy. Restaurace, kam jste chodili. Všechny opraváře nebo řemeslníky, které jste pustili do domu — instalatéry, telefonní opraváře, čističe koberců, odčítače hodin. Prostě všechno, co vás napadne.“

Vyslýchali ji dvě hodiny s přestávkami pouze na toaletu. I když bylo zřejmé, že vdova začíná být unavená, pokračovali dál, odhodlaní dostat z ní co nejvíc informací. Anna věděla, že kdyby skončili a požádali ji, jestli by nemohli přijít ráno, mohla by si to mezitím rozmyslet. Mohla by se svěřit kamarádce nebo právníkovi. Mohla by je poslat k čertu.

O dvě hodiny později však věděli jen o trochu víc než na začátku. Vdova jim dovolila prohlédnout dům, ale na hlavních dveřích ani na oknech nenašli žádné známky vloupání. Zabiják — tedy pokud byl starý pán opravdu zavražděn — pravděpodobně vnikl do domu s pomocí lsti, nebo to byl někdo známý.

Anna našla ve skříni starý vysavač Electrolux a vyjmula z něj sáček. Byl plný, což znamenalo, že od Mailhotovy smrti ho asi nikdo nevyměnil. Dobrá zpráva. Kriminalisté v sáčku možná přece jen najdou nějaké stopy.

Třeba dokonce objeví nějaké otisky prstů nebo stopy pneumatik. Bylo třeba sejmout otisky vdově i všem lidem, kteří dům pravidelně navštěvovali, a setřít všechny obvyklé povrchy.

Když se vrátili do obývacího pokoje, Anna počkala, až se vdova posadí a pak usedla na židli vedle ní. „Paní Mailhotová,“ začala vemlouvavě, „řekl vám manžel někdy, proč si myslí, že se Charles Highsmith možná stal obětí zločinu?“

Vdova se na ni dlouho dívala, jako by přemýšlela, co má prozradit. „Les grands hommes ont leurs ennemis,“ pravila nakonec zlověstně. „Velcí muži mají velké nepřátele.“

„Co tím myslíte?“

Paní Mailhotová uhnula pohledem. „Takhle to říkával můj manžel,“ odpověděla.

ŠVÝCARSKO

Ben sjel z dálnice nejbližším výjezdem.

Silnice vedla chvíli rovně mezi poli, za železničním přejezdem s řadou kolejí se však začala vinout kopcovitým terénem. Zhruba každých dvacet minut zastavil a díval se do mapy.

Když projížděl po silnici A3 jižně od Bad Ragaz a blížil se k Churu začal si všímat tmavomodrého saabu, který jel za ním. Nečekal, že bude mít silnici sám pro sebe. Saab možná vezl další várku nedočkavých lyžařů. Ale něco se mu na něm nezdálo. Auto jelo podezřele stejnou rychlostí jako on. Ben zajel na krajnici a saab projel kolem.

Ben usoudil, že má příliš bujnou fantazii.

Pokračoval tedy v jízdě. Trpěl stihomamem. Ale po tom, co prožil, se mu nemohl nikdo divit. Znovu začal přemítat o Jimmym Cavanaughovi, po chvíli však přitáhl svým myšlenkám uzdu. Točila se mu z nich hlava. Jako by zíral do propasti — záhad bylo čím dál víc. Jestlíže si chtěl zachovat zdravý rozum, nemohl se tím dál trápit. Řekl si, že později bude mít času dost, aby si uspořádal věci v hlavě. Teď potřeboval jednat.

Po deseti minutách ho opět začaly pohlcovat vzpomínky na masakr v Shopville, a tak natáhl ruku po rádiu, aby se rozptýlil. Rychlost by taky mohla pomoct, řekl si a šlápl na plyn. Cítil, jak převody hladce klouzají a auto do kopce zrychluje. Podíval se do zpětného zrcátka a spatřil modrý saab — tentýž modrý saab, tím si byl jistý. A jak zrychlil, saab zrychlil také.

Stáhl se mu žaludek. Ve vyšších rychlostech si řidiči podvědomě udržují větší odstup od jiných aut, ale saab za ním byl prakticky stejně daleko jako předtím. Kdyby ho chtěl předjet, odbočil by do předjížděcího pruhu. To znamenalo, že posádka má jiné záměry. Ben znovu upřel pohled do zrcátka a snažil se rozlišit dění za čelním sklem druhého auta, ale viděl pouze dva stíny. Vpředu seděli dva lidé. O co jim sakra jde? Ben opět zaměřil pozornost na silnici před sebou. Nechtěl jim dát najevo, že o nich ví.

Ale mohl by je setřást.

Splet silnic kolem Churu k tomu poskytovala spoustu příležitostí. Při poslední návštěvě v ní sám zabloudil. Na poslední chvíli odbočil na užší silnici číslo 3 vedoucí na jih směrem ke Svatému Mořici. Pár minut poté se známý tmavomodrý saab opět vrátil do zorného úhlu jeho zpětného zrcátka. Ben prosvištěl kolem Malixu a Churwaldenu, prudce do kopce a hned zase dolů, až cítil žaludek v krku. Pak sjel na hrbolaté okresní silničky a řítil se po nich rychlostí, na kterou nebyly stavěné. Kombinace nerovné vozovky a tvrdého odpružení auta vykonal své. Opel Omega se otřásal a nadskakoval. Jednou dokonce slyšel, jak podvozek hlasitě škrtl o jeden z hrbolů a ve zpětném zrcátku zahlédl jiskry.

Setřásl pronásledovatele? Saab vždycky na nějakou chvíli zmizel, ale pak se zase objevil. Jako by k němu byl připoutaný neviditelným lanem. Ben ujížděl řadou tunelů vyhloubených do hor, podél vápencových útesů a po starých mostech nad hlubokými roklemi. Jel jako blázen, v hrůze odhodil veškerou opatrnost. Musel se spoléhat na to, že jeho pronásledovatele bude svazovat pud sebezáchovy. To byla jeho jediná šance.

Když se blížil k úzkému ústí jednoho z tunelů, saab jej náhle předjel a vřítil se do tunelu. Ben byl zmatený: Nesledoval saab celou dobu jiné auto? Když však chtěl Ben z krátkého tunelu vyjet, ve žlutavém světle lamp uviděl, co se děje.

Saab parkoval napříč úzkou vozovkou a blokoval výjezd.

Jeho řidič, muž v tmavém kabátu a klobouku, zvedl ruku a pokynul mu, aby zastavil. Byla to barikáda. Zátaras.

Vzápětí si Ben uvědomil, že zezadu přijíždí další auto. Šedý renault, který už předtím zahlédl, ale nechal to bez povšimnutí. Ten taky patří k nim, pomyslel si Ben.

Uvažuj, sakra! Snažili se ho obklíčit, uvěznit uvnitř tunelu. Ježíšikriste! To nesměl dovolit! Běžná opatrnost mu velela dupnout na brzdu dřív, než narazí do bariéry před sebou. O běžných podmínkách však nemohla být řeč. V jakémsi šíleném hnutí mysli Ben šlápl na plyn a vrazil do levé strany stojícího dvoudveřového saabu. Ben věděl, že saab je rychlý sportovní vůz, o nějakých čtyři sta kilogramů lehčí než jeho Opel Omega. Viděl, jak řidič uskočil těsně předtím, než náraz odhodil saab stranou. Vinou prudkého zpomalení Ben málem vylétl z bezpečnostních pásů. Pevná tkanina se mu zařízla do masa jako ocelový popruh. Náraz mu ovšem uvolnil místo na projetí, i když se přitom ozývalo hrůzostrašné skřípění kovu o kov. Jeho opel měl pomačkaný a hrozivě rozšklebený předek. Rozhodně nepřipomínal nablýskaný model, který si vypůjčil. Kola se však stále točila. Ben se řítil silnicí a neodvažoval se ohlédnout zpět.

Slyšel za sebou třeskání střelby. Ježíšikriste! Ještě to neskončilo. Ono to snad nikdy neskončí!

Bena vyburcovala čerstvá dávka adrenalinu. Najednou cítil, že veškeré jeho smysly získávají neobyčejnou ostrost. Starý šedý renault, který se za ním vřítil do tunelu, se také nějak prosmýkl kolem vraku. Ben ve zpětném zrcátku spatřil zbraň, která se vysunula z okénka spolujezdce a mířila na něj. Byl to samopal a pár vteřin poté z něj vyšlehla nepřerušovaná automatická palba.

Rychle!

Ben vjel na starý kamenný most, který byl tak úzký, že by se na něm stěží vyhnula dvě auta. Náhle se ozvala dutá rána a několik desítek centimetrů od něj se vysypalo sklo. Zabijáci odstřelili zpětné zrcátko. Na zadním skle se po zásahu objevila pavučina. Věděli přesně, co dělají. Měla to být jeho smrt.

Ozvala se tlumená exploze a auto sebou náhle smýklo doleva: praskla jedna z pneumatik. Stříleli mu na pneumatiky. Snažili se ho vyřadit z provozu. Ben si vzpomněl, že bezpečnostní expert, který přednášel vysokým úředníkům Hartman Capital Management o nebezpečí únosu v zemích třetího světa, neustále omílal seznam doporučených protiopatření. Zdály se mu směšně nepřiměřené, tehdy jako nyní. Nevystupujte z auta, zněla jedna z pouček. Nebylo jisté, že bude mít na vybranou.

Vtom zaslechl nezaměnitelné hýkání policejních sirén. Zubatým otvorem v neprůhledném zadním okně spatřil, že zpoza šedého renaultu se rychle blíží třetí auto. Byl to civilní neoznačený vůz s blikajícím modrým majáčkem na střeše. Nic jiného neviděl: bylo to příliš daleko, aby poznal značku auta. Bena opět přepadl zmatek, ale palba náhle utichla.

Viděl, jak šedé auto náhle udělalo obrátku o 180 stupňů a po úzké krajnici se protáhlo kolem policejního vozu. Renault s jeho pronásledovateli ujel!

Ben zastavil těsně za kamenným mostem. Vyčerpaně zvrátil hlavu a Čekal, až Polizei dorazí. Uběhla minuta, pak druhá. Otočil se k osudnému místu.

Ale policejní auto bylo také pryč. Pomačkaný saab byl prázdný.

Byl úplně sám. Jediným zvukem bylo vrčení motoru jeho auta a bušení srdce. Vytáhl z kapsy mobil, vzpomněl si na rozhovor se Schmidem a rozhodl se. Můžou tě zadržet na čtyřiadvacet hodin bez formálního obvinění, řekl mu Howie. Schmid se jasně vyjádřil, že hledá vhodnou záminku. Volání na policii odložil. Nedokázal už jasně uvažovat.

Jak hladina adrenalinu opadávala, paniku vystřídal pocit hlubokého vyčerpání. Nutně si potřeboval odpočinout. Potřeboval nabrat sílu a doplnit zásoby.

Rozjel zničený opel. Motor žalostně skučel a potrhané pneumatiky proměnily jízdu po horské silnici v utrpení. Po pár kilometrech přece jen dojel k nejbližšímu městu, nebo spíš vesnici. Její úzké uličky lemovaly starobylé kamenné budovy — od malých zchátralých staveb po větší hrázděné domy. Svítilo se jen v několika oknech. Ulice byla plná nerovností a podvozek vozu, nyní už jen těsně nad zemí, co chvíli škrtal o dlažbu.

Úzká silnice se brzy změnila v hlavní ulici. Po obou stranách se táhly velké kamenné domy se štíty a řady budov s břidlicovými střechami. Dojel na velké dlážděné náměstí označené Rat hausplatz, jemuž dominoval starobylý gotický kostel. Uprostřed náměstí stála kamenná fontána. Připadal si jako ve vesnici ze sedmnáctého století postavené na ještě mnohem starších ruinách, v níž se podivně snoubily rozličné stavební slohy.

Naproti kostelu stálo panské sídlo ze sedmnáctého století se schodovitým štítem a malou dřevěnou cedulí s nápisem Altes Gebäude, tedy Stará budova, třebaže dům vypadal novější než většina jiných budov ve městečku. Okna složená z množství tabulek zářila světlem. Byl to hostinec. Místo, kde se dalo najíst a napít, posedět, odpočinout si a přemýšlet. Zaparkoval vrak vedle starého nákladního auta, kde byl z větší části ukrytý před zraky lidí, a vešel dovnitř. Roztřesené nohy ho sotva nesly.

Uvnitř bylo teplo a útulno. Místnost osvětloval oheň, který plápolal v ohromném kamenném krbu. Bena uvítala vábivá vůně kouře, smažené cibulky a pečeného masa. Ocitl se v pravé stübli, tradiční švýcarské restauraci. Jeden kulatý dřevěný stůl byl zřejmě stammtisch, rezervovaný pro pravidelné hosty, kteří zde každý den vysedávali u piva a karet. Pět nebo šest mužů, většinou farmářů či dělníků, si ho podezíravě změřilo. Všichni se však vzápětí vrátili ke svým kartám. Po místnosti byla roztroušená řada dalších lidí, kteří zde večeřeli nebo popíjeli.

Teprve teď si Ben uvědomil, jaký má strašný hlad. Rozhlédl se po číšníkovi, žádného však neviděl, a tak se posadil k prázdnému stolu. Když číšník přišel (byl to malý zavalitý mužík středního věku), Ben si objednal něco typicky švýcarského, těžkého a spolehlivého: rösti, pečené brambory s geschnetzeltes, neboli kousky hovězího ve smetanové omáčce, a také vierterl, čtvrtlitrovou karafu místního červeného vína. Když se číšník po deseti minutách vrátil s několika talíři v jedné ruce, Ben se anglicky zeptal: „Kde se tady dá slušně přenocovat?“

Číšník se zamračil a v tichosti složil talíře na stůl. Odsunul skleněný popelník a červenou krabičku zápalek s nápisem Altes Gebäude a nalil temně rudé víno do číše. „Langasthof,“ řekl s těžkým italským přízvukem. „V okruhu dvaceti kilometrů jinak nic není.“

Když mu číšník popsal cestu, Ben se pustil do rösti. Byly hnědé, křupavé a voněly cibulkou, zkrátka lahůdka. Ben hladově hltal večeři a současně vyhlížel částečně zamlženým oknem na malé parkoviště.

Vedle jeho auta zaparkoval jiný vůz a bránil mu ve výhledu. Zelené audi.

Náhle v něm hrklo.

Nejelo za ním zelené audi po silnici A3 z Curychu? Vzpomněl si, že takové auto zahlédl, a zalekl se, že ho někdo sleduje. Vzápětí však své obavy zaplašil jako výplod bujné fantazie.

Když odvrátil pohled od okna, zdálo se mu, že na něj někdo zírá. Pak ale přelétl očima po místnosti a žádné podezřelé pohledy nezaznamenal Postavil sklenku na stůl. Potřebuju si dát kávu, pomyslel si, víno už radši ne. Začínám vidět přeludy.

Většina večeře zmizela z talíře. Ben ji zhltl v rekordním čase. Těžká hmota mastných brambor a smetanové omáčky ho tížila v žaludku jako kámen. Rozhlédl se po číšníkovi, aby si objednal silnou kávu.

Znovu měl ten zlověstný pocit, že ho někdo pokradmu pozoruje.

Otočil se doleva. Většina poškrábaných dřevěných stolů byla prázdná, ale v temných koutech vedle dlouhého vyřezávaného baru několik lidí sedělo. Samotný bar byl potemnělý a opuštěný. Ležela na něm jediná věc: stařičký bílý telefon s otáčivým číselníkem. U nedalekého stolu seděl osamocený muž středního věku v obnošené hnědé kožené bundě. Měl dlouhé prošedivělé vlasy svázané do copu. Popíjel kávu a kouřil. Už jsem ho někde viděl, napadlo Bena, určitě jsem ho někde viděl. Ale kde? Muž nenuceně položil loket na stůl, mírně se předklonil a ze strany si podložil hlavu dlaní.

To gesto bylo příliš strojené. Dotyčný si chtěl zakrýt tvář, to bylo zcela očividné.

Ben si vybavil vysokého muže v tmavém obleku s bledou pletí a copem. Ale kde ho jen viděl? Na chvíli ho zahlédl a letmo si pomyslel, jak směšně a nemoderně působí cop u manažera. Jako… v osmdesátých letech.

Bahnhofstrasse.

Muž s copem byl v davu lidí v obchodním centru těsně předtím, než spatřil Jimmyho Cavanaugha. Nyní si tím byl jistý. Ten člověk se pohyboval v blízkosti hotelu Svatý Gotthard. Později sledoval Bena v zeleném audi. A teď byl tady, na místě, kam vůbec nepatřil.

Ježíšikriste, on mě taky sleduje, vyděsil se Ben. Sledoval mě celé odpoledne. Cítil, jak se mu svírá žaludek.

Kdo je to a proč je tady? Jestli chtěl Bena zabít jako Jimmy Cavanaugh, proč už to neudělal? Měl k tomu spoustu příležitostí. Cavanaugh vytáhl pistoli za bílého dne přímo na Bahnhofstrasse. Proč by se Cop rozpakoval střílet v téměř prázdné taverně?

Ben mávl na číšníka, který k němu s tázavým pohledem přispěchal. „Mohl bych si dát kávu?“ zeptal se Ben.

„Jistě, pane.“

„Kde tady máte záchod? WC?“

Číšník ukázal směrem k potemnělému koutu místnosti, kde ústila stěží rozeznatelná chodbička. Ben k ní také ukázal, co nejnápadněji.

Aby Cop věděl, kam má namířeno.

Ben položil pod talíř nějaké peníze, zastrčil do kapsy jednu z krabiček firemních zápalek, pomalu vstal a vykročil k toaletě. Nacházela se na konci chodbičky nedaleko dveří do kuchyně. Ben věděl, že kuchyně v restauracích mívají služební vchody, které mohou posloužit jako dobré únikové cesty. Nechtěl však, aby si Cop myslel, že se snaží zmizet z restaurace přes kuchyni. Toaleta byla malá místnost bez oken. Tudy utéct nemohl. Cop byl pravděpodobně profesionál, a tak si únikové cesty nejspíš obhlédl předem.

Ben zamkl dveře záchoda. Uvnitř byla stará mísa a stejně staré mramorové umyvadlo. Místnost příjemně voněla nějakým čisticím prostředkem. Ben vytáhl mobilní telefon a navolil číslo Altes Gebäude. Uslyšel slabé vyzvánění kdesi v restauraci. Pravděpodobně to byl ten starý přístroj, který viděl na baru poblíž Copova stolu. Nebo možná zvonil telefon v kuchyni. Anebo oba.

Ozval se mužský hlas. „Altes Gebiiude, guten Abend.“ Ben si byl celkem jistý, že je to číšník. Hlubokým chraplavým hlasem řekl: „Prosím vás, potřeboval bych mluvit s jedním z vašich hostů. Je u vás na večeři. Je to naléhavé.“

„Ja? A kdo to je?“

„Nejspíš ho neznáte. Nechodí tam pravidelně. Má delší šedivé vlasy a nosí cop. Asi na sobě bude mít koženou bundu, tu nosí pořád.“

„Aha, já asi vím, koho myslíte. Je mu tak kolem padesáti?“

„Ano, to bude on. Mohl byste ho poprosit, aby přišel k telefonu? Jak říkám, je to naléhavé. Mimořádně.“

„Ano, hned to bude, pane,“ řekl číšník, jemuž neušlo napětí, které Ben vložil do svého hlasu. Odložil sluchátko.

Aniž by Ben ukončil hovor, zasunul si telefon do náprsní kapsy sportovního saka, vyšel z toalety a vrátil se do jídelny. Cop už u stolu neseděl. Telefon ležel na baru, na který nebylo od vchodu do restaurace vidět — Ben sám si ho nevšiml, dokud se neposadil ke stolu — a nikdo z lidí u baru neviděl na vchod ani na prostor mezi toaletou a vchodem. Ben rychle zamířil ke dveřím a vyšel ven. Využil zhruba patnácti vteřin, kdy měl šanci, že si ho Cop nevšimne. Právě totiž mluvil do oněmělého sluchátka a přemýšlel, co se asi stalo s volajícím, který ho tak přesně popsal.

Ben vyndal zavazadla z rozbitého auta a rozběhl se k zelenému audi. Klíček byl v zapalování, jako by si řidič připravoval půdu pro rychlý odjezd. V téhle ospalé vísce se nejspíš vůbec nekradlo, ale všechno musí být jednou poprvé. Ostatně, Ben měl silné podezření, že Cop si nemůže dovolit nahlásit policii zmizení svého vozu. Takhle zabil dvě mouchy jednou ranou: získal funkční auto a přitom o něj připravil svého pronásledovatele. Ben skočil na sedadlo a nastartoval. Nemělo smysl se chovat opatrně; Cop beztak uslyší startování motoru. Prudce zacouval, pak za zvuku kvílících pneumatik vyrazil po dlažbě a nejvyšší možnou rychlostí opustil Rathausplatz.

Po patnácti minutách zastavil u hrázděné budovy v odlehlé lesnaté oblasti kousek od venkovské silničky. Na malé ceduli v průčelí domu se skvěl nápis Langasthof.

Ben ukryl auto do stínu hustých borovic a vykročil ke dveřím hostince, kde byla cedulka Empfang, recepce. Zazvonil a čekal. Po pár minutách se rozsvítilo. Byla půlnoc, zřejmě vzbudil majitele.

Dveře otevřel starý muž s tváří zbrázděnou vráskami. Odevzdaně pustil Bena dovnitř, rozsvítil drobné nástěnné svícny a zavedl Bena dlouhou potemnělou chodbou k dubovým dveřím s číslem 7. Starým univerzálním klíčem odemkl a rozsvítil malou žárovku, která ozářila útulný pokojík, jemuž dominovala manželská postel se vzorně ustlanou bílou peřinou. Tapety s kosočtvercovým vzorkem se odlupovaly.

„Nic lepšího nemáme,“ pravil majitel mrzutě.

„To bohatě stačí.“

„Zapnu topení. Začne hřát nejdřív za deset minut.“

Když si vybalil věci na spaní, zamířil do koupelny a chtěl se osprchovat. Jenže vodovodní baterie vypadala podivně a složitě. Sestávala ze čtyř nebo pěti kohoutů s ciferníky a ruční sprchy, která připomínala sluchátko starobylého telefonu. Ben od sprchování raději upustil a opláchl si obličej studenou vodou. Nechtěl čekat, až si teplá voda najde cestu potrubím. Pak si vyčistil zuby a svlékl se.

Peřina byla krásně nadýchaná, plněná husím peřím. Usnul téměř okamžitě.

O něco později — snad o několik hodin, i když si nebyl jistý, protože cestovní budík měl stále v kufru — zaslechl nějaký hluk.

Posadil se na posteli. Zrychlil se mu tep.

Pak to uslyšel znovu. Tiché, avšak slyšitelné vrzání prken pod kobercem. Vycházelo ode dveří. Natáhl se k nočnímu stolku a uchopil mosaznou lampičku za podstavec. Druhou rukou pomalu vytáhl šňůru ze zásuvky, aby lampu uvolnil.

Těžce polkl. Srdce mu bušilo jako zběsilé kladivo. Tiše vytáhl nohy zpod peřiny a spustil je na podlahu. Pomalu zvedl lampičku. Dával si přitom pozor, aby nic neshodil ze stolku. Když ji pevně sevřel, tiše, velice tiše ji zdvihl nad hlavu.

A prudce vyskočil z postele.

Ze tmy se vymrštila jakási silná paže, popadla lampu a vykroutila mu ji z rukou. Ben se vrhl proti temnému stínu a vrazil do vetřelce ramenem.

V témže okamžiku mu však neznámý podrazil nohy. Ben se vší silou snažil zvednout a zasáhnout útočníka lokty, ale dostal ránu kolenem do hrudníku. Nemohl dýchat. Než se stačil vzpamatovat, vetřelec jej chytil za ramena a přišpendlil k podlaze. Jakmile Ben trochu popadl dech, z plných sil zařval, ale velká dlaň mu zacpala ústa a Ben pohlédl do strašidelné tváře svého bratra.

„Jsi dobrej,“ řekl Peter. „Ale já jsem pořád lepší.“

7

ASUNCIÓN, PARAGUAY

Bohatý Korsičan ležel na smrtelné posteli.

Umíral už však tři nebo čtyři roky a nejspíš měl ještě aspoň dva před sebou.

Bydlel na bohatém předměstí Asunciónu, ve velké vile ve stylu španělských misionářů, která stála na konci dlouhé palmové aleje uprostřed nádherně pěstěných zahrad.

Ložnice seňora Prosperiho se nacházela v prvním patře. Byla tak nabitá lékařskými přístroji, že připomínala jednotku intenzivní péče. Prosperiho mnohem mladší žena Consuela spala už léta ve své vlastní ložnici.

Když toho rána otevřel oči, spatřil cizí ženu. „Vy nejste moje ošetřovatelka,“ zachrčel sípavě.

„Vaše ošetřovatelka je nemocná,“ oznámila mu sympatická mladá blondýnka. Stála vedle postele a manipulovala s kapačkou.

„Kdo vás poslal?“ chtěl vědět Marcel Prosperi.

„Pečovatelská služba,“ odpověděla. „Uklidněte se, prosím. Nesmíte se rozčilovat, škodí vám to.“ Otevřela ventil kapačky naplno.

„Pořád do mě něco pumpujete,“ zavrčel seňor Prosperi, ale víc ze sebe už nevypravil. Zavřel oči a ztratil vědomí.

Po pár minutách nahmatala náhradní sestra tep na zápěstí. Nic necítila. Klidně vrátila ventil do obvyklé polohy.

Vzápětí zkřivila obličej žalem a vyběhla z ložnice oznámit tu hroznou zprávu čerstvé vdově.

Ben se zvedl z koberce. Cítil, že se mu úplně odkrvil mozek, Znovu poklesl na kolena. Točila se mu hlava, ale jinak byl celý ztuhlý. Jako by se hlava oddělila od zbytku těla.

Přepadly ho vzpomínky na pohřeb na malém hřbitově v Bedfordu. Na rabína pronášejícího kaddiš, modlitbu za zesnulého: Jisgadal v’jiskadaš šmaj rabbo… Na malou dřevěnou rakev s ostatky, která zvolna klesala do jámy. Na to, jak otec zatínal pěsti, žalostně padl k zemi a chraptivě naříkal.

Ben vší silou stiskl víčka. Myšlenky mu dál zběsile létaly hlavou. Telefonát uprostřed noci a pak cesta autem do okresu Westchester. Musel tu zprávu oznámit rodičům a po telefonu to nešlo. Mami, tati, mám špatnou zprávu o Peterovi. Nastalo ticho. Bože, zač mě trestáš? Co ještě říct? Otec pochopitelně spal ve své ohromné posteli: byly čtyři hodiny ráno, obvykle vstával až kolem páté.

Matka spala v pojízdném nemocničním lůžku v sousedním pokoji, noční pečovatelka dřímala na pohovce. Usoudil, že nejdřív musí jít za ní. Připadalo mu to tak správné. Její mateřská láska byla prostá a bezvýhradná. Zašeptala jen: „Co se děje?“ a nechápavě se na Bena zadívala. Zdálo se, že ji vytrhl z hlubokého spánku: byla dezorientovaná, napůl ještě v říši snů. Volali ze Švýcarska, mami. Ben poklekl a něžně jí položil ruku na měkkou tvář, jako by chtěl zmírnit tu strašlivou ránu.

Její dlouhý sípavý výkřik vzbudil Maxe, který vpadl dovnitř s napřaženou rukou. Ben ho chtěl obejmout, ale otec takové důvěrnosti nepěstoval. Silně mu páchlo z úst, jeho notně prořídlé šedivé vlasy byly divoce rozcuchané. Stalo se neštěstí, Peter… V podobných chvílích lidé mluví ve frázích a vůbec jim to nevadí. Fráze přinášejí útěchu. Jsou to vyjeté koleje, jimiž se můžeme snadno pohybovat, aniž bychom museli přemýšlel. Max zprvu nezareagoval, jak Ben očekával. Výraz starého pána byl sveřepý a z očí mu čišel hněv, nikoli žal. Otevřel ústa do tvaru písmene O. Pak pomalu zavrtěl hlavou, zavřel oči a po bledých vrásčitých tvářích mu začaly stékat slzy. Znovu zavrtěl hlavou a pak se zhroutil na podlahu. Náhle vypadal zranitelný, malý a bezbranný. Nebyl to ten mocný muž v perfektně střiženém obleku, vždycky vyrovnaný a chladný. Max nezačal utěšovat manželku. Truchlili každý zvlášť, jako dva ostrovy zármutku.

Ben vší silou stiskl oční víčka, jako otec tehdy na pohřbu. Nohy mu vypověděly službu. S rozpřaženýma rukama padl bratrovi do náruče. Ucítil, že před sebou nemá přízrak, ale skutečného člověka.

Peter řekl: „Čau, brácho.“

„Ježíšikriste,“ zašeptal Ben. „Ježíšikriste.“

Jako by viděl ducha.

Ben se hltavě nadechl, objal bratra a pevně ho stiskl. „Ty mizero… Ty mizero…“

„Nic hezčího mi neřekneš?“ zeptal se Peter.

Ben povolil sevření. „Co to sakra…“

Ale Peter se tvářil vážně. „Musíš odsud vypadnout. Musíš co nejdřív vypadnout ze Švýcarska. Okamžitě.“

Ben si uvědomil, že má oči plné slz, které mu kalí zrak. „Ty mizero.“

„Musíš zmizet ze Švýcarska. Snažili se mě dostat. A teď jdou i po tobě.“

„Co to sakra…?“ opakoval Ben jako v mrákotách. „Jak ses…? Co je tohle za perverzní vtip? Máma umřela… Nechtěla už… Tys ji zabil.“ Popadl ho strašný vztek, až mu zrudla tvář. Seděli na koberci a zírali na sebe: jako by se bezděčně vrátili do dětství, do batolecího věku, kdy proti sobě sedávali celé hodiny a žvatlali svým vymyšleným jazykem, tajným kódem, jemuž nikdo jiný nerozuměl. „O co tady sakra jde?“

„Ty nemáš radost, že mě vidíš, Beníku?“ Peter byl jediný člověk na světě, který mu říkal Beníku. Ben se postavil, po něm i Peter.

Při pohledu do tváře svého jednovaječného dvojčete měl vždycky zvláštní pocit. Pokaždé viděl jen rozdíly. Jak má Peter jedno oko trochu větší než druhé. Jak zvedá jinak obočí. Ústa měl širší než on a mírně zakřivená dolů. Jeho celkový výraz byl vážnější a sveřepější. Benovi připadal Peter úplně jiný. Ostatní lidé si však jejich odlišností ani nevšimli.

Málem mu vyrazilo dech, když si náhle uvědomil, jak moc mu Peter chyběl a jak velkou ránu mu bratrova nepřítomnost způsobila, podvědomě ji vnímal jako vlastní zmrzačení.

Celé dětství byli soupeři a konkurenti. Otec je tak vychoval. Max se bál, že jeho chlapce zkazí život v pohodlí a luxusu. Proto je kvůli „zocelení“ posílal na všechny možné skautské tábory — například na kurz přežití, kde musíte tři dny vydržet jen o vodě a trávě. Nebo na horolezecké a vodácké tábory. Ať to byl Maxův záměr, či nikoli, jeho synové spolu začali svádět věčné souboje.

Až když se rozjeli na různé střední školy, soupeření ustoupilo do pozadí. Odloučenost od sourozence i od rodičů vykonala své.

Peter řekl: „Vypadneme odsud. Jestli ses zapsal pod vlastním jménem, jsme v hajzlu.“

Peterova dodávka, rezavá toyota, byla zacákaná blátem. V kabině zapáchající po psovi se válely odpadky a sedadla byla plná skvrn. Auto stálo schované v houští asi třicet metrů od hostince.

Ben mu řekl o děsivé honičce po silnicích kolem Churu. „Ale to není všechno,“ pokračoval. „Myslím, že za mnou většinu cesty jel další chlápek. Už z Curychu.“

„Chlápek v audi?“ zeptal se Peter, vytočil dýchavičný motor staré toyoty do vysokých obrátek a vjel na tmavou venkovskou silnici.

„Jo.“

„Je mu kolem padesáti, má cop a vypadá jako hipík ve výslužbě?“

„Přesně tak.“

„To je Dieter, moje očko a tykadlo.“ Otočil se k Benovi a pousmál se. „A tak trochu můj švagr.“

„Co?“

„Je to Lieslin starší bratr a ochránce. Teprve nedávno uznal, že jsem jeho sestry hoden.“

„Je to expert na sledování, všechna čest. Všiml jsem si ho a dokonce jsem mu ukradl auto. A to jsem amatér.“

Peter pokrčil rameny a ohlédl se. „Abys Dietra nepodcenil. Třináct let sloužil u kontrarozvědky švýcarské armády v Ženevě. On se navíc nesnažil, aby sis ho nevšiml. Prováděl kontrašpionáž. Bylo to jen pro jistotu, když jsme zjistili, žes přijel do země. Měl dávat pozor, jestli se na tebe někdo nepověsí. Měl tě sledovat, jet za tebou a postarat se, aby tě nezabili nebo neunesli. Na silnici číslo tři ti nezachránilo kůži policejní auto. Dieter dal na střechu policejní majáček, aby je zastrašil. Byla to jediná možnost. Stojí proti nám špičkoví profesionálové.“

Ben vzdychl. „Špičkoví profesionálové.‘ ‚Jdou po tobě.‘ ‚Oni.‘ Co jsou zač, proboha?“

„Stačí, když řeknu, že jsou ze Společnosti.“ Peter se podíval do zpětného zrcátka. „Kdo sakra ví, co jsou doopravdy zač.“

Ben zavrtěl hlavou. „A já myslel, že mám bujnou fantazii. Do hajzlu, ty ses zbláznil.“ Cítil, jak mu tvář rudne vztekem. „Ty parchante, ta nehoda… Vždycky mi na tom něco nehrálo.“

Když Peter po chvíli odpověděl, působil nesoustředěně a mluvil nesouvisle. „Bál jsem se, že přijedeš do Švýcarska. Pořád jsem si musel dávat pozor. Oni nejspíš nikdy doopravdy neuvěřili, že jsem zemřel.“

„Řekl bys mi laskavě, co se to tady sakra děje?“ vybuchl Ben.

Peter se podíval na silnici před sebou. „Vím, že jsem provedl hroznou věc, ale neměl jsem na vybranou.“

„Ty parchante, táta se úplně změnil a máma…“

Peter chvíli nic neříkal. „O mámě jsem slyšel. Ale jeho hlas byl náhle ocelově chladný. „Na Maxe kašlu.“

Ben překvapeně pohlédl bratrovi do tváře. „No, tos už nám dokázal.“

„Trápil jsem se kvůli tobě a mámě. Věděl jsem, jak vám asi je. Neměli jste tušení, jak moc jsem vám chtěl zavolat a říct vám pravdu. Říct, že žiju. Ale nešlo to.“

„Mohl bys mi prozradit proč?“

„Snažil jsem se vás chránit, Beníku. Nemohl jsem jinak. Kdybych si myslel, že zabijou jenom mě a tím to skončí, s radostí bych jim posloužil. Ale já věděl, že by šli i po mojí rodině. To znamená po tobě a mámě. Otec je pro mě už čtyři roky mrtvý.“

Ben měl ohromnou radost, že Petera vidí, ale zároveň měl vztek kvůli jeho podvodu. Nedokázal logicky myslet. „Co to plácáš? Nemohl bys už konečně mluvit normálně?“

Peter se podíval na jakousi chatu kus od silnice, jejíž vchod osvětloval halogenový reflektor.

„Kolik je hodin? Pět ráno? Ale tady je možná někdo vzhůru.“ Reflektor svítil nade dveřmi hostince.

Peter zajel na mýtinu ukrytou mezi stromy a vypnul motor. Vystoupili. Ráno před rozbřeskem bylo chladné a tiché. Z lesa za hostincem se jen občas ozvalo lehké zašustění drobného zvířete či ptáka. Pootevřel dveře a vstoupili do malé haly. Nad recepcí svítila blikající zářivka, ale nikdo tam nebyl. „Světlo svítí, ale nikdo není doma,“ prohodil Peter. Ben se chápavě usmál: byla to jedna z oblíbených narážek jejich otce. Natáhl ruku a chtěl poklepat na malý kovový zvonek na pultu, vtom se však zarazil. Dveře za recepcí se otevřely vyšla z nich zavalitá žena, která si právě zavazovala pásek županu. Mračila se a mžourala ve světle. Očividně měla zlost, že ji někdo budí. „Ja?“

Peter spustil plynnou němčinou. „Es tut mir sehr leid Sie zu stören, wir hätten gerne Kaffee.“ Mrzí ho, že ji ruší, ale rádi by si dali kávu.

„Kaffee?“ zamračila se stará žena. „Sie haben mich geweckt, weil Sie Kaee wollen?“ To ji budí jen kvůli kávě?

„Wir werden Siefur ihre Bemühungen bezahlen, Madame. Zwei Kaffee bitte. Wir werden uns einfach do, in Ihrem Esszimmer, hinsetzen.“ Peter ženu ujistil, že jí za způsobené obtíže dobře zaplatí. Dvakrát kávu. Rádi by se posadili v jídelně.

Mrzutá hostinská zavrtěla hlavou, odbelhala se do kouta vedle malé potemnělé jídelny, rozsvítila a zapnula velký červený kovový kávovar.

Jídelna byla malá, ale útulná. Za několika velkými okny bez záclon, která asi ve dne hostům poskytovala nádherný výhled na okolní les, byla černá tma. Pět nebo šest kulatých stolů bylo prostřeno k snídani. Na naškrobených bílých ubrusech čekaly sklenky na džus, šálky na kávu a kovové tácky s hromádkami hnědých kostek cukru. Peter se posadil ke stolu pro dva u okna. Ben usedl naproti němu. Hostinská ve svém koutě pěnila mléko a přitom na ně zírala způsobem, jímž lidé obhlížejí naprosto identická dvojčata.

Peter odsunul talíř i stříbrné příbory, aby si udělal místo pro lokty. „Vzpomínáš, když praskla ta věc kolem švýcarských bank a zlata nacistů?“

„Jasně.“ Takže o tohle tu běží.

„Bylo to těsně předtím, než jsem se přestěhoval do Švýcarska. Podrobně jsem to tady sledoval v novinách — zajímalo mě to nejspíš hlavně kvůli tátově pobytu v Dachau.“ Zkřivil ústa do úšklebku. „No nic, najednou z toho byl průmysl. Právníci a další podvodníci dostali nápad využít starých lidí, co přežili holocaust, a snažili se vypátrat peníze, o které přišly jejich rodiny. Říkal jsem ti přece, že jsem někde četl o staré Francouzce, která přežila koncentrák. Ukázalo se, že ji o celoživotní úspory okradl jeden právník z Francie. Ten parchant tvrdil, že má informace o spícím kontu ve švýcarské bance, které patřilo jejímu otci. Jenže potřeboval peníze na dřevo, aby mohl zahájit vyšetřování, zmáčknout tu švýcarskou banku a tak podobně. Stará paní pochopitelně platila. Investovala do toho pětadvacet tisíc dolarů, všechny úspory, které si šetřila na důchod. Právník zmizel i s pětadvaceti tisíci. To mě vyprovokovalo k akci. Nesnesl jsem pomyšlení, že někdo může takhle zneužít bezbrannou starou paní. Nabídl jsem jí, že se po švýcarském kontu jejího otce podívám zadarmo. Samozřejmě byla nedůvěřivá, vždyť ji zrovna okradli, ale když jsme si trochu promluvili, dala mi svolení. Musel jsem ji přesvědčit, že mi o její peníze vůbec nejde.“

Peter zvedl oči od ubrusu a upřel pohled na Bena. „Pochop, ty lidi nevedla chamtivost. Šlo jim jen o spravedlnost, o vyrovnání s minulostí. Peníze po jejich mrtvých rodičích jim mohly přilepšit ve stáří.“ Otočil hlavu a zadíval se do jednoho z oken. „Dokonce i jako zákonný zástupce staré paní jsem měl s tou švýcarskou bankou velké problémy. Tvrdili mi, že o podobném kontu nemají záznam. Obvyklá výmluva. Podívejme se, bankéři s tak perfektním smyslem pro pořádek, co skladují každý cár papíru snad už od počátku věků, najednou tvrdí, že se jim někam vypařilo bankovní konto. Hmmm, dobře. Ale pak jsem se doslechl o strážném z banky, kde si otec staré paní založil konto. Dostal padáka, protože se přichomýtl ke skartaci — bankovní úředníci uprostřed noci ničili hromady dokumentů ze čtyřicátých let — a zachránil kupu papírů a knih ze skartovacího stroje.“

„Na to si matně vzpomínám,“ řekl Ben. Hostinská přišla s tácem a mrzutě před ně položila jeden kovový s espressem a druhý se svařeným mlékem. Pak zase odešla.

„Švýcarským úřadům se to nelíbilo. Porušení bankovního tajemství a další žvásty. Skartování dokumentů nevadí. Toho člena ostrahy jsem vypátral kousek od Ženevy. Všechny dokumenty si nechal, i když je banka chtěla zpátky. Mohl jsem si je prohlídnout a přesvědčit se, jestli je v nich záznam o tom kontu.“

„A?“ Ben objížděl vidličkou vzory na bílém ubruse.

„A nic. Nic jsem nenašel. Mimochodem, nepodařilo se mi to dodneška. Ale v jedné z účetních knih jsem našel zajímavý papír. Byla o řádná, právoplatná a notářsky ověřená gründungsvertrag — zakládací smlouva.

Ben nic neříkal.

„Na sklonku druhé světové války vznikla jakási společnost.“

„Mělo to co dělat s nacismem?“

„Ne. Jelo v tom jen pár nacistů, většina zúčastněných ani nebyli Němci. Mluvíme o správní radě, v níž zasedali nejmocnější průmyslníci té doby. Mluvíme o Itálii, Francii, Německu, Anglii, Španělsku, USA a Kanadě. O těch jménech jsi slyšel i ty, Beníku. Byli to šéfové Světového kapitalismu.“

Ben se snažil soustředit. „Říkáš, že to bylo na sklonku války?“

„Přesně tak. Začátkem roku 1945.“

„Patřili k zakladatelům i průmyslníci z Německa?“

Peter přikývl. „Bylo to obchodní partnerství, které překračovalo nepřátelskou linii. Překvapuje tě to?“

„Ale my jsme přece byli ve válce…“

„Co myslíš tím ‚my‘? Copak ti nikdo neřekl, že v Americe je na prvním místě byznys?“ Peter se opřel. V očích se mu zablesklo. „Můžeme si zrekapitulovat to, o čem se běžně vědělo. Tak například společnost Standard Oil z New Jersey si v zásadě rozdělila území s 1. G. Farben. Spočítali si, kdo získá jaké ropné a chemické monopoly, dělili se o patenty a podobně. Probůh, celá válečná mašinerie přece běžela na palivo od Standard Oil — nikdo z armády si nemohl dovolit do toho zasáhnout. Co kdyby společnost začala mít ‚výrobní potíže‘? Mimochodem, sám John Foster Dulles byl členem představenstva Farben. A pak tady máme Ford Motor Company. Co všechny ty pětitunové náklaďáky, které tvořily páteř německé vojenské přepravy? Vyráběl je Ford. Anebo ITT, velký akcionář firmy Focke-Wulf, která vyráběla většinu německých bombardérů. Chceš slyšet zajímavou historku? Když válka skončila, ITT zažalovala americkou vládu o náhradu škody vzhledem k tomu, že spojenecké bombardéry poničily továrny Focke-Wulf. A tak bych mohl pokračovat. Ale to jsou jen věci, o kterých víme. Tvoří zřejmě jen zlomek toho, co se ve skutečnosti dělo. Všem těm lidem byl Hitler ukradený. Věrně sloužili vyšší ideologii: zisku. Válka pro ně byla něco jako fotbalový zápas mezi Harvardem a Yale — krátkodobé rozptýlení od vážnějších záležitostí, jako například od honby za všemocným dolarem.“

Ben pomalu zavrtěl hlavou. „Promiň, brácho, ale zkus se chvíli poslouchat. Vždyť to zní jako klasická revoluční kritika: majetek mají jen zloději, nevěřte nikomu přes třicet a další pubertální hesla. Příště mi řekneš, že měli na svědomí i toxickou skládku v Love Canal.“ Rázně položil svůj šálek kávy, který hlasitě cinkl o talířek. „To je legrace, bývaly doby, kdy tě všechno kolem byznysu k smrti nudilo. Asi ses opravdu změnil.“

„Nečekám, že to všechno hned strávíš,“ řekl Peter. „Prostě ti jen vysvětluju pozadí. Souvislosti.“

„Tak mi řekni něco, čeho bych se mohl chytit. Něco konkrétního.“

„Na tom seznamu bylo třiadvacet lidí,“ hlesl jeho bratr. „Většinou kapitáni průmyslu, jak se jim říkávalo. Taky pár státníků s modrou krví, když si ještě lidi mysleli, že něco takového existuje. Bavíme se o lidech, kteří se správně neměli navzájem znát — každý historik by přísahal, že se nikdy nesetkali. A přitom je všechny spojuje jakési obchodní partnerství.“

„Něco mi tady chybí,“ řekl Ben, napůl sám pro sebe. „Něco tě na tom dokumentu muselo zaujmout. Cos mi neřekl?“

Peter se jízlivě usmál a pak se mu do očí vrátil znepokojený výraz. „Padlo mi do oka jedno jméno, Bene. Jméno pokladníka.“

Bena začala svrbět kůže na hlavě, jako by se mu po ní hemžili mravenci. „Kdo to byl?“

„Pokladníkem společnosti byl jeden mladý nadějný finančník. A taky obersturmführer Hitlerových SS. To jméno budeš možná znát: Max Hartman.“

„Táta.“ Ben málem zapomněl dýchat.

„Bene, on nebyl žádná oběť holocaustu. Náš otec byl nácek.“

8

Ben zavřel oči, zhluboka se nadechl a zavrtěl hlavou. „To je blbost. Židi nebyli v SS. Ten papír je určitě padělek.“

„Věř mi,“ řekl Peter tiše. „Měl jsem spoustu času si ten dokument prostudovat. Padělek to není.“

„Ale to znamená…“

„V dubnu 1945 měl být náš otec v Dachau, vzpomínáš? Na konci dubna ho přece osvobodila Sedmá armáda USA.“

„Na přesnou dobu si nevzpomínám, ale asi to tak bude.“

„Ty ses o tátovu minulost nikdy moc nezajímal, viď?“

„Vlastně ani ne,“ připustil Ben.

Peter se pochmurně usmál. „To mu nejspíš vyhovovalo. A je štěstí, že ses o ni nezajímal. Bylo fajn žít v nevědomosti a věřit všem těm lžím. Legendě o člověku, co přežil holocaust a pak přišel do Ameriky s deseti dolary v kapse, vybudoval tady finanční impérium a stal se z něj hlasatel charity.“ Zavrtěl hlavou a odfrkl si. „Otec nás podvedl. Všechno si vymyslel.“ S úšklebkem dodal: „Ten významný muž.“

Benovi se pomalu rozbušilo srdce. S otcem nebylo lehké vyjít. Nepřátelé o něm říkali, že je bezcitný. Ale podvodník?

„Max Hartman byl členem schutzstaffel,“ opakoval Peter. „To znamená SS. Budeš se divit, ale je to tak.“ Peter hovořil velice vážně a přesvědčivě. Ben nezažil, že by mu někdy lhal do tváře. Ale tohle byla tak zjevná nepravda! Chtělo se mu zařvat: Nech toho!

„Co to bylo za spolek?“

Peter zavrtěl hlavou. „Možná jen fasáda, fingovaná společnost, do které šéfové napumpovali miliony dolarů.“

„Ale proč? Za jakým účelem?“

„To nevím a dokument to neříká jasně.“

„Kde je ten dokument?“

„Schoval jsem ho na bezpečném místě, neboj. Společnost se sídlem v Curychu založená začátkem dubna 1945 se jmenovala Sigma AG.“

„A řekls tátovi, žes to našel?“

Peter přikývl a poprvé si usrkl kávy. „Zavolal jsem mu, přečetl jsem mu to a zeptal se ho. Vybuchl, přesně jak jsem čekal. Tvrdil, že je to padělek. Zachoval se jako ty — což jsem taky čekal. Pak se rozčílil a začal se bránit. Začal křičet, řvát. Jak prý můžu věřit takovým pomluvám po tom všem, co musel vytrpět, bla bla bla. Nečekal jsem, že z něj něco dostanu, ale zajímala mě jeho reakce. Tak jsem se začal trochu vyptávat kolem. Podíval jsem se do rejstříků v Ženevě i v Curychu. Snažil jsem se vypátrat, co se s tou firmou stalo. A pak mě málem zabili. Dvakrát. Poprvé to byla ‚automobilová nehoda‘, vyvázl jsem jen o vlásek. Procházel jsem se po nábřeží u řeky Limmat a na chodník vjelo auto. Podruhé to bylo ‚přepadení‘ na Niederdorfstrasse. O přepadení ale rozhodně nešlo. V obou případech se mi podařilo uniknout, ale pak jsem dostal varování. Jestli nepřestanu strkat nos do věcí, do kterých mi nic není, příště už to nepřežiju. Měl jsem předat všechny příslušné dokumenty. A kdyby snad něco z informací o té společnosti proniklo na veřejnost, tak zemřu a se mnou i celá rodina. Takže ať vás ani nenapadne telefonovat do novin, říkali. O tátu mi nešlo. Chránil jsem mámu a tebe.“

To bylo Peterovi podobné — vždycky odhodlaně bránil matku, stejně jako Ben. A mluvil racionálně, nepodléhal stihomamu. Určitě nelhal.

„Ale proč jim tak vadilo, že něco víš?“ zajímal se Ben. „Koukni se to objektivně. Někdy před půl stoletím vznikla nějaká společnost. A co z toho? Co je na tom dnes tajného?“

„Ale tady je řeč o partnerství znepřátelených stran. O riziku veřejného odhalení a zostuzení nejmocnějších a nejuctívanějších postav doby. Ale to by bylo to nejmenší. Jen si vezmi podstatu toho podniku. Mamutí společnosti Spojenců i Osy založí společný podnik, má sloužit k obohacení všech zúčastněných. Na Německo byla uvalena blokáda, ale kapitál přece nerespektuje hranice států, Někdo by to mohl nazvat kšeftováním s nepřítelem. Kdoví, jaké byly porušeny mezinárodní zákony? Možná by hrozilo zmrazení nebo konfiskace aktiv. Jejich objem dneska nikdo přesně neodhadne. Za půl století se toho může stát hodně. A dokonce i Švýcaři jsou pod mezinárodním tlakem schopni porušit bankovní tajemství, případy už byly. Někteří lidé zřejmě dospěli k závěru, že to možná vím dost na to, abych ohrozil jejich pohodlné živobytí.“

„Někteří lidé‘? Kdo ti vlastně vyhrožoval?“

Peter vzdychl. „To kdybych věděl.“

„Ale no tak, Petere, jestli je ze zakladatelů té společnosti ještě někdo naživu, musel by to být stařec nad hrobem.“

„Jistě, většina z lidí, co zastávali vysoké pozice, už je po smrti. Ale ne všichni, to mi věř. A někteří nejsou vůbec tak staří — je jim kolem sedmdesáti. I kdyby žili třeba jen dva nebo tři chlápkové z představenstva společnosti, možná sedí na balíku peněz. A kdoví, kdo jsou jejich následníci. Zdá se, že mají dost peněz na to, aby udrželi tajemství pod pokličkou. Je to pro ně životní nutnost.“

„Takže ses rozhodl zmizet.“

„Věděli toho o mně příliš. Věděli, co dělám, kam chodím, znali moje tajné telefonní číslo, jména a adresy rodinných příslušníků. Měli informace o mých penězích i dluzích. Takže jsem se rozhodl, že musím zemřít. Nedali mi na vybranou.“

„Nedali ti na vybranou? Mohls jim přece dát ten cár papíru a přistoupit na jejich požadavky — a chovat se, jako kdybys tu věc nikdy nenašel.“

Peter zavrčel: „To je jako vrátit vymačkanou zubní pastu do tuby — prostě to nejde. S tím, co vím, by mě nenechali žít.“

„A proč tě teda varovali?“

„Aby mě umlčeli, než zjistí, kolik toho vím a jestli jsem to někomu neřekl. Než se mě zbaví.“

Ben uslyšel zavrzání prken. Stará hostinská přecházela po vedlejším pokoji. „Jaks to zařídil, Petere? Myslím svoji smrt. Asi to byla fuška.“

„Ani ne.“ Peter zvrátil hlavu a opřel se týlem o okno. „Bez Liesl bych to nedokázal.“

„To je ta tvoje holka.“

„Liesl je krásná a úžasná ženská. Moje láska a nejlepší kamarádka. V životě jsem nedoufal, že budu mít tolik štěstí a potkám někoho, jako je ona. Přeju ti, abys sis jednou našel podobně skvělou holku. Vlastně to byl její nápad. Já sám bych ten plán nikdy nevymyslel. Souhlasila, že musím zmizet, a trvala na tom, že se to musí udělat dokonale.“

„Ale co ty zubní záznamy? Proboha, Petere, vždyť podle nich s naprostou jistotou identifikovali tvoje tělo.“

Peter zavrtěl hlavou. „Porovnali zuby mrtvoly se záznamy u nás doma ve Westchesteru. Vycházeli z toho, že na rentgenech v ordinaci doktora Merilla jsou opravdu moje zuby.“

Ben zmateně potřásl hlavou. „Ale čí tělo…?“

„Byl to nápad Liesl. Vzpomněla si na žertík, který provádějí studenti medicíny na univerzitě v Curychu skoro každý rok na konci jarního semestru. Nějaký vtipálek vždycky ukradne mrtvolu z hodiny všeobecné anatomie. Je to takový morbidní jarní rituál, studentský humor — jejich mrtvola prostě jednoho dne zmizí a pak se musí vykoupit zpátky. No a Liesl zorganizovala krádež těla, k němuž se nikdo nehlásil, z nemocniční márnice. Pak už stačilo vzít lékařskou dokumentaci mrtvého, včetně snímků zubů. Tady jsi ve Švýcarsku, na všechno jsou záznamy.“

Ben se bezděčně usmál. „Ale vyměnit rentgeny…?“

„Řekněme, že jsem najal někoho za účelem menšího vloupání bez velkého rizika. Ordinace doktora Merilla není zrovna Fort Knox. Jeden pár snímků byl zaměněn za jiný. Žádná věda. Když za ním přišla policie a žádala o zubní záznamy, dostala ty podstrčené.“

„A co havárie letadla?“

Peter bratrovi všechno vysvětlil, nevynechal žádný podstatný detail.

Ben ho přitom sledoval. Peter byl vždycky klidný, rozumný a přemýšlivý. Ale nikdo by ho nemohl nařknout z vypočítavosti nebo nepoctivosti, což byly přesně vlastnosti, které jeho plán vyžadoval. Musel mít hrozný strach.

„Pár týdnů předtím Liesl zažádala o místo v jedné malé nemocnici v kantonu St. Gallen. Pochopitelně ji rádi vzali — dětskou lékařku potřebovali. Našla nám domek na venkově, v lese u jezera, a já jsem tam za ní přijel. Vydával jsem se za jejího kanadského manžela, spisovatele, co právě pracuje na nové knize. Celou dobu jsem si přitom udržoval síť kontaktů, svých tykadel.“

„Věděli, že žiješ — to bylo riskantní.“

„Měl jsem k nim naprostou důvěru. Lieslin bratranec je právník v Curychu. Fungoval jako naše předsunutá hlídka. Ona mu naprosto věří, takže já taky. Právník s mezinárodním záběrem má kontakty na policii, v bankovní sféře i mezi soukromými detektivy. Včera se dozvěděl o masakru na Bahnhofplatzu. Policie prý vyslýchala jednoho cizince. Ale když mi Dieter řekl o tom, že se tě pokusili zabít, došlo co se stalo. Dědicové Sigmy měli asi vždycky podezření, že moje smrt byla fingovaná. Pořád byli ve střehu. Čekali, jestli se neobjevím Švýcarsku. Hledali důkaz, že pokračuješ v mém pátrání. Vím jistě, že mají v hrsti řadu švýcarských policajtů, a na moji hlavu je vypsaná odměna. Půlka policistů jim prakticky patří. Řekl bych, že banka UBS, kde jsi měl ten den ráno schůzku, zafungovala jako alarm. Takže jsem musel vyjít z úkrytu a varovat tě.“

Peter pro mě riskoval život, napadlo Bena. Cítil, jak se mu do očí derou slzy. Pak si vzpomněl na Jimmyho Cavanaugha, muže, který neexistoval. Chvatně tu záhadu Peterovi vylíčil.

„To jsou věci,“ hlesl Peter a zadíval se kamsi do dáli.

„Vzpomínáš přece na Jimmyho Cavanaugha.“

„Jasně. Byl u nás v Bedfordu párkrát na Vánoce. Připadal mi jako fajn kluk.“

„Co mohl mít společného se Sigmou? Získali ho ke spolupráci a zametli stopy po jeho minulosti?“

„Ne,“ řekl Peter, „něco ti uniká. Howie Rubin měl určitě pravdu. Jimmy Cavanaugh nikdy neexistoval.“ Začal mluvit překotně. „Má to svoji zvrácenou logiku. Jimmyho Cavanaugha — říkejme mu tak, ať se jmenuje jakkoliv — nikdy ke spolupráci nezískali. On pro ně totiž pracoval už od začátku. Byl starší než ostatní spolužáci, nebydlel na koleji, a než ses nadál, byl z něj tvůj kamarád. Copak to nechápeš, Beníku? Byl to plán. Z nějakého důvodu usoudili, že je důležité mít tě pod dohledem. Byla to jejich pojistka.“

„Chceš říct, že na mě Cavanaugha nasadili?“

„A na mě možná taky někoho nasadili. Náš táta byl jedním ze šéfů Sigmy. Co kdybychom se dozvěděli něco, co by mohlo ohrozit organizaci? Co když se nás báli? Možná prostě potřebovali mít jistotu. Ale pak jsi odešel učit do toho ghetta a já odjel do Afriky — takže jsme pro ně přestali znamenat nebezpečí.“

Ben nedokázal zastavit proud neodbytných myšlenek, podnícený náznaky o záhadných nepřátelích.

„Proč by na tebe skupina průmyslníků nemohla poslat zabijáka, který tě znal a měl proto špičkovou kvalifikaci?“

„Sakra, Petere, já myslím…“

„Cože, ty myslíš? Beníku, kdyby ses nad tím vážně zamyslel…“

Řinčení skla.

Ben zalapal po dechu a spatřil zubatou díru, která se náhle objevila v okenní tabulce. Peter podivně svěsil hlavu a lehl si na stůl, jako by se někomu přehnaně klaněl. V témže zlomku vteřiny se ozvalo prudké hrdelní vydechnutí, které Ben zprvu nechápal, ale vzápětí spatřil uprostřed Peterova čela odpornou smrticí ránu. Prostřený stůl pokropily cáry šedé tkáně a bílé úlomky kostí.

„Ježíšikriste!“ zaúpěl Ben. „Ježíšikriste, ježíšikriste.“ Převrhl se s židlí dozadu, padl na podlahu a udeřil se hlavou do tvrdých dubových prken. „Ne,“ zasténal. Jen matně si uvědomoval tlumenou palbu, která třeskala po celé jídelně. Byl zcela ochromený hrůzou, šokem a překvapením. Měl před sebou tak strašlivý výjev, že hluboko z jeho zadního mozku vyšel jakýsi primitivní signál pudu sebezáchovy, který ho přiměl vstát.

Podíval se rozbitým oknem, ale neviděl nic než tmu. V příštím okamžiku spatřil tvář osvětlenou zábleskem zbraně při dalším výstřelu. Ten obraz netrval déle než zlomek sekundy, ale nesmazatelně se mu vryl do paměti. Oči vraha byly tmavé a hluboko posazené, tvář bledá a bez vrásek, pleť téměř napnutá.

Ben padl k zemi. Za jeho zády se vysypala další okenní tabulka a další kulka se zaryla do omítky ve zdi pár desítek centimetrů od něj.

Zabiják teď mířil na něj, to bylo jasné. A co když ne? Třeba mířil na Petera a kulka mu jen ulétla. Možná ho vůbec neviděl.

Vzápětí dostal pádnou odpověď. Kulka odštípla kus rámu dveří, jimiž vpadl do temné chodby spojující jídelnu se vstupní částí domu.

Z předsíně se ozval ženský výkřik. Hostinská pravděpodobně ječela zlostí nebo strachy. Vtom mu vběhla přímo do cesty a šermovala rukama.

Odhodil ji stranou a vřítil se do předsíně. Hostinská zlostně zavřeštěla.

Jednal téměř bezmyšlenkovitě. Pohyboval se rychle a horečně. Byl otupělý a choval se jako robot, který nemyslí na nic jiného než na vlastní přežití.

Rozkoukal se v téměř úplné tmě. Lampička za recepčním pultem ve vzdálenějším rohu místnosti vrhala jen malý kroužek světla. Ben uviděl hlavní dveře a další chodbu, která vedla k hostinským pokojům.

Z chodby vedlo úzké schodiště k dalším pokojům v prvním patře. V místnosti, kde stál, nebylo žádné okno, což znamenalo bezpečný úkryt před kulkami, aspoň na pár sekund.

Nevýhodou však bylo, že nemohl vidět, zda střelec nepřeběhl k čelní straně domu. Peterův vrah si jistě uvědomoval, že jeden z terčů minul, a tak musel běžet buď k přední, nebo k zadní straně domu, proniknout dovnitř předními, či zadními dveřmi, pokud tam nebyly ještě další, o nichž Ben nevěděl. Útěk předním vchodem měl tedy padesátiprocentní šanci na úspěch.

Padesát procent.

Ta vyhlídka se Benovi moc nezamlouvala.

A co když je útočníků víc?

Pokud by jich bylo několik, rozmístili by se a hlídali všechny vchody i východy z budovy. Ať už to bylo jakkoli, útěk předními ani zadními dveřmi nepřipadal v úvahu.

K Benovi dolehl výkřik z jídelny: hostinská nepochybně objevila mrtvolu.

Vítejte v mém světě, madam.

Z horního patra Ben zaslechl dusot kroků. Nějaký host se vzbudil. Kolik jich tam asi je?

Rozběhl se k hlavním dveřím a otočil těžkým bezpečnostním zámkem.

Ze schodiště se ozývalo rychlé dupání, a pak se pod schody objevila mohutná postava tlustého muže. Byl v modrém županu, který přes sebe zřejmě ve spěchu přehodil. Ve tváři měl strach. „Was geht hier vor?“ křikl.

„Zavolejte policii,“ houkl na něj Ben anglicky. „Polizei — telefon!“ Ukázal na telefon za recepčním pultem.

„Policii? Co — stalo se něco?“

„Telefon!“ opakoval Ben zlostně. „Dělejte! Zabili tady člověka!“

Zabili tady člověka.

Tlustý muž neohrabaně vyrazil kupředu, jako by do něj někdo strčil. Doběhl k recepci, zvedl telefon, chvilku poslouchal a pak vytočil číslo.

Obézní muž hovořil německy, hlasitě a rychle.

Kdepak je asi střelec teď? Vtrhne dovnitř, najde ho a provede s ním totéž, co s Peterem. Do rány by se mu mohli připlést i další hosté… ale to by ho nezastavilo. Ben si vzpomněl na masakr v curyšském podzemí.

Tlustý Švýcar zavěsil. „Sie sind unterwegs,“ řekl. „Policie už je na cestě.“

„Jak je daleko?“

Muž se na něj chvíli díval, pak pochopil. „Kousek odsud. Co se stalo — koho zabili?“

„Toho neznáte.“

Ben znovu ukázal, tentokrát směrem k jídelně, ale vtom vpadla do dveří hostinská, která ječela: „Er ist tot! Sie haben ihn erschossen! Dieser Mann dort draussen — Dem Bruder, er wurde ermordet!“ Dospěla k závěru, že Ben zabil vlastního bratra. Šílenství!

Ben cítil, jak se mu zvedá žaludek. Byl jako v mrákotách. Všechna ta hrůza mu náhle začala docházet. Host na ženu cosi křikl. Ben se rozběhl k chodbě, o níž si myslel, že vede do zadní části domu. Žena za ním křičela, ale Ben se nezastavoval. S hysterickým řevem hostinské splynulo kvílení policejní sirény, které stále sílilo, jak se policejní auto blížilo. Znělo to jako jedna siréna, jedno auto. I to však stačilo.

Zůstat, nebo utéct?

Patří jim půlka policajtů, říkal Peter.

Rozběhl se chodbou, zabočil ostře doprava a pak uviděl malé natřené dřevěné dveře. Prudce je otevřel a spatřil plno dřevěných polic přetékajících složeným prádlem.

Řev sirény ještě zesílil. Nyní ji doprovázelo chroupání pneumatik na štěrku. Policisté mířili k čelu budovy. Ben se rozběhl k jiným dřevěným dveřím na konci chodby. Malé okénko se žaluzií vedle nich mu prozradilo, že vedou ven. Vzal za kliku a opřel se do dveří. Nic. Znovu zatlačil, tentokrát silněji a dveře povolily. Ben usoudil, že venku je teď bezpečno: policejní sirény by střelce vyplašily. Nikdo by nečíhal v hustém lese, aby riskoval dopadení. Ben skočil do houští. Nohou zachytil za větévku a bolestivě dopadl na zem.

Sakra práce! Musíš sebou hodit. Policii se chtěl za každou cenu vyhnout. Patří jim půlka policajtů. Vyškrábal se na nohy a vrhl se do černé tmy.

Siréna utichla, nyní se však ozývaly výkřiky, ženské i mužské. Zaslechl také křupání kroků na štěrku. Běžel a rukama si klestil cestu mezi větvemi, přesto ho jedna švihla do obličeje a jen těsně minula oko. Bez zastávky se prodíral hustým porostem pod klenbou spletených větví. O něco si roztrhl kalhoty. Ruce měl poškrábané a krvavé. Ale dál si razil cestu kupředu jako nemyslící stroj, až nakonec dorazil na ukrytou mýtinu, kde stále parkovala Peterova dodávka.

Otevřel dveře na straně řidiče. Naštěstí nebyly zamčené. Jenže v zapalování chyběl klíček. Sáhl pod rohož na podlaze. Nic. Pod sedadlo. Nic.

Začínal podléhat panice. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. No jasně, napadlo ho. Já zapomněl, co dovedu.

Sáhl do změti drátů pod přístrojovou deskou a pak si je prohlížel ve slabém světle stropního světla. Naučím vás startovat bez klíčků. Možná to nikdy nebudete potřebovat, ale jestli jo, určitě budete rádi, že to umíte. Tak jim to jednoho letního rána řekl jejich domácí zahradník Amie.

Během pár sekund propojil dva dráty a motor naskočil. Zařadil zpátečku a vycouval z mýtiny na tmavou silnici. Neviděl žádná světla. Zařadil jedničku. Stará dodávka se ani nepohnula. Ale po chvíli si dala říct a s hlukem vyrazila po opuštěné vozovce.

9

HALIFAX, NOVÉ SKOTSKO

Ráno bylo chladné a kalné. Na přístavu ležela mlha jako deka a bylo vidět sotva na tři metry.

Robert Mailhot ležel v modrém obleku na ocelovém pitevním stole Tvář a ruce měl nepřirozeně růžové od křiklavého líčidla pohřební služby. Obličej, z nějž čišel hněv, byl zbrázděný hlubokými vráskami.

Nad tenkými vpadlými rty čněl majestátní ostrý nos. Muž mohl měřit zhruba sto sedmdesát pět centimetrů, což znamenalo, že v mládí míval sto osmdesát.

Soudní lékař byl korpulentní růžolící muž kolem šedesátky. Jmenoval se Higgins. Měl hustou kštici bílých vlasů a šedá podezíravá očka. Choval se příjemně, ale zároveň zdrženlivě a profesionálně. Měl na sobě zelený chirurgický plášť. „Takže vy máte důvod se domnívat, že byl zavražděn?“ prohodil žoviálně a pobaveně si ji změřil. Měl pochybnosti a nijak to neskrýval.

Anna přikývla.

Seržant Arsenault, oblečený v jasně červeném svetru a džínách, neříkal. Oba se ještě vzpamatovávali po dlouhém a složitém výslechu vdovy. Nakonec dala svolení k pitvě a ušetřila jim starosti s žádostí o soudní příkaz.

Nemocniční márnice čpěla formalínem, což na Annu vždycky působilo tísnivě. Z přenosného rádia, které stálo na pultu z nerezové oceli, se linul plechový zvuk klasické hudby.

„Je vám doufám jasné, že na těle žádné důkazy nenajdete,“ řekl Higgins.

„Předpokládám, že pohřební služba tělo důkladně umyla,“ odvětila Anna. Copak ji pokládá za hloupou husu?

„Tak co tedy hledáme?“

„Nevím. Vpichy, modřiny, ranky, říznutí, škrábance…“

„Jed?“

„Možná.“

Všichni tři Mailhota společně svlékli a Higgins pak z rukou i tváří mrtvoly setřel tamponem líčidlo, které mohlo zakrývat drobné ranky. Pohřební služba zašila oči. Higgins přestříhal stehy a hledal pod kůží krvavé tečky, které by mohly svědčit o uškrcení.

„A co podlitiny na rtech?“ zeptala se Anna.

Ústa byla také zašitá. Chirurg rychle přeřezal nitě skalpelem a prstem v latexové rukavici projel zevnitř kolem úst. Anna věděla, že při udušení polštářem se na rtech obvykle najdou otlaky po zubech.

„Ne. Nic tady nevidím.“

Začali tedy prohlížet svraštělé tělo lupami, centimetr po centimetru. U starého člověka je to těžká práce: pokožka je posetá bulkami a modřinkami, mateřskými znaménky a prasklými cévkami.

Na všech obvyklých místech hledali stopy po vpichu: na šíji, mezi prsty rukou i nohou, na hřbetech rukou, na kotnících i za ušima. Kolem nosu a tváří. Stopy po injekci se dají zakrýt škrábnutím, nic podobného však neobjevili. Higgins dokonce prohlédl i šourek, který byl velký a povislý, a také penis i malý žalud na jeho konci. Patologové pohlavní orgány obvykle nezkoumají. Ten chlapík si skutečně počínal důkladně.

Po hodině zkoumání Mailhota otočili a postup opakovali. Higgins si tělo vyfotografoval. Dlouho nikdo nepromluvil. Byly slyšet jen jiskřivé tóny klarinetu, vzletný doprovod smyčcových nástrojů, šumění chladniček a dalšího zařízení. Zápach formalinu byl nepříjemný, ale Anna byla ráda, že aspoň překryl mrtvolný pach. Higgins si prohlédl nehty a hledal na nich praskliny — nepral se zesnulý se svým vrahem? Poté seškrábl špínu za nehty a výsledek nasypal do malých bílých obálek.

„Na pokožce jsem nenašel nic neobvyklého,“ prohlásil Higgins nakonec.

Byla zklamaná, ale ne překvapená. „Jed mohl být v jídle,“ podotkla.

„To nám ukáže toxikologie,“ řekl Higgins.

„Možná ne. Nemá v sobě už žádnou krev.“

„Nějaká snad zbyla,“ odvětil Higgins. Když pohřební ústav připravuje tělo, obvykle vypustí všechnu krev a nahradí ji balzamovací tekutinou — metanol, etanol, formaldehyd, barviva. Tyto látky rozkládají jisté sloučeniny, jedy, které se pak nedají zjistit. Možná ale zbylo trochu moči v měchýři.

Higgins provedl obvyklý řez ve tvaru písmene Y od obou ramen k pánvi, pak sáhl do hrudní dutiny, vyjmul tělesné orgány a zvážil je. Tato součást pitvy připadala Anně zvlášť odporná. Se smrtí přicházela do styku pravidelně, ale jako patolog by pracovat nemohla.

Pobledlý Arsenault se omluvil, že si odskočí na kávu.

„Můžete odebrat vzorky mozku, žluči, ledvin, srdce a tak dál?“ zeptala se Anna.

Higgins se kysele usmál, jako by chtěl říct: neraďte mi, co mám dělat.

Pardon,“ řekla.

„Vsadil bych se, že najdeme arteriosklerózu,“ prohodil Higgins.

„Určitě. Už nebyl nejmladší. Máte tady někde telefon?“ Přístroj visel na zdi v chodbě vedle nápojového automatu, jehož čelní stranu zdobila velká křiklavá fotografie šálků horké čokolády kávy, která měla povzbudit chuť, ale ve skutečnosti byla nazelenalá a odpudivá. Když Anna vytáčela číslo, zaslechla bzučení speciální pilky, jíž Higgins přeřezával žebra.

Anna věděla, že Arthur Hammond obvykle chodí do práce brzy.

Řídil středisko pro výzkum jedů ve Virginii a přednášel toxikologii univerzitě. Setkali se u jednoho z případů a okamžitě si padli do oka. On byl nesmělý, mluvil rozvláčně, aby zakryl koktání, a zřídka se podíval člověku do očí. Ale přitom měl velký smysl pro humor. A hlavně, Hammond byl odborníkem na jedy a otravy až do období temného středověku. Byl mnohem lepší než vědci ve federálních laboratořích či soudní patologové a každopádně nesrovnatelně ochotnější. Byl mimořádně inteligentní a navíc měl vynikající intuici. Anna ho čas od času využívala jako placeného konzultanta.

Právě byl na odchodu z domova. Rychle mu vysvětlila situaci.

„Kde jste?“ zeptal se.

„No, řekněme na severu.“

Hammond si pobaveně odfrkl nad její tajnůstkářstvím. „Rozumím. Co mi můžete říct o obětech?“

„Jsou to starci. Jak byste někoho zabil, aby se to nedalo zjistit?“

Ve sluchátku se ozval hrdelní smích. „Stačí se s ním rozejít, Anno. Nemusíte ho hned zabíjet.“ To byl jeho způsob flirtování.

„A co chlorid draselný?“ přešla Anna jeho žert. „Zastaví srdce, je tak? A přitom skoro neovlivní celkovou hladinu draslíku v organismu, takže je nezjistitelný.“

„Byl ten člověk na kapačce?“ zeptal se Hammond.

„Neřekla bych. Nenašli jsme obvyklé vpichy.“

„Tak o tom pochybuju. Byla by to moc špinavá práce. Jestli nebyl na kapačce, musela byste mu to vstříknout přímo do žíly a všude by se pak našla vyzvracená krev. Nemluvě o známkách zápasu.“

Anna si zapisovala poznámky do malého koženého bloku.

„Byla to náhlá smrt, že? Takže můžeme vyloučit dlouhodobou otravu těžkými kovy. To jde příliš pomalu. Vadilo by vám, kdybych si došel pro kafe?“

„Poslužte si.“ V duchu se pousmála. Byl to chladný profesionál.

Vrátil se za necelou minutu. „Když je řeč o kávě. Jed se dává do pití, do jídla anebo se vpíchne injekcí.“

„Ale žádné vpichy jsme nenašli. A mrtvolu jsme prohlédli důkladně, to mi můžete věřit.“

„Jestli použili jemnou jehlu, vpich by nejspíš nebyl vidět. A nezapomínejte na sux.“

Anna věděla, že mluví o succinylcholin chloridu, syntetickém kurare. „Myslíte?“

„Pamatuju si na slavný případ z roku 67 nebo 68. Jednoho doktora na Floridě obvinili, že zavraždil manželku suxem. Ten uvolňuje kosterní svalstvo, jak jistě víte. Nemůžete se hýbat, nemůžete dýchat. Vypadá to jako zástava srdce. Konal se slavný proces, soudní lékaři celého světa kroutili hlavou.“

Anna si zapsala poznámku.

„Uvolňovačů kosterního svalstva je celá řada, mají ale různé vlastnosti. Starým lidem pochopitelně stačí málo. Třeba jen o trochu větší dávka nitroglycerinu.“

„Pod jazyk, že?“

„Obvykle… Ale například takový amylnitrit stačí vdechnout a může vás zabít. Nebo butylnitrit. Následkem je silné rozšíření cév, snížení krevního tlaku, kolaps a smrt.“

Zuřivě si zapisovala.

„Dokonce i španělské mušky,“ uchichtl se. „Když to přeženete, můžou vás zabít. Myslím, že se tomu říká cantharidin.“

„Tomu člověku bylo osmdesát sedm.“

„Tím spíš by potřeboval afrodiziakum.“

„Na to radši nechci myslet.“

„Byl kuřák?“

„To ještě nevím. Myslím, že to poznáme na plicích. Proč se ptáte?“

„Nedávno jsem pracoval na jednom zajímavém případu. Staré lidi v jižní Africe zabil nikotin.“

„Nikotin?“

„Nemusí ho být ani moc.“

„Jak to?“

„Je to kapalina. Má trpkou chuť, ale ta se dá zastřít. Můžete ji vpíchnout injekcí. Smrt nastává během několika minut.“

„U kuřáka to ale nepoznáte, co?“

„Musíte být chytrá. Já na to přišel. Podstatou je poměr nikotinu a jeho metabolitů v krvi. Metabolity jsou látky, ve které se nikotin po chvíli přemění…“

„Já vím.“

„U kuřáka najdete mnohem víc metabolitů než čistého nikotinu. Pokud jde o akutní otravu, najdete naopak mnohem víc nikotinu a méně metabolitů.“

„Co mi může říct toxikologie?“

„Normální toxikologický rozbor se soustředí na zjištění chemikálií. Sledují se opiáty, syntetické opiáty, morfium, kokain, LSD, darvon PCP a amfetaminy. Benzodiazepiny — jako třeba valium — a barbituráty. Někdy i tryciklická antidepresiva. Požádejte je, ať provedou kompletní toxikologický rozbor plus další věci. Chloral se běžně nedělá, tak si ho objednejte. Taky placidyl, to je starý prášek na spaní. Prověřte i barbituráty, uspávací léky. Fantanyl jde strašně těžko zjisit. Organofosfáty — insekticidy. A dimetyl sulfoxid, který se používá u koní. Uvidíte, na co narazíte. Předpokládám, že budou dělat P. Ch. a H.S.“

„To nevím. Co je to?“

„Plynová chromatografie a hmotová spektrometrie. To je standard. Jste doufám někde ve městě.“

„Ano. V Kanadě.“

„No jo, Kanadská královská je dobrá. Má mnohem lepší laboratoře než my, ale necitujte mě, prosím vás. Zařiďte, ať prověří všechny látky v místní vodě nebo studnách, které by mohly zkreslit toxikologii. Říkala jste, že je tělo nabalzamované? Ať odeberou vzorek balzamovací tekutiny a odečtou ho od výsledku. Požádejte je o úplnou toxikologii — krev, tkáň, vlasy. Některé bílkoviny jsou rozpustné v tuku. Kokain se usazuje v srdeční tkáni, na to nezapomeňte. Játra jsou jako houba.“

„Jak dlouho ty testy potrvají?“

„Několik týdnů. Možná měsíců.“

„To nepřipadá v úvahu.“ Potěšení z užitečného rozhovoru z Anny náhle vyprchalo. Padla na ni deprese.

„To máte pravdu. Ale třeba budete mít štěstí. Opravdu to může trvat měsíce, ale taky jen den. Pokud ovšem nevíte, jaký přesně jed hledáte, nejspíš ho nikdy nenajdete.“

„Všechno nasvědčuje tomu, že zemřel přirozenou smrtí,“ oznámil Higgins, když se vrátila do laboratoře. „Pravděpodobně trpěl srdeční arytmií. Každopádně měl arteriosklerózu.“

Mailhotova tvář byla od horní části čela stažená, takže připomínala latexovou masku. V otevřené hlavě se rýhoval růžový mozek. Anna měla strach, že se jí udělá špatně. Spatřila plíce na misce váhy. „Jak jsou těžké?“ zeptala se a ukázala na ně.

Higgins se uznale pousmál. „Moc ne. Dvě stě čtyřicet gramů. Nebyly překrvené.“

„Takže zemřel rychle. Můžeme vyloučit sedativa.“

„Jak jsem řekl, vypadá to na infarkt.“ Higginsovi začínala docházet trpělivost.

Anna mu přečetla z poznámek, co si slibuje od toxikologického rozboru. Nevěřícně na ni vykulil oči. „Máte vůbec ponětí, kolik to bude stát?“

„Americká vláda to pochopitelně uhradí. Potřebuju důkladnou práci. Jestli tu látku nenajdu teď, tak už asi nikdy. Ráda bych vás požádala o jednu laskavost.“

Higgins na ni upřel zrak. Vycítila jeho rozmrzelost.

„Chci vás požádat, abyste mrtvolu stáhl z kůže.“

„Děláte si srandu?“

„Ani v nejmenším.“

„Agentko Navarrová, dovolte, abych vám připomněl, že vdova si přeje pohřeb s otevřenou rakví.“

„Uvidí jen ruce a obličej, ne?“ Stáhnout mrtvolu znamená odřezat veškerou pokožku po velkých plátech, které se dají zašít zpátky. Tento postup umožňuje prohlédnout podkožní tkáň. Někdy je to jediný způsob, jak odhalit stopy po vpichu. „Ale nemůžu vám poroučet. Jsem tady jen na návštěvě.“

Higgins zrudl. Obrátil se k tělu, až příliš prudce do něj zařízl skalpel a začal odřezávat kůži.

Anně se zatočila hlava. Znovu dostala strach, že se jí udělá nevolno. Vyšla z márnice na chodbu, aby našla toaletu. Přistoupil k ní Ron Arsenault s obřím pohárkem kávy v ruce. „Pořád se tam krájí a porcuje?“ zeptal se. Zjevně se mu vrátila dobrá nálada.

„Ani se neptejte. Stahujeme kůži.“

„Taky se na to nemůžete dívat?“

„Jen jsem si musela odskočit.“

Zatvářil se skepticky. „Takže zatím nic?“

Zavrtěla hlavou a zamračila se.

I Arsenault zavrtěl hlavou. „Copak vy Amerikáni nemáte žádnou úctu ke stáří?“

„Hned jsem zpátky,“ odsekla chladně.

Opláchla si tvář studenou vodou, příliš pozdě si však uvědomila, že vedle umyvadla nejsou žádné papírové ručníky. Na zdi visela pouze jedna z horkovzdušných sušiček, které nikdy nefungují. Vzdychla, zamířila do kabinky, odmotala dlouhý kus toaletního papíru a osušila si s ním obličej, na němž tu a tam ulpěly bílé útržky.

Podívala se do zrcadla. Všimla si tmavých kruhů pod očima, otřela si zbytky toaletního papíru, nalíčila se a pak se vrátila k Arsenaultovi. Aspoň trochu se osvěžila.

„Chce vás,“ vyhrkl Arsenault rozrušeně.

Higgins vítězoslavně zvedl žlutý plát kůže o velikosti zhruba deseti centimetrů čtverečných. „Máte štěstí, že jsem udělal i ruce. Vytluču z ředitele pohřební služby duši. Nejspíš používají líčidlo, kterým dokážou zakrýt všechny nepravidelnosti.“

„Co je to?“ zeptala se. Tep se jí zrychloval.

„Hřbet ruky. Tkáň palce, abductor pollucis. Podívejte se na to.“

Přistoupila blíž, Arsenault také, ale nic neviděla. Higgins vzal z pitevního stolu lupu. „Vidíte tohle malé zarudnutí, asi centimetr a půl dlouhé? Vypadá trochu jako plamínek.“

„Jo.“

„To je ten váš vpich. Můžete mi věřit, že sem by žádná sestra ani doktor injekci nedávali. Možná jste přece jen něco našla.“

10

BEDFORD, NEW YORK

Max Hartman seděl v koženém křesle s vysokým opěradlem za stolem knihovny obložené policemi, kde obvykle přijímal hosty. Zvláštní, pomyslel si Ben, otec se schovává za hradbou obřího mahagonového stolu potaženého kůží i při rozhovoru s vlastním synem.

Starý pán, kdysi vysoký a silný, vypadal v mohutném křesle jaksi scvrkle, téměř jako nějaký skřet, což jistě nebyl jeho záměr. Ben seděl v koženém křesle naproti stolu.

„Když jsi volal, zdálo se, že máš něco na srdci,“ začal Max.

Hovořil s kultivovaným středoatlantským přízvukem. Dlouho nepoužívaná němčina se v jeho řeči dala jen stěží rozpoznat. Když Max Hartman jako mladík přijel do Ameriky, chodil na hodiny konverzace a rétoriky, jako by chtěl zahladit veškeré stopy po své minulosti.

Ben si otce pozorně prohlížel a snažil se ho pochopit. Nikdy jsem nevěděl, co si o tobě mám myslet. Byl jsi vzdálený a šel z tebe strach. „Přesně tak,“ odpověděl.

Člověk, který viděl Maxe Hartmana poprvé, by si všiml velké plešaté hlavy poseté stařeckými skvrnami a nápadných masitých uší. Vodnatých očí, komicky zvětšených silnými skly kostěných brýlí. Špičaté brady a permanentně rozšířených nosních dírek, jako by čichal něco nepříjemného. Přes všechny znaky vysokého věku však bylo zřejmé, že to byl kdysi celkem pohledný, možná dokonce hezký muž.

Starý pán na sobě měl jako vždy jeden z obleků, které si nechával šít v Savile Row v Londýně. Pod nádherným černý sakem s monogramem na náprsní kapsičce prosvítala bělostná košile. Dokonalý obraz doplňovala modrozlatá kravata a masivní manžetové knoflíčky ze zlata. Byla neděle, deset hodin dopoledne, a Max byl vyšňořený jako na schůzi představenstva.

Je směšné, jak člověka pořád ovlivňuje minulost, napadlo Bena. I když byl otec starý a křehký, občas jej stále viděl očima ustrašeného děcka: jako mocného a hrozivého muže.

Pravdou bylo, že Ben i Peter se otce vždycky trochu báli, byli z něj nervózní. Max Hartman budil podobné pocity ve většině lidí. Proč by jeho synové měli být výjimkou? Nebylo snadné být Maxovým synem, mít ho rád, rozumět mu a něco k němu cítit. Bylo to jako studovat těžký cizí jazyk, který se Peter nemohl, nebo nechtěl naučit.

Ben si náhle vzpomněl na Peterův nenávistný výraz, když mu prozradil, co zjistil o Maxovi. Obraz Peterovy tváře otevřel stavidla vzpomínek na milovaného bratra. Ben cítil, že se mu stahuje hrdlo a oči se mu plní slzami. Nepřemýšlej, poroučel si. Nemysli na Petera. Tady v tomhle domě jsme si přece hráli na schovávanou, prali jsme se, šeptali jsme si tajnosti uprostřed noci, křičeli, smáli se a brečeli.

Peter je pryč a teď tady musíš bojovat i za něj.

Ben nevěděl, jak začít, jak to téma nadhodit. V letadle z Basileje si představoval, jak před otce předstoupí. Zapomněl však všechno, co chtěl říct. Jediné věděl jistě: že mu neřekne o Peterovi, o tom, jak vstal z mrtvých a byl zavražděn. Proč taky? K čemu mučit starce? Max Hartman žil v domnění, že se Peter zabil už před lety. Proč mu teď říkat pravdu, že je Peter vážně mrtvý?

Ben beztak neměl rád konfliktní situace. Nechal otce mluvit o práci a vyptávat se na účty, které Ben spravoval. Ten dědula má pořád spoustu energie, napadlo Bena. Pokusil se změnit téma, ale jak snadno a elegantně říct: Mimochodem, táto, můžu se tě zeptat, jestli jsi byl nacista?

Nakonec se Ben odhodlal. „Když jsem byl ve Švýcarsku, uvědomil jsem si, jak málo vím o, o tvojí minulosti v Německu…“

Otcovy oči za silnými dioptriemi se snad ještě víc zvětšily. Naklonil se nad stůl. „A co že se tak najednou zajímáš o rodinnou historii?“

„To asi ten pobyt ve Švýcarsku. Připomněl mi Petera. Byl jsem tam poprvé od jeho smrti.“

Otec se zadíval na vlastní ruce. ‚Minulostí se nezabývám, to přece víš. Nikdy jsem to nedělal. Dívám se dopředu.“

„Ale tvůj pobyt v Dachau — nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Není co říct. Odvlekli mě tam, se štěstím jsem přežil a 29.dubna 1945 jsem byl osvobozen. To datum si budu navždycky pamatovat, ale je to část života, na kterou bych radši zapomněl.“

Ben se nadechl a pak spustil. Byl si dobře vědom, že jeho vztah s otcem se tím navždy změní, předivo se potrhá. „Tvoje jméno není na seznamu vězňů, které osvobodili spojenci.“

Byl to bluf. Zajímala ho otcova reakce.

Max na Bena dlouhou chvíli zíral a pak se k Benovu překvapení pousmál.“S historickými dokumenty se musí opatrně. Seznamy vznikaly ve strašném chaosu. Některá jména byla špatně napsaná, jiná úplně vypadla. Jestli moje jméno chybí na seznamu, který sepsal bůhvíjaký seržant americké armády, co na tom?“

„Ale tys v Dachau nebyl, viď?“ zeptal se Ben tiše.

Jeho otec se pomalu otočil v křesle, zády k Benovi. Když se znovu ozval, jeho hlas zněl mečivě a jaksi vzdáleně. „Proč takovou věc říkáš?“

Benovi se chvěl žaludek vzrušením. „Ale je to pravda, co?“

Max se znovu otočil čelem. Měl naprosto prázdný výraz, ale na jeho jindy bledých tvářích se objevil ruměnec. „Někteří lidé si z popírání holocaustu udělali živnost. Takzvaní historikové a spisovatelé publikují knihy a články, ve kterých tvrdí, že celá věc byla podvod, spiknutí. Že nebyly vyvražděny miliony Židů.“

Ben cítil, jak mu buší srdce a vysychá mu v ústech. „Byl jsi poručíkem Hitlerových SS. Tvoje jméno je na jednom dokumentu — je to zakládací listina se seznamem členů představenstva tajné společnosti. Byls pokladníkem.“

Otec po delší chvíli odpověděl strašlivým šepotem: „Tohle nebudu poslouchat.“

„Je to pravda, co?“

„Nemáš ponětí, o čem mluvíš.“

„Proto jsi o Dachau nikdy nemluvil. Byl to výmysl. Nikdy jsi tam nebyl. Byls u nacistů.“

„Jak něco takového můžeš říct?“ zasípal stařec. „Jak tomu můžeš věřit? Jak se opovažuješ mě takhle urážet?“

„Ten dokument — je ve Švýcarsku. Zakládací listina. Je v ní celá pravda.“

Maxovi se zablesklo v očích. „Někdo ti ukázal falešný dokument, aby mě zdiskreditoval. A ty, Benjamine, jsi mu uvěřil. Otázka zní proč.“

Ben měl pocit, že se kolem něj pomalu otáčí celá místnost. „Protože mi to řekl Peter!“ zařval. „Předevčírem ve Švýcarsku. Našel ten dokument! Zjistil pravdu. Peter zjistil, cos provedl. Snažil se nás před tím chránit.“

„Peter?“ zasípal Max.

Na otcově tváři se objevil strašlivý výraz, ale Ben se přinutil pokračovat.

„Řekl mi o té společnosti i o tom, cos byl doopravdy zač. A přitom ho zastřelili.“

Max Hartman zesinal, svraštělá ruka na stole se viditelně třásla.

„Petera zabili před mýma očima.“ Další slova Ben vyštěkl: „Můj bratr a tvůj syn se stal další z tvých obětí.“

„To je lež!“ vykřikl otec.

„Ne,“ řekl Ben. „Je to svatá pravda. Pravda, kterou jsi nám tajil.“

Maxův hlas byl náhle tlumený a chladný jako severní vítr. „Mluvíš o věcech, kterým vůbec nemůžeš rozumět.“ Odmlčel se. „Konec rozhovoru.“

„Pochopil jsem, co jsi zač,“ zasyčel Ben. „A je mi z toho nanic.“

„Ven,“ zařval Max Hartman a ukázal roztřesenou rukou ke dveřím. Ben si dokázal představit, jak se tatáž ruka zvedala k pozdravu SS. Bylo to dávno, ale tolik zase ne. Takové věci čas nesmaže. A pak si vybavil často citovaná slova jednoho spisovatele: Minulost není mrtvá. Není to ani minulost.

„Vypadni!“ zahřměl otec. „Ven z mého domu!“

WASHINGTON, D. C.

Letadlo společnosti Air Canada z Nového Skotska přistálo na Reaganově národním letišti pozdě odpoledne. Taxikář zastavil u činžovního domu ve čtvrti Adams-Morgan, kde Anna bydlela, krátce před šestou. Už byla tma.

Ráda se do svého bytu vracela. Byla to její pevnost. Jediné místo, kde se cítila pevná v kramflecích. Byl to sice malý byt ve špatné čtvrti, ale byl její.

Když vystoupila z výtahu, potkala souseda Toma Bertoneho, který měl namířeno dolů. Tom a jeho žena Danielle byli oba právníci, možná až příliš srdeční a familiérní, ale milí. „Nazdar, Anno, dneska jsem viděl tvýho bráchu,“ zašveholil. „Nejspíš zrovna přijel do města. Vážně prima kluk.“ A dveře výtahu se za ním zavřely.

Bráchu?

Žádného bratra neměla.

U dveří bytu hodnou chvíli čekala a snažila se uklidnit zrychlené srdce. Vytáhla devítimilimetrovou služební pistoli Sig-Sauer a volnou rukou otočila klíčem. V bytě byla tma. Vzpomněla si na výcvik a zvolila standardní prohledávací taktiku. To znamenalo přitisknout se s pistolí ke zdi, pomalu se posunovat k rohu a pak znova. Při výcviku jim to vtloukali do hlavy, ale Annu by ve snu nenapadlo, že podobné akce bude provádět doma ve vlastním bytě, ve své bezpečné pevnosti.

Zavřela za sebou dveře. Ticho.

Ale něco přesto zaznamenala. Sotva znatelný zápach cigaret, to je ono. Byl příliš slabý na to, aby pocházel ze zapálené cigarety. Nepochybně čpěl z načichlého oblečení někoho, kdo předtím kouřil.

A ten někdo byl v jejím bytě.

Ve slabém světle pouličních lamp si všimla, že jedna ze zásuvek skříně je pootevřená. Přitom je vždycky pečlivě zavírala. Někdo se jí hrabal ve věcech.

Krev jí ztuhla v žilách.

Ucítila průvan z koupelny: okno bylo otevřené.

A pak zaslechla tichý zvuk: téměř neslyšné vrznutí gumové podrážky na koupelnové dlažbě.

Nezvaný host je stále v bytě.

Rozsvítila hlavní světlo a v přikrčení se otočila. Oběma rukama svírala pistoli. Byla speciálně upravená, s krátkou spouští, a tak se jí držela lépe než standardní model. Vetřelce nebylo vidět, ale byt byl malý, a tak se mohl schovat jen na několika místech. Narovnala se a v souladu s pravidlem, jemuž instruktoři s oblibou říkávali „obejmi zeď“, se sunula k ložnici.

Ucítila závan vzduchu a v příštím okamžiku jí silný úder vyrazil pistoli z ruky. Odkud přišel? Zpoza stolu, nebo skříně? Pistole s řinčením dopadla na podlahu obývacího pokoje. Musíš ji sebrat.

Další kopnutí ji odhodilo dozadu. Anna s tlumeným úderem narazila do dveří ložnice a ztuhla na místě. Muž o pár kroků ustoupil.

Vlastně to ani nebyl muž. Měl štíhlou postavu dospívajícího mladíka. I když byl silný — pod černým tričkem se mu rýsovaly pevné svaly — vypadal nanejvýš na sedmnáct let. To nedávalo smysl.

Pomalu vstala a jako by nic vykročila směrem k světlehnědé pohovce. Modrošedá pažba pistole Sig-Sauer nenápadně vykukovala pod střapatým lemem.

„Ve zdejší čtvrtí se dost krade, co?“ prohodil výrostek se sžíravou ironií. Měl krátké černé vlasy a pravidelné jemné rysy. Zdálo se, že se teprve nedávno začal holit. „Statistika je přímo otřesná.“ Nemluvil jako delikventi, kteří se potloukají po jihovýchodním Washingtonu. Kdyby měla hádat, řekla by, že ani není Američan. Měla dojem, že zaslechla mírný irský přízvuk.

„Nemám tady žádné cennosti.“ Anna se snažila mluvit klidně. „Ale to už jste určitě zjistil. Přece si nechceme navzájem dělat problémy.“ Uvědomila si, že má ruku stále ochromenou od silného úderu. Nespouštěla z něj oči a udělala další krok k pohovce. Lehkým tónem dodala: „Neměl byste být spíš ve škole?“

„Muži by neměli dostávat chlapeckou práci,“ odvětil příjemně. Vtom opět vymrštil nohu a odhodil Annu na malý psací stůl. Zasáhl ji přesně do žaludku a na chvíli ji připravil o dech.

„Víte o tom,“ pokračoval nezvaný mladík, „že držitelé střelných zbraní se často sami stávají jejich obětí? Tahle statistika taky stojí za zamyšlení. Opatrnosti nikdy nezbývá.“

Bylo zřejmé, že to není žádný zloděj. Ani tak nemluvil. Ale o co mu jde? Na chvíli pevně stiskla víčka a v duchu si promítala inventář svého stroze zařízeného bytu — skromný majetek, oblečení, lampy, zvlhčovač vzduchu, oblečení… a M26. Musím se pokusit najít M26. Mladík nepochybně byt důkladně prohledal, ale kdo nezná „šestadvacítku“, těžko pozná, k čemu slouží. „Zaplatím vám,“ pronesla hlasitě, otočila se ke stolu a začala otvírat zásuvky. „Zaplatím vám,“ opakovala. Kam jen ten přístroj dala? A bude vůbec funkční? Neužívala ho aspoň dva roky. Našla ho ve velké prostřední zásuvce vedle několika červených kartonových krabic se šekovými knížkami. „Tady máte.“

Když se k němu otočila, pevně svírala elektroparalyzér M26 Tasertron. Zapnula jej a vysoké zapípání ohlásilo, že přístroj je plně nabitý.

„A teď mě dobře poslouchejte. Tohle je M26 Taser, ten nejsilnější, jaký se vyrábí. Běžte ode mě, nebo ho použiju. Rvát se umíte, všechna čest, ale pětadvacet tisíc voltů vás trochu zchladí.

Vetřelec se tvářil nevzrušeně, ale začal couvat do koupelny.

Z ochromující pistole M26 se dají vystřelit dvě elektrody, tenké stočené dráty, zakončené sedm milimetrů dlouhými hroty. Mezi nimi vznikne elektrický výboj, který člověka dokáže na chvíli znehybnit, někdy dokonce omráčit.

Anna následovala mladíka ke koupelně. Byl nezkušený. Ustoupil do malé místnosti, a tím se nechal zahnat do úzkých. Byla to amatérská chyba. Anna přepnula taser na maximum. Nebyl důvod riskovat. Přístroj v její ruce bzučel a prskal. Mezi dvěma viditelnými elektrodami probíhal modrý elektrický oblouk. Chtěla mu namířit na břicho.

Náhle uslyšela nečekaný zvuk tekoucí vody puštěné naplno. Co to sakra vyvádí? Vpadla do koupelny, namířila taser, a uviděla, jak si chlapec s čímsi pohrává. Příliš pozdě si uvědomila jeho záměr. Byla to sprcha, z níž vytryskl proud vody jejím směrem. Anna upustila M26 o chvilku později. Elektrický blesk opsal oblouk k jejímu zmáčenému tělu. Její velké svalové skupiny se stáhly v bolestivé křeči. Omráčená Anna padla na podlahu.

„To byla ale pecka,“ ucedil mladík nezúčastněně. „Ale už musím běžet. Dostanu vás jindy.“ A přátelsky na ni mrkl.

Bezmocně sledovala, jak mladík vylézá oknem koupelny a mizí po požárním žebříku.

Než zavolala městskou policii, ověřila si, že v bytě nic neschází. To však byla jediná otázka, na kterou dokázala odpovědět. Když policisté přijeli, kladli jí obvyklé dotazy a zvažovali, zda případ kvalifikovat jako narušení domovní svobody, či vloupání. Nakonec jako by jim došly nápady a rozhodli se provést ohledání místa činu — pochopili, že Anna patří k federálním agentům a asi tedy ví, o čem mluví. Jenže ohledání běžně trvá několik hodin. Co mezitím?

Anna se podívala na hodinky. Osm večer. Zavolala Davidu Denneenovi domů. „Nerada ruším,“ řekla, „ale máš volný pokoj pro hosty? Můj byt se totiž změnil v místo činu.“

„Místo činu? Ježíšmarjá. Co se stalo?“

„To ti vysvětlím pak. Promiň, že jsem na tebe tak vybafla.“

„Už jsi večeřela? Tak hned přijeď. Prostřeme ti u stolu.“

David s Ramónem bydleli v předválečném bytě poblíž Dupont Circle, čtvrt hodiny cesty taxíkem od ní. Jejich byt nebyl žádný luxus, ale byl hezky zařízený, měl vysoké stropy a okna s tabulkami v olověných mřížkách. Když vešla, ucítila aromatické vůně chilli, anýzu, kmínu. Odhadla, že Ramón vaří tradiční „mole“.

Před třemi lety pracoval Denneen pod jejím velením. Rychle se učil, odváděl dobrou práci a zasloužil se o několik odhalení. Sledoval například zvláštního asistenta katarské ambasády, což byla stopa, která nakonec vyústila ve velký korupční případ. Anna mu zakládala do kádrových materiálů vynikající hodnocení, brzy však zjistila, že Arliss Dupree jako ředitel odboru doplňuje jeho spis vlastními poznámkami. Byly sice vágní, ale nepříznivé: Denneen podle nich nebyl „vzorovou ukázkou státního úředníka“. Postrádal „mravní sílu“, která se od pracovníka Úřadu zvláštního vyšetřování očekává, byl „příliš mírný“, „potenciálně nespolehlivý“ a „nezodpovědný“. Jeho „přístup byl problematický“. Všechno to pochopitelně byly nesmysly. Byrokratická zástěrka niterného nepřátelství a zaujatosti.

Anna se s Davidem i Ramónem spřátelila. Potkala je jako pár, když se jednou zastavila v knihkupectví Kramerbooks na Connecticut Avenue a viděla je spolu nakupovat. Ramón byl drobný muž s upřímnou tváří a bezstarostným úsměvem bílých zubů, které kontrastovaly se snědou pletí. Pracoval jako organizátor místního programu Meals on Wheels, rozvážkové služby jídel pro seniory. S Annou si okamžitě padli do oka. Ramón ji tehdy bez váhání pozval na večeři a ona souhlasila. Byl to báječný zážitek, jednak kvůli Ramónově skvělé paelle a také díky uvolněné konverzaci a klábosení, na hony vzdálenému pracovním záležitostem. Anna těm dvěma záviděla jejich přirozenou důvěrnost i lásku.

David byl vysoký a drsně hezký muž s hranatou čelistí a pískovými vlasy. Ramónovi neušlo, jak se na něj dívala. „Vím, co si asi myslíš,“ svěřil se jí v jednu chvíli, když byl David zády k nim na druhém konci místnosti a připravoval pití. „Myslíš si: Taková škoda.“

Anna se zasmála. „Vážně mě to napadlo.“

„To říkají všechny holky.“ Ramón se usmál. „Ale pro mě ho škoda není.“

O pár týdnů později Anna Davidovi při obědě vysvětlila, proč nebyl povýšen ze stupně E-3. Teoreticky podléhal přímo Anně, jenže ta zase podávala hlášení Dupreemu.“Co pro tebe můžu udělat?“ zeptala se Anna. Denneen odpověděl klidně, aniž by dal najevo své rozhořčení. Nechci z toho dělat drama. Rád bych jen dělal svoji práci.“ Podíval na ni. „Chceš slyšet pravdu? Chci vypadnout z Dupreeho odboru. Zajímá mě řízení a strategie. Jsem jen E-3, takže si to nemůžu sám zařídit. Ale ty bys mohla.“

Anna zatahala za pár nitek. Musela přitom obejít Dupreeho, čímž vedení Úřadu zvláštního vyšetřování zrovna nenaklonila. Ale povedlo se a Denneen jí to nikdy nezapomněl.

Anna tedy informovala Denneena o událostech v jejím bytě a mezi Ramónovým kuřecím mole a láhví sametového vína rioja cítila, jak z ní opadá napětí. Brzy se přistihla při cynickém vtipkování o tom, že „ji zmlátil člen Back Street Boys“.

„Mohl tě zabít,“ pravil Denneen vážně, nikoli poprvé.

„Ale nezabil. Což dokazuje, že mu o to nešlo.“

„A o co mu šlo?“

Anna zavrtěla hlavou.

„Poslyš, Anno. Vím, že o tom asi nemůžeš mluvit, ale myslíš, že by to mohlo souviset s tvým novým úkolem ve vnitřních záležitostech? Starej Bartlett odjakživa dělá se vším tajnosti, takže kdoví, nač tě teď nasadil.“

„El diablo sobe más por viejo que por diablo,“ zamumlal Ramón. Bylo to jedno z rčení jeho matky: Ďábel toho ví víc, protože je starý, a ne protože je ďábel.

„Je to náhoda?“ naléhal Denneen.

Anna se podívala do sklenky s vínem a mlčky pokrčila rameny. Zajímal se o smrt lidí ze svazků Sigma ještě někdo jiný? V daném okamžiku o tom nebyla schopna přemýšlet, a ani nechtěla.

„Dej si ještě trochu carnitas,“ pobídl ji Ramón.

Když Anna nazítří ráno dorazila do budovy na M Street, okamžitě byla povolána do Bartlettovy kanceláře.

„Co jste zjistila v Novém Skotsku?“ zeptal se Bartlett. Tentokrát neztrácel čas zdvořilostními frázemi.

Už dříve se rozhodla, že se nezmíní o nezvané návštěvě ve svém bytě. Nebyl důvod si myslet, že to má nějakou souvislost s případem, a mlhavě se obávala, že by ta příhoda podlomila jeho důvěru. Řekla mu to podstatné: o stopě po vpichu na starcově ruce.

Bartlett pomalu přikývl. „Čím ho otrávili?“

„Ještě jsem nedostala výsledky toxikologických zkoušek. Chvíli to potrvá. Jestli něco najdou, okamžitě vám zavolají. Jestli ne, budou pokračovat v rozborech.“

„Ale vy věříte, že Mailhot mohl zemřít na otravu.“ Bartlettův hlas zněl nervózně, jako by si nebyl jistý, zda je to dobrá, nebo špatná zpráva.

„Ano,“ řekla. „A pak ty peníze. Před čtyřmi měsíci tomu chlapovi přišel na účet milion dolarů.“

Bartlett svraštil obočí. „Od koho?“

„Nemám tušení. Z jednoho konta na Kajmanských ostrovech. Tam stopy mizí. Někdo je zametl.“

Zaskočený Bartlett mlčky poslouchal.

Anna pokračovala. „Takže jsem prošla bankovní výpisy za posledních deset let a našla jsem to. Mailhot dostával každoročně na konto balík peněz. S naprostou pravidelností. A částky se neustále zvyšovaly.“

„Možná obchodní partnerství.“

„Podle jeho ženy to byly platby od vděčného zaměstnavatele.“

„To musel být hodně vděčný.“

„A velmi bohatý. Jenže už je po smrti. Ten stařík většinu života pracoval jako osobní asistent jednoho tiskového magnáta. Dělal mu osobního strážce, spojku, poslíčka, zkrátka děvečku pro všechno.“

„Pro koho pracoval?“

„Pro Charlese Highsmithe.“ Anna pozorně sledovala Bartlettovu reakci. Pohotově přikývl. Už to věděl.

„Nabízí se pochopitelně otázka, proč ty platby z ostrovů. Proč ne přímý převod z Highsmithovy pozůstalosti.“

Anna pokrčila rameny. „To je jen jedna z mnoha otázek. Odpověď bych možná znala. Až se ty peníze dohledají, můžeme se podívat, jestli opravdu pramení z pozůstalosti Charlese Highsmithe. Už jsem pracovala na praní peněz z drog. Ale moc růžově bych to neviděla.“

Bartlett přikývl. „A co vdova…?“

„Nepomohla nám. Možná něco tají, ale zdálo se mi, že toho o manželových kšeftech moc neví. Nejspíš si myslí, že její muž trpěl stihomamem. Byl jedním z těch, kdo nevěřili, že Highsmith zemřel náhodou.“

„Opravdu?“ zeptal se Bartlett se špetkou ironie.

„A vy jste další v řadě, že? O Highsmithově spojení s Mailhotem jste samozřejmě věděl. Měl taky svůj svazek Sigma?“

„Na tom nesejde.“

„Dovolte, abych to posoudila sama. Nevíte, proč mám pocit, že většinu z toho, co vám říkám, už dávno víte?“

Bartlett přikývl. „Highsmith patřil k Sigmě, to je pravda. On i jeho sluha. Zdá se, že Highsmith měl k Mailhotovi nesmírnou důvěru.“

„A teď jsou navždy spolu,“ řekla Anna pochmurně.

„V Halifaxu jste odvedla perfektní práci,“ pochválil ji Bartlett. „Doufám, že to víte. A taky doufám, že jste si nevybalila. Máme pro vás nový případ.“

„Kde?“

„V Asunciónu. To je v Paraguayi.“

Nový případ. Musela připustit, že ta slova jí zněla lákavě, zároveň však děsivě. A Duchův svévolný způsob nakládání s informacemi ji naplňoval bezmocí a hlubokým znepokojením. Zkoumavě mu hleděla do tváře a téměř obdivovala její naprostou nečitelnost. Co všechno ví? Co jí tají?

A proč?

11

ST. GALLEN, ŠVÝCARSKO

Poslední dva dny strávil Ben Hartman na cestách. Z New Yorku do Paříže. Z Paříže do Štrasburku. Ze Štrasburku malým dopravním letadlem do francouzského Mulhouse, poblíž hranic s Německem a Švýcarskem. Odsud objednaným autem na místní Aeroport Basel-Mulhouse které leží velice blízko Basileje.

Nepřekročil však švýcarské hranice, jak by se dalo očekávat, ale pronajal si malé letadlo a nechal se dopravit do Lichtenštejnska. Majitel letadla ani pilot se ho na nic neptali. Proč by asi chtěl zjevně zámožný mezinárodní obchodník cestovat do lichtenštejnského vévodství, jednoho ze světových center praní špinavých peněz, a to navíc tajně a mimo oficiální hraniční přechody? Platilo mezi nimi nevyřčené heslo: na nic se neptat.

Když Ben dorazil do Lichtenštejnska, byla téměř jedna hodina po půlnoci. Přenocoval v malém penzionu nedaleko Vaduzu a ráno se vydal hledat pilota, který by byl ochoten překročit švýcarskou hranici takovým způsobem, aby se jeho jméno neobjevilo na žádném seznamu cestujících.

Dvouřadové sako Kiton, vázanka Hermes, a košile Charvet — to je Lichtenštejnsku pro mezinárodního obchodníka jen ochranné zbarvení‘ nic víc. Vévodství ostře rozlišuje mezi žádoucími a nežádoucími osobami, mezi těmi, kteří mají co nabídnout, a těmi druhými. Pro místní kastovní systém je symbolické, že přidělení občanství cizincům musí schválit parlament i sám princ.

Ben Hartman se na podobných místech uměl pohybovat. V minulosti kvůli tomu trpíval morálními výčitkami, už zdálky bylo totiž poznat, že patří mezi „horních deset tisíc“. Měl to vypálené na čele jako Kainovo znamení. Nyní to však byla jeho taktická výhoda. Dvacet kilometrů jižně od Vaduzu se nacházelo malé letiště, kde občas přistávali obchodníci se soukromými letadly a vrtulníky. Mrzutému postaršímu členovi pozemní obsluhy Ben vyložil svůj požadavek neurčitě, přitom však dostatečně jasně. Nemluvný muž vrhl na Bena zkoumavý pohled a pak mu na deskách pracovního deníku naškrábal telefonní číslo. Ben mu za doporučení dobře zaplatil, jenže když číslo vytočil, dovolal se očividně opilému muži, který se omluvil a řekl, že má dneska jinou práci. Ale měl přítele Gaspara… Další telefonát. Když se nakonec s Gasparem sešel, bylo už odpoledne. Nevrlý muž středního věku si Bena rychle změřil a pak si řekl přemrštěnou cenu. Z pokoutní přepravy obchodníků přes švýcarskou hranici si pilot udělal výnosnou živnost. Drogoví magnáti, afričtí mocnáři nebo spekulanti z Blízkého východu občas potřebovali využít služeb bank obou zemí, a to bez dohledu úřadů. Pilot, jenž měl na tváři permanentní úšklebek, usoudil, že Benovi jde o něco podobného. O půl hodiny později, když se připravovali k odletu, dostal Gaspar informaci o bouři nad St. Gallenem a chtěl let zrušit, ale několik dalších stodolarových bankovek ho přesvědčilo.

Když lehké dvoumotorové letadlo poskakovalo v turbulencích nad východní částí Alp, zamlklý pilot náhle rozvázal. „U nás doma máme jedno přísloví. Es ist besser reich zu leben, als reich zu sterben.“ Zazubil se. „Do hrobu si bohatství nikdo nevezme…“

„Hleďte si řízení,“ odsekl Ben bez zájmu.

Uvažoval, zda to s opatrností nepřehání, ale neměl tušení, kam až sahají prsty vrahů jeho bratra. Nevěděl ani, kdo najal „Jimmyho Cavanaugha“, který ho chtěl zabít v Curychu. A nehodlal nikomu nic usnadnit.

V St. Gallenu se Ben svezl s farmářem, který dodával zeleninu na tržnice a do restaurací. Zemědělec si ho zmateně prohlížel. Ben mu vysvětlil, že se mu v pustině rozbilo auto. Později si půjčil automobil a odjel do odlehlého zemědělského kraje v okolí Mettlenbergu. Jízda autem nebyla o mnoho klidnější než let. Lilo jak z konve, takže Ben stěží viděl předním sklem vypůjčeného auta. Stěrače sice kmitaly rychle, ale nebylo to nic platné, jelikož přívaly vody nebraly konce. Byl už podvečer a padla tma. Ben neviděl ani metr před sebe. Nejspíš bylo štěstí, že na venkovské silničce panoval v obou směrech silný provoz, který se posunoval hlemýždím tempem.

Nacházel se v řídce osídlené oblasti v severovýchodní části Švýcarska v kantonu St. Gallen, nedaleko od Bodamského jezera. Co chvíli, když déšť na okamžik zeslábl, spatřil po obou stranách silnice velké farmy. Stáda dobytka a ovcí, lány obdělané půdy. Viděl velké jednoduché budovy se stájemi a stodolami a evidentně také lidskými příbytky, všechno pod jednou velkou střechou z došků. Pod okapy ležely vzorně vyrovnané špalíky naštípaného dřeva.

Při řízení prožíval Ben celou škálu emocí, od strachu přes nejhlubší smutek až po téměř zuřivý vztek. Právě se blížil ke skupině domů, která nepochybně tvořila vesnici Mettlenberg. Déšť přešel v mrholení. Ben zahlédl ruiny kdysi opevněného středověkého města, starou sýpku a kostel Panny Marie z počátku šestnáctého století. Spatřil malebné a dobře udržované kamenné domy s barevnými dřevěnými štíty a červenými valbovými střechami. Velikostí to snad nebyla ani vesnice.

Peter říkal, že jeho dívka Liesl zažádala o místo ve zdejší malé nemocnici. Ben si ověřil, že jedinou nemocnicí široko daleko je Regionalhospital Sankt Gallen Nord.

Kousek od „centra“ stála poměrně moderní budova z červených cihel, levně postavená někdy v šedesátých letech, jak aspoň Ben odhadoval. Místní nemocnice. Zaparkoval u benzinové pumpy Migros a zavolal si z telefonního automatu.

Když se ozvala spojovatelka na ústředně nemocnice, Ben řekl pomalou angličtinou: „Potřeboval bych mluvit s dětským lékařem. Mám nemocné dítě.“ Nemělo význam, aby používal svou turistickou němčinu. Stejně by nedokázal zakrýt americký přízvuk a švýcarská spojovatelka anglicky jistě uměla.

Peter se zmínil, že v nemocnici Liesl vzali, protože potřebovali pediatra, jako by snad žádného neměli. Teoreticky tam mohlo pracovat víc dětských lékařů, ale Ben o tom pochyboval. Byla to opravdu velice malá nemocnice.

„Přepojím vás na, ehm, notfallstation, pane. Na pohotovost…“

„Ne,“ vyhrkl Ben. „Pohotovost nechci. Potřebuju mluvit přímo s dětským lékařem. Máte jich tam víc?“

„Jen jednoho, ale bohužel tady zrovna není.“

Jen jednoho! zajásal v duchu Ben. Takže ji našel?

„Jmenuje se Liesl, viďte?“

„Ne, pane. Tady žádná Liesl nepracuje, pokud vím. Naše dětská lékařka se jmenuje Margarethe Hubliová, ale jak říkám, zrovna není v nemocnici. Přepojím…“

„Asi jsem se spletl. Takhle mi to ale řekl. A nepracovala u vás donedávna lékařka, která by se jmenovala Liesl?“

„O tom nic nevím.“

Zásah vedle.

Něco ho napadlo. Doktorka Hubliová by mohla Liesl znát. Třeba ví, co je zač a kam odešla. Liesl určitě dostala práci v téhle nemocnici.

„Můžete mi dát číslo na doktorku Hubliovou?“

„Telefon domů vám bohužel říct nemůžu, pane, ale když přivedete chlapce nebo děvče do nemocnice…“

„Můžete jí poslat vzkaz na pípátko?“

„Ano, pane. To bych mohla.“

„Děkuji.“ Sdělil jí číslo telefonního automatu a falešné jméno. Po pěti minutách telefon zazvonil.

„Pan Peters?“ otázal se ženský hlas anglicky.

„Děkuji, že jste zavolala, paní doktorko. Přijel jsem z Ameriky na návštěvu k přátelům a rád bych našel lékařku, která podle mých informací pracovala v místní nemocnici. Napadlo mě, že byste ji mohla znát. Jmenuje se Liesl.“

Nastala pomlka — příliš dlouhá pomlka. „Žádnou Liesl neznám,“ odpověděla dětská lékařka.

Lže, aby Liesl ochránila? Nebo je to všechno jen výplod jeho chorobné fantazie?

„Opravdu ne?“ naléhal Ben. „Slyšel jsem, že tady dětská lékařka jménem Liesl pracovala. Musím s ní nutně mluvit. Jde o rodinnou záležitost.“

„O jakou?“

Zásah. Určitě se snažila Liesl krýt.

„Týká se to jejího… jejího bratra Petera.“

„Jejího — bratra?“ Hlas lékařky zněl zmateně.

„Řekněte jí, že se jmenuju Ben.“

Nastala další dlouhá odmlka.

„Kde jste?“ zeptala se žena.

Za necelých dvacet minut zaparkoval u benzinové pumpy malý červený renault.

Opatrně z něj vystoupila drobná žena ve velké pláštěnce barvy khaki, džínách zacákaných blátem a vysokých botách. Zabouchla dveře auta, rozhlédla se a pak k němu zamířila. Ben viděl, že je opravdu krásná. Bůhvíproč to nečekal. Pod kapucí rozeznával krátké lesklé tmavohnědé vlasy. Žena měla pomněnkově modré oči a bělostnou pleť. Ale její tvář byla zasmušilá a ztrhaná. Zdálo se, že má strach.

„Díky, že jste přišla,“ řekl. „Asi Liesl znáte. Já jsem bratr jejího manžela.“

Nepřestávala na něj zírat. „Panebože,“ vydechla, „vypadáte přesně jako on. Jako bych před sebou měla ducha.“ Napjatá maska její tváře náhle povolila. „Panebože,“ zavzlykala, „dával si takový pozor! Tolik let…“

Ben zaskočeně hleděl na lékařku.

„Tenkrát v noci se nevrátil,“ vychrlila ze sebe horečně. „Zůstala jsem dlouho vzhůru. Měla jsem o něj strach.“ Zakryla si tvář rukama. „A pak přišel Dieter a řekl mi, co se stalo…“

„Liesl,“ vydechl Ben.

„Ach Bože!“ zasténala. „Byl to ten nejlepší člověk… Já ho tak milovala.

Ben ji pevně objal a snažil se ji utišit. Ucítil, že i jemu kanou po tváři slzy.

ASUNCIÓN, PARAGUAY

Na celnici Annu zastavil vypasený paraguayský úředník v košili s krátkým rukávem a vázance. Podle vlasů a pleti usoudila, že jako většina Paraguayců patří mezi míšence, jimž v žilách koluje krev španělských a indiánských předků.

Přísně si ji změřil a pak poklepal na její příruční tašku, čímž naznačil, aby ji otevřela. Angličtinou s těžkým přízvukem jí položil několik otázek a pak ji mávnutím pustil dál. Bylo na něm patrné zklamání.

Anna si připadala jako zloděj. Podle federálních směrnic se má každý agent v cizí zemi hlásit na americkém velvyslanectví, což ona neudělala. Riziko úniku informací bylo příliš velké. Rozhodla se, že porušení protokolu bude řešit až v případě nějakých potíží.

V nabité letištní hale vyhledala telefonní automat. Minutu nebo dvě jí trvalo, než zjistila, jak použít telefonní kartu.

Měla zprávu od Arlisse Dupreeho, který chtěl vědět, kdy se vrátí do Úřadu zvláštního vyšetřování. Další zpráva byla od seržanta Arsenaulta z Kanadské královské. Přišly výsledky toxikologie. Neřekl co v nich je.

Když zavolala do ústředí Kanadské královské v Ottawě, musela dobrých pět minut čekat, než Rona Arsenaulta sehnali.

„Jak se vede, Anno?“

Poznala mu to na hlase. „Nic, co?“

„Je mi líto.“ Ale neznělo to tak. „Myslím, že jste tady zbytečně ztrácela čas.“

„To bych ani neřekla.“ Snažila se zakrýt zklamání. „Ten vpich po injekci je důležitý. Vadilo by vám, kdybych si promluvila s toxikologem?“

Na okamžik zaváhal. „Proč ne, ale na věci to stejně nic nezmění.“

„Aspoň budu mít lepší pocit.“

„No, proč ne?“ Arsenault jí řekl telefonní číslo do Halifaxu.

Na letišti panoval takový hluk a zmatek, že téměř nebylo slyšet vlastního slova.

Toxikolog se jmenoval Denis Weese. Měl vysoký, ochraptělý a věkově neurčitý hlas — mohlo mu být šedesát, nebo také dvacet.

„Provedli jsme všechny testy, které jste požadovala, a ještě něco navíc,“ hájil se Weese.

V duchu si ho snažila představit. Usoudila, že je malý a plešatý. „Jsem vám hrozně vděčná.“

„Víte, stálo to spoustu peněz.“

„Všechno vám zaplatíme. Ale musím se vás na něco zeptat: Neexistují látky, toxiny, které se dostanou s krví do mozku, ale do krevního oběhu už se nevrátí?“ Arthur Hammond, její expert na jedy, podobný scénář nadhodil.

„Asi ano.“

„A dají se najít jen v míšním moku?“

„Na to bych nespoléhal, ale je to možné.“ Byl zjevně rozmrzelý. Její teorie mu nevoněly.

Chvíli počkala, a když nic neříkal, položila mu logickou otázku: „A co míšní punkce?“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Proč?“

„Tak za prvé, protože je téměř vyloučené provést míšní punkci mrtvole. V míše není žádný tlak, takže mok nedostanete ven. A za druhé, to tělo je už pryč.“

„Už byla kremace?“ Kousla se do spodního rtu. Sakra.

„Pohřeb je tuším dneska odpoledne. Tělo bylo převezeno zpátky do pohřebního ústavu. Kremace je zítra ráno.“

„Ale můžete tam snad zajít, ne?“

„Teoreticky ano, ale proč?“

„Není snad oko — oční tekutina — totéž, co míšní mok?“

„Jo.“

„Tu přece odsát můžete, ne?“

Mlčení. „Ale to jste si neobjednala.“

„Právě tak činím,“ řekla.

METTLENBERG, ST. GALLEN, ŠVÝCARSKO

Liesl se odmlčela. Slzy, které jí předním stékaly po tvářích na džínovou košili, začínaly pomalu osychat.

Věděl, že je to ona.

Seděli v jejím autě. Stát u čerpací stanice je příliš nápadné, řekla, když se trochu vzpamatovala. Ben si vzpomněl, jak takhle seděl na sedadle spolujezdce v Peterově dodávce.

Ohlédla se zadním oknem. Ticho narušoval jen občasný hluk projíždějícího auta či hluboký klakson nákladního vozu.

„Tady pro vás není bezpečno,“ řekla Liesl nakonec.

„Dával jsem si pozor.“

„Jestli vás se mnou někdo uvidí…“

„Bude si myslet, že je to Peter, váš manžel…“

„Ale jeho vrazi vědí, že je po smrti. Co když mě vypátrali?“

„Kdyby vás vypátrali, tak už byste tady nebyla,“ řekl Ben.

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Jak jste se sem dostal?“

Podrobně jí popsal složité cestování soukromými letadly a auty.

Věděl, že jeho ostražitost Liesl uklidní. Vděčně přikývla. „Podobné akce jste s Peterem měli na denním pořádku, ne? Peter říkal, že na nápad s fingovanou smrtí jste přišla vy. To bylo geniální.“

„Kdyby to bylo tak geniální,“ odsekla jízlivě, „nemohli by ho najít.“

„Ne. Byla to moje vina. Neměl jsem jezdit do Švýcarska a provokovat je.“

„Ale jak jste to mohl vědět? Vy jste přece netušil, že Peter žije!“ Otočila se k němu.

Její pleť byla bledá, až téměř průsvitná, a kaštanové vlasy vrhaly zlatavý odlesk. Byla štíhlá a pod jednoduchou bílou blůzkou skrývala dokonale tvarovaná malá ňadra. Byla překrásná.

Žádný div, že Peter hodil všechno za hlavu, jen aby mohl být s ní. Benovi se Liesl velice líbila, ale věděl, že její přitažlivosti nikdy nesmí podlehnout.

„Vy nepoužíváte pravé jméno,“ začal po chvíli.

„Jistěže ne. Všichni moji přátelé mě tady znají pod jiným jménem. Nechala jsem si ho oficiálně změnit. Margarethe Hubliová — tak se jmenovala moje prateta. O Peterovi se vědělo jen to, že byl můj přítel, kanadský spisovatel, kterého jsem podporovala. I jeho znali pod jiným jménem…“

Zlomil se jí hlas. Chvíli nic neříkala a znovu se zadívala z okna. „Ale Peter si udržoval síť informátorů, kterým věřil. Říkal tomu ‚systém včasného varování‘. Když před pár dny dostal telefonát se zprávou o masakru na Bahnhofstrasse, okamžitě pochopil, co se stalo. Prosila jsem ho, aby nic nedělal. Ale on si postavil hlavu! Řekl, že jinak nemůže.“ Liesl zkřivila tvář lítostí. Nemluvila, spíš naříkala. Benovi se sevřelo srdce.

Přidušeným hlasem dodala. „Musel vás přesvědčit, abyste odjel ze Švýcarska. Musel vám zachránit život, i kdyby kvůli tomu ohrozil sám sebe. Panebože, já ho varovala. Zapřísahala jsem ho, aby nikam nechodil.“

Ben ji vzal za ruku. „Je mi to hrozně líto.“ Co měl vlastně říct? Že si strašně vyčítá, že Peter musel zemřít místo něj? Že by si přál, aby to bylo naopak? Že měl Petera rád mnohem delší dobu než ona?

Liesl hlesla: „Ani se nemůžu přihlásit o jeho tělo, nebo ano?“

„Ne. Ani já ne.“

Polkla. „Peter vás měl hrozně rád.“

Ta slova ho bolela. Zachvěl se. „Věčně jsme soupeřili. Každá akce vyvolává reakci, jak praví známý fyzikální zákon.“

„Vy dva jste stejně nejen vypadali, vy jste opravdu byli stejní.“

„Ne tak docela.“

„To by řeklo jen dvojče.“

„Vy mě neznáte. Povahově a citově jsme byli úplně jiní.“

„Asi tak jako se od sebe liší sněhové vločky. Pořád to ale jsou vločky.“

Ben se vděčně usmál. „Nevím jistě, jestli bych nás dva přirovnával zrovna k vločkám. Vždycky s námi bylo trápení.“

Cosi ji znovu vyvedlo z míry. Usedavě se rozplakala. „Panebože, proč ho museli zabít? Kvůli čemu? Nikdy by nepromluvil, nebyl přece blázen!“

Ben trpělivě čekal, až se trochu uklidní. „Peter mi řekl, že našel jeden dokument. Seznam třiadvaceti jmen vysoce postavených státníků a majitelů známých firem. Měla to být zakládací listina nějaké společnost ve Švýcarsku.“

„Ano.“

„Vy jste ten papír viděla.“

„Připadal vám jako pravý?“

„Podle všeho ano. Všechny znaky včetně typu písma odpovídaly dokumentům ze čtyřicátých let.“

„Kde je teď?“

Našpulila rty. „Těsně předtím, než jsme nadobro odjeli z Curychu, si Peter založil bankovní konto. Tvrdil, že je to hlavně kvůli trezoru, který mu banka pronajme. Chtěl do něj uložit písemnosti. Nevím to jistě, ale řekla bych, že ten dokument uložil tam.“

„A nemohl ho ukrýt někde doma ve vaší chatě?“

„Ne,“ vyhrkla. „V naší chatě nic není.“

Bena zaskočila její reakce. „Nechal vám klíč od trezoru?“

„Ne.“

„Jestli byl účet na jeho jméno, tak by ho zabijáci mohli vypátrat ne?“

„Proto ho taky nenapsal na sebe, ale na jednoho právníka.“

„Vzpomínáte si na kterého?“

„Jistě. Je to můj bratranec, doktor Matthias Deschner. Vlastně je to bratranec z druhého kolena. Prostě příbuzný vzdálený natolik, aby ho se mnou nikdo nespojoval. Ale je to čestný člověk a já mu věřím. Má kancelář v Curychu, na St. Annagasse.“

„Takže vy mu věříte.“

„Absolutně. Svěřila jsem mu do rukou naše životy. Nikdy nás nezradil. Nikdy by to neudělal.“

„Jestli mocní tohoto světa ten dokument tak zoufale chtějí, musí mít mimořádnou důležitost.“ Ben náhle spatřil před očima strašlivý obraz krvácejícího a zhrouceného Petera. Hrudník se mu sevřel tak silně, že mohl stěží dýchat. Peter jim stál v cestě, a tak ho zabili.

„Určitě mají strach, že vyjdou najevo jejich jména,“ řekla Liesl.

„Ale kdo z nich po těch letech ještě žije?“

„Jsou tady přece dědicové. Mocní muži mohou mít mocné následníky.“

„Určitě všichni tak mocní nebudou. Jistě existuje slabý článek.“ Ben ztratil nervy. „Tohle všechno je absolutní šílenství. Myšlenka, že by se někdo zajímal o společnost založenou před půl stoletím — zní to neuvěřitelně!“

Liesl se zasmála, avšak hořce. „Všechno je relativní. Čemu se dá věřit a čemu ne? Řekněte, co zbylo z vašeho dokonale spořádaného života?“

Ještě před týdnem pokojně pracoval v oddělení „rozvoje“ rodinné firmy Hartman Capital Management. Pečoval o staré klienty a vyhledával nové, které omračoval svým šarmem. Do tohoto světa se už vrátit nemohl. Z řady bývalých jistot se vyklubala lež, která tvořila součást velkého podvodu, jehož konce nedokázal dohlédnout. Cavanaugha na tebe nasadili, řekl mu Peter. Společnost kolem tajemné skupiny Sigma měla zřejmě své lidi všude. Proto na něj matka tak naléhala, aby se po Peterově smrti vrátil do rodinné firmy? Myslela si, že tam bude ve větším bezpečí? Že bude uchráněn před hrozbami i pravdami, o které by se mohl začít zajímat?

„Zjistil Peter o společnosti Sigma ještě něco dalšího? Třeba jestli pořád vyvíjí činnost?“

Nervózně si odhodila vlasy z čela, až jí zacinkaly náramky na ruce. „Moc konkrétního jsme nezjistili. Většina věcí zůstala v oblasti dohadů. Ale dospěli jsme k přesvědčení, že existují jisté firmy, které se snaží zakrýt svůj pravý původ. Lidé z jejich okruhu jednají naprosto bez skrupulí. S morálkou si nedělají starosti. Jakmile se domákli, že Peter má papír, který by mohl prozradit jejich účast na Sigmě, případně podíl jejich otců — a možná odhalit i složité dohody mezi firmami uzavírané za války — zkrátka když tohle zjistili, bez váhání ho zabili. A klidně zabijou i vás a mě. Kohokoli, kdo by je mohl prozradit nebo zastavit, nebo kdo toho o nich prostě moc ví. Ale Peter došel k závěru, že se lidi kolem Sigmy dali dohromady v zájmu vyšších cílu. Aby… aby mohli řídit záležitosti ve světě ve velkém.“

„Ale když jsem s Peterem mluvil, tak jen vyjádřil domněnku, že někteří ze starých členů představenstva jen chrání vlastní majetky.“

„Kdyby měl čas, řekl by vám toho o svých teoriích víc.“

„Mluvil někdy o otci?“

Ušklíbla se. „Jen říkal, že je to pokrytec a lhář. Že se nestal obětí holocaustu, ale ve skutečnosti byl členem SS.“ A kousavě dodala: „Jinak ho měl Peter pochopitelně rád.“

Ben zauvažoval, jestli se v ironii neskrývá zrnko pravdy. „Poslyšte, Liesl, potřebuju si promluvit s vaším bratrancem, tím právníkem. Jak se jenom…?“

„Matthias Deschner. K čemu to bude?“

„Vy dobře víte proč. Potřebuju získat ten dokument.“

„Já se ptala k čemu to bude,“ ucedila hořce. „Aby vás taky zabili?“

„Ne, Liesl. Nemám v úmyslu se nechat zabít.“

„Ráda bych věděla, k čemu vám ten papír bude.“

„Chci na ty zabijáky ukázat prstem.“

Ben se připravil na zlostnou reakci, ale k jeho překvapení Liesl odvětila tiše a vyrovnaně: „Chcete ho pomstít.“

„Jo.“

Z očí jí vyhrkly slzy. Zkřivila ústa, jako by se snažila zadržet další záchvat pláče. „Jestli se vám to povede, budu ten nejšťastnější člověk na světě. Ale musíte si dávat pozor a chovat se opatrně jako doteď. Ukažte na ně prstem, Bene. Ať za všechno zaplatí.“ Sevřela si nos palcem a ukazováčkem. „Musím už domů.“ Navenek působila vyrovnaně, Ben však cítil, že pod povrchem dříme strach. Byla neuvěřitelně silná. Udělám to pro sebe a taky pro vás, řekl si v duchu.

„Držte se, Liesl,“ řekl Ben a políbil ji na tvář.

„Zlomte vaz, Bene,“ špitla Liesl, když vystoupil z auta. Dlouze se na něj zadívala. „Ať za to zaplatí.“

12

ASUNCIÓN, PARAGUAY

Anna Navarrová nasedla na letišti do taxíku. Starý rozhrkaný Volkswagen Brouk nebyl vůbec tak roztomilý, jak na první pohled vypadal. Podle rámusu se zdálo, že snad ani nemá výfuk. Kolem vznešených španělských koloniálních sídel projeli do ucpaného centra, což byla alej plná chodců a stařičkých trolejbusů. Po ulicích jezdilo snad víc mercedesů než v samotném Německu, řada z nich nepochybně kradených. Asunción jako by zamrzl ve čtyřicátých letech dvacátého století. Čas se tady zastavil.

Hotel byl malý zchátralý dům v ulici Colón. Turistická příručka ho ohodnotila třemi hvězdičkami. Její autor byl zřejmě podplacený. Recepční znatelně roztál, když na něj Anna začala mluvit plynnou španělštinou.

Pokoj měl vysoké stropy, oprýskané zdi a okna do ulice, takže v něm panoval neuvěřitelný hluk. Anna byla ráda, že má aspoň vlastní koupelnu. Ale jestli na sebe nechtěla zbytečně upozorňovat, nemohla bydlet tam, kde bohatí Američané.

Napila se aguci con gas z „placeného baru“, což byla ve skutečnosti miniaturní lednička, která měla s chlazením velké problémy. Pak zatelefonovala na Comisaria Centrico, hlavní policejní stanici.

Nebyl to oficiální hovor. Kapitán Luis Bolgorio v minulosti telefonicky požádal americké úřady o pomoc při vyšetřování několika vražd. Anna dostala jeho jméno pokoutně od jednoho známého z FBI. Bolgorio Američanům něco dlužil, což byl také jediný důvod jeho ochoty ke spolupráci.

„Máte štěstí, slečno Navarrová,“ řekl kapitán Bolgorio, když spolu mluvili podruhé. „Vdova vás přijme, i když drží smutek.“

„Výborně.“ Hovořili španělštinou, jazykem obchodu. V Paraguayi se jinak běžně mluví jazykem guaraní. „Díky za ochotu.“

„Je to velice bohatá a významná dáma. Doufám, že s ní budete jednat s nejvyšší úctou.“

„Jistě. Kdy můžu vidět tělo?“

„To není v mojí v kompetenci, ale domluvím vám návštěvu policejní márnice.“

„Výborně.“

„Vdova bydlí v Avenida Mariscal López. Trefíte tam taxíkem, nebo vás mám vyzvednout?“

„Můžu si vzít taxíka.“

„Dobře. Budu u sebe mít papíry, o které jste žádala. Kdy se sejdeme?“

Na recepci si objednala taxi a další hodinu si pročítala složku „oběti“ — i když se jí příčilo uvažovat o takovém zločinci jako o oběti. Věděla, že se jen těžko dozví něco víc, než bylo ve žlutých deskách, které jí dal Alan Bartlett. Kapitán Bolgorio svolil ke spolupráci jedině proto, že občasná technická výpomoc amerických úřadů zvýšila jeho úspěšnost, a mohl se tak blýsknout před nadřízenými. Něco za něco. Bolgorio tedy zařídil, aby Prosperiho tělo ještě zůstalo v márnici.

Paraguay podle Bartletta vytrvale odmítala vydávat stíhané osoby a po celá desetiletí byla oblíbeným útočištěm válečných zločinců a jiných mezinárodně hledaných lidí. Za vším stál její nenáviděný a zkorumpovaný diktátor, „doživotní prezident“ generál Alfredo Stroessner. Po jeho svržení v roce 1989 nastala jistá naděje na zlepšení. Nic se však nezměnilo. Paraguay zůstala k žádostem o vydání odmítavá.

Lepší místo k životu si tedy stárnoucí darebák, jako byl Marcel Prosperi, nemohl vybrat. Pocházel z Korsiky a za druhé světové vály i krátce po ní v podstatě vládl přístavu Marseille. Řídil obchod s heroinem, zbraněmi i se ženami. Z materiálů oddělení vnitřních záležitostí vyplývalo, že brzy po skončení války uprchl do Itálie, následně do Španělska a nakonec do Paraguaye. Zde Prosperi založil jihoamerickou distribuční síť heroinu z Marseille — takzvanou „francouzskou cestu“, díky níž se bělostný marseilleský heroin prodával na ulicích Spojených států. Spolupracoval na tom s drogovým šéfem americké mafie Santo Traffiantem juniorem, který ovládal většinu nelegálního obchodu s drogami v USA. Anna věděla, že mezi Prosperiho komplice patřili i někteří nejvyšší činitelé Paraguaye. Sečteno a podtrženo, byl to mimořádně nebezpečný člověk, dokonce i po smrti.

V Paraguayi Prosperi provozoval počestný krycí podnik — patřila mu celá síť autosalonů. V posledních několika letech byl ovšem upoután na lůžko. A před dvěma dny zemřel.

Když se Anna oblékala na setkání s vdovou Prosperiovou, v duchu si procházela podrobnosti případů Prosperiho a Mailhota. Vsadila by se, že ani Marcel Prosperi nezemřel přirozenou smrtí. Návštěva u vdovy ani pitva nemohla na jejím přesvědčení nic změnit.

Ale ať ty starce zavraždil kdokoliv, musel to být bohatý, vlivný a inteligentní člověk.

Skutečnost, že všechny oběti figurovaly v Bartlettových svazcích Sigma, byla důležitá, ale co z ní vyplývalo? Měli k jménům ve svazcích přístup i další lidé? Došlo k úniku informací?

V hlavě se jí začala rodit jistá teorie. Zabijáci — rozhodně to nemohl spáchat jediný člověk — měli pravděpodobně velmi dobré finanční zdroje a také přístup ke kvalitním zpravodajským informacím

Pokud nejednali na vlastní pěst, musel je najmout někdo bohatý a mocný — ale za jakým účelem? A proč teď, proč tak najednou?

Znovu byla u seznamu. Kdo všechno ho viděl? Bartlett mluvil o vnitřní prověrce v CIA a o rozhodnutí zapojit do akce samotné oddělení vnitřních záležitostí. To vyžadovalo práci kontrolorů a vládních úředníků. A co ministr spravedlnosti? Viděl ten seznam?

A nabízely se další naléhavé otázky.

Proč někdo maskoval vraždy jako přirozená úmrtí? Proč bylo tak důležité utajit pravdu?

A co…

Z přemítání ji vytrhl telefon. Přijelo taxi. Dolíčila se a sešla dolů.

Stříbrný mercedes taxislužby — nejspíš také kradený — uháněl přeplněnými ulicemi Asunciónu bez jakékoli úcty k lidským životům. Za volantem seděl pohledný čtyřicátník s kratičkými vlasy, hnědýma očima a olivovou pletí, jež efektně kontrastovala s bílou tropickou košilí. Občas se ohlédl, jako by doufal, že zachytí její pohled. Anna dávala najevo okázalý nezájem. Začít si s nějakým jihoamerickým donchuánem bylo asi to poslední, co v danou chvíli potřebovala. Civěla z okna na pouličního prodavače falešných hodinek Rolex a Cartier, který jí ukázal své zboží, když zastavili na semaforu. Zavrtěla hlavou. Starší trhovkyně jí zase nabízela bylinky a koření.

Od svého příjezdu nespatřila jedinou bílou tvář. Asi to mohla čekat. Asunción není Paříž. Autobus před nimi vyfoukl oblak zapáchajícího kouře. Vzápětí se ozvala ryčná instrumentální hudba.

Anna si všimla, že provoz postupně slábne a čím dál širší ulice lemují stromy. Zdálo se, že dojeli na předměstí. V kabelce měla plán města, ale nechtěla ho rozkládat, pokud to nebylo nezbytně nutné.

Vzpomněla si na slova kapitána Bolgoria, že dům Prosperiových stojí v Avenida Mariscal López, tedy ve východní části města. Byla to ta ulice se sídly z období španělského kolonialismu, kterou projížděla cestou z letiště.

Ulice, které viděla z okna taxíku, jí však povědomé nepřipadaly. Tuhle část města ještě určitě neviděla. Zvedla oči k šoférovi a zeptala se: „Kam to jedeme?“

Neodpověděl.

„Tak moment,“ ohradila se, když řidič zajel na krajnici tiché opuštěné uličky.

Ježíšikriste.

Neměla u sebe zbraň. Její pistole byla zamčená v zásuvce v kanceláři. Prošla sice kurzem bojových umění, ale…

Řidič se otočil a namířil na ni velkou černou pistoli ráže .38.

„A teď si promluvíme,“ řekl. „Nejdřív si přiletíte z Ameriky a pak chcete navštívit sídlo seňora Prosperiho. Nemůžete se divit, že se o vás někdo začne zajímat.“

Anna se snažila zachovat klid. Chtěla získat psychologickou výhodu. Řidič měl jedinou slabinu: neinformovanost. Nevěděl, co je Anna zač. Nebo snad ano?

„Jestli jste nějaká děvka z protidrogovýho, tak mám partu kamarádů, co by si s váma rádi pohráli… před vaším definitivním záhadným zmizením. A nebudete první. A jestli jste snad americká político, mám zase jiný kamarády. Milerádi si s váma, řekněme, promluví.“

Anna nasadila znuděně pohrdlivý výraz. „Pořád mluvíte o ‚kamarádech‘,“ řekla a pak plynnou španělštinou zasyčela: „El muerto al hoyo y le vivo al bollo.“ Mrtví muži nemají žádné přátele.

„Vy si nechcete vybrat způsob smrti? Pro většinu lidí je to jediná možnost volby, kterou v životě dostanou.“

„Ale vy si budete muset vybrat jako první. El que mucho habla, mucho yerro. Je mi vás líto, dostat úkol a takhle ho zvorat. Vy vážně nevíte, kdo jsem, co?“

„Jestli jste chytrá, řeknete mi to.“

Opovržlivě našpulila rty „To právě neudělám.“ Odmlčela se. „Pepito Salazar by mě za to nepochválil.“

Domorodci ztuhly rysy. „Říkáte Salazar?“

Navarrová vyřkla jméno jednoho z nejmocnějších vývozců kokainu v regionu, který objemem obchodů předčil dokonce i šéfy medellínského kartelu.

Muž se zatvářil podezíravě. „Není umění odvolávat se na něčí jméno.“

„Až se dneska večer vrátím do Palaquinta, odvolám se na vás,“ popíchla jej Anna. Palaquinto byl název Salazarova sídla v horách, který znala jen hrstka zasvěcených. „Škoda, že nás dva nikdy nepředstavili.“

Řidiči se roztřásl hlas. Rozhodně neměl zájem pouštět se do křížku s osobním kurýrem samotného Salazara. To by ho mohlo stát krk. „O Palaquintu jsem slyšel spoustu historek. Umyvadla s kohoutky ze zlata, fontány se špampaňským…“

„Ty jsou jen pro hosty a divila bych se, kdybyste zrovna vy dostal pozvánku.“ Sáhla do malé kabelky pro klíče od hotelového pokoje.

„Musíte mi odpustit,“ vyhrkl muž snažně. „Dostal jsem instrukce od neinformovaných lidí. Nikoho z nás by ani nenapadlo zneuctít člena Salazarovy družiny.“

„Pepito ví, že chybovat je lidské.“ Anna sledovala osmatřicítku, která mu volně visela v ruce. Povzbudivě se na něj usmála a pak mu jediným rychlým pohybem zabodla klíče do zápěstí. Zubatá ocel prořízla kůži i podkoží a pistole padla Anně do klína. Muž zařval bolestí. Hbitě shrábla pistoli a přiložila mu hlaveň k šíji.

„La major palabra es la que no se dice,“ procedila skrz zuby. Nejlepší slovo bývá to nevyřčené.

Nařídila šoférovi vystoupit z auta a čekala, až zajde do houští rostoucího u cesty. Pak si sedla na jeho místo a šlápla na plyn. Neměla čas o tom děsivém zážitku přemýšlet. Nemohla si dovolit, aby její instinkty a intelekt zastřela panika. Měla před sebou spoustu práce.

Dům Marcela Prosperiho stál opodál Avenida Mariscal López. Bylo to ohromné španělské koloniální sídlo obklopené zajímavě upravenými zahradami, které Anně připomínalo vily španělských misií doma v Kalifornii. Před domem však nebyl obvyklý trávník. Rozlehlý pozemek za vysokým plotem z ohýbaného železa měl terasovité uspořádaní, podtržené řadami kaktusů a bujných polních květin.

Anna zaparkovala stříbrný mercedes kus od silnice a zamířila ke vchodu, kde stál taxík se spuštěným motorem. Vystoupil z něj malý břichatý muž a pomalu k ní vykročil. Měl snědou pleť míšence, černý knír zahnutý dolů a černé vlasy ulízané s pomocí přehnaného množství brilantiny. Tvář se mu leskla mastnotou či potem. Propocenými místy jeho bílé košile s krátkým rukávem prosvítaly chomáče tmavých chlupů. Muž měl spokojený výraz.

Kapitán Bolgorio?

Ale kde má policejní auto? zamyslela se Anna, když taxík odjel.

Se zářivým úsměvem k ní přistoupil, natáhl obě paže a vlhkými dlaněmi jí stiskl ruku. „Dobrý den, agentko Navarrová. Je pro mě ctí setkat se s tak krásnou ženou.“

„Díky, že jste přišel.“

„Pojďte, seňora Prosperiová není zvyklá čekat. Je velice bohatá a velice mocná, agentko Navarrová, a je zvyklá prosazovat svou. Pojďme honem dovnitř.“

Bolgorio zazvonil u vchodu a představil se. Ozval se bzučák a Bolgorio otevřel dveře.

Anna si všimla zahradníka shrbeného nad řadou květin. Pěšinkou mezi kaktusy kráčela starší služka s tácem plným prázdných sklenic a otevřených lahví agua gaseosa.

„A odsud pak půjdeme do márnice?“ zeptala se Anna.

„Jak jsem řekl, k tomu vážně nejsem kompetentní, agentko Navarrová. Nádherný dům, viďte?“ Prošli klenutou chodbou do chladného stínu. Bolgorio stiskl zvonek u vyřezávaných dveří ze světlého dřeva.

„Ale mohl byste to přece zařídit, ne?“ řekla Anna, když se dveře otevřely. Bolgorio pokrčil rameny. Přivítala je mladá žena v uniformě služebné — bílé blůzce a červené sukni.

Uvnitř panoval ještě větší chlad, na podlaze byla dlažba z pálené hlíny. Služka je zavedla do velké místnosti, střídmě zařízené jednoduchými tkanými koberci, kameninovými lampami a nádobami. Jen osvětlení zapuštěné ve štukovaném stropě působilo poněkud rušivě.

Posadili se na dlouhou bílou pohovku a čekali. Služebná jim nabídla kávu nebo sodovku, ale oba odmítli.

Nakonec se objevila vysoká, štíhlá a vznešená žena. Vdova Prosperiová. Vypadala jako velice dobře udržovaná sedmdesátnice. Byla oblečená v černých značkových šatech: možná z dílny Soniy Rykiel, napadlo Annu. Na hlavě měla černý turban a velké sluneční brýle ve stylu Jackie Onassisové.

Anna s Bolgoriem vstali z nízké pohovky.

Vdova jim ani nepodala ruku a španělsky řekla: „Nevím, jak bych vám mohla pomoci.“

Bolgorio k ní vykročil. „Já jsem kapitán Luis Bolgorio z policía,“ řekl a uklonil se. „A tohle je zvláštní agentka Anna Navarrová z amerického ministerstva spravedlnosti.“

„Consuela Prosperiová,“ odvětila vdova netrpělivě.

„Přijměte prosím naši upřímnou soustrast,“ dodal Bolgorio. „Položíme vám jen pár otázek a zase půjdeme.“

„Děje se něco? Víte, manžel byl dlouho nemocný. Když nakonec zemřel, byla to pro něj velká úleva.“

Nemluvě o vás, pomyslela si Anna. „Máme informace,“ řekla Anna, „které naznačují, že váš manžel byl možná zavražděn.“

Consuela Prosperiová vypadala nevzrušeně. „Posaďte se, prosím,“ vybídla je. Když poslechli, usedla do bílého křesla proti nim. Consuela Prosperiová měla nepřirozeně napjatou pokožku typickou pro ženy, které prodělaly mnoho plastických operací. Měla až příliš oranžový make-up a lesklé hnědé rty.

„V posledních letech to šlo s Marcelem z kopce. Byl upoutaný na lůžko. Měl podlomené zdraví.“

„Rozumím,“ řekla Anna. „Měl váš muž nepřátele?“

Vdova se k Anně otočila a zpražila ji panovačným pohledem. „Proč by měl mít nepřátele?“

„Seňoro Prosperiová, my víme všechno o minulých aktivitách vašeho manžela.“

Zablesklo se jí v očích. „Já jsem jeho třetí žena,“ zavrčela. „O jeho obchodních záležitostech jsme se nebavili. Já se zajímám o jiné věci.“

Anně bylo jasné, že tato žena by o pověsti svého manžela těžko nevěděla. Také se nezdálo, že by příliš truchlila.

„Nechodil za seňorem Prosperim někdo pravidelně na návštěvu?“

Vdova na okamžik zaváhala. „Za našeho manželství ne.“

„A nevíte o žádných konfliktech s jeho ‚obchodními‘ partnery ze zahraničí?“

Vdova stiskla své úzké rty, kolem nichž se náhle objevila řada svislých stařeckých vrásek.

„Agentka Navarrová vás nechce urazit,“ vyhrkl Bolgorio. „Chce se zeptat, jestli…“

„Já dobře vím, jak to myslela,“ vyštěkla Consuela Prosperiová.

Anna pokrčila rameny. „Za těch spoustu let se určitě našlo hodně lidí, kteří vašemu manželovi přáli zatčení, vězení a možná i smrt. Rivalové. Konkurenti soupeřící o území. Zhrzení obchodní partneři. Víte to stejně dobře jako já.“

Vdova nijak nezareagovala. Anna si všimla, že v silném nánosu oranžového make-upu se jí tvoří praskliny.

„Za devatenáct let našeho manželství,“ řekla Consuela Prosperiová a odvrátila se, „jsem o ničem podobném neslyšela.“

„Nesvěřil se vám někdy, že má z někoho strach?“

„Můj manžel se držel hlavně doma. I svoje autosalony řídil na dálku. Nikdy moc rád nechodil ven. Na rozdíl ode mě.“

„Ano, ale neříkal, že se bojí vycházet?“ zeptala se Anna.

„Jemu se jen nechtělo,“ opravila ji vdova. „Radši zůstal doma a ležel v těch svých životopisech a historických knihách.“

Bůhvíproč jí hlavou bleskla slova, která zamumlal Ramón: El diablo sabe más por viejo que por diablo. Ďábel toho ví víc, protože je starý, a ne protože je ďábel.

Anna to zkusila jinak. „Zdá se, že tady máte velice dobré zabezpečení.“

Vdova se ušklíbla. „Vy asi neznáte Asunción, že?“

„Panuje tady velká chudoba a zločinnost, agentko Navarrová,“ řekl kapitán Bolgorio, otočil se k ní a rozpřáhl ruce. „Lidé s majetkem Prosperiových si musí dávat pozor.“

„Měl váš manžel nějaké návštěvy během posledních několika týdnů života?“ pokračovala Anna, jako by ho neslyšela.

„Ne, přátelé se zastavili celkem často, ale nikdo za ním nešel nahoru. Marcel v posledních letech žádné přátele neměl. Viděl jen mě a své pečovatelky.“

Anna náhle zvedla oči. „Odkud byly?“

„Z pečovatelské služby.“

„Střídaly se pravidelně?“

„Ano, měl jednu denní sestru a jednu noční. Staraly se o něj velice dobře.“

Anna se hryzla do spodního rtu. „Budu se muset podívat do vašich domácích záznamů.“

Vdova se rozhořčeně otočila k Bolgoriovi. „Tohle si přece nemusím nechat líbit. To je zasahování do soukromí.“

Bolgorio sepjal ruce jako prosebník. „Prosím vás, seňoro Prosperiová, ona chce jen zjistit, jestli váš manžel náhodou nebyl zavražděn.“

„Zavražděn? Zemřel na srdeční selhání.“

„Když budeme muset, můžeme si je obstarat v bance,“ řekla Anna. „Ale bylo by mnohem jednodušší, kdyby…“

Consuela Prosperiová vstala a s rozšířeným chřípím zlostně zírala na Annu, jako by to byla krysa, která se jí prokousala do domu. Bolgorio hlesl: „Lidé jako ona si potrpí na soukromí.“

„Seňoro Prosperiová, takže říkáte, že váš muž měl dvě pečovatelky,“ nedala se Anna. „Byly spolehlivé?“

„Velice.“

„Žádná z nich nikdy nevynechala službu? Třeba kvůli nemoci.“

„Ale jistě, to se občas stávalo. Nebo požádaly o volno na noc, když byl svátek. Aňo Nuevo, Día de los Trabajadores, Carnaval a tak podobně. Ale byly velice zodpovědné a služba vždycky zajistila záskok, takže jsem si nemusela dělat starosti. A náhradnice byly stejně šikovné jako pravidelné sestry. Tu noc, co Marcel zemřel, sloužila náhradní sestra a udělala všechno, aby ho zachránila…“

Náhradní sestra. Anna zpozorněla a narovnala záda. „Tu noc, co váš manžel zemřel, se o něj starala náhradní sestra?“

„Ano, ale jak říkám, byla stejně šikovná…“

„Viděla jste ji někdy předtím?“

„Ne…“

„Můžete mi říct název a číslo pečovatelské služby?“

„Ovšem, ale jestli chcete naznačit, že ta ošetřovatelka Marcela zabila, jste úplně vedle. Byl vážně nemocný.“

Anně se zrychloval tep. „Můžete na tu službu zavolat?“ požádala Bolgoria. „A ráda bych hned šla do márnice — mohl byste tam zatelefonovat a zařídit, aby pro nás tělo připravili?“

„Tělo?“ vyhrkla Consuela Prosperiová vyplašeně a vstala.

„Jestli se kvůli nám zpozdí pohřeb, tak se velice omlouvám,“ řekla Anna. „Rádi bychom od vás dostali svolení k pitvě. Můžeme si obstarat soudní příkaz, ale s vaším svolením by všechno bylo jednodušší a rychlejší. Mohu vám zaručit, že jestli máte obřad s otevřenou rakví, nikdo nepozná, že…“

„O čem to mluvíte?“ řekla vdova. Byla opravdově zaskočená. Zamířila k ohromnému krbu a vzala z římsy zdobenou stříbrnou urnu. „Před pár hodinami jsem dostala manželův popel.“

13

WASHINGTON, D. C.

Soudkyně Miriam Batemanová z Nejvyššího soudu USA s velkým úsilím vstala od masivního mahagonového stolu, aby přivítala svého hosta. S podporou hůlky se zlatou rukojetí obešla stůl, podala mu ruku a srdečně se usmála, i přes značnou bolest, kterou jí působil zánět kloubů.

„To jsem ráda, že tě vidím, Rone,“ řekla.

Vysoký černoch ve věku necelých šedesáti let se sklonil a políbil drobnou soudkyni na tvář. „Vypadáš báječně jako vždycky,“ pronesl jasným barytonem s dokonalou artikulací.

„Ale jdi.“ Soudkyně Batemanová odkulhala k čalouněnému křeslu s vysokým opěradlem, které stálo u krbu. Muž usedl do stejného ušáku vedle ní.

Její host patřil mezi nejvlivnější soukromé osoby ve Washingtonu. Byl to uznávaný právník s mimořádně dobrými konexemi, který nikdy nepracoval pro stát, avšak s důvěrou se na něj obraceli všichni prezidenti od dob Lyndona Johnsona, demokrati i republikáni. Ronald Evers, pověstný vybraným šatníkem, měl nádherný černý oblek s úzkým proužkem a tlumenou kaštanově hnědou kravatu.

„Paní soudkyně, děkuji, že jste mě tak rychle přijala.“

„Proboha, Rone, já jsem Miriam. Jak dlouho už se známe?“

Usmál se. „To bude tak pětatřicet let, Miriam, plus minus deset. Ale pořád mám nutkání ti říkat ‚paní profesorko‘.“

Evers byl jedním z nejlepších studentů Miriam Batemanové na právnické fakultě v Yale a zhruba před patnácti lety v zákulisí zapracoval na jejím jmenování k Nejvyššímu soudu. Předklonil se v křesle. „Máš hodně práce a soud zasedá, tak mi dovol jít přímo k věci. Prezident mě požádal, abych vysondoval tvůj názor na jednu přísně důvěrnou věc, která ho hodně trápí. Ale, prosím tě, všechno je to předběžné.“

V pomněnkově modrých očích soudkyně Batemanové za silnými dioptrickými skly se objevil vědoucí výraz. „Chce, abych odstoupila,“ pravila pochmurně.

Na takovou přímost nebyl host připraven. „Velice si cení tvého citu při posuzování případů a chce, abys doporučila svého nástupce. Prezidentovi zbývá v úřadu ještě něco přes rok a rád by měl jistotu, že další uvolněné místo u Nejvyššího soudu neobsadí druhá strana, což se teď jeví velice pravděpodobně.“

Soudkyně Batemanová tiše odvětila: „A proč si prezident myslí, že se moje místo brzy uvolní?“

Ronald Evers sklonil hlavu a zavřel oči, jako by se modlil nebo rozjímal. „Je to delikátní záležitost,“ pravil vlídně jako kněz při zpovědi, „ale vždycky jsme spolu jednali upřímně. Patříš mezi nejlepší soudce Nejvyššího soudu, které tahle země kdy měla, a nemám nejmenší pochybnosti, že se v historii zařadíš mezi jména jako Brandeis nebo Frankfurter. Ale vím, že si budeš chtít zachovat tvář, a tak si musíš položit velice tvrdou otázku: Kolik let mi ještě zbývá?“ Zvedl hlavu a pohlédl jí přímo do očí. „Brandeis, Cardozo nebo Holmes své působení u soudu přetáhli. Zůstali tam, i když už měli nejlepší roky za sebou.“

Soudkyně Batemanová před jeho pohledem neuhnula. „Nedáš si trochu kávy?“ zeptala se nečekaně. Pak spiklenecky ztišila hlas a špitla: „Mám sachertorte. Přivezla jsem si ho od Demela z Vídně, i když mi ho doktoři zakazují.“

Evers si poklepal na své ploché břicho. „Snažím se jíst zdravě. Ale díky.“

„Takže mi dovol, abych ti upřímnost oplatila upřímností. Dobře znám skoro každého trochu dobrého soudce v Americe a nemám pochyby, že prezident najde vysoce kvalifikovaného a mimořádně inteligentního právního vědce se širokým záběrem. Ale něco ti prozradím. Nejvyšší soud si žádá léta učení. Člověk nemůže jen tak přijít a očekávat, že bude něco rozhodovat. Zkušenosti a praxi nic nenahradí. Jestli jsem se tady něco naučila, tak to byl význam zkušeností. Z nich totiž pramení skutečná moudrost.“

Host byl na tento argument připraven. „U soudu jistě není nikdo moudřejší než ty. Ale máš zdravotní problémy. Mladší už nebudeš.“ Smutně se usmál. „Vím, že to zní hrozně, ale člověk tomu neuteče.“

„Ale já se do hrobu ještě nechystám,“ zablesklo se jí v oku. Vtom zazvonil telefon vedle jejího křesla a oba je vylekal. Zvedla sluchátko. „Prosím?“

„Nerada vás ruším,“ ozvala se dlouholetá sekretářka Pamela, „ale volá pan Holland. Chtěla jste, abych vám ho vždycky přepojila.“

„Vezmu si to v kanceláři.“ Položila telefon a s obtížemi se postavila. „Omluvíš mě na chvilku, Rone?“

„Můžu počkat venku,“ řekl Evers, vstal a podepřel ji.

„Ale no tak. Zůstaň tady. A jestli si to rozmyslíš s tím sachertorte, Pamela je vedle.“

Soudkyně Batemanová zavřela dveře do pracovny a s námahou se odbelhala ke svému oblíbenému křeslu. „Pan Holland?“

„Paní soudkyně, promiňte, že vyrušuji,“ řekl hlas ve sluchátku, „ale vyskytl se jistý problém a myslel jsem, že byste nám s ním mohla pomoct.“

Chvíli poslouchala a pak řekla: „Mohla bych někam zavolat.“

„To byste byla velice hodná,“ odvětil muž. „Nedovolil bych si vás obtěžovat, kdyby to nebylo tak naléhavé.“

„Neomlouvejte se. Nikdo přece nemáme zájem o problémy. A už vůbec ne teď.“

Ještě chvíli ho poslouchala a pak řekla: „Věříme, že děláte správnou věc.“

Po další odmlce dodala: „Brzy na shledanou.“ A zavěsila.

CURYCH

Po Limmatquai, nábřeží řeky Limmat, se proháněl ledový vítr. Než se řeka vlije do Curyšského jezera, protéká přímo srdcem Curychu, a rozděluje tak město na dvě odlišné poloviny: na Curych vysokých financí a drahých obchodů, a Altstadt, úchvatné středověké Staré město. Řeka Limmat se třpytila v časně ranním světle. Nebylo ještě ani šest hodin, ale lidé už chodili do práce, vyzbrojení aktovkami a deštníky. Obloha byla zatažená a pochmurná, i když déšť bezprostředně nehrozil. Obyvatelé Curychu však věděli své.

Ben napjatě kráčel po promenádě kolem Zunfthausen, starých cechovních domů ze třináctého století, za jejichž okny v olověných mřížkách nyní sídlily luxusní restaurace. Na Marktgasse zabočil doleva a vstoupil do bludiště úzkých dlážděných uliček tvořících Staré město.

Po několika minutách našel Trittligasse, ulici lemovanou středověkými kamennými budovami, zčásti přestavěnými na obytné domy.

Takový byl i dům s číslem 73. V malém mosazném rámečku vedle hlavních dveří bylo jen šest jmen vyražených bílými písmeny do černých plastových štítků.

Jedním z nájemníků byl M. DESCHNER.

Ben prošel bez zpomalení kolem a dával si pozor, aby nevyvolal nežádoucí pozornost. Možná trpěl zbytečným stihomamem, ale co když ho sledovali špioni Společnosti? Nechtěl jen tak přistoupit ke dveřím a tím Lieslina bratrance ohrozit. Podivná návštěva by sama o sobě mohla vzbudit nežádoucí zájem. Byť by byla pravděpodobnost sledování sebemenší, musel dodržovat základní bezpečnostní opatření.

O hodinu později zazvonil na adrese Trittligasse 73 zaměstnanec roznáškové služby ve výrazné oranžovočerné uniformě Blümchengallene. To je nejluxusnější curyšské květinářství a jeho barevně odění zaměstnanci nejsou v nejbohatších čtvrtích města ničím neobvyklým. Muž držel velkou kytici bílých růží. Růže skutečně pocházely Z Blümchengaflerie. Uniforma však z bazaru charity jedné katolické farnosti na druhé straně města.

Po několika minutách muž zazvonil znovu. Tentokrát z reproduktoru zapraskal hlas. „Ano?“

„Tady Peter Hartman.“

Dlouhá pauza. „Prosím?“

„Peter Hartman?“

Ještě delší ticho. „Pojď do druhého patra, Petere.“

Bzučák otevřel dveře a Ben se ocitl v temné vstupní hale. Odložil květiny na mramorový stolek a vykročil po ošlapaných kamenných schodech, které strmě stoupaly do šera.

Liesl mu dala adresy i telefonní čísla Matthiase Deschnera domů i do práce. Ben se rozhodl, že za ním zajde bez ohlášení domů. Časnou hodinu si vybral proto, aby měl jistotu, že ho zastihne. Dobře věděl, že Švýcaři úzkostlivě dodržují pracovní dobu, která obvykle začíná mezi devátou a desátou. Proč by byl Deschner jiný? Liesl tvrdila, že mu důvěřuje — dokonce „naprosto“ — ale Ben už nemohl věřit vůbec nikomu a ničemu. Proto trval na tom, aby ho Liesl u bratrance předem neohlásila. Chtěl právníka překvapit, zastihnout ho v nedbalkách a sledovat jeho opravdovou nenacvičenou reakci na setkání s mužem, kterého pokládal za Petera Hartmana. Nebo už Deschner o Peterově vraždě věděl?

Dveře se otevřely. Před Benem stanul Matthias Deschner v zeleném županu. Byl menší, měl pobledlou hrubou tvář, silné dioptrické brýle s kovovou obroučkou a nazrzlé vlasy zvlněné na spáncích. Ben ho odhadoval na padesát let.

Oči měl rozšířené překvapením. „Panebože,“ vyhrkl. „Co to máš na sobě? Nestůj tam — pojď dál, pojď dál.“ Zavřel za Benem dveře a zeptal se: „Dáš si kafe?“

„Díky.“

„Co tady děláš?“ zašeptal Deschner. „Je Liesl…?“

„Já nejsem Peter. Jsem jeho bratr Ben.“

„Cože? Jeho bratr? Panebože!“ zalapal Deschner po dechu. Otočil se na podpatku a vrhl na Bena vyděšený pohled. „Takže ho našli?“

„Peter už je pár dní po smrti.“

„Ježíšikriste,“ vydechl. „Ježíšikriste. Oni ho našli! Vždycky se toho tak bál.“ Vtom se Deschner zarazil a zhrozil se: „A co Liesl?“

„Liesl se nic nestalo.“

„Zaplaťpánbů.“ Otočil se k Benovi. „Chci říct, abyste rozuměl…“

„To nic. Já vám rozumím. Je to vaše krev.“

Deschner přistoupil k servírovacímu stolku a nalil Benovi kávu do porcelánového šálku. „Jak se to stalo?“ zeptal se zasmušile. „Tak ven s tím, proboha!“

„Banka, kde jste měl schůzku ráno před tím masakrem na Bahnhofstrasse, určitě zafungovala jako alarm,“ řekl Deschner. Napjatě seděli u stolu naproti sobě. Ben shodil volnou oranžovočernou uniformu a odhalil civilní oblečení. „Švýcarská Union banka vznikla sloučením několika starších bank. Možná tam bylo staré důležité konto, střežené jako oko v hlavě. Možná ho měl na starosti právě jeden z lidí, s nimiž jste se sešel. Třeba asistent nebo normální úředník. Informátor, který dostal seznam sledovaných osob.“

„Založila si ho společnost, o které mluvili Liesl s Peterem, nebo jedna z jejích odnoží?“

„Nejspíš ano. Všechny obří firmy si pěstují dlouhodobě dobré vztahy s důležitými švýcarskými bankami. Z úplného seznamu zakladatelů vyčteme jména podezřelých.“

„Ukázal vám Peter ten seznam?“

„Ne. Nejdřív mi ani neřekl, proč si chce otevřít účet. Věděl jsem jen to, že se jedná o mizivou částku. Peter měl ve skutečnosti zájem o trezor, který k němu dostal. Potřeboval si tam prý uložit dokumenty. Nevadí vám, když si zapálím?“

„Jste doma.“

„To ano, ale vy Američané jste v otázce kouření hotoví fašisti, jestli mi prominete ten výraz.“

Ben se usmál. „Všichni ne.“

Deschner vytáhl cigaretu Rothmans z krabičky vedle talíře se snídaní a zapálil si levným umělohmotným zapalovačem. „Peter trval na tom, aby konto nebylo na jeho jméno. Bál se — jak se ukázalo, nikoli bezdůvodně — že jeho nepřátelé by mohli mít v bankách kontakty. Chtěl si ho otevřít pod falešným jménem, ale to už nejde. Místní banky zpřísnily režim. Podlehly tlaku zvenčí, hlavně z Ameriky. V sedmdesátých letech začaly naše banky při zakládání konta požadovat pas. Dřív si člověk mohl otevřít konto i poštou. To už teď nejde.“

„Takže si ho založil na své pravé jméno?“

„Ne. Na moje jméno. Já jsem majitelem účtu, ale Peter byl ‚bezprostředním uživatelem‘, jak se tomu říká.“ Vyfoukl oblak kouře. „Konto jsme museli jít založit spolu, ale Peterovo jméno se objevilo jen na jednom formuláři, který viděl jedině příslušný úředník. Ten formulář slouží k ověření totožnosti uživatele a zakládá se do spisů.“ V jiné místnosti zazvonil telefon.

„Která banka to byla?“

„Vybral jsem Handelsbank Schweiz AG, protože je malá a diskrétní. Měl jsem klienty, jejichž peníze nebyly, řekněme, úplně čisté, a ti si Handelsbank velice pochvalovali.“

„Znamená to, že máte přístup do Peterova trezoru?“

„Bohužel ne. Budete muset jít se mnou. Jako určená osoba a dědic uživatele.“

„Rád bych zašel do banky hned, pokud možno.“ Vzpomněl si na Schmidovy výhrůžky, že se nemá vracet, a pokud dohodu poruší, bude nežádoucí osobou a čeká ho okamžité zadržení.

Telefon nepřestával zvonit. Deschner zamáčkl cigaretu o talířek. „No dobře. Jestli vám to nebude vadit, zvedl bych ten telefon. Pak si musím zavolat a přeložit schůzku, kterou jsem si naplánoval na půl desátou.“

Zamířil do sousední místnosti, své pracovny, a po pár minutách se vrátil. „Tak dobře, můžeme jít. Dalo se to odložit.“

„Díky.“

„Prosím. Účet spravuje viceprezident banky Bernard Suchet a ten má všechny příslušné papíry. Má i fotokopii Peterova pasu. Myslí si, že je už čtyři roky po smrti. O té nedávné tragédii nikdo neví. Vaše vlastní totožnost se dá snadno ověřit.“

„Dostal jsem se do Švýcarska poněkud neobvyklým způsobem,“ řekl Ben. Pečlivě vážil slova. „Můj pas neviděli ani celníci, ani cizinecká policie. Co když dá banka echo úřadům?“

„Radši nebudeme myslet na nejhorší. Počkejte, něco na sebe hodím a můžeme jít.“

14

Anna se otočila ke kapitánu Bolgoriovi. „Cože? Tělo bylo zpopelněno? Sakra, měli jsme přece dohodu…!“

Paraguayský detektiv pokrčil rameny, rozpřáhl ruce a vrhl na ni vyděšený pohled. „Agentko Navarrová, prosím vás, tyhle věci probereme potom, ne před pozůstalou…“

Anna ho ignorovala a znovu se obrátila na vdovu. „Řekli vám, že bude pitva?“ chtěla vědět.

„Nezvyšujte na mě hlas,“ vyštěkla Consuela Prosperiová. „Nejsem zločinec.“

Anna šlehla zlostným pohledem po Bolgoriovi. „Věděl jste, že tělo jejího manžela má být zpopelněno?“ Jasně že to věděl, ten parchant.

„Agentko Navarrová, říkal jsem vám přece, že to není v mojí kompetenci.“

„Ale věděl jste to, nebo ne?“

„Něco jsem zaslechl. Ale jsem moc malý pán, pochopte to, prosím vás.“

„Už jste skončili?“ zeptala se Consuela Prosperiová.

„Ještě ne,“ zpražila ji Anna. „Nutil vás někdo ke kremaci?“

„Pane kapitáne, odveďte ji, prosím, z mého domu.“

„Přijměte mou omluvu, madam,“ řekl Bolgorio. „Agentko Navarrová, musíme jít.“

„Ještě jsme neskončili,“ pravila Anna klidně. „Tlačili na vás, viďte?“ oslovila seňoru Prosperiovou. „Co vám řekli? Že když nesvolíte, zmrazí vaše peníze, nebo vám k nim znemožní přístup?“

„Odveďte ji z mého domu, kapitáne!“ poručila vdova zvýšeným hlasem.

„Agentko Navarrová, já vás prosím…“

„Seňoro,“ řekla Anna, „něco vám povím. Čirou náhodou vím, že významná část vašich aktiv je uložena v investičních fondech a akciích v USA i v cizině. Pokud americká vláda dostane podezření, že jste součástí mezinárodního zločinného spiknutí, může vám ten majetek zabavit.“ Vstala a zamířila ke dveřím. „Okamžitě volám do Washingtonu.“

Za jejími zády vdova vykřikla: „To přece nemůže! Ujistil jste mě, že mé peníze budou v bezpečí, když…“

„Buďte zticha!“ vyštěkl náhle detektiv. Anna se překvapeně otočila a uviděla, jak Bolgorio stojí čelem k vdově. Jeho servilnost byla tatam. „Zařídím to.“

Vykročil k Anně a vzal ji za loket.

Před branou sídla Prosperiových se Anna zeptala: „Co se to snažíte krýt?“

„Neměla byste se v těch věcech šťourat,“ odsekl Bolgorio zlobně. Náhle z něj čišela nečekaná sebejistota. „Tady nejste doma, ale na návštěvě.“

„Jak to bylo? Že by příkaz k pitvě někdo ‚ztratil‘ nebo ‚založil‘? Někdo vás podplatil. Je to tak?“

„Co vy víte, jak to chodí v Paraguayi?“ ucedil Bolgorio a přitáhl se nepříjemně blízko k ní. Cítila jeho horký dech a prskání. „Spoustě věcí nerozumíte.“

„Vy jste věděl, že tělo už neexistuje. Od okamžiku, kdy jsem vám zavolala, mi něco nehrálo. Věděl jste, že v márnici na mě žádná mrtvola nečeká. Jedno mi řekněte: dostal jste rozkaz, nebo vám zaplatili? Odkud ten pokyn přišel — shora, nebo úplně odjinud?“

Bolgorio se nezalekl a mlčel.

„Kdo nařídil zpopelnění?“

„Líbíte se mi, agentko Navarrová. Jste moc hezká. Nechci, aby se vám něco stalo.“

Chtěl ji zastrašit a bohužel se mu to povedlo. Vrhla na něj prázdný pohled. „Chcete mi vyhrožovat?“

„To není výhrůžka. Byl bych opravdu nerad, kdyby se vám něco stalo. Musíte mě vyslechnout a pak okamžitě odjet ze země. Vysoko v našem státním aparátu sedí páni, kteří nad lidmi, jako jsou Prosperiovi, drží ochrannou ruku. Peníze jdou z kapsy do kapsy. Spousty peněz. Když nasadíte vlastní život, ničeho nedosáhnete.“

Aha, pomyslela si Anna, ty asi nevíš, s kým máš tu čest. Takhle mi vyhrožovat, to je jako dráždit býka červeným hadrem.

„Nařídil jste kremaci vy osobně?“

„Prostě byla, nic víc nevím. Říkal jsem vám, že jsem malý pán.“

„Takže někdo musel vědět, že Prosperi nezemřel přirozenou smrtí. Proč by jinak ničil důkazy?“

„Kladete mi otázky, na které neumím odpovědět,“ odvětil klidně. „Moc vás prosím, agentko Navarrová, dávejte si pozor. Jistí lidé chtějí všechno udržet pod pokličkou.“

„Vy myslíte, že dali Prosperiho zabít a nechtějí, aby se na to přišlo?“

Bolgorio odvrátil zrak, jako by nad něčím přemýšlel. „Zapřu, že jsem vám tohle kdy řekl. Než jste sem přišla, volal jsem na pečovatelskou službu. Když jsem zjistil, že vyšetřujete Prosperiho smrt. Přišlo mi logické se tam zeptat.“

„A?“

„Náhradní sestra — ta, která byla u Prosperiho v době smrti… Ona zmizela.“

Anna cítila, jak se jí svírá žaludek. Já věděla, že to není normální, napadlo ji.

„Jak se ke službě dostala?“

„Prý měla vynikající doporučení. Říkala, že bydlí kousek odsud a kdyby něco potřebovali… V téhle oblasti se starala o tři lidi a všichni si ji chválili. Když Prosperiho pravidelná noční pečovatelka náhle onemocněla, byla k dispozici náhradnice a…“

„Nemůžou se s ní nějak spojit?“

„Jak jsem řekl, zmizela.“

„Ale co bankovní konto? Museli jí přece někam posílat výplatu.“

„Platili jí v hotovosti. V naší zemi to není nic zvláštního. Udaná domácí adresa byla falešná. Když jsme si na ni posvítili zblízka, zjistili jsme, že falešné je všechno. Jako by hrála roli určenou jen pro tuhle příležitost. A když svůj úkol splnila, roli zrušili.“

„To vypadá na profesionální práci. Chci mluvit s pečovatelskou službou.“

„Nic se nedozvíte. A já vám v tom nepomůžu. I tak jsem vám už toho řekl až moc. Prosím vás, okamžitě odjeďte. Existuje spousta způsobů, jak tady příliš zvědavý cizinec může přijít k úrazu. Zvlášť když mocní nechtějí, aby jisté věci vyšly najevo. Musíte odjet — prosím.“

Věděla, že to myslí naprosto vážně. Nebyla to jen planá výhrůžka. Anna měla svou hlavu a strašně nerada se vzdávala. Jenže někdy je lepší držet se zpátky, řekla si. Někdy je nejdůležitější přežít.

CURYCH

Když Ben Hartman a Matthias Deschner kráčeli po Löwenstrasse, začalo mrholit. Obloha byla ocelově šedá. Lípy po obou stranách ulice šuměly ve větru. Hodiny na věži melodicky odbíjely devátou. Prostředkem vozovky projížděly tramvaje — šestka, třináctka, jedenáctka — a při každé zastávce skřípěly. Všude bylo plno nákladních vozů zásilkové služby FedEx: Curych je hlavním městem světového bankovního kapitálu, a jak Ben dobře věděl, bankovnictví je odvětví, kde hraje čas velkou roli. Bankéři spěchali do práce s deštníky v ruce. Opodál se hihňaly dvě mladé Japonky. Nenatřené dřevěné lavičky stály opuštěné pod lipami.

Mrholilo, po chvíli přestalo a opět začalo. Došli na frekventovaný přechod pro chodce na křižovatce Löwenstrasse a Lagerstrasse. Sídlo Société de Banque Suisse bylo prázdné, právě procházelo rekonstrukcí.

Kolem prošla dvojice Italů s módním strništěm na tvářích. Oba měli stejné bundy z černé kůže a kouřili. Za starší dámou se linula vůně parfému Shalimar.

Deschner, který měl na sobě nevkusné kostkované sako a nepadnoucí černý plášť, se zastavil u bílé kamenné budovy s mosaznou destičkou u vchodu. Ozdobným písmem na ní bylo vyryto: HANDELSBANK SCHWEIZ AG.

Deschner otevřel těžké prosklené dveře.

Před kavárnou na protější straně ulice zatím seděl štíhlý mladík, ukrytý pod červeným slunečníkem s nápisem Coca-Cola. Měl na sobě pracovní kalhoty barvy khaki, modrý nylonový batoh a tričko. Popíjel limonádu z lahve, líně listoval hudebním časopisem a přitom mluvil do mobilního telefonu. Čas od času se podíval na vchod do banky naproti.

Skleněné dveře se automaticky otevřely. Chvíli stáli ve stísněném prostoru a pak se s tichým zabzučením rozestoupily další dveře.

Hala banky Handelsbank byla velká místnost s mramorovou podlahou, až na elegantní černý stůl na vzdálenějším konci zcela prázdná. Za stolem seděla žena s bezdrátovými sluchátky a tiše hovořila do mikrofonu. Když vešli, zvedla oči.

„Guten Morgen,“ řekla. „Kann ich Ihnen helfen?“

„Ja. Guten Morgen. Wir haben eine Verabredung mit Dr. Suchet.“

„Sehr gut, mein Herr. Einen Moment.“ Opět tiše promluvila do mikrofonu. „Er wird gleich unten sein, um Sie zu sehen.“

„Bernard Suchet se vám bude líbit,“ řekl Deschner. „Je velice solidní bankéř ze staré školy. Žádný mladý pošuk, jakých se teď v Curych vyrojila spousta.“

I kdyby to byl třeba Charles Manson, tak je mi to úplně fuk, pomyslel si Ben.

Ocelové dveře výtahu se s cinknutím otevřely. Vyšel z nich mohutný muž s kulatými rameny ve tvídovém saku a podal ruku nejprve Deschnerovi a pak Benovi. „Es freut mich Dich wiederzusehen, Matthias,“ zvolal a pak se obrátil k Benovi. „Velice mě těší, pane Hartmane. Pojďte, prosím, za mnou.“

Společně vyjeli výtahem, z jehož stropu shlížela diskrétní kamera. Suchet se nepřestával tvářit přívětivě. Měl masivní brýle s obdélníkovými skly, dvojitou bradu a velké břicho. Na kapsičce košile měl vyšit monogram. Čtverec látky v kapse dokonale ladil s kravatou. Manažer, jak má být, pomyslel si Ben. Místo obleku tvídové sako: nemusel nosit předpisové bankéřské oblečení.

Ben ho pozorně sledoval a hledal sebemenší stopy podezření. Ale Suchet měl na tváři obvyklý profesionální výraz.

Výtah se otevřel v čekárně, pokryté vysokým béžovým kobercem ode zdi ke zdi a zařízené skutečnými starožitnostmi, nikoli jejich napodobeninami. Prošli místností ke dveřím, kde Suchet vložil kartičku, kterou nosil na řetízku kolem krku, do elektronického čtecího zařízení.

Suchetova kancelář byla prostorná světlá místnost na začátku chodby. Na dlouhém stole se skleněnou pracovní deskou stál jediný předmět: počítač. Suchet se k němu posadil, Deschner s Benem usedli proti stolu. Vešla žena středního věku se dvěma šálky espressa a dvěma sklenkami vody na stříbrném podnose a položila je na stůl před hosty. Poté vstoupil mladý muž a podal doktoru Suchetovi jakési desky.

Suchet je otevřel. „Takže vy jste Benjamin Hartman,“ zeptal se, zvedl oči od spisu a upřeně se zadíval na Bena.

Ben přikývl. Sevřel se mu žaludek.

„Obdrželi jsme doplňkovou dokumentaci, která potvrzuje, že jste jediným dědicem ‚bezprostředního uživatele‘ tohoto účtu. Souhlasí?“

„Ano.“

„Z právního hlediska mě vaše dokumentace uspokojila. A na pohled je jasné, že jste opravdu bratr Petera Hartmana.“ Usmál se. „Takže jak vám mohu pomoci, pane Hartmane?“

Trezory Handelsbanky se nacházely v suterénu budovy. Prostor s nízkým stropem plným zářivek nebyl zdaleka tak elegantní a moderní jako horní patra. Z úzké chodby vedlo několik očíslovaných dveří, nejspíš do trezorů velkých jako místnost. Ben si všiml několika větších výklenků lemovaných mosazí. Při bližším pohledu zjistil, že to jsou bezpečnostní schránky různé velikosti.

U vchodu do výklenku s číslem 18C se doktor Suchet zastavil a podal Benovi klíč. Nenaznačil, který ze stovek trezorů je Peterův. „Předpokládám, že chcete mít soukromí,“ řekl. „Necháme vás o samotě. Až skončíte, můžete mi zavolat,“ ukázal na bílý telefon na ocelovém stole uprostřed místnosti.

Ben pohlédl na nekonečné řady trezorů. Nevěděl, co má dělat. Měla to být zkouška? Nebo Suchet prostě předpokládal, že Ben číslo trezoru zná? Ben se podíval na Deschnera, který pravděpodobně vycítil jeho rozpaky, ale bůhvíproč nic neříkal. Pak se znovu podíval na klíč a uviděl na něm vyražené číslo. Že mě to nenapadlo hned.

„Děkuji,“ řekl. „Já už si poradím.“

Oba Švýcaři odešli v družném rozhovoru. Ben si všiml kamery u stropu. Její červená kontrolka svítila.

Našel trezor 322, malou schránku zhruba v úrovni očí, a otočil klíčkem.

Panebože, pomyslel si s rozbušeným srdcem, co tam může být? Petere, cos tam schoval, že tě to stálo život?

Uvnitř ležela jakási obálka z tuhého voskového papíru. Když ji vytáhl, s překvapením zjistil, že je tenká.

Obálka skrývala jedinou věc — a nebyl to list papíru.

Byla to fotografie o velikosti asi 18 krát 13 centimetrů.

Vyrazila mu dech.

Snímek zachytil skupinu mužů. Někteří na sobě měli nacistické uniformy, jiní obleky ve stylu čtyřicátých let a pláště. Řadu z nich okamžitě poznal. Giovanni Vignelli, velký italský průmyslník z Turína, automobilový magnát, jehož obří továrny dodávaly italské armádě naftové motory, železniční vagony i letadla. Šéf Royal Dutch Petroleum sir Han Detwiler, xenofobní Holandan. Legendární zakladatel prvních a největších amerických aerolinek. Některé z tváří nepoznával, ale viděl je v učebnicích dějepisu. Několik mužů mělo pod nosem knírek. Včetně pohledného tmavovlasého mladíka, který stál vedle nadutého nacistického funkcionáře se světlýma očima, který byl Benovi povědomý, i když toho o historii Německa věděl málo.

Ne, to snad není pravda.

Nacistu, jehož tvář už někde viděl, nepoznával.

Ten pohledný mladík byl nepochybně jeho otec.

Max Hartman.

Na dolním bílém okraji fotografie bylo strojem napsáno: ZÜRICH 1945, SIGMA AG.

Vrátil fotografii do obálky a zastrčil si ji do náprsní kapsy. Cítil, jak ho pálí na kůži.

Bylo nad slunce jasné, že mu otec celý život lhal. Benovi se zatočila hlava. Z omámení ho vytrhl jakýsi hlas.

„Pane Hartmane, byl na vás vydán zatykač. Musíme vás zadržet.“

Ježíšikriste.

Hlas patřil bankéři Bernardu Suchetovi. Nepochybně zavolal místním úřadům. Rychlá kontrola odhalila, že jeho jméno chybí na seznamu turistů, kteří vstoupili do země. Benovi se vybavila Schmidova mrazivá slova: Jestli zjistím, že jste se vrátil, tak se můžete těšit.

Suchet přišel v doprovodu Matthiase Deschnera a dvou členů ochranky s vytasenými zbraněmi.

„Pane Hartmane, Kantonspolizei mě informovala, že jste v naší zemi nelegálně. Což znamená, že jste se dopustil podvodu,“ řekl bankéř. Deschner se tvářil naprosto neutrálně.

„O čem to mluvíte?“ vyštěkl Ben rozhořčeně. Viděli, jak si dává tu fotku do kapsy?

„Musíme vás zadržet do příjezdu policie.“

Ben na něj beze slova zíral.

„Svým jednáním jste porušil švýcarský trestní zákon,“ pokračoval Suchet hlasitě. „Vypadá to, že jste se dopustil i dalších přestupků. Odejít smíte pouze v doprovodu policie.“

Deschner mlčel. Ben v jeho očích spatřil cosi jako strach. Proč nic neříká?

„Pánové, doprovoďte, prosím, pana Hartmana do bezpečnostní místnosti číslo čtyři. Pane Hartmane, máte zakázáno si s sebou cokoli brát. Tímto jste zadržen a počkáte si na oficiální zatčení.“

Strážní k němu přistoupili s namířenými zbraněmi.

Ben vstal a v doprovodu strážných vykročil chodbou. Když procházel kolem Deschnera, právník neznatelně pokrčil rameny.

Peterovo varování: Patří jim prakticky půlka policajtů. Schmidova hrozba: Einwanderungsbehörde vás může držet ve vazbě rok, než se váš případ dostane k soudu.

Zadržení si nemohl dovolit. Neděsila ho možnost, že ho zabijí nebo zavřou, ale skutečnost, že bude konec s jeho pátráním. Peterova snaha přijde vniveč. Společnost vyhraje.

To nesměl připustit. Za žádnou cenu.

Jak Ben věděl, bezpečnostní místnosti jsou prostory, kde se posuzuje hodnota cenností, jako jsou zlato, drahokamy či dluhopisy na doručitele v případě, že si majitel vyžádá oficiální ocenění uložených majetků. Místnosti se nemohly chlubit nedobytností trezoru, ale byly skutečně bezpečné, měly pancéřové dveře a dění uvnitř hlídaly kamerové systémy. U vchodu do zimmer vier jeden ze strážných mávl elektronickou čtečkou kolem blikající červené kontrolky. Když se dveře odemkly, ukázal Benovi, aby šel první. Oba strážní ho následovali. Pak dveře třikrát zřetelně cvakly a zavřely se.

Ben se rozhlédl. Místnost byla jasně osvětlená a střídmě zařízená. Těžko by se zde ztratil jediný drahý kamínek. Na podlaze se temně leskly břidlicové dlaždice. Dlouhý stůl z naprosto čirého plexiskla doplňovalo šest šedých kovových skládacích židlí.

Jeden ze strážných — statný tlouštík, jehož červená masitá tvář prozrazovala, že žije z hovězího a piva — ukázal Benovi, aby se posadil na židli. Ben poslechl až po chvíli. Poté oba strážní vrátili zbraně do pouzder, ale dali mu nepokrytě najevo, že kdyby snad nechtěl spolupracovat, bez váhání použijí fyzickou sílu.

„Takže budeme čekat, ja?“ prohodil druhý strážný anglicky s těžkým přízvukem. Měl světlehnědé vlasy ostříhané na ježka a byl štíhlejší a nejspíš i mnohem rychlejší než jeho kolega. A nepochybně také chytřejší. Ben se k němu otočil. „Kolik vám tady platí? Víte, já mám peněz spoustu. Můžu vám zajistit pohodlný život. Vy pomůžete mně a já zas vám.“ Nijak nezakrýval čiré zoufalství. Buď si dají říct, nebo ne.

Hubenější strážný si odfrkl a zavrtěl hlavou. „Měl byste to říct pořádně nahlas, aby to zachytily mikrofony.“

Strážní neměli důvod věřit, že by Ben dodržel slovo, a on jim jako zadržený nemohl dát žádné záruky. Jejich pohrdavá shovívavost však Bena povzbudila: nejlepší by pro něj bylo, kdyby ho podcenili. Ben vstal, zasténal a chytil se za břicho.

„Sednout,“ poručil strážný rázně.

„Trpím klaustrofobií… Nevydržím… v malých uzavřených prostorech!“ Ben mluvil čím dál zoufalejším tónem, který hraničil až s hysterií.

Strážní se po sobě podívali a posměšně se zasmáli — na tak průhlednou fintu rozhodně nenaletí.

„Pánové, já to nehraju,“ vyhrkl Ben ještě naléhavěji. „Panebože, jak vám to mám vysvětlit? Mám… žaludeční neurózu. Musím okamžitě na záchod, nebo… nebo to nevydržím.“ Snažil se hrát roli přitroublého rozmazleného Američana. „Stres je na to nejhorší! Potřebuju svoje sedativa! Sakra, musím si vzít valium! Mám strašnou klaustrofobii — nemůžu být v uzavřených prostorech. Prosím vás!“ Při řeči začal divoce křivit tvář a šermovat rukama, jako by dostal záchvat náhlé úzkosti.

Hubený strážný ho sledoval s pobaveným úšklebkem. „Budete si to muset vyřídit na vězeňské ošetřovně.“

Ben k němu přistoupil se šíleným výrazem v tváři. Pohledem šlehl po pouzdru se zbraní a pak se znovu zadíval na hubeného muže. „Prosím vás, vy tomu nerozumíte!“ Ještě divočeji zamával rukama. „Dostanu záchvat úzkosti! Potřebuju na záchod! Potřebuju něco na uklidnění!“ Bleskově chňapnul oběma rukama po pouzdru na boku strážného a vytáhl z něj revolver s krátkou hlavní. Se zbraní v ruce ustoupil o dva kroky. Představení skončilo.

„Ruce vzhůru,“ poručil statnému strážnému. „Nebo střelím a oba vás oddělám.“

Strážní si vyměnili pohledy.

„A teď mě odsud jeden z vás odvede. Nebo vás oba odprásknu. Je to dobrý obchod. Berte, dokud nabízím.“

Strážní se rychle poradili ve švýcarské němčině. Pak ten hubený řekl: „Střílet by byla velká hloupost, i kdybyste to uměl, o čemž pochybuju. Do konce života byste nevylezl z kriminálu.“

Jeho tón se Benovi nelíbil: byl ostražitý, znepokojený, ne však vyděšený. Strážný neztrácel nervy. Předchozí Benova demonstrace slabosti možná zapůsobila až příliš. Ben cítil, že ho stále do jisté míry podceňují. Náhle věděl, co musí říct. „Takže vy myslíte, že bych nevystřelil?“ ucedil znuděně, z jeho očí však sršely blesky. „Na Bahnhofplatzu už jsem jich odpráskl pět. Další dva už to nevytrhnou.“

Strážní zkoprněli, jejich blahosklonnost byla náhle tatam. „Das Monster vom Bahnhofplatz,“ zachroptěl tlouštík s výrazem hrůzy. Z jeho růžolící tváře zmizela veškerá krev.

„Ty!“ štěkl na něj Ben, aby využil okamžité výhody. „Dostaneš mě odsud.“ Obézní strážný v mžiku otevřel automatické dveře. „Jestli chceš žít, drž se zpátky,“ poručil Ben hubenějšímu a zjevně chytřejšímu. Dveře se za nimi zavřely. Tři tlumená cvaknutí potvrdila, že zámky elektronicky zaklaply na své místo.

Ben postrkoval strážného po béžovém koberci chodby. Záznamy kamerového systému nejspíš sloužily k archivaci, těžko je někdo sledoval v reálném čase, úplnou jistotu však Ben mít nemohl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Ben. „Wie heissen Sie?“

„Laemmel,“ zavrčel strážný. „Christoph Laemmel.“ Došel na konec chodby a začal zahýbat doleva.

„Ne,“ sykl Ben. „Tudy ne! Předem nepůjdeme. Vyvedete mě zadem. Služebním vchodem.“

Leammel se zmateně zarazil. Ben mu přiložil revolver k jednomu z rudých uší. Strážný ucítil chladný kov a zrychleným krokem ho zavedl na zadní schodiště z ošklivé vroubkované oceli, které dramaticky kontrastovalo s naleštěnou okázalostí veřejných prostor banky. Šero na schodech jen trochu zmírňovaly slabé žárovky trčící ze zdí na každém odpočívadle.

Těžké boty strážného hlasitě klapaly po kovových schodech.

„Ticho,“ řekl Ben německy. „Nedělejte hluk, nebo uslyšíte poslední ránu v životě.“

„Nemáte šanci,“ vysoukal ze sebe Laemmel tichým vystrašeným hlasem. „Vůbec žádnou šanci.“

Nakonec došli k širokým dvoukřídlým dveřím, které vedly do zadní uličky. Ben se přesvědčil, že se dají otevřít zevnitř. „Tady náš menší společný výlet končí.“

Laemmel zavrčel: „Vy si myslíte, že venku budete ve větším bezpečí?“

Ben vkročil do zšeřelé uličky a ucítil na rozpálené tváři chladivý vzduch. „Polizei vás snad nemusí zajímat,“ řekl s napřaženou zbraní.

„Die Polizei?“ odvětil Laemmel. „O nich nemluvím.“ Odplivl si.

Benovi se sevřel žaludek strachem. „A o kom teda?“ zajímal se. Sevřel revolver oběma rukama a pozvedl ho k Laemmelovým očím. „Ven s tím!“ řekl se zuřivým soustředěním. „Řekněte mi, co víte!“

Laemmel náhle prudce vydechl a Benovi skrápěla tvář teplá červená tříšť. Kulka roztrhla muži krk. Nestiskl snad omylem spoušť? Odpověď mu dala druhá rána kousek od jeho hlavy. Mířil na ně ostřelovač.

Ježíšikriste! To snad už ne!

Strážný padl tváří na zem a Ben se vrhl do vlhké uličky. Uslyšel třesknutí, jako by z dětské pistolky, pak kovovou ozvěnu a na velkém kontejneru vlevo od něj se náhle objevil důlek. Střelba přicházela zprava.

Ben ucítil teplé škrábnutí na rameni a skočil za kontejner: dočasný úkryt, ale lepší než nic. Koutkem oka zahlédl cosi malého tmavého — asi vyplašená krysa. Rychle! Betonová zídka, která oddělovala dvůr banky od sousedního pozemku, byla vysoká po ramena. Ben si zastrčil zbraň za opasek, oběma rukama se vyhoupl na zeď a přelezl ji. Od Usteristrasse jej dělila krátká pěšina. Sevřel revolver a divoce pálil třemi různými směry. Chtěl, aby se střelec schoval. Potřeboval získat čas. Každá vteřina měla cenu zlata.

Zazněla opětovaná palba. Ben slyšel, jak se kulky zavrtávají do betonu, ale to už byl na druhé straně.

Prudce vyrazil uličkou k Usteristrasse. Rychle, ještě víc! „Utíkej jako o život,“ říkával mu trenér atletiky před každým závodem. Teď jeho slova platila do puntíku.

A co když střelec není sám? Že by poslali celý tým? To snad ne. Benovi vířily hlavou protichůdné myšlenky. Soustřeď se, sakra.

Poloslaný zápach ho navedl k dalšímu kroku. Byl to závan od řeky Sihl, úzké vodní cesty, která se oddělovala od řeky Limmat u Platz-promenade. Ben bez rozhlížení vstoupil do vozovky na Gessner Allee. Vběhl přímo před taxík, jehož vousatý řidič troubil a nadával, když musel zabrzdit. Ben se nakonec dostal na druhou stranu ulice, i když s problémy. Říčku Sihl s náspem vyztuženým škvárovými tvárnicemi měl přímo před sebou. Očima horečně pročesával vodu, až se zaměřil na malý motorový člun, jaký tam nebyl žádnou výjimkou. V člunu seděl jediný člověk: kyprý muž ve slunečních brýlích, který popíjel pivo. Měl rybářský prut, ale zatím nelovil. Díky záchranné vestě vypadal ještě mohutnější. Nechal se unášet řekou do Sihlwaldu, oblíbené přírodní rezervace deset kilometrů jižně od Curychu, v jejíž lesích jsou břehy rovné a protkané menšími potůčky. Tlouštík strhl plastikový obal ze sendviče a odhodil umělou hmotu do vody. Podle švýcarských měřítek to byl hrubý společenský přestupek. Ben se vrhl oblečený do vody a začal plavat kraulem ke člunu. Šaty poněkud brzdily jeho tempo.

Voda byla ledová. Jak by také ne, když pramenila na ledovci. Ben plaval proti pomalému proudu a cítil, jak mu tuhne tělo.

Muž ve člunu se cpal obloženým chlebem a přihýbal si z láhve piva Kronenberg. Ničeho si nevšiml, dokud se malý člun prudce nenaklonil. Nejdřív spatřil dvě ruce s prsty zmodralými chladem a pak celého muže, který se náhle vyšvihl do člunu. Ze zjevně drahého obleku mu crčela voda.

„Was ist das!“ vykřikl Švýcar a leknutím upustil láhev piva. „Wer sind Sie?“

„Potřebuju půjčit člun,“ oznámil mu Ben německy a snažil se ustálit drkotající zuby.

„Nie! Raus!“ Vypadněte! Muž zvedl masivní rybářský prut a výhrůžně s ním máchl.

„Jak chcete,“ řekl Ben, přiskočil k muži a strčil ho do vody. Tlouštík nadnášený záchrannou vestou se komicky plácal na hladině a zlostně prskal.

„Šetřte si dech.“ Ben ukázal k blízkému mostu Zollstrasse. „Tramvají dojedete, kam budete potřebovat.“ Sáhl po škrticí klapce motoru a otočil ji nahoru. Motor zakašlal a pak zaburácel. Člun nabíral rychlost a mířil na jih. Ben nechtěl jet až do lesní rezervace Sihlwald. Stačilo plout necelý kilometr ohybem řeky. Ben ležel na drsné laminátové podlaze člunu a stále měl výhled na vyšší budovy a výlohy podél řeky Sihl. Viděl nevzhlednou krabicovitou stavbu obřího obchodního domu Migros. Zašlé věžičky Schwarzenkirche. Složité fresky na zdech Klathausu. Ben věděl, že by byl pro ostřelovače snadným terčem, jeho pohyb však mohl někdo jen těžko předvídat. Nahmatal v kapse saka obálku. Voskový papír zapraskal, což ho uklidnilo. Předpokládal, že je vodotěsná, ale neměl čas si to ověřovat.

Člun zrychloval a unášel ho pod most Stauffacherstrasse porostlý řasami. Zbývalo ještě dvě stě metrů. Pak zaslechl nezaměnitelné zvuky dálnice: svištění pneumatik po ohlazeném asfaltu, hvízdání vzduchu rozráženého kapotami nákladních i osobních aut, občasné zamečení či basové zatroubení klaksonu, záběry ozubených převodů stovek vozidel ujíždějících s větrem o závod. To všechno splývalo v bílý šum, který sílil a zase slábl jako nějaký mechanický příboj.

Ben stočil hlučný člun k mírně svažité opěrné zdi. Když prudce zastavil, zaslechl škrábnutí laminátového trupu o cihlu. Vyskočil z člunu a rozběhl se k benzinové pumpě, kde předtím nechal vypůjčený range rover. Pumpa byla jen pár minut od Nationalstrasse 3, betonové řeky, v jejíž rušném provozu se chtěl ztratit. Otáčel volantem a přejížděl z pruhu do pruhu. Ucítil přitom bodavou bolest v levém rameni. Pravou rukou si na bolavé místo sáhl a lehce po něm přejel. Další bodnutí, tentokrát ostřejší. Když se podíval na ruku, zjistil, že má prsty lepkavé od kaštanové tuhnoucí krve.

Matthias Deschner seděl na stejném místě naproti Suchetovu stolu, které zaujímal hodinu předtím. Suchet byl mírně předkloněný a tvářil se nervózně.

„Měl jste mě varovat předem,“ vyštěkl bankéř zlostně. „Mohli jsme mu zabránit v přístupu do trezoru!“

„Sám jsem to dopředu nevěděl!“ bránil se Deschner. „Kontaktovali mě teprve včera. Chtěli vědět, jestli ho neschovávám. Taková absurdita!“

„Dobře víte, jak se v takových případech trestá neuposlechnutí.“ Suchetova tvář byla kropenatá vztekem a strachem.

„Vyjádřili se naprosto jasně,“ hlesl Deschner bezbarvě.

„Takže oni se dozvěděli o vašem možném spojení s objektem teprve teď?“

„No jistě. Myslíte, že jsem měl tušení, v čem oba bratři jedou? Nic jsem nevěděl. Nic!“

„Historicky vzato, tahle výmluva k záchraně germánských krků vždycky nestačila.“

„Jedna vzdálená příbuzná mě požádala o pomoc,“ zaprotestoval Deschner. „Neměl jsem tušení, že jde o tak důležitou věc.“

„A vy jste se nezeptal?“

„V naší profesi je zvykem příliš se neptat. S tím snad souhlasíte.“

„A kvůli tomu jsme teď oba v nebezpečí!“ zpražil ho Suchet. „Volali mi, když se ukázal. Měl jsem za to, že chtějí, aby měl přístup do toho trezoru!“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vešla Suchetova sekretářka s malou videokazetou ve zdvižené ruce. „Tohle posílá ochranka, pane.“

„Děkuji, Inge,“ pravil Suchet medově. „Každou chvíli přijede kurýr. Mohla byste zalepit tu kazetu do obálky a předat mu ji?“

„Samozřejmě, pane,“ odvětila sekretářka a vytratila se z kanceláře stejně tiše, jak přišla.

15

V moderní sedmipatrové budově na Schaffhausserstrasse, nedaleko od curyšské univerzity, seděli tři muži v místnosti plné výkonných počítačů a monitorů s vysokým rozlišením. Bylo to studio zapůjčené od jedné multimediální produkční společnosti, která se zabývala kopírováním, čištěním a střihem videozáznamů pro různé bezpečnostní agentury.

Vyzáblý bělovlasý muž v košili s krátkým rukávem, který vypadal mnohem starší než na svých čtyřicet šest let, vytáhl kazetu z videorekordéru pro digitální formát D2 a vložil ji do jedné ze štěrbin v počítači Quantel Sapphire na zpracování videozáznamů. Právě pořídil digitální kopii záznamu z kamerového systému a na speciálním počítači, původně vyvinutém pro britskou zpravodajskou službu M15, se chystal zvětšit obraz.

Bělovlasý muž pracoval v naprosté tichosti. Na britském ministerstvu vnitra kdysi patřil ke špičkovým specialistům na čištění videozáznamů, dokud ho jedna soukromá londýnská bezpečnostní agentura nenalákala na dvojnásobný plat. Dva muži, kteří byli v místnosti s ním, ho prostřednictvím této agentury najali na rychlou práci v Curychu. Neměl ponětí, co jsou zač. Věděl jen to, že mu velice dobře zaplatí. Zařídili mu leteckou přepravu z Londýna do Curychu obchodní třídou.

Dva záhadní muži seděli opodál a bavili se. Mohli to být mezinárodní obchodníci z kterékoli země na světě, i když ve skutečnosti hovořili holandštinou, které odborník na video celkem slušně rozuměl.

Bělovlasý technik soustředěně hleděl na monitor počítače. V dolní části obrazu svítila zkratka CAM 2 spolu s datem a časem, který ubíhal ve zlomcích sekund. Houkl na své klienty: „A teď mi řekněte, co mám udělat. Chcete toho chlapa elektronicky porovnat s nějakou fotkou?“

„Ne,“ odvětil první Holanďan. „Víme, kdo to je. Chceme vědět, co čte.“

„To jsem si mohl myslet,“ vzdychl technik. „Ale, pánové, ten papír je ve stínu.“

„Jaká je kvalita záznamu?“ zeptal se druhý muž.

„Celkem slušná,“ řekl technik. „Dvě okna za sekundu, což je standard. Řada bank má mizernou techniku, ale tahle naštěstí použila špičkovou kameru s vysokým rozlišením. Není sice zrovna na nejvhodnějším místě, ale s tím se setkávám často.“

Druhý obchodník se zeptal: „Takže dokážete zvětšit to, co drží v ruce?“

„Jistě. Software v tomhle Quantelu odstraňuje všechny nedostatky digitálního zvětšení — rozpadnutí obrazu na čtverečky a podobně. To není problém. Horší je ten stín.“

„Já myslel, že jste nejlepší,“ ucedil první muž kysele. „Rozhodně jste nejdražší.“

„Já vím, já vím,“ vyhrkl technik. „Máte pravdu. No, snad bych mohl zvýšit kontrast.“ Klikl myší na menu, které nabízelo možnosti „Zaostřit“, „Zvětšit,“

„Barva“ a „Kontrast“. Kliknutím na klávesu „+“ zesvětlil stín, až byl papír, na který se muž v trezoru díval, téměř čitelný. Pak zvýšil rozlišení, trochu si pohrál s kontrastem a nakonec kliknul na „Zaostřit“.

„A je to,“ ohlásil nakonec.

„Vidíte, co si prohlíží?“ zeptal se druhý muž.

„No, ona je to vlastně fotografie.“

„Fotografie?“

„Ano. Stará. Skupinová fotka. Řada mužů v oblecích. Vypadá to jako skupina podnikatelů. Taky pár německých důstojníků. Ano, je to skupinová fotka. V pozadí jsou hory…“

„Dokážete zaostřit jejich tváře?“

„Když chvilku počkáte…, táák… a mám to.“ Zvětšil fotografii na celou obrazovku. „Píše se tady ‚Curych 1945, Sig-’ a dál to nepřečtu.“

Druhý muž se podíval na prvního. „No nazdar.“ Přistoupil k monitoru počítače.

„Sigma AG?“ zeptal se technik.

Druhý muž zamumlal prvnímu: „Takže on na to přišel.“

„Já to věděl,“ hlesl první.

„Tak fajn,“ řekla dvojka technikovi. „Vytiskněte nám to. A taky chci co nejlepší portrét toho chlapa.“

„Udělejte padesát kopií,“ ozvala se jednička a vstala z křesla.

Druhý muž přešel místností ke svému kolegovi. „Ohlaste to,“ řekl tiše. „Je třeba posílit preventivní opatření. Ten Američan znamená vážnou hrozbu.“

WASHINGTON, D. C.

Anna Navarrová se prudce předklonila v křesle. Kancelář Alana Bartletta byla jako vždy bez poskvrnky a on sám měl na tváři klasicky neprůhledný výraz.

„Zjistila jsem, že peníze, které chodily Robertu Mailhotovi do Národní banky Nového Skotska, pocházejí z konta na Kajmanských ostrovech. Tam bohužel stopa končí,“ řekla Anna. „Máme tam jediného informátora a ten potvrdil, že z konta navíc nedávno odešla jistá částka na účet jednoho z Prosperiho fondů. Víc toho nevím. Jedna věc je zjistit, kde peníze končí. Ale zjistit, kdo je tam dal, to je něco jiného. Nezačneme využívat oficiální kanály?“

„Nepřipadá v úvahu,“ odvětil Bartlett poněkud mrzutě. „To by ohrozilo bezpečnost operace. Jestli má někdo zájem zastavit vyšetřování, mohl by to snadno udělat. Navíc by to znamenalo ohrozit životy lidí, které má někdo pořád na mušce.“

„Rozumím,“ řekla Anna. „Ale nechci, aby se opakoval Asunción. Takhle to dopadá, když člověk používá neoficiální kanály. Nemůžu si pomoct, ale je to spiknutí. A ten, kdo za ním stojí, má zřejmě dostatečný vliv na to, aby nás zastavil.“

„Souhlasím. Ale jestli celou věc povýšíme na úroveň A-II, což je schválené vyšetřování, můžeme si rovnou dát inzerát do The New York Times. Vyšetřované osoby budou okamžitě vědět, oč nám jde. Musíme vycházet z toho, že ve zpravodajských službách jsou lidé, kteří v téhle záležitosti pracují pro obě strany.“

„Úroveň A-II přece poskytuje dostatek pravomocí. Nesouhlasím…“

„No jistě,“ sykl mrazivě. „Asi jsem se spletl — možná jste opravdu v jádru loajální úřednice.“

Anna přešla jeho narážku. „Podílela jsem se na řadě mezinárodních vyšetřování včetně případů vražd, které se držely pod pokličkou. Pokud existuje podezření, že by se na trestné činnosti mohl podílet někdo ze státního aparátu, je utajení na místě. Například v Salvadoru, když vládní činitelé nechali zabít Američany, aby zakryli…“

„S vašimi minulými výkony jsem důvěrně obeznámen, jak jistě víte, agentko Navarrová,“ pravil Bartlett netrpělivě. „Vy ale mluvíte o jedné zahraniční vládě. Já mluvím minimálně o pěti. To je trochu rozdíl.“

„Říkáte, že další oběť byla v Oslo?“

„Taková je poslední informace.“

„Takže požádáme generálního prokurátora, aby poslal důvěrnou žádost svému kolegovi v Norsku.“

„Ne. Přímá žádost norským úřadům je příliš riskantní.“

„Tak chci ten seznam. Nemyslím seznam mrtvol. Chci znát jména lidí ze svazků Sigma.“

„Vyloučeno.“

„Chápu — dozvím se je, až když zemřou. V tom případě už nemám o tuhle práci zájem.“

Bartlett zaváhal. „Nezahrávejte si se mnou, slečno Navarrová. Dostala jste to úkolem.“ Z jeho tváře se náhle vytratil léty nacvičený výraz plný účasti a noblesy. Anna ucítila ocelovou tvrdost, která vynesla Bartletta do čela jednoho z nejmocnějších vyšetřovacích orgánů vlády. „Nemůžete si jen tak utéct.“

„A co když se hodím marod a budu v pracovní neschopnosti?“

„To neuděláte.“

„Ne, ale musíte mi dát ten seznam.“

„Řekl jsem vám, že to nejde. Tahle operace má svoje pravidla. Člověka někdy trochu svazují, to je pravda, ale musíte je brát jako mantinely svého pátrání.“

„Tak podívejte,“ řekla Anna, „třináct starých pánů z vašeho seznamu Sigma zemřelo, řekněme, za ‚podivných okolností‘. Tři jsou ještě naživu, je to tak?“

„Pokud vím, ano.“

„Něco vám povím. Když jeden z těch chlapů zemře, ať sám od sebe, nebo mu někdo pomůže, nedostaneme se k jeho mrtvole bez spolupráce na oficiální úrovni. Nemám pravdu? Ale jestli se nám podaří dostat se k jednomu z nich ještě před smrtí… Poslyšte, já vím, že mám za úkol vyšetřovat až jejich smrt. Ale když je vezmeme jako potenciální svědky a dáme je dnem i nocí sledovat — samozřejmě diskrétně…“

Bartlett ji probodával pohledem. Bylo vidět, že to v něm vře. Vykročil k trezoru vyššímu než on sám, otevřel jej a vytáhl jakýsi pořadač. Pak jí podal papír s razítkem TAJNÉ, NC a NE. Tato označení znamenala, že kromě přísného utajení nesmí být dokument za žádných okolností vydán cizím státním příslušníkům či externím spolupracovníkům. „To je ten seznam,“ hlesl Bartlet.

Anna očima přelétla sloupky s informacemi — krycí i pravá jména, jména žijících příbuzných a čísla odpovídajících svazků. Naživu zůstávali tři staří muži. Jeden byl z Portugalska, druhý z Itálie a třetí ze Švýcarska.

„A co adresy?“ zeptala se.

„Jen neaktuální. Žádnou současnou jsme dostupnými prostředky nesehnali. Všichni se totiž během posledního roku přestěhovali.“

„Během posledního roku? Takže můžou být kdekoliv na světě.“

„Tak nějak. Ale pravděpodobně zůstali ve stejné zemi, nejspíš i ve stejné oblasti. Člověk se k stáru jen nerad loučí s rodnou hroudou. I kdyby těm lidem hrozilo nebezpečí, nedokázali by zpřetrhat svoje kořeny. Navíc nenechali adresy. Zjevně na sebe nechtějí upozorňovat.“

„Schovávají se,“ řekla Anna. „Mají strach.“

„Zdá se, že k tomu mají důvod.“

„Jako by někdo systematicky likvidoval starší lidi. Jak by mohla mít nějaká organizace založená dokonce před vznikem CIA ještě dneska takovou sílu?“

Bartlett natáhl krk a na chvíli se zadíval na vitrínu vystlanou sametem. Pak se znovu otočil k Anně. „Jisté věci léty nabývají na síle. Byla by hrubá chyba plést si velikost s mocí. CIA je dneska mohutná a pevná státní instituce se složitou byrokratickou strukturou. Ale v počátcích skutečná moc spočívala v osobních agenturních sítích. To platilo o Billu Donovanovi, zakladateli Úřadu strategických služeb, a dokonce ještě víc o Allenu Dullesovi. Ano, Dulles se proslavil svou rolí při vzniku CIA, ale to nebyl jeho největší počin. Dulles měl jediné krédo: boj proti revoluční levici.“

„Říkali mu ‚Špion džentlmen‘, ne?“

„No právě. Jako ‚džentlmen‘ byl snad ještě nebezpečnější než jako špion. Největší vliv měl ještě jako soukromý občan, když se svým bratrem Fosterem řídil oddělení mezinárodních financí jisté právnické firmy.“

„Co prováděli? Účtovali klientům dvojnásobek?“

Bartlett jí věnoval soucitný pohled. „Podceňovat dosah a šíři soukromých zájmů je amatérská chyba. Nablýskaná právnická firma byla jen vnější fasáda. Jejich činnost měla skutečně mezinárodní rozměr.

Dulles hodně cestoval a postupně si utkal kolem Evropy jakousi pavučinu. Získával společníky ve všech hlavních městech. Nacházel je mezi Spojenci, v Ose i v neutrálních zemích.“

„Společníky?“ přerušila ho Anna. „Jak to myslíte?“

„Vysoce postavené lidi — kontakty, přátele, informátory, říkejte jim, jak chcete — které měl Allen Dulles pevně v hrsti. Sloužili mu jako zdroje informací i rad a navíc přes ně uplatňoval svůj vliv. Dulles věděl, jak využít sobeckých zájmů lidí. Jelikož zprostředkoval spoustu obchodů, v nichž figurovaly vlády a nadnárodní společnosti, měl pověst člověka, kterého je užitečné znát. Podnikatelům mohl zajistit přidělení velkých státních zakázek. Státním úředníkům zase mohl poskytnout důležité informace, které se jim hodily k postupu na vyšší místo. Peníze a informace — Dulles pochopil, že se dají snadno směňovat. Jako dvě měny se silně proměnlivým kurzem. Dullesova role prostředníka spočívala právě v tom, že toho věděl o trochu víc než ostatní.“

„Prostředníka?“

„Možná jste slyšela o Bance pro mezinárodní vyrovnání se sídlem v Basileji.“

„Spíš ne.“

„Byla to vlastně instituce, kde si obchodníci z obou stran mohli po válce přehledně rozúčtovat dividendy. Pro podnikatele jistě moc užitečná věc. Obchod se přece nezastaví jen proto, že začnou střílet kanóny. Ale válečné nepřátelství komplikovalo uzavírání obchodních partnerství a aliancí. Dulles vymyslel způsoby, jak překážky obejít.“

„To nezní zrovna hezky.“

„Ale je to tak. Víte, Dulles věřil v ‚síť‘. To je klíč k pochopení celého jeho života. Síť znamená šik lidí — celek, složitou soustavu, která může mít vliv mnohem větší než prostý součet jednotlivých částí. To je vážná věc k zamyšlení. Jak říkám, špioni jsou metla lidstva.“

Anna povytáhla obočí. „To zní trochu děsivě.“

Na Bartlettově spánku tepala naběhlá žíla. „Ono to taky děsivé je, a pořádně. Podstata těchto sítí totiž spočívá v tom, že je vidí jen jejich členové — a někdy ani oni ne. Sítě taky obvykle přežijí jedince, kteří je původně tvořili. Dalo by se říct, že si žijí vlastním životem. A mohou mít silný vliv na organizace, které napadnou.“

Znovu si upravil manžety. „Mluvil jsem o pavučinách. Existuje jedna zvláštní cizopasná vosička z rodu Hymenoepimecis. Je to inteligentní miniaturní stvoření, které bodnutím dočasně ochromí pavouka a naklade mu do zadečku vajíčka. Pavouk se brzy znovu pustí do práce, jako by se nic nestalo, ale v útrobách mu rostou larvy, které žijí z jeho tělních tekutin. Jednou v noci se larvy vyklubou a pavouka zabijí. Ale nejdřív ho chemicky přinutí změnit chování. Pavouk utká síť, která je mu osobně k ničemu, ale larva ji nutně potřebuje. Jakmile splní úkol, larvy ho sežerou a zavěsí kuklu do sítě. Je pozoruhodné, jakým způsobem dokáže parazit manipulovat s hostitelem. Ale nic se nevyrovná tomu, co dokážeme vymyslet my lidé. Tak o takových věcech teď přemýšlím, slečno Navarrová. Kdo dříme v našich útrobách? Jaké síly manipulují systémem státní moci, aby vybudoval síť, která poslouží jejich vlastním účelům? Kdy se parazit rozhodne sežrat hostitele?“

„Dobře, beru vás za slovo,“ prohodila Anna. „Řekněme, že zhruba před padesáti lety nás bodla jakási temná organizace a implantovala nám něco, co bude růst a škodit. I kdyby to tak bylo, jak se to dá zjistit?“

„To je výborná otázka, slečno Navarrová,“ odvětil Bartlett. „Pavučiny je špatně vidět, i když jsou velké. Stalo se vám někdy, že jste vešla ve tmě do starého sklepa a nic jste neviděla? A pak jste rozsvítila baterku a náhle jste si uvědomila, že prostor nad vaší hlavou není úplně prázdný — že je plný pavučin, které nad vámi tvoří souvislou klenbu ze sklovitých vláken. Namíříte paprsek jiným směrem a klenba zmizí — jako by nikdy neexistovala. Jen si to představte. Díváte se přímo před sebe. Nic. Pak posvítíte trochu doprava a zaměříte se na bod někde uprostřed a všechno je to znovu vidět.“ Bartlett hledal v jejích očích porozumění. „Lidé jako já tráví čas hledáním právě toho jednoho úhlu, který všechny sítě odhalí. Někdy to trochu přeháníme a máme moc bujnou fantazii. Ale někdy spatříme pravou skutečnost. Vy, slečno Navarrová, mi nepřipadáte jako člověk s přehnanou fantazií.“

„Vezmu si to k srdci,“ odpověděla Anna.

„Nechtěl jsem říct, že vám schází fantazie, ale že ji umíte držet na uzdě. No nic. Věc se má prostě tak, že jedinci se značnými majetky uzavřeli jisté aliance. Tolik praví oficiální historie. A co z toho všeho vzniklo? To kdybych věděl. Máme jen ten seznam.“

„Tři jména starých pánů,“ řekla Anna.

„Zvlášť bych vás chtěl upozornit na Gastona Rossignola. Býval to celkem vlivný švýcarský bankéř. Nejvýznamnější osoba na seznamu, a taky nejstarší.“

„Dobře,“ řekla a zvedla oči. „To je ten z Curychu. Předpokládám, že jste mi připravil jeho profil.“

Bartlett otevřel zásuvku, vytáhl desky ověnčené varovnými razítky a posunul je po stole před ni. „Materiály jsou poměrně obsáhlé, ale je v nich pár bílých míst.“

„Dobře. Chci ho vidět, než se k němu taky dostanou.“

„To byste ho nejdřív musela najít.“

„Celý život bydlel v Curychu. Jak říkáte, člověk tíhne k rodné hroudě. I kdyby se přestěhoval, zanechal by po sobě přátele, příbuzné. Přítoky vedoucí ke zdroji.“

„Nebo taky příkopy kolem pevnosti. Muž jako Rossignol má určitě mocné přátele, vysoce postavené, kteří pro jeho ochranu udělají cokoliv. Přátele, kteří jsou, jak říkají Francouzi, branché. Mocní a navzájem propojení. Dokážou ho vymazat z úředních spisů i počítačových záznamů. Máte v rukávu nějakou chytrou lest?“

„Ne, na to si určitě dávají pozor. Rossignol nemá proč se mě bát. Jestli jsou jeho kamarádi a spojenci tak dobře informovaní, jak naznačujete, dojde jim to a rozhlásí to.“

„Takže za ním zkrátka zajdete a řeknete: ‚Přicházím v míru?“ Ta slova zněla ironicky, ale Bartlett vypadal zaujatě.

Anna pokrčila rameny. „Tak něco. Mám dojem, že nejlepší bude jít přímou cestou. Ale to se brzy uvidí.“ Podívala se na hodinky. „Skočím do prvního letadla směr Curych.“

METTLENBERG, ST GALLEN, ŠVÝCARSKO

O pět hodin později seděl Ben Hartman ve vypůjčeném voze range rover na parkovišti pro zaměstnance nemocnice Regionalspital Sankt Gallen Nord a pozoroval lidi, kteří vcházeli a vycházeli: lékaře, sestry, úředníky. Silný motor si tiše pobrukoval. Lidí naštěstí nebylo mnoho, dokonce ani pár minut po páté hodině, kdy končila pracovní doba kancelářským zaměstnancům, Začal padat soumrak, pouliční lampy se probouzely k životu.

Ben zavolal do nemocnice z Curychu a řekl, že chce mluvit s doktorkou Margarethe Hubliovou. Přepojili ho přímo na dětské oddělení, kde se anglicky zeptal, jestli je přítomna.

Ano, zněla odpověď. Chcete se u ní objednat? Angličtina zdravotní sestry byla lámaná, ale jakž takž srozumitelná.

„Ne,“ odvětil. „Chtěl jsem jen vědět, jestli je paní doktorka v nemocnici. Mám nemocné dítě a potřebuju mít jistotu, že se v případě nutnosti dovolám pediatra.“ Zjistil si, do kolika hodin doktorka Hubliová pracuje, poděkoval sestřičce a zavěsil.

Liesl měla být v nemocnici do čtyř hodin odpoledne. Čekal tam už přes dvě hodiny. Měla víc než hodinu zpoždění. Ben si byl jistý, že ještě nevyšla z nemocnice. Na parkovišti si navíc všiml jejího renaultu. Usoudil, že asi patří k lékařům, kteří dělají všechno pro pacienty a na pracovní dobu se neohlížejí.

Možná si tady ještě chvíli posedím, uvědomil si.

Zakládací listinu, o níž mu řekl Peter, v trezoru nenašel, tak kde by mohla být? Tvrdil, že ji schoval na bezpečném místě. Liesl možná nelhala a o smlouvě opravdu nic nevěděla. Co když ji Peter ukryl někde mezi svými věcmi v chatě, aniž by to Liesl věděla?

Když se jí zeptal, jestli Peter nemohl v chatě něco schovat, odpověděla až příliš rychle. Věděla víc, než mu řekla.

Ben se musel do té chaty podívat.

Po čtyřiceti minutách vyšla Liesl z dveří pohotovosti.

S někým si povídala a smála se. Zamávala na rozloučenou a zapnula si zip kožené bundy. Pak chvatně vykročila k autu, div neběžela, nastoupila a nastartovala.

Ben počkal, až kousek poodjede a teprve pak vyrazil z parkoviště. Jeho range rover by nepoznala a neměla by důvod k podezření. Přesto bylo lepší ji neplašit.

V jednom knihkupectví v Curychu si koupil mapu kantonu St. Gallen a důkladně si prostudoval silnice v oblasti. Peter i Liesl se zmínili, že bydlí v „chatě“, což pravděpodobně znamenalo, že je to někde v lese. Jedna lesnatá oblast ležela osm kilometrů od nemocnice, přibližný směr severo-severozápad. Další byla čtyřicet kilometrů odsud, což znamenalo hodinu autem po okresních silničkách. Liesl by těžko dojížděla do práce tak daleko — zvlášť když se v naléhavých případech musela rychle vracet do nemocnice. Chata se spíš nacházela v bližších lesích.

Silnice v oblasti si vtiskl do paměti, a tak věděl, že příští větší odbočka bude až za dva kilometry. Ale kdyby sjela ze silnice dřív, mohl by ji ztratit. Musel doufat, že se to nestane.

Silnice začala prudce stoupat a kopírovat hornatý profil této části Švýcarska. Z kopce dohlédl daleko před sebe a viděl, že se její renault zastavil na semaforu. Na příští křižovatce přetínala cestu silnice označená číslem 10. Kdyby zahnula doleva na desítku, mířila by směrem k lesu, který našel v mapě. Kdyby zabočila doprava, nebo pokračovala rovně, neměl by tušení, kam jede.

Renault zahnul doleva.

Ben přidal plyn a ke křižovatce se silnicí 10 dojel jen pár minut po ní. Po silnici se pohybovalo dost jiných aut, takže nebyl příliš nápadný. Byl si jistý, že si ho zatím nevšimla.

Čtyřproudová silnice vedla podél železničních kolejí. Ben projel kolem několika rozlehlých farem s velkými lány, které se táhly, kam až oko dohlédlo. Leisl náhle odbočila. O několik kilometrů dřív, než čekal.

Když sjel na úzkou klikatou silničku, uvědomil si, že za ní jede jedině on. To bylo špatné. Padla tma a na silnici nebyl téměř žádný provoz. Liesl si jistě brzo všimne, že ji sleduje. V tom případě měla dvě možnosti: buď zpomalit, aby se podívala, kdo za ní jede, nebo ho setřást, což byla pravděpodobnější varianta. Kdyby náhle začala jet nějak podivně, neměl by na vybranou a musel by se odhalit.

Křivolaká silnice mu naštěstí pomáhala zůstat v anonymitě. Stačilo držet se aspoň jednu zatáčku za ní. Projížděli řídkým lesem, který však postupně houstl. Ben tu a tam spatřil záblesk jejích koncových světel, které zase rychle mizely v zatáčkách. To mu umožňovalo sledovat ji z určitého odstupu. Kdyby si Liesl auta předtím všimla, velký náskok by ji zase ukolébal.

Ale o pár minut později už její světla neviděl.

Kam zmizela? Sjela ze silnice? Ben zrychlil, aby ji dostihl, kdyby snad přidala. Ujel však kilometr, a po Liesl ani památky.

Musela odbočit do lesa, i když si nevšiml žádné silnice nebo cesty, která by tam vedla. Zastavil, otočil auto na úplně prázdné silnici a zamířil zpátky. Jel pomalu a hledal odbočky.

Nebylo to snadné, protože se už opravdu setmělo.

Brzy si všiml něčeho, co se dalo jen stěží označit za silnici. Byla to prašná cesta, která vypadala jako stezka pro pěší, ale při bližším pohledu si všiml vyjetých kolejí.

Odbočil na cestu a okamžitě mu bylo jasné, že bude muset jet pomalu. Stezka byla možná dostatečně široká pro renault, nikoli však pro range rover, který se skřípěním rozhrnoval malé i větší větve. Ben zpomalil ještě víc: hluk by mohl upoutat její pozornost.

Podle mapy St. Gallenu nebyl les příliš rozlehlý. Rostl kolem menšího jezera — vlastně rybníka — a zdálo se, že tam nevedou žádné jiné cesty.

Dobrá zpráva.

Za předpokladu, že mapa nelhala.

Pěšina dospěla k rozcestí. Ben zastavil, vystoupil z auta a zjistil, že jedna větev cesty po sto metrech končí. Druhá odbočka, zbrázděná kolejemi, pokračovala dál. Rozjel se po ní a přemýšlel, jak to může zvládnout Lieslin renault, když má range rover takové problémy.

I tato odbočka však zanedlouho končila.

A pak uviděl renault.

Zaparkoval vedle něj a vystoupil. Nyní už byla naprostá tma, takže nic neviděl. Jakmile vypnul motor, nastalo téměř hrobové ticho. Slyšel jen šustění menších živočichů v trávě. Cvrlikání a pípání ptáků.

Když se trochu rozkoukal, všiml si další pěšiny, dokonce ještě užší. Vedla pod příkrovem větví. Sklonil hlavu a začal po ní klopýtat. Chránil si přitom oči rukama, aby ho nešvihla nějaká větvička.

Uviděl světlo a pak vyšel na mýtinu. Stála na ní malá chata z klád, Částečně omítnutá. Měla několik oken. Zjevně nebyla tak obyčejná, jak na první pohled vypadala. Uvnitř svítilo světlo. Byla to zadní část stavení. Vchod musel být na druhé straně. Ben se tiše přikradl k chatě a chtěl ji obejít, aby se dostal ke vchodu. Vtom se ozvalo kovové cvaknutí. Prudce zvedl hlavu.

Před ním stála Liesl s namířeným revolverem.

„Už ani krok!“ vykřikla.

„Moment!“ houkl na ni Ben. Obdivoval, že se nebojí sama postavit vetřelci. Ve zlomku sekundy ho mohla zabít.

„To jste vy?!“ vyštěkla, když ho náhle poznala. „Co tady sakra děláte?“ Sklopila pistoli.

„Potřebuju pomoct, Liesl.“

Měsíc vrhal na její tvář strašidelné stíny. Benovi se zdálo, že je zkřivená vztekem. „Vy jste mě musel sledovat už od nemocnice! Co si to dovolujete!“

„Musíte mi pomoct něco najít, Liesl, prosím vás.“ Musel ji přimět, aby ho poslouchala.

Rezolutně zavrtěla hlavou. „Ohrozil jste moji bezpečnost! Táhněte k čertu!“

„Liesl, nikdo mě nesledoval.“

„Jak to můžete vědět? To auto máte z půjčovny?“

„Už z Curychu.“

„No jasně. Jestli vás v Curychu sledovali, tak vědí, že jste si vypůjčil auto, vy idiote!“

„Ale sem za mnou nikdo nejel.“

„Co vy můžete vědět?“ obořila se na něj. „Jste amatér!“

„A vy zas amatérka.“

„Jo, ale já narozdíl od vás žiju už čtyři roky s nožem na krku. A teď vypadněte. Hned!“

„Ne, Liesl,“ řekl Ben klidně, ale neoblomně. „Musíme si promluvit.“

16

Chata byla prostá, ale útulná. Měla nízký strop a stěny plné knih. Police si Peter vyrobil sám, jak mu Liesl pyšně oznámila. Podlaha byla z borových prken. Ben spatřil kamenný krb, vedle něj úhlednou hromádku naštípaného dříví, kamna a malou kuchyňku. Vzduch voněl kouřem.

Bylo chladno. Liesl zatopila v kamnech. Ben si svlékl plášť.

„Jste zraněný,“ řekla Liesl. „Střelili vás.“

Ben se začal prohlížet a všiml si, že má košili na levém rameni ztvrdlou od zaschlé krve. Rána ho však kupodivu nebolela — díky stresu a vyčerpání zranění vůbec necítil a při dlouhé cestě horami na ně úplně zapomněl.

„Určitě to vypadá horší, než to je,“ řekl Ben.

„Ještě jsme se nepodívali. Svlíkněte si košili.“ Nezapřela v sobě lékařku.

Ben rozepnul knoflíky své luxusní bílé košile. Tkanina byla přilepená k ráně, a když za ni zatahal, ucítil v rameni varovné bodnutí.

Liesl vzala čistou houbičku, namočila ji do teplé vody a navlhčila okolí rány. Pak opatrně stáhla košili ze zraněného ramene. „Měl jste velkou kliku: kulka vás jen škrábla. Povězte mi, co se stalo.“

Zatímco mu Liesl ošetřovala ránu, Ben jí popisoval události, které se staly jen před pár hodinami.

„Je tam mrtvá tkáň. Musí se to pořádně vyčistit, jinak hrozí infekce.“ Posadila ho vedle dřezu, nalila z konvice trochu vroucí vody a nechala ji vychladnout v porcelánové míse. Pak na několik minut zmizela a vrátila se s balíčkem gázy a žlutou umělohmotnou lahvičkou s dezinfekcí. Když mu pečlivě omývala ránu, Ben sebou škubal. Znovu se otřásl, když ji osušovala vatou namočenou v hnědé dezinfekci. „Čištění bolí víc než samotná rána,“ povzdechl si Ben.

Liesl přiložila k zasaženému místu sterilní obvaz a přelepila jej čtyřmi proužky náplasti. „Příště už tolik štěstí mít nebudete,“ podotkla suše.

„O štěstí teď nejde,“ řekl Ben. „Potřebuju informace. Potřebuju pochopit, co se to tady sakra děje. Potřebuju se dostat na stopu Sigmě. Zatím se oni dostali na stopu mně.“

„Štěstí, informace — věřte mi, že potřebujete obojí.“ Podala mu košili. Těžkou košili z bavlny. Peterovu košili.

Realita uplynulých několika dní, na kterou se Ben snažil nemyslet, rázem znovu vstoupila na scénu. Zatočila se mu hlava. Cítil úzkost, smutek a zoufalství.

„Pomůžu vám s košilí,“ nabídla se Liesl, která si všimla zmučeného výrazu na jeho tváři.

Věděl, že se musí rychle vzpamatovat, aspoň kvůli ní. Těžko mohl pochopit, jakou strašlivou bolest sama prožívá. Když si oblékl košili, Liesl se na něj zadívala. „Jste si tak podobní. Peter mi to nikdy neřekl. Nejspíš si to sám ani neuvědomoval.“

„Dvojčata se v sobě nikdy nevidí.“

„Já to nemyslím jen fyzicky. Někdo mohl říct, že Peter neměl žádný životní cíl. Ale já ho znala nejlíp. Byl jako plachta, která volně visí, ale když se do ní opře vítr, přebírá jeho sílu.“ Zavrtěla hlavou, jako by byla zoufalá z toho, že se nedokáže přesně vyjádřit. „Já chci říct, že Peterovi cílevědomost rozhodně nechyběla.“

„Vím, jak jste to myslela. Právě to jsem na něm nejvíc obdivoval. Žil ve vlastním světě.“

„Byla to touha,“ řekla Liesl. Z lesklých očí jí čišel smutek. „Vášnivá touha po spravedlnosti. To byl jeho život.“

„Touha po spravedlnosti. Tohle slovní spojení ve světě financí moc neznamená,“ poznamenal Ben hořce.

„Peter říkal, že vy sám jste se v tom světě dusil. Prý vás užíral zaživa.“

„Existují rychlejší způsoby smrti, jak jsem se v poslední době na vlastní kůži přesvědčil.“

„Vyprávějte mi o škole, kde jste učil. Peter říkal, že to bylo v New Yorku. Párkrát jsem tam byla ještě jako studentka. A potom na jednom lékařském kongresu.“

„No jo, bylo to v New Yorku. Ale ne v New Yorku pro turisty. Já učil v takzvaném Východním New Yorku. To je asi osm kilometrů čtverečných, kde žije společenská spodina města. Je tam pár autodílen a hospod, prodejen cigaret a chlastu a taky několik míst, kde člověku proplatí šek. Sedmdesátý pátý okrsek. Policajti, co měli tu smůlu a přidělili je tam, mu říkají Pětasedmdesátka. Za dobu, co jsem tam učil, se v Pětasedmdesátce stalo víc než sto vražd. V noci si člověk občas připadal jako v Bejrútu, protože šel spát za zvuku střelby. Hrůza a zoufalství. Zbytek společnosti to místo úplně odepsal.“

„A vy jste tam učil.“

„Považoval jsem za nemorální, že v Americe, nejbohatší zemi světa, může existovat taková bída. Ve srovnání s Pětasedmdesátkou bylo Soweto oázou klidu. Jistě, i ve Východním New Yorku fungovaly klasicky neúčinné programy pro boj s chudobou. Každý věděl, že k ničemu nepovedou, i když se to nahlas neříkalo. Chudí přece budou vždycky, že. Ale ani to nikdo neříkal. Místo toho odpovědní používali krycí hesla. Mluvili o ‚strukturálním‘ tomhle a ‚behaviorálním‘ onom. Koneckonců, střední třída se měla celkem dobře, tak co. Takže jsem do toho šel. Nechtěl jsem zachránit svět, tak naivní jsem nebyl. Ale řekl jsem si, že jestli zachráním jedno děcko, možná dvě nebo tři, nemrhal jsem energií marně.“

„A zachránil jste je?“

„Snad,“ řekl Ben. Náhle na něj padla únava. „Snad. Potom už jsem tam nebyl, abych se přesvědčil.“ A pak s nechutí dodal: „Místo toho jsem objednával lanýže v Aureole a popíjel s klienty cristal.“

„Taková změna, to pro vás musel být šok,“ hlesla soucitně Liesl, která mu velice pozorně naslouchala. Možná jí to pomáhalo zapomenout na vlastní bolest.

„Bylo to ubíjející. Ale víte, co je nejhorší? Že mi to vlastně docela šlo. Měl jsem talent pro rituální námluvy s klienty. Bez mrknutí oka jsem si mohl objednávat v těch nejdražších restauracích a nemusel jsem hledět na ceny. A kromě toho taky často riskoval krk — pochopitelně rekreačně. Byl jsem blázen do extrémních sportů. Jezdil jsem lézt na útesy Vermillion v Arizoně. Sám jsem plul plachetnicí na Bermudy. Lyžoval jsem v průsmyku Cameron. Courtney — to je moje stará přítelkyně — mě prosila, abych sepsal závěť, ale o to vůbec nešlo. Já jsem to všechno dělal naopak proto, abych v sobě vykřesal život.“ Potřásl hlavou. „Teď to zní hloupě, co? Povrchní zábavy bohatého mazlíčka, co ani pořádně nevěděl, proč se má ráno oblíknout.“

„Asi to bylo tím, že vás vytrhli z přirozeného prostředí,“ řekla Liesl.

„Vážně? Nevím jistě, jestli by mě zachraňování duší ve Východním New Yorku bavilo věčně. Ale neměl jsem možnost to zjistit.“

„Myslím, že jste byl taky jako plachta, jako Peter. Prostě jste potřeboval chytit správný vítr.“ Smutně se pousmála.

„Zdá se, že ten vítr spíš chytil mě. A je to pořádná vichřice. Před půl stoletím vznikla nějaká organizace, která ani dnes nepřestává šířit smrt. Specializuje se na lidi, na kterých mi záleží. Liesl, vy jste asi nikdy nebyla v bouři na jachtě, ale já to zažil. Úplně nejdřív musíte svěsit plachtu.“

„A teď je taková možnost?“ Nalila mu do sklenky trochu brandy. „Já ani nevím, jaké jsou možnosti. Vy s Peterem jste o tom přemýšleli mnohem delší dobu než já. K čemu jste dospěli?“

„Jen k tornu, co jsem vám říkala. Většinou jsou to jen samé dohady. Peter to období podrobně studoval. Měl z toho depresi. Druhá světová válka byl konflikt, v němž bylo jasné, kde je dobro a kde zlo. Řadě lidí ovšem vůbec nedošlo, co je v sázce. Existovala spousta společností, jejichž jediným zájmem bylo udržet si provozní zisk. Někteří bohužel dokonce viděli ve válce příležitost, jak přijít k ještě větším ziskům. S dědictvím kšeftování na obě strany se vítězové nikdy dostatečně nevypořádali. Nehodilo se jim to do krámu.“ Ironicky se pousmála, a připomněla tak Benovi strašný vztek, který doutnal v jeho bratrovi.

„Proč ne?“

„Řada amerických i britských průmyslových podniků by mohla být obviněna z obchodování s nepřítelem, z kolaborace. Bylo lepší zamést problém pod koberec. Bratři Dullesové se o to postarali. Vypátrat skutečné kolaboranty? To by nevypadalo dobře. Setřely by se hranice mezi dobrem a zlem a mýtus o neposkvrněnosti Spojenců by dostal trhliny. Promiňte, jestli se nevyjadřuju úplně jasně — ale podobných historek jsem slyšela spousty. Na ministerstvu spravedlností byl jeden mladý právník, který se odvážil vystoupit proti kolaboraci amerických podnikatelů s nacisty. Byl na hodinu propuštěn. Po válce skončili šéfové německého kapitálu u soudu, aspoň někteří. Ale tvrz průmyslníků Osy se neotřásla. Proč soudit německé podnikatele, kteří obchodovali s Hitlerem a v podstatě mu umožnili vládnout — když teď stejně čile obchodují s Amerikou? Když jich horliví soudci v Norimberku poslali pár do vězení, váš John J. McCloy, americký vysoký komisař, jim zmírnil rozsudky. ‚Excesy‘ fašismu byly sice politováníhodné, ale kapitál se musí obracet za každého režimu, ne?“

Ben opět jako by zaslechl bratrův vášnivý tón. Otupěle řekl: „Pořád mi to nejde do hlavy — finanční partnerství znepřátelených stran?“

„Věci vždycky nejsou takové, jak se jeví. Hitlerův nejvyšší zpravodajský důstojník Reinhard Gehlen začal už v roce 1944 plánovat svoji vlastní kapitulaci. Nejvyšší velení dobře vědělo, jak se věci mají a že Hitler je šílenec neschopný logicky uvažovat. Takže udělali výměnný obchod. Nafotili na mikrofilmy špionážní materiály o SSSR a zakopali je ve vodotěsných kovových sudech na alpských loukách asi sto kilometrů odsud. Pak oslovili americkou kontrarozvědku a nabídli jí kšeft. Po válce jste vy Američani pověřili Gehlena vedením ‚Organizace pro průmyslový rozvoj jižního Německa‘.“

Ben jako v mrákotách zavrtěl hlavou. „Vidím, že jste se do toho zavrtali hezky hluboko. Přestávám chápat souvislosti.“ Hodil do sebe zbytek brandy.

„Jo, byli jsme v tom až po uši. Jinak to nešlo. Vzpomínám si, co mi řekl Peter. Otázka není, kde jsou. Otázka zní, kde nejsou. Že nejde o to, komu se nedá důvěřovat, ale komu ano. Kdysi to znělo paranoidně.“

„Ale teď už ne.“

„Ne,“ přitakala Liesl. Hlas se jí lehce zachvěl. „A teď spojili svoje síly proti vám. Využívají oficiální i neoficiální kanály.“ Zaváhala. „Musím vám něco dát.“

Znovu zmizela v ložnici a po chvíli se vrátila s obyčejnou kartonovou krabicí, do jaké se v čistírně balí košile. Položila krabici na masivní dřevěný stůl a otevřela ji. Papíry. Laminované průkazy. Pasy. Zkrátka potrava moderní byrokracie.

„Byly Peterovy,“ hlesla Liesl. „Výsledek čtyř roků skrývání.“

Benovy prsty rychle třídily doklady totožnosti jako hrací karty. Tři různá jména, avšak stejná tvář. Peterova tvář. A tedy i jeho vlastní. „Robert Simon.‘ Chytré. V Severní Americe musí žít tisíce lidí s tímhle jménem. ‚Michael Johnson.‘ Nápodobně. ‚John Freeman.‘ Vypadá to jako profesionální práce.“

„Peter byl puntičkář,“ souhlasila Liesl. „Určitě jsou perfektní.“

Ben se dál probíral doklady. Všiml si, že ke každému pasu existuje odpovídající kreditní karta. Dále našel doklady pro „Paulu Simonovou“ a další potvrzení o manželství: Robert Simon mohl v případě potřeby cestovat i se svou „ženou“. Ben žasl, ale jeho obdiv byl zkalený hlubokým smutkem. Peter si dával pozor a neponechal nic náhodě — a stejně mu to nepomohlo.

„Liesl, musím se vás na něco zeptat: Můžeme mít jistotu, že Peterovi vrazi o těch jménech nevědí?“

„Možná vědí. Ale možná ne.“

„Kdy naposledy použili jméno Robert Simon? A za jakých to bylo okolností?“

Liesl zavřela oči soustředěním. S pozoruhodnou přesností si vybavila veškeré podrobnosti. Po dvaceti minutách se Ben trochu uklidnil. Dospěl k závěru, že nejméně dvě z Peterových krycích jmen, která v posledních dvou letech nepoužil, Sigma pravděpodobně neodhalila. Zastrčil si papíry do velkých vnitřních kapes koženého kabátu.

Položil dlaň na Lieslinu ruku a pohlédl do jejích pomněnkově modrých očí. „Díky, Liesl.“ Je to úžasná ženská, napadlo ho znovu. Bratr měl štěstí, že ji našel.

„Ta rána na rameni se vám za pár dní zahojí. Podstatně těžší bude změnit identitu, i když tyhle papíry vám v tom pomůžou.“

Liesl otevřela láhev červeného vína a nalila sobě i Benovi sklenku. Víno bylo výborné. Mělo temnou barvu a plnou chuť s nádechem třísloviny. Ben se brzy začal uvolňovat.

Chvíli oba jen tak seděli a mlčky se dívali do ohně. Ben si pomyslel: Jestli Peter schoval ten papír tady, kde by mohl bít? A když ne tady, tak kde? Říkal, že ho ukryl na bezpečném místě. Nenechal ho u Matthiase Deschnera? Ale to nemělo logiku: Proč by si otvíral bankovní konto kvůli trezoru, který k němu dostal, a pak by dal zakládací listinu někam jinam?

Proč v sejfu nebyl žádný dokument?

Pozastavil se nad Deschnerem. Jakou sehrál roli v tom, co se stalo v bance? Co když tajně upozornil bankéře, že je Ben ve Švýcarsku ilegálně? Načasování tomu však neodpovídalo: Deschner to mohl udělat dřív, než Bena pustili do trezoru. A co když trezor už dávno otevřel sám Deschner, vzal dokument a dal ho pronásledovatelům jeho bratra? Do sejfu by se určitě dostat mohl, i když to popíral. Ale Liesl říkala, že bratranci naprosto důvěřuje… Benovi vířily hlavou protichůdné myšlenky, které mu znemožňovaly jasně myslet.

Jeho neklidné přemítání přerušila Liesl. „Dělá mi starosti, že jste mě tak snadno našel. Neuražte se, prosím vás, ale vy jste vážně amatér. To znamená, že pro profesionála by to byla úplná hračka.“

Ben nevěděl, jestli má Liesl pravdu, ale vycítil, že ji musí uklidnit. „Liesl, nezapomínejte, že mi Peter řekl, že máte chatu v lese u jezera. Když jsem zjistil, kde pracujete, výběr míst se podstatně zúžil. Kdybych to všechno nevěděl, nejspíš byste mě rychle setřásla.“

Neřekla nic, jen nervózně zírala do ohně.

„Vy umíte s tou hračkou zacházet?“ zeptal se Ben a ohlédl se po revolveru, který nechala na stolku u dveří.

„Můj bratr byl voják. Střílet umí ve Švýcarsku každý kluk. Máme tady dokonce státní svátek, kdy kluci chodí na střelnici. Můj otec měl zato, že holka není méněcenný tvor, a proto by se taky měla naučit střílet. Takže jsem pro tenhle život dostala dobrou průpravu.“ Vstala. „Mám hlad jak vlk. Uvařím něco k večeři.“ Ben za ní vykročil do kuchyně.

Liesl zapálila plynovou troubu, vytáhla z maličké lednice kuře, potřela je máslem, posypala sušeným kořením a dala péct. Pak dala vařit brambory a osmahla trochu zeleniny. Mezitím vedli povrchní konverzaci o své práci a o Peterovi.

Po chvíli Ben vytáhl z kapsy fotografii. Cestou si ověřil, že ji vosková obálka ochránila před promáčením. Ukázal ji Liesl. „Máte tušení, co je to za lidi?“ zeptal se.

V očích jí náhle probleskl úlek. „Ježíšikriste, tohle je určitě váš otec! Je vám oběma strašně podobný. Zamlada byl fešák!“

„A co ostatní?“

Zaváhala a zavrtěla hlavou. Byla jak na trní. „Vypadají důležitě, ale to v tmavém obleku každý. Je mi líto, nevím. Peter mi tu fotku nikdy neukázal. Jen mi o ní řekl.“

„A co ta zakládací listina? Nezmínil se, že ji někde tady ukryl?“

Přestala míchat zeleninu. „V životě ne.“ Řekla to naprosto přesvědčivě.

„Určitě? V trezoru nebyla.“

„Kdyby ji schoval tady, řekl by mi o tom.“

„To není tak jisté. Tuhle fotku vám taky neukázal. Možná vás chtěl chránit, nebo nechtěl, abyste si dělala starosti.“

„Já o tom prostě víc nevím.“

„Mohl bych se tady trochu rozhlídnout?“

„Poslužte si.“

Zatímco Liesl připravovala večeři, Ben systematicky prohledával chatu. Snažil se vžít do myšlenek svého bratra — kam by to Peter asi schoval? Vyloučil všechna místa, která Liesl pravidelně uklízela nebo měla důvod se tam dívat. Ložnice byla jedním ze dvou pokojíků, které sousedily s obývacím prostorem. Druhým byla Peterova pracovna. Obě místnosti však byly spartánsky zařízené a Ben v nich nic nenašel. Prohlédl veškeré podlahy a hledal uvolněná prkna. Pak prozkoumal i hrázděné stěny. Nic.

„Máte baterku?“ zeptal se Ben, když se vrátil do kuchyňky. „Chci se podívat ven.“

„Jistě. Baterku najdete ve všech pokojích, protože každou chvíli vypadne elektrika. Jedna leží na stolku u dveří. Ale za pár minut bude hotová večeře.“

„Hodím sebou.“ Ben vzal svítilnu a vyšel ven, kde byla zima a naprostá tma. Provedl zběžnou obhlídku travnaté plochy kolem chaty. Spatřil vysušené místo, zřejmě ohniště, a velkou hromadu polen přikrytou plachtou. Dokument mohl být ukrytý v pouzdře pod nějakým balvanem, ale s tím bylo třeba počkat na ranní světlo. Posvítil baterkou na chatu. Pomalu obcházel zdi, rozhlédl se i kolem nádrže s plynem, ale nic nenašel.

Když se vrátil dovnitř, Liesl už prostřela dva talíře s příbory na červenobíle čtverečkovaném ubruse na kulatém stolku u okna.

„Voní to nádherně,“ vydechl Ben.

„Posaďte se u nás.“

Dolila víno a naložila porce na talíř. Večeře chutnala báječně a Ben ji s chutí hltal. Oba se soustředili na jídlo a začali mluvit teprve poté, co ukojili hlad. Druhá sklenka vína vyvolala v Liesl melancholii. Když mluvila o seznámení s Peterem, rozplakala se. Vzpomněla si, s jakou pýchou Peter zařizoval chatu, jejich domov, jak sám stloukal knihovny i většinu ostatního nábytku.

Knihovny, napadlo Bena. Peter stloukal knihovny…

Náhle vstal. „Nevadilo by vám, kdybych se na ty police podíval zblízka?“

„Proč ne,“ odvětila a unaveně mávla.

Knihovny tvořily několik samostatných částí smontovaných dohromady. Nebyly to obyčejné otevřené police. Peter vyrobil ze dřeva i zadní stěnu, takže nebyla vidět zeď.

Ben postupně vytahoval veškeré knihy a prohlížel je.

„Co to děláte?“ vyjekla Liesl rozčileně.

„Nebojte se, vrátím vám je zpátky,“ uklidnil ji Ben.

Ani po půl hodině nic nenašel. Liesl domyla nádobí a prohlásila, že je strašně unavená. Ben však dál vytahoval knihy z polic a díval se za ně. Propadal čím dál většímu zoufalství. Když se dobral k řadě románů F. Scotta Fitzgeralda, smutně se pousmál. Velký Gatsby byla Peterova oblíbená knížka.

A právě za Fitzgeraldem našel malou schránku, která splývala se zadní stěnou knihovny, takže ji téměř nebylo vidět.

Zásah do černého. Peter měl pravdu: skutečně ta jména znal. Byla to jména stále existujících společností, které vyráběly automobily, zbraně i spotřební zboží. Jména velkých zvířat. Kromě lidí, které poznal na fotce, figuroval v seznamu například proslulý magnát Cyrus Weston, jehož ocelářské impérium předčilo dokonce i průmyslovou říši Andrewa Carnegieho. A také Avery Henderson, považovaný historiky ekonomie za druhého nejvýznamnějšího finančníka dvacátého století, hned po Johnu Pierpontu Morganovi. Byli tam generální ředitelé největších automobilek světa. Dále šéfové technologických společností, které měly největší podíl na vývoji radaru, mikrovlnných a chladicích technologií — technologií, které se dočkaly plného využití až po desítkách let. Hlavy tří největších olejářských společností se sídlem v Americe, Británii a Nizozemsku. Telekomunikační giganti, i když tehdy se jim tak ještě neříkalo. Mamutí firmy té doby, z nichž některé si svou velikost zachovaly a jiné se staly součástí ještě rozsáhlejších konsorcií. Průmyslníci z Ameriky, západní Evropy a dokonce i z válečného Německa. A na čelním místě v seznamu stálo jméno pokladníka: MAX HARTMAN (OBERSTURMFÜHRER SS).

Srdce mu bušilo jako šílené. Max Hartman, nadporučík Hitlerových SS. Pokud to byl falzifikát, tak velice zdařilý. V životě viděl už spousty zakládacích listin a papír, který teď držel v ruce, jako by vypadl z jedné z nich.

Liesl vyšla z kuchyně. „Našel jste něco?“

Oheň dohasínal a v pokoji začínalo být chladno.

„Znáte je?“ zeptal se Ben.

„Jen ty slavnější. Byli to ‚kapitáni průmyslu‘, jak jim Peter říkal.“

Peter odvedl dokonalou truhlářskou práci: i když byla police prázdná, člověk stěží rozpoznal nenápadný obdélníkový obrys schránky. Chtěl ji vymáčknout nehty, ale nepovolila. Rýpl do ní, zmáčkl a dvířka náhle vyskočila. Známý perfekcionista Peter si s dřevem hezky pohrál.

Dokument byl pečlivě svinutý a sepnutý gumičkou. Ben ji stáhl a rozložil papír.

Byl to křehký zažloutlý list. Cyklostylová kopie. První strana zakládací listiny společnosti. V záhlaví stálo: SIGMA AG. Datum: 6. dubna 1945.

Následoval seznam jmen, nepochybně manažerů a ředitelů společnosti.

„Ale skoro všichni jsou už po smrti.“

„Mají dědice, následníky.“

„Přesně tak. A velice dobře chráněné,“ přitakal Ben. „Ale některé z jmen mi nic neříkají. Nejsem historik.“ Ukázal na jména několika lidí, kteří nepocházeli z anglicky mluvícího světa. „Znáte je? Jsou ještě naživu?“

Liesl vzdychla. „Vím určitě, že Gaston Rossignol pořád žije v Curychu, každý o něm slyšel. Po většinu poválečné éry to byl pilíř švýcarského bankovního systému. Gerhard Lenz byl spolupracovníkem Josefa Mengeleho, který prováděl hrůzné experimenty na vězních. Prostě zrůda. Zemřel už před mnoha lety někde v Jižní Americe. A pak samozřejmě…“ Hlas jí selhal.

„Peter měl pravdu,“ řekl Ben.

„O vašem otci?“

„Ano.“

„Je to zvláštní. Der Apfel füllt nicht weit vom Stamm, říká se u nás — jablko nepadá daleko od stromu. Vy a Peter jste si vážně moc podobní. A když se podívám na Maxe Hartmana zamlada, vidím vás v něm. Ale vy dva jste přitom úplně jiní než váš otec. Člověk by neměl dát na vzhled.“

„Je to zločinec.“

„Je mi to vážně líto.“ Hodnou chvíli se na něj dívala. Ben nevěděl jistě, jestli je v tom pohledu smutek, soucit nebo ještě něco víc. „Teď se zrovna tváříte úplně jako Peter.“

„Jak to myslíte?“

„Vypadáte… znepokojeně. Přesně jako on v posledních měsících života.“ Zavřela oči a snažila se zadržet slzy. Po chvíli řekla: „Gauč v Peterově pracovně se dá rozložit. Ustelu vám tam.“

„To není potřeba.“

„Tak vám aspoň přinesu povlečení. A pak půjdeme spát. Padám únavou a taky vínem. Nejsem zvyklá pít.“

„Máte toho hodně za sebou,“ řekl Ben. „Jako já.“

Popřál jí dobrou noc. Pak se svlékl, pečlivě přeložil dokument a uložil jej do kapsy kožené bundy vedle Peterových osobních dokladů. Za malou chvíli upadl do hlubokého spánku, jako by spolykal hrst prášků.

Tísnil se s bratrem v zamčeném nákladním vagonu nabitém lidmi. Bylo tam nesnesitelné horko a smrad, protože žádný z vězňů se už celé dny nemyl. Nemohl pohnout rukama ani nohama. Brzy omdlel, a když přišel k sobě, už byli jinde, opět v davu vězňů, chodících koster s holými lebkami. Ale Peter se tvářil celkem spokojeně, jelikož se konečně směl vysprchovat, i když jen ve společné sprše. Bena přepadla panika, protože to věděl. Bůhvíjak to vytušil. Snažil se vykřiknout: „Petere! Ne! To není sprcha — je to plynová komora! Vypadni! Je to plynová komora!“ Ale nevydal ze sebe ani hlásku. Ostatní tam stáli jako mátohy a Peter na něj jen nechápavě zíral. Nějaké dítě začalo naříkat a po něm i několik mladých žen. Znovu se pokusil vykřiknout, ale opět bezvýsledně. Měl strašný strach. Dusil se a trpěl klaustrofobií. Viděl, jak bratr zvedá hlavu směrem k tryskám, odkud měla začít prýštit vytoužená voda. Pak zaslechl skřípění zrezivělých kohoutů a syčení plynu. Zařval: „Ne!“ Otevřel oči a rozhlédl se po temné pracovně.

Pomalu se posadil a poslouchal. Žádné skřípění. Byl to jen sen, který ho přepadl v chatě mrtvého bratra.

Nějaký zvuk však přece slyšel, nebo se mu to také jen zdálo?

Vzápětí zaslechl, jak se zabouchly dveře auta.

Ano, určitě! Ten zvuk by si nespletl. A bylo to velké auto, možná terénní. Že by jeho range rover?

Vyskočil z postele, popadl baterku, rychle vklouzl do džín a tenisek a hodil na sebe koženou bundu. Třeba to byla Liesl, napadlo ho. Prošel kolem její ložnice a otevřel dveře.

Ležela v posteli a spala.

Panebože. Někdo je venku!

Chvatně zamířil k hlavním dveřím, shrábl ze stolku revolver a tiše otevřel. Rozhlédl se po mýtině ozářené bledým srpkem měsíce. Nechtěl zapínat svítilnu, tím by na sebe upozornil a vyplašil by vetřelce.

Uslyšel startér a vzápětí hučení motoru, který naskočil. Vyběhl ven a viděl, že range rover stojí na svém místě. Zahlédl červená koncová světla jakéhosi terénního auta.

„Hej!“ křikl a rozběhl se za ním.

Auto se bezhlavě řítilo úzkou prašnou pěšinou mezi stromy. Ben zrychlil. V jedné ruce svíral revolver, v druhé výkonnou svítilnu — jako štafetový kolík při jednom z atletických závodů na vysoké škole. Koncová světla se vzdalovala, i když sprintoval ze všech sil. Větve ho šlehaly do tváře, ale téměř si to neuvědomoval. Byl stroj, běžící stroj, atletická hvězda jako za starých časů. Nechtěl nechat to auto ujet. Pádil po prašné cestě, která navazovala na pěšinu od chaty, a hlavou mu přitom létaly otázky: Slyšeli hluk v chatě? Plánovali vloupání, ale polekali se? Běžel stále rychleji, červená světla však byla čím dál menší. Auto ujíždělo a Ben už věděl, že ho nedohoní. Otočil se a vyrazil zpátky k chatě. Vzpomněl si na range rover. Mohl by se pokusit dohnat je v roveru! Mohli ujet jen dvěma směry. Vběhl na pěšinu vedoucí k chatě a vtom s ním otřásla ohlušující exploze, která v příštím okamžiku zalila noční oblohu oranžovou a rudou barvou jako nějaká obří pochodeň. Ben s hrůzou spatřil, že chata je v plamenech. Na jejím místě zářila ohnivá koule.

17

WASHINGTON, D. C.

Anna se snažila zapnout tašku s oblečením, ale zip se jí zadrhl do šatů. Právě přijel taxík a netrpělivě zahoukal.

„No jo, no jo,“ zavrčela. „Snad nehoří.“

Znovu se pokusila zatáhnout zip. Bez úspěchu. Vtom zazvonil telefon. „Ježíšmarjá!“

Potřebovala se rychle dostat na Reaganovo národní letiště, aby chytila večerní let do Curychu. Nebyl čas zvedat telefony, beztak už měla zpoždění. Rozhodla se, že nechá sepnout záznamník, ale vzápětí si to rozmyslela.

„Agentko Navarrová, omlouvám se, že vám volám domů.“ Anna ten vysoký ochraptělý hlas okamžitě poznala, i když ho slyšela jen jednou. „Dostal jsem na vás číslo od seržanta Arsenaulta. Tady Denis Weese z chemického oddělení laboratoře soudního lékařství v Novém Skotsku.“

Mluvil nesnesitelně pomalu. „Ano, vím,“ řekla nervózně, „vy jste ten toxikolog. Co se děje?“

„No, chtěla jste, abych se podíval na oční tekutinu.“

Konečně se jí podařilo uvolnit šaty ze zubů zipu. Snažila se nemyslet na to, kolik ji stály peněz. Doufala, že natržené místo nebude příliš vidět. „Našel jste něco?“

„Je to velice zajímavé.“ Troubení taxíku bylo čím dál naléhavější.

„Můžete vteřinku počkat?“ řekla, položila telefon na koberec a rozběhla se k oknu. „Za pár minut jsem u vás,“ houkla.

Řidič křikl: „Slečna Navarrová? Volala jste taxi?“

„Můžete si zapnout taxametr. Za chvilku jsem tam.“ Rozběhla se zpátky ke sluchátku. „Promiňte, mluvil jste o oční tekutině.“

„Při elektrofluoréze jsme narazili na bílkovinu, která se v přírodě nevyskytuje,“ pokračoval toxikolog. „Je to peptid, v podstatě složitý řetězec aminokyselin…“

Anna upustila tašku s oblečením na podlahu. „Takže nějaká syntetická sloučenina?“ Bílkovina, která se v přírodě nevyskytuje. Látka, která vznikla v laboratoři. Co to může znamenat?

„Je to sloučenina, která se váže na nervové receptory. To vysvětluje, proč jsme nenašli žádné stopy v krvi. Dá se odhalit v minimálním množství v mozkomíšním moku a oční tekutině.“

„Jinými slovy, jde rovnou do mozku.“

„Tak nějak.“

„Co všechno o ní víme?“

„Je to velice zvláštní látka. V přírodě k ní má asi nejblíž hadí jed. Ale molekula je čistě syntetická.“

„Takže jed…“

„Úplně nová molekula jednoho z nových syntetických toxinů, které vznikají v laboratořích. Řekl bych, že způsobuje zástavu srdce. Překročí hematoencefalickou bariéru, aniž by zanechala stopy v krvi. Je to vážně věc.“

Úplně nová molekula.

„Můžu se vás na něco zeptat? K čemu má podle vás ten jed sloužit? Jako biologická zbraň?“

Toxikolog se upjatě zasmál. „Ne, ne, ne, nic takového. Syntetické peptidy se běžně vyrábějí z jedů ropuch, šneků, hadů a podobně při základním biotechnologickém výzkumu. Skutečnost, že se vážou s jistými proteiny, vědcům umožňuje jejich spojování. Proto jsou taky toxické, ale to není důvod, proč se vyrábějí.“

„Takže tu — tu látku mohla vyprodukovat nějaká biotechnologická společnost.“

„Nebo jakákoliv firma, která má oddělení molekulární biochemie. Například jedna z velkých zemědělských společností. Monsanto, Archer Daniels Midland, můžete si vybrat. Já samozřejmě nevím, kde to vzniklo.“

„Můžu vás požádat o laskavost? Všechno, co jste zjistili, mi odfaxujte na tohle číslo.“ Řekla mu číslo faxu, poděkovala, zavěsila a zavolala na oddělení vnitřních záležitostí. Bylo jí jedno, jestli zmešká letadlo. V daném okamžiku muselo všechno ostatní stranou.

„Můžete mě přepojit na někoho, kdo má kontakt na patentový úřad?“ požádala spojovatelku. Když se tak stalo, řekla: „Agente Stanley, tady agentka Anna Navarrová. Potřebuju, abyste mi něco rychle ověřil a hned se mi ozval. Za pár minut dostanete fax z laboratoře soudního lékařství v Novém Skotsku. Je to popis jedné syntetické molekuly. Potřebuju, abyste zjistil, jestli si ji nenechala nějaká firma patentovat.“

Najdi výrobce a najdeš vraha. Jeden tě zavede k druhému.

Doufala, že to tak bude.

Taxikář znovu zatroubil. Anna zamířila k oknu, aby ho uklidnila.

ŠVÝCARSKO

Ben jel jako v mrákotách do Curychu. Zpět do jámy lvové, posteskl si v duchu. Byl nežádoucí osobou, ale zároveň věděl, že Curych má téměř čtyři sta tisíc obyvatel. Při troše opatrnosti by mohl uniknout zraku úřadů. Chtělo to vyhnout se nástrahám. Jenže kde je hledat? Vědomě riskoval, ale neměl důvod si myslet, že by byl někde ve větším bezpečí. Liesl mu řekla o Peterově varování: Otázka není, kde jsou, ale kde nejsou.

Panebože, Liesl! Zápach kouře spáleného dřeva, jímž načichlo jeho oblečení, mu Liesl stále bolestně připomínal. Pronásledoval ho obraz kdysi útulné chaty i výbuchu, který viděl na vlastní oči, ale nedokázal ho pochopit. Upjal se k myšlence, že Liesl byla už pravděpodobně mrtvá, když chata vzplanula. Jedině tak si mohl uchovat zdravý rozum.

Ježíšikriste!

Už si dokázal představit, co explozi způsobilo. Všechno do sebe zapadalo. Skřípění uprostřed noci, které se vtělilo do strašlivého snu, vycházelo z uzávěru nádrže s propanbutanem. Někdo ho naplno otevřel. Zatímco Ben vyšel ven, chata se rychle plnila plynem bez zápachu, který měl obyvatele chaty omráčit, uspat a nakonec usmrtit. Pachatel potřeboval zakrýt důkazy, a tak nastavil časovou roznětku. Zapálit vysoce hořlavý plyn jistě nedalo takovou práci. Dalo se čekat, že místní úřady označí za příčinu nehody vadnou plynovou nádrž, což byl na venkově poměrně běžný úkaz.

A pak ten někdo nastoupil do terénního auta a zmizel.

Když se Ben pár vteřin po výbuchu vrátil k range roveru, z chaty už moc nezbylo.

Liesl netrpěla. V okamžiku, kdy se chata proměnila v ohnivé peklo, byla určitě omráčená, nebo mrtvá.

Ben nesnesl to pomyšlení!

Liesl s Peterem tam bydleli čtyři roky. Skrývali se a jistě měli věčný strach o život, ale v zásadě jim tam nic nehrozilo. Nejspíš mohli ve své chatě žít ještě řadu let.

Nebýt Bena.

Přijel do Curychu, vyprovokoval fanatiky, a tím v podstatě zapříčinil Peterovu smrt.

A zavedl fanatiky i k Liesl, která Peterovi kdysi zachránila život.

Ben nebyl schopen smutku. Byl tak otupělý, že už necítil sžíravou vinu. Necítil už vůbec nic. Šok z něj učinil živoucí mrtvolu, chladný stroj, který se žene nocí a tupě zírá před sebe.

Ale jak se blížil k potemnělému městu, zase začal něco cítit: stále silnější vztek. Vztek na vrahy nevinných lidí, kteří neudělali nic špatného, jen čirou náhodou narazili na nějakou informaci.

Vrazi ani jejich chlebodárci neměli v jeho myšlenkách konkrétní tváře. Nedokázal si je představit, ale byl odhodlán strhnout jim roušku. Chtěli ho zabít. Chtěli ho zastrašit, aby mlčel. Jenže on se rozhodl, že neuteče a nebude se schovávat. Naopak, sám na ně zaútočí, i když ze směru, který nemohli očekávat. Chtěli tahat za nitky ze stínu. On na ně posvítí. Chtěli se skrývat. On je odhalí.

A jestli k nim patřil i jeho otec…

Potřeboval se ponořit do minulosti a zjistit, co jsou ti vrazi zač, kde se vzali a především — co tají před světem. Ben věděl, že by se měl bát. Strach sice cítil, ale vztek v něm převládl.

Věděl, že překročil hranici, kde končí vláda rozumu a nastupuje posedlost.

Ale kdo byli ti útočníci bez tváří, které zmobilizovalo představenstvo společnosti, již Max Hartman pomáhal zakládat? Šílenci? Fanatici? Nebo jen žoldáci ve službách organizace založené před desítkami let skupinou prominentních průmyslníků a vysoce postavených nacistů — včetně jeho vlastního otce — kteří se nyní snaží zakrýt zločinný původ svého bohatství? Chladnokrevní žoldáci, jimž nejde o žádnou ideologii, nýbrž výhradně o zisk. Vyznavači všemocného dolaru, německé marky, švýcarského franku…

Možností byla celá řada a vzájemně se proplétaly.

Ben potřeboval věcné a jednoznačné informace.

Matně si vzpomínal, že jedna z velkých švýcarských vědeckých knihoven sídlí na Curyšské univerzitě. Zamířil tedy do kopců nad městem. Bylo to logické místo, kde začít výlet do minulosti.

WASHINGTON, D. C.

Anna nervózně sledovala, jak stevard předvádí chatrnou věcičku, kterou si člověk má dát na nos a ústa, aby se mu v případě prudkého poklesu letadla lépe dýchalo. V jednom z internetových magazínů kdysi četla článek, kde se psalo, že nouzové přistání na vodě ještě nikdy nikdo nepřežil. Nikdy. Vytáhla z kabelky lahvičku s ativanem. Doba spotřeby léku už vypršela, ale to jí nevadilo. Byl to jediný způsob, jak mohla přežít cestu přes Atlantik.

Vtom se vylekala. Hluboko z útrob kabelky zaslechla cvrlikat služební StarTac, šifrovaný telefon ne větší než obvyklé spotřební modely. Zapomněla ho vypnout.

Vytáhla přístroj z kabelky. „Navarrová.“

„Počkejte si, prosím, na pana Bartletta,“ uslyšela hlas s lehkým jamajským přízvukem.

Ucítila poklepání na rameno. Byl to stevard. „Omlouvám se, madam. Za letu je zakázáno používat mobilní telefon.“

„Ale my ještě neletíme,“ namítla Anna.

„Agentko Navarrová,“ řekl Bartlett. „Jsem rád, že jsem vás zastihl.“

„Madam,“ nedal se odbýt stevard, „podle letových předpisů se nesmí telefonovat od okamžiku, kdy letadlo vyjede od vchodu.“

„Bude to jen minutka.“ A Bartlettovi řekla: „Co pro mě máte? Sedím v letadle do Curychu.“

„Madam,“ řekl rozčilený stevard hlasitě.

Aniž by se na něj podívala, vytáhla volnou rukou průkaz ministerstva spravedlnosti a ukázala mu ho.

„Přišli jsme o dalšího člověka,“ oznámil jí Bartlett.

O dalšího člověka? Tak brzy? Vraždy nabíraly tempo.

Stevard zkrotl. „Omlouvám se, madam.“

„Děláte si legraci?“ zaúpěla Anna.

„Stalo se to před pár hodinami v Holandsku. V Tilburgu, to je jižně od Amsterdamu. V Curychu byste mohla přestoupit a zaletět tam.“

„Ne,“ řekla. „Letím do Curychu. Stačí, když řeknu zástupci FBI v Amsterdamu, ať si vyžádá okamžitou pitvu. Tentokrát jim aspoň můžeme přesně říct, jaké jedy mají prověřit.“

„Nevím, jestli děláte dobře.“

„Jedu do Curychu, pane řediteli. Chci dostat jednoho živého. Mrtví nemluví. Jak se jmenuje ta oběť z Tilburgu?“

Bartlett se odmlčel. „Hendrik Korsgaard.“

„Moment!“ ohradila se Anna ostře. „To jméno jsem neměla v seznamu.“

Na druhém konci linky nastalo ticho.

„Bartlette, tak řekněte něco, sakra!“

„Jsou i jiné seznamy, agentko Navarrová,“ soukal ze sebe Bartlett. „Doufal jsem, že nebudou tak… důležité.“

„Pokud se nepletu, tohle je porušení naší dohody, pane řediteli,“ sykla Anna. Těkala pohledem kolem sebe, aby měla jistotu, že nikdo neposlouchá.

„Ale kdeže, slečno Navarrová. Moje kancelář funguje na základě dělby práce jako každá jiná. Podle toho se nakládá s informacemi. Vy jste měla za úkol najít vrahy. Domnívali jsme se, že cílem útoků se mají stát jména ze seznamu, který jsem vám dal. Nebyl důvod se domnívat, že… v ohrožení jsou i ti ostatní.“

„A věděli jste, kde bydlí ten chlap z Tilburgu?“

„My jsme ani netušili, že žije. Pátrali jsme po něm, ale marně.“

„Takže můžeme vyloučit možnost, že se zabijáci dostali k vašim svazkům.“

„Zašlo to mnohem dál,“ pravil Bartlett úsečně. „Vrazi těch starců mají lepší zdroje než my.“

Když Ben našel Universitätsbibliothek na náměstí Zähringerplatz, bylo něco po čtvrté hodině ráno. Knihovna přitom otevírala až v devět.

Ben si spočítal, že v New Yorku je deset hodin večer. Otec bude nejspíš ještě vzhůru — obvykle chodil spát pozdě a brzy vstával — a i kdyby spal, Ben by ho bez váhání vzbudil. Ohledy stranou.

Vykročil po Universitätstrasse, aby si trochu protáhl nohy. Přesvědčil se, že jeho mobilní telefon je přepnutý na evropský systém GSM a zavolal do Bedfordu.

Telefon zvedla hospodyně, paní Walshová.

Ben v ní vždycky viděl irskou verzi paní Danversové z filmu Rebecca. Pro rodinu Hartmanových pracovala už přes dvacet let. Benovi se nikdy nepodařilo proniknout krunýřem její povýšené rezervovanosti.

„Benjamine,“ řekla zvláštním tónem.

„Dobrý večer, paní Walshová,“ pozdravil ji Ben unaveně. „Potřebuji mluvit s tátou.“ Připravil se na boj se strážkyní otcova klidu.

„Benjamine, váš otec odešel.“

Ben ztuhl ‚“Kam?“

„No, to právě nevím.“

„A kdo to ví?“

„Nikdo. Pro pana Hartmana přijelo dneska ráno auto. Neřekl, kam jede. Nezmínil se ani slovem. Tvrdil, že se za chvilku vrátí.“

„Přijel pro něj Gianni?“ Gianni byl otcův řidič, bezstarostný chlapík, kterého si starý pán celkem oblíbil.

„Ne. Nebylo to firemní auto. Váš otec prostě zmizel. Bez vysvětlení.“

„To nechápu. To přece ještě nikdy neudělal, nebo ano?“

„Ne, nikdy. Vím, že si s sebou vzal pas, protože ten je taky pryč.“

„Pas? Aspoň nějaká stopa, ne?“

„Ale volala jsem do kanceláře a jeho sekretářka o žádné zahraniční cestě nic neví. Doufala jsem, že možná něco řekl vám.“

„Ani slovo. Nevolal mu někdo?“

„Ne… Já nevím. Podívám se do knihy.“ Po minutě se vrátila telefonu. „Jen nějaký pan Godwin.“

„Godwin?“

„No, píše se tady ‚profesor Godwin‘.“

To jméno Bena překvapilo. John Barnes Godwin ho učil historii na univerzitě v Princetonu. Pak si uvědomil, že na jeho telefonátu není nic divného: před pár lety o něm otci vyprávěl, a ten pak věnoval Princetonu peníze na založení Střediska pro studium lidských hodnot jehož ředitelem se stal právě Godwin. Jenže otec se o Godwinovi nezmínil. Proč se ti dva bavili těsně předtím, než Max Hartman zmizel?

„Dejte mi to číslo,“ požádal Ben.

Pak poděkoval a ukončil hovor.

Bylo to nějaké divné. Bena napadlo, že otec utíká, protože hrozilo odhalení jeho temné minulosti. Ale to nedávalo smysl. Před čím by prchal? A kam?

Ben byl tělesně i citově vyčerpaný a věděl, že už nedokáže jasně uvažovat. Zoufale se potřeboval vyspat. Spojoval věci, které neměly logickou souvislost.

Peter se dozvěděl o minulosti jejich otce, o společnosti, kterou Max pomáhal zakládat. A pak ho zabili.

A pak…

A pak jsem našel fotku zakladatelů té společnosti, na které byl i otec. A jel jsem na chatu, kde bydleli Liesl s Peterem, a našel jsem stránku se zakládací listinou. A pak se mě a Liesl pokusili zabít a vyhodili chatu do povětří, aby zametli stopy.

A pak možná informovali otce, že tajemství jeho minulosti je prozrazeno, nebo snad tajemství té zvláštní společnosti? Anebo obojí? Ale kdo? Pořád jen anonymní Oni bez tváře.

Proč by to nebylo možné? Zdálo se, že Oni se snaží zlikvidovat každého, kdo o té společnosti ví…

Proč by jinak Max tak najednou zmizel?

Třeba ho přinutili někam jít a s někým se setkat…

Ben měl jedinou jistotu: že otcovo záhadné zmizení nějak souvisí s vraždami Petera a Liesl i s odhalením toho dokumentu.

Vrátil se k range roveru. Ve světle vycházejícího slunce si všiml hlubokých škrábanců na bocích vozu. Nasedl a zajel zpátky na Zähringerplatz.

Tam se pohodlně opřel a zavolal do Princetonu ve státě New Jersey.

„Godwin.“

Starý profesor měl rozespalý hlas.

„Tady Ben Hartman.“

John Barnes Godwin, znalec evropských dějin dvacátého století a kdysi nejoblíbenější vyučující na Princetonu, byl už léta v důchodu. Bylo mu osmdesát dva, ale přesto stále chodil každý den do své kanceláře. Ben si Godwina v duchu představil — vysoká vyzáblá postava, bílé vlasy, tvář zbrázděná vráskami.

Godwin byl na fakultě jeho konzultantem a měl k němu tak trochu otcovský vztah. Ben si vzpomínal, jak jednou seděl v Godwinově kanceláři zavalené knihami. Jantarové světlo a jemně vanilková vůně zatuchlých starých knih.

Povídali si o tom, jak se Franklinu Delano Roosveltovi podařilo vmanévrovat izolacionistické Spojené státy do druhé světové války. Ben psal o Rooseveltovi dizertační práci a řekl Godwinovi, že se mu Rooseveltovy úskoky vůbec nelíbí.

„Ale, pane Hartmane,“ odpověděl Godwin. Takhle Benovi tenkrát říkal. „Jak jste na tom s latinou? Honesta turpitudo est pro causa bona.“

Ben na profesora rozpačitě pohlédl.

„Pro dobrou věc,“ překládal Godwin pomalu s vychytralým úsměvem na tváři, „lze použít i nečestných prostředků. Publilius Syrus žil v Římě sto let před Kristem a řekl spoustu chytrých věcí.“

„S tím nemůžu souhlasit,“ rozhořčil se tehdy Ben. „Nelze přece omlouvat podvádění. Doufám, že nic podobného nikdy sám neřeknu.“

Godwin se na něj zmateně podíval. „Předpokládám, že proto odmítat pracovat ve firmě svého otce,“ pravil kousavě. „Nechcete se ušpinit.“

„Chci učit.“

„Ale proč?“ zeptal se Godwin a usrkl si temně hnědého portského.

„Protože mě to baví.“

„Víte to jistě?“

„Ne,“ přiznal Ben. „Jak může člověk ve dvaceti letech vědět něco jistě?“

„Dvacetiletí přece vědí jistě většinu věcí. Aspoň si to myslí.“

„Ale proč bych dělal něco, co mě nezajímá. Mám pracovat ve firmě, kterou vybudoval můj otec, jen abych vydělal ještě víc peněz, které nepotřebuju? Co má společnost z našich prachů? Proč by se měl někdo topit v bohatství a jiný trpět hladem?“

Godwin zavřel oči. „Ohrnovat nos nad penězi je luxus. Učil jsem pár pohádkově bohatých studentů, dokonce i samotného Rockefellera. Všichni řešili stejné dilema — jak se nenechat ovládnout bohatstvím a udělat se svým životem něco pozitivního. A váš otec je přece jeden z největších mecenášů Ameriky…“

„Neřekl náhodou Reinhold Niebuhr, že dobročinnost je forma nadřazenosti? Horních deset tisíc se snaží udržet u vesla, a tak rozdává peníze potřebným.“

Godwin se na něj obdivně podíval. Ben se musel držet, aby se neusmál. Citovaný řádek mu totiž náhodou utkvěl v paměti při poslední hodině teologie.

„Něco by mě zajímalo, Bene. Je rozhodnutí stát se učitelem vzpourou proti vašemu otci?“

„Možná,“ připustil Ben upřímně. Chtěl dodat, že k učení ho inspiroyal sám Godwin, ale to by mohlo znít až příliš…

Překvapilo ho, když Godwin odpověděl: „Bravo. To chce odvahu. Bude z vás vynikající učitel, o to nemám strach.“

Ben opustil říši vzpomínek a řekl do telefonu: „Omlouvám se, že volám tak pozdě…“

„To nic, Bene. Kde jste? Spojení -“

„Ve Švýcarsku. Poslyšte, můj otec zmizel…“

„Jak to myslíte, zmizel?“

„Dneska ráno odešel z domu a nikdo neví kam. Protože jste mu těsně předtím volal, myslel jsem…“

„Odpovídal jsem na jeho telefonát. Chtěl si promluvit o dalším daru, který se chystá věnovat středisku.“

„To je všechno?“

„Myslím, že ano. Na nic zvláštního si nevzpomínám. Ale jestli mi zavolá znovu, kde vás zastihnu?“

Ben řekl Godwinovi číslo na mobilní telefon. „Ještě něco. Znáte někoho na fakultě dějepisu Curyšské univerzity? Někoho, kdo se zabývá moderní evropskou historií jako vy.“

Godwin se na chvíli odmlčel. „Na Curyšské univerzitě? Lepšího než Carl Mercandetti nenajdete. Je to prvotřídní badatel. Specializuje se na historickou ekonomii, ale má velice široký záběr, jak bývá v Evropě zvykem. Pan kolega má také úžasnou zásobu grappy, i když to sem nepatří. Mercandetti vám určitě pomůže.“

Ben poděkoval a zavěsil.

Pak sklopil sedadlo auta, aby si na pár hodin zdříml.

Spal neklidně. Neustále ho rušily zlé sny, v nichž se musel dívat, jak chata zas a znovu vybuchuje.

Když se pár minut po deváté vzbudil, uviděl ve zpětném zrcátku, jak vypadá. Byl neoholený a špinavý, pod očima temné kruhy. Neměl však sílu hledat místo, kde by se mohl oholit a umýt.

A už vůbec neměl čas.

Nastal čas začít odkrývat minulost, která přestala být minulostí.

18

PAŘÍŽ

Jen malá mosazná tabulka označovala kancelář Groupe TransEuroTech SA, která sídlila ve druhém patře vápencové budovy na třídě Marceau v osmém městském obvodu. Byla přišroubovaná vlevo od hlavních dveří mezi dalšími šesti mosaznými tabulkami s názvy právnických firem a jiných menších společností, a proto nebudila zvláštní pozornost.

Kancelář TransEuroTech nikdy nepřijímala neohlášené návštěvy. Ten, kdo náhodou procházel druhým patrem, neviděl nic neobvyklého. Za přepážkou z neprůstřelného syntetického materiálu, který vypadal jako obyčejné sklo, seděl mladý recepční. Za ním byla menší holá místnost zařízená jen několika umělohmotnými křesílky. Do vnitřních kanceláří z ní vedly jediné dveře.

Náhodný kolemjdoucí samozřejmě nemohl vědět, že recepční je ve skutečnosti ozbrojený bývalý člen speciální jednotky a že kancelář hlídají diskrétní kamery a infračervená pohybová čidla.

Zasedací místnost hluboko v nitru kanceláří byla ve skutečnosti jakousi ulitou, oddělenou od okolních betonových stěn třicet centimetrů silnými gumovými bloky, které pohlcovaly veškeré vibrace, zvláště lidskou řeč. Hned vedle zasedací místnosti se nacházelo anténní zařízení, které neustále monitorovalo vysílání v pásmech IIF, UHF i VHF — tedy každý pokus odposlouchávat hovory uvnitř místnosti. Antény byly opatřené spektrálním analyzérem, který kontroloval spektrum a hledal sebemenší odchylky od normálu.

U jednoho dlouhého mahagonového stolu ve tvaru rakve seděli dva muži. Jejich konverzaci chránily proti odposlechu generátory bílého šumu a speciální nahrávky změti hlasů, které připomínaly hučení hospody plné lidí. I kdyby snad všechna důmyslná bezpečností opatření někdo překonal, nedokázal by rozlišit slova mužů u stolu od ruchů v pozadí.

Starší z dvojice hovořil do sterilního telefonu, ploché černé krabičky švýcarské výroby. Měl nezdravě bledý obličej a vypadal znepokojeně. Mohlo mu být mezi čtyřiceti a padesáti, měl brýle se zlatými obroučkami, hladkou tvář s podbradkem, mastnou pleť a prořídlé vlasy obarvené do nepřirozeně červenohnědého odstínu. Jmenoval se Paul Marquand a byl zástupcem ředitele bezpečnosti Společnosti. Marquand se dostal ke Společnosti cestou běžnou pro šéfy ochranek velkých podniků. Nějakou dobu sloužil u francouzské pěchoty, a když ho odtud vyloučili za nevhodné chování, dal se k cizinecké legii. Později se přestěhoval do USA, kde pracoval jako stávkokaz pro jednu těžební společnost, než dostal nabídku od bezpečnostní služby jedné nadnárodní firmy.

Marquand mluvil rychle a tiše. Po chvíli hovor ukončil.

„Vídeňský sektor byl narušen,“ řekl Marquand muži vedle sebe, zhruba o dvacet let mladšímu Francouzovi s tmavými vlasy a olivovou pletí, který se jmenoval Jean-Luc Passard. „Ten Američan přežil výbuch plynu v St. Gallenu.“ A temně dodal: „Další chyby si nemůžeme dovolit. Zvlášť ne po tom průšvihu na Bahnhofplatzu.“

„Vy jste toho amerického vojáka přece nenajal,“ uklidňoval ho Jean-Luc.

„Jistěže ne, ale ani jsem proti tomu neprotestoval. Mělo to svoji logiku: prožil delší dobu v blízkosti objektu a v davu lidí by ho poznal během pár vteřin. Cizímu člověku můžete ukazovat fotografii donekonečna, a stejně nedokáže jednat tak rychle a spolehlivě jako někdo, kdo zná objekt osobně.“

„Ale teď jsme zmobilizovali toho nejlepšího,“ řekl Passard. „Architekt už se postará, aby ten otrava dal konečně pokoj.“

„Toho rozmazleného Američana stejně nesmíme podceňovat.“

„Je div, že je ještě naživu, amatér,“ přitakal Passard. „Ale dobrá fyzička člověku krk nezachrání.“ Odfrkl si a anglicky se silným přízvukem posměšně poznamenal: „Nevyzná se v džungli. Zná to jen v posilovně.“

„Ale začátečníci mívají štěstí,“ varoval Marquand. „On už není začátečník,“ podotkl Passard.

VÍDEŇ

Starší dobře oblečený Američan vstoupil do letištní haly. Kráčel pomalu a strnule a v ruce svíral příruční zavazadlo. Přejížděl očima houf lidí, až uviděl uniformovaného řidiče limuzíny, který držel cedulku s jeho jménem.

Starý muž na něj mávl a řidič k němu hned přispěchal v doprovodu ženy v bílém úboru zdravotní sestry. Šofér vzal Američanovi tašku a ošetřovatelka se zeptala: „Jaký jste měl let, pane?“ Mluvila anglicky s vídeňským přízvukem.

Muž zabručel: „Nesnáším cestování. Příště už nikam nejedu.“

Sestra ho vyvedla davem na ulici, kde parkovala černá limuzína značky Mercedes. Pomohla mu nastoupit. Interiér měl standardní výbavu — telefon, televizi a bar. V rohu se nenápadně krčila sestava lékařských záchranných přístrojů včetně malé kyslíkové bomby, hadic a masek, elektrod defibrilátoru a kapaček.

„Nebojte se, pane,“ řekla sestra, jakmile se usadil do měkkého koženého sedadla, „za chvilku budeme na místě.“

Stařec zavrčel, sklopil si opěradlo a zavřel oči.

„Kdybyste něco potřeboval, stačí říct. Ráda vám posloužím,“ nabídla se zdravotní sestra.

19

CURYCH

V hotelu čekal na Annu úředník z kanceláře státního zástupce kantonu Curych. Byl to Bernard Kesting, menší urostlý tmavovlasý mladík s plnovousem a srostlým obočím. Kesting se vůbec neusmál, choval se úředně a velice profesionálně: typický švýcarský byrokrat.

Po několika minutách úvodních řečí ji Kesting zavedl ke svému BMW 728, které parkovalo na půlkruhové příjezdové cestě před hotelem.

„Rossignola samozřejmě dobře známe,“ řekl Kesting a podržel jí dveře auta. „V bankovním světě má už řadu let výsadní postavení. Nikdy jsme neměli nejmenší důvod ho vyslýchat.“ Anna nastoupila, ale Kesting pořád stál s rukou na klice otevřených dveří. „Obávám se, že nám nikdo přesně nevysvětlil podstatu vašeho vyšetřování. Víte, ten člověk se nikdy v životě nedostal do rozporu se zákonem.“

„Rozumím.“ Sáhla po klice a zavřela dveře sama. Byla z něj nervózní.

Kesting konečně usedl za volant a vyjel z příjezdové cesty na Setinwiesstrasse, tichou ulici v obytné čtvrti poblíž Kunsthausu. „Byl a pořád je to vynikající finančník,“ pokračoval cestou.

Po chvíli mlčení poněkud rozpačitě dodal: „Ptala jste se na ochranný dozor. Jak víte, nezjistili jsme přesně jeho místo pobytu.“

„To je u předních švýcarských bankéřů normální? Jen tak… zmizet?“

„Normální? Ne. Ale on je přece v důchodu. Může si dělat, co chce.“

„A jak si vyřizuje věci?“

„Přes švýcarskou pobočku jednoho zahraničního fondu, o kterém nikdo nic neví.“

„Průhlednost není zrovna silná stránka Švýcarska.“

Kesting na ni letmo pohlédl. Zřejmě si nebyl jistý, jestli se mu nevysmívá. „Někdy vloni se zřejmě rozhodl, že se stáhne z veřejného života. Možná trpěl představou, že ho někdo sleduje nebo pronásleduje — přece jen už je mu přes devadesát a postupující senilita občas vede k paranoidním představám.“

„Třeba to nebyla jen představa.“

Kesting po ní šlehl pohledem, ale nic neřekl.

Herr Professor Doktor Carl Mercandetti úplně roztál, když mu Ben sdělil, že je známý profesora Johna Barnese Godwina. „Mě vůbec neobtěžujete, nemusíte se omlouvat. Mám kancelář v knihovně. Co kdybyste se za mnou dopoledne zastavil? Stejně tam budu. Doufám, že vám Godwin neřekl o té mojí monografii! Měla by vyjít jako součást řady Cambridge University Press, kterou rediguje, ale mám už dva roky zpoždění. Godwin si ze mě dělá legraci, že mám poněkud středomořský přístup k termínům.“ Telefon se rozduněl Mercandettiho smíchem.

Ben jasně neřekl, co od něj chce, a Mercandetti, aspoň soudě podle jeho rozjařenosti, se pravděpodobně domníval, že půjde jen o běžnou přátelskou návštěvu.

První část dopoledne strávil Ben prohledáváním všech možných rejstříků švýcarských firem, dokonce pátral i v počítači po telefonních číslech. Žádný záznam o společnosti Sigma AG však nenašel. Zdálo se, že o její existenci není žádný veřejný doklad.

Carl Mercandetti byl ve skutečnosti mnohem důstojnější, než si Ben představoval, když s ním mluvil po telefonu. Byl to drobný muž kolem padesátky, měl šedého ježka a oválné brýle s kovovou obroučkou. Když se však Ben představil, rozzářily se mu oči a ochotně Benovi podal ruku.

„Každý přítel Boha je u mě vítán,“ začal Mercandetti.

„Já myslel, že mu tak říkali jen studenti Princetonu.“

Mercandetti zavrtěl hlavou a usmál se. „Řekl bych, že s postupem let ta přezdívka platí čím dál víc. Mám trochu strach, že i u Nebeské brány bude říkat: ‚A teď malá otázečka na poznámku čtyřicet tři ve vašem posledním článku…“

Po několika minutách se Ben zmínil o své snaze najít společnost jménem Sigma AG, založenou koncem druhé světové války v Curychu. Dál to nerozváděl. Chtěl, aby si historik myslel, že se jako bankéř o tu věc zajímá logicky, možná v rámci povinné péče o klienty. Ben každopádně věděl, že mlčenlivostí nic nezkazí.

Když Mercandetti zjistil, co Bena zajímá, reagoval zdvořile, ale zcela nevzrušeně. Jméno Sigma mu zjevně nic neříkalo.

„Říkáte, že byla založena v roce 1945?“ zeptal se historik.

„Ano.“

„To byl skvělý ročník pro bordeaux.“ Pokrčil rameny. „Ale mluvíme o době vzdálené přes půl století. Řada společností založených za války, nebo brzy po ní, časem zkrachovala. Naše ekonomika na tom tehdy nebyla tak dobře jako dneska.“

„Mám důvod se domnívat, že ta firma pořád existuje,“ řekl Ben.

Mercandetti dobromyslně naklonil hlavu. „Z čeho tak soudíte?“

„Není to nic stoprocentního. Vycházím z informací od lidí, kteří o tom něco vědí.“

Mercandetti vypadal pobaveně a zároveň skepticky. „Nemají dotyční nějaké další informace? Firma se mohla klidně přejmenovat.“

„A neexistují někde záznamy o změnách názvů právnických osob?“

Historik přelétl očima klenutý strop knihovny. „Věděl bych o jednom místě, kam byste se mohl podívat. Říká se mu Handelsregisteramt des Kantons Zürich — je to obchodní rejstřík všech společností založených v Curychu. Všechny firmy se tam musí zaregistrovat.“

„Dobře. Ale rád bych se vás zeptal ještě na něco. Na tenhle seznam.“ Ben posunul po masivním dubovém stole seznam ředitelů společnosti Sigma AG, který si vlastnoručně opsal. „Znáte některé z nich?“

Mercandetti si nasadil brýle na čtení. „No, většinou jsou to jména známých podnikatelů. Aha, Prosperi, to je taková postava z podsvětí — myslím, že nedávno umřel. V Brazílii, nebo v Paraguayi, teď přesně nevím. Ti lidé jsou většinou mrtví, nebo velice staří. A Gaston Rossignol, ten bankéř — určitě bydli v Curychu.“

„Je naživu?“

„Neslyšel jsem, že by umřel. Ale jestli žije, musí mu být už osmdesát, možná dokonce devadesát.“

„Dá se to nějak zjistit?“

„Díval jste se do telefonního seznamu?“ Pobavený pohled.

„Byla tam spousta Rossignolů. Žádný z nich neměl u jména tu správnou iniciálu.“

Mercandetti pokrčil rameny. „Rossignol byl významný finančník. Po druhé světové válce pomáhal stavět na nohy náš bankovní systém. Měl tady řadu přátel. Ale možná odjel na odpočinek do Antibes a teď se někde u vody maže kokosovým olejem. Nebo se z nějakého důvodu nechce ukazovat na veřejnosti. Při nedávných polemikách o švýcarském zlatu a druhé světové válce zazněly dost ostré hlasy. Ani švýcarský bankéř pochopitelně nemůže žít v trezoru. Člověk si musí dávat pozor.“

Člověk si musí dávat pozor. „Díky,“ řekl Ben. „Moc jste mi pomohl.“ Vytáhl černobílou fotografii, kterou měl z Handelsbank, a podal ji akademikovi. „Poznáváte někoho z nich?“

„Tak nevím, jestli jste bankéř, nebo historik-amatér,“ prohodil Mercandetti zvesela. „Nebo překupník starých fotek — to dneska docela vynáší. Za původní fotografie na plechu platí sběratelé majlant. Já tomu neholduju. Mě zajímá barva.“

„Tohle ale není fotka z dovolené,“ pravil Ben vlídně.

Mercandetti se usmál a vzal si snímek. „To je přece Cyrus Weston — no jistě, se svým tradičním kloboukem.“ Ukázal baculatým prstem. „A tenhle vypadá jako Avery Henderson, dej mu Pánbů věčnou slávu. Tohle je Émil Ménard, který vybudoval Trianon, což bylo první doopravdy moderní konsorcium firem. A tohle by mohl být Rossignol, ale nevím to jistě. Člověk si ho představuje s velkou plešatou hlavou, a ne s kšticí tmavých vlasů, ale tady byl mnohem mladší. A tady nastalo minutové ticho. Pak Mercandetti upustil fotku. Úsměv mu zmrzl na rtech. „Co to na mě hrajete?“ zeptal se Bena a zadíval se na něj nad skly brýlí. Na tváři měl zmatený výraz.

‚Jak to myslíte?“

„To musí být nějaká fotomontáž,“ konstatoval historik nevrle.

„Proč to říkáte? Weston s Hendersonem se přece znali.“

„Weston s Hendersonem? No jistě. Ale určitě nikdy nebyli na jednom místě s norským rejdařem Svenem Norquistem, britským automobilovým magnátem Cecilem Bensonem, šéfem petrochemického kolosu Drakem Parkerem, ani s německým průmyslníkem Wolfgangem Siebingem, jehož rodinná firma kdysi vyráběla vojenský materiál a později ji proslavily kávovary. A mohl bych jmenovat dalších deset podobných lidí. Někteří z nich byli úhlavní nepřátelé, navíc podnikali v úplně jiných oborech. Předpokládat, že se všichni sešli na jednom místě… To byste musel přepsat ekonomickou historii dvacátého století.“

„A nemohla to být nějaká ekonomická konference? Něco jako Davos?“ nadhodil Ben. „Nebo předchůdce konferencí v Bilderbergu. Zkrátka schůzka titánů průmyslu.“

Historik ukázal na jinou postavu. „Tohle vážně musí být vtip. Velice šikovně upravená fotka.“

„Na koho teď ukazujete?“

„To je samozřejmě Gerhard Lenz, ten vědec z Vídně,“ odvětil Mercandetti ledově.

To jméno znělo Benovi povědomě, ale nevěděl, v jaké souvislosti ho slyšel. „Kdo je to?“

„Byl. Zemřel v Jižní Americe. Doktor Gerhard Lenz byl rozhodně vynikající mozek. Vyšel z nejlepší tradice vídeňské medicíny. Promiňte, teď mluvím ironicky, a to se na historika nesluší. Pravda je taková, že Lenz stejně jako jeho přítel Josef Mengele neblaze proslul experimenty na vězních koncentračních táborů, na zmrzačených dětech. Na konci války mu už bylo skoro padesát. Jeho syn pořád žije ve Vídni.“

Panebože. Gerhard Lenz patřil k největším netvorům dvacátého století. Benovi se zatočila hlava. Gerhard Lenz, pravověrný nacistický důstojník, stál přímo vedle Maxe Hartmana.

Mercandetti vylovil z kapsy saka lupu s osminásobným zvětšením — při bádání v archivech ji určitě používal pravidelně, odhadoval Ben — a pozorně si prohlížel obrázek. Pak zkoumal zažloutlý papír fotografie. Po několika minutách zavrtěl hlavou. „Vypadá to opravdu věrně. Ale stejně tomu nevěřím. Ta fotka nemůže být pravá.“ Mercandetti mluvil tiše, ale rezolutně. Ben uvažoval, jestli se nesnaží přesvědčit především sám sebe. Odmítal sice uvěřit vlastním očím, ale viditelně zesinal. „Něco mi řekněte,“ pravil břitkým tónem, z nějž vyprchala veškerá dobrosrdečnost. „Kde jste to vzal?“

Člověk si musí dávat pozor. Gaston Rossignol byl stále naživu: smrt tak vážené osoby by neunikla pozornosti. A přesto měli s Mercandettim i po hodině pátrání prázdné ruce. „Omlouvám se, ale jsem historik, a ne soukromý detektiv,“ řekl Mercandetti rezignovaně. „Kromě toho jsem si myslel, že se v podobných věcech vyznáte spíš vy, vzhledem k vaší znalostí finančních kejklů.“

Historik měl pravdu. Bena to mělo napadnout dřív. Finančním kejklům, jak tornu říkal Mercandetti, se oficiálně říká „ochrana majetku“ a Ben o tom opravdu cosi věděl. Musel se pořádně zamyslet.

Prominenti se jen tak nevypaří. Vytvářejí si právní konstrukce, za kterými se skrývají. Zatajit bydliště člověka před pronásledovateli je prakticky totéž, co skrýt je před věřiteli nebo daňovými úřady. Rossignol si jistě chtěl udržet kontrolu nad svým majetkem, ale tak, aby se zdálo, že ji nemá. A udržet si přehled o člověku bez majetku není vůbec snadné.

Ben Hartman si vzpomněl na jednoho obzvlášť lakomého klienta Hartman Capital Management, který byl posedlý plány na ochranu majetku. Benovi ten chlap lezl silně na nervy a při práci na jeho účtech trpěl. Teď si však uvědomoval, že zkušenosti s majetkovými triky se mu mohou hodit. „Gaston Rossignol musí mít v okolí nějaké příbuzné,“ řekl Ben Carlu Mercandettimu. „Myslím tím někoho spolehlivého a zároveň ochotného. Někoho dost blízkého, aby plnil jeho příkazy, ale o dost mladšího než on.“ Ben dobře věděl, že v případech daru a zpětného pronájmu je vždycky nežádoucí komplikací, když „obdarovaný“ zemře dřív. A utajení každého plánu závisí na diskrétnosti využívaného partnera.

„Mluvíte samozřejmě o Yvesovi-Alainovi,“ řekl profesor.

„Vážně?“

„Právě jste ho popsal. Yves-Alain Taillé, bankéřův synovec. Díky rodině má v regionu dost významné postavení, ale není moc inteligentní, takže jako bankéř nestojí za nic. Slaboch, ale dobrák, takové je o něm mínění. Býval předsedou Curyšské umělecké rady nebo něčeho podobného. Dostal ‚trafiku‘ v jedné ze soukromých bank. Tuším, že je viceprezidentem. To se dá snadno zjistit.“

„A co kdybych chtěl zjistit, jestli Taillé v kantonu vlastní ještě něco jiného než svůj dům? Neexistují daňové doklady o převodech nemovitostí?“

„Místní záznamy jsou na radnici, kousek od řeky Limmat. Ale jestli jde o převod za posledních pět let, můžete si to najít na internetu, včetně těch dokladů. Nejspíš to budou veřejné listiny, ale jsou na zabezpečeném serveru. Víte přece, že Švýcaři mají dvě vášně — čokoládu a tajnosti. Čirou náhodou mám uživatelské oprávnění s heslem, které mi na ten server umožňuje přístup. Víte, otcové města mě před nedávnem požádali, abych napsal něco pro brožuru k šestistému padesátému výročí připojení Curychu ke Švýcarské konfederaci. Na můj vkus je to sice poněkud lokální téma, ale dobře mi zaplatili.“

O hodinu později měl Ben adresu domu nepoměrně skromnějšího, než na jaký byl Rossignol dřív zvyklý. Dvě hodiny od okamžiku, co se ponořil do řady neuvěřitelně složitých daňových dokladů, získal jistotu, že skutečně patří Gastonu Rossignolovi. Byl napsaný na Taillého, ale nebylo to jeho trvalé bydliště. Že by něco jako víkendový dům? Proč by si ji ale pořizoval v samotném Curychu? Nebo snad hnízdečko pro milenku? Na to byl zase příliš velký. Taillé neměl jednostranné rozhodovací právo. Nesměl majetek prodávat ani převádět bez svolení jistého realitního investičního fondu. A kde měl ten fond sídlo? Na Jersey, což je jeden z ostrovů Channel Islands. Ben se pousmál. Hezky vymyšleno — daňový ráj, ale nepříliš známý. Není tak neblaze proslulý jako Mauru, ale jeho bankovní systém má ještě pevnější organizaci a je těžší do něj proniknout.

Ben se znovu podíval na adresu, kterou si naškrábal. Přišlo mu neuvěřitelné, že stačí zajet kousek autem a bude u jednoho ze zakladatelů Sigmy. Peter se před Sigmou snažil schovat a ona ho zničila. Ben se zhluboka nadechl a ucítil, jak v něm kypí nahromaděná zlost. Změna plánu, řekl si v duchu. Teď ať se Sigma zkusí schovat přede mnou.

20

Ben nalezl dům Gastona Rossignola v curyšské části Hottingen, což je oblast v kopcích s výhledem na město. Zdejší nemovitosti stojí na rozlehlých pozemcích v zákrytu stromů. Jejich majitelé mají skutečné soukromí, daleko od ruchu města.

Rossignolův dům byl na Hauserstrasse poblíž grandhotelu Dolder, chlouby Curychu, všeobecně považované za nejlepší hotel v Evropě. Byl z nahnědlého kamene, široký a nízký. Pocházel ze začátku dvacátého století.

Stavba na první pohled nevypadala jako nějaká nedobytná pevnost, právě to z ní však možná činilo dokonalý úkryt. Rossignol vyrůstal v Curychu, ale většinu kariéry prožil v Bernu. V Curychu samozřejmě znal jisté mocné a vlivné lidi, neměl tam ovšem blízké přátele. Obyvatelé Hauserstrasse se navíc stranili společnosti. Byla to čtvrť, kde neexistovaly běžné sousedské vztahy. Starý muž, který se stará o vlastní zahrádku, by nevzbudil žádnou pozornost. Byl by to pohodlný a dokonale nenápadný život.

Ben zaparkoval range rover na svahu nedaleko domu a zatáhl ruční brzdu, aby se auto nerozjelo. Otevřel příruční schránku a vytáhl Lieslin revolver. Ve válci zbývaly čtyři náboje. Bylo mu jasné, že pokud chce revolver používat k sebeobraně, bude si muset někde koupit další střelivo. Ujistil se, že je zbraň zajištěná, a pak si ji zastrčil do kapsy saka.

Zazvonil ti dveří. Nikdo neotvíral, a tak po pár minutách zazvonil znovu.

Zase nic.

Vzal za kliku, ale bylo zamčeno.

Všiml si nejnovějšího modelu mercedesu, který parkoval pod přístřeškem vedle domu. Mohlo to být Rossignolovo auto, nebo také ne.

Otočil se k odchodu, ale vtom ho napadlo zkusit všechny dveře. Začal tedy obcházet dům. Trávník byl čerstvě posekaný, květinové záhony vzorně udržované. Někdo se o zahradu dobře staral. Za domem se Benovi naskytl překrásný pohled na zvlněnou travnatou plochu lemovanou dalšími záhony květin, které se koupaly v ranním slunci. Uprostřed velké terasy se tyčil přístřešek ve tvaru kupole, poblíž čekala řada rozkládacích lehátek.

Ben přistoupil k zadnímu vchodu. Otevřel prosklené vnější dveře a vzal za kliku.

Nebylo zamčeno.

S bušícím srdcem otevřel. Byl připravený, že se rozezní alarm, ale nic se nestalo.

Byl Rossignol doma? Nebo někdo jiný — služebná, hospodyně, někdo z rodiny…

Ben vstoupil do tmavé předsíňky s dlaždicovou podlahou. Na háčcích viselo několik kabátů, vedle nich sbírka dřevěných holí s vyřezávanými rukojeťmi. Prošel místností a vstoupil do jakési menší pracovny, v níž byl velký stůl a pár knihoven. Gaston Rossignol, kdysi pilíř švýcarského bankovnictví, byl zřejmě poměrně skromný člověk.

Na stole ležel zelený diář a vedle něj útlý černý telefon Panasonic. Vtom přístroj nečekaně zazvonil. Hlasitost tónu byla zjevně nastavená na maximum. Ben ztuhl. Čekal, že přijde Rossignol, a nevěděl, co mu řekne. Telefon znovu zazvonil, pak potřetí, počtvrté… a pak utichl.

Ben čekal.

Nikdo se však neobjevil. Znamenalo to, že nikdo není doma? Ben se podíval na displej a uviděl dlouhou řadu číslic. Zřejmě mezistátní hovor. Rozhodl se, že se podívá dál do domu. Když procházel chodbou, zaslechl tichou hudbu. Znělo to jako nějaká skladba od Bacha, ale odkud zvuk vycházel?

Někdo je tedy přece jen doma?

Všiml si světla, které vycházelo z pokoje na konci chodby. Když přišel blíž, hudba zesílila.

Vstoupil do místnosti, která nepochybně sloužila jako jídelna. Uprostřed byl dlouhý stůl s bělostným ubrusem, na němž ležel stříbrný tác a na něm stříbrná konvice s kávou. Na jediném prostřeném místě byl připravený talíř s vejci a salámem. Snídani pravděpodobně přichystala hospodyně, ale kde mohla být? Z přenosného kazetového magnetofonu na příborníku u zdi se linuly tóny Bachovy suity pro cello.

U stolu seděl zády k Benovi stařec v invalidním vozíku. Měl opálenou holou hlavu s třásněmi šedivých vlasů, býčí šíji a kulatá záda.

Zdálo se, že starý muž Benův příchod nezaznamenal. Nejspíš je nedoslýchavý, usoudil Ben podle naslouchátka v pravém uchu starce. Vedla od něj šňůra ztrácející se za límcem košile.

Přesto nechtěl riskovat. Vsunul ruku do přední kapsy kožené bundy, nahmatal revolver, pak ho vytáhl a odjistil. Stařec se ani nepohnul. Musel být téměř hluchý, nebo měl vypnuté naslouchátko.

Náhle Bena vylekalo zazvonění telefonu, stejně hlasité jako před minutou v pracovně.

Avšak stařec se stejně nepohnul.

Přístroj opět čtyřikrát zazvonil a pak utichl.

Vzápětí Ben zaslechl z chodby rozrušený mužský hlas. Po chvíli si uvědomil, že hlas vychází ze záznamníku, ale nerozeznal, co říká.

Udělal pár kroků a přiložil hlaveň revolveru ke starcově hlavě. „Ani hnout.“

Starcovi klesla hlava na hrudník.

Ben volnou rukou otočil křeslo k sobě.

Stařec měl bradu na prsou a vytřeštěnýma očima zíral na podlahu. Byl mrtvý.

Ben propadl panice.

Sáhl na jídlo na talíři. Vejce se salámem byly ještě teplé.

Rossignol zřejmě zemřel před chvílí. Zabili ho?

Pokud ano, vrah mohl být ještě v domě!

Rozběhl se chodbou, kterou předtím přišel, a telefon znovu zazvonil. V pracovně se podíval na displej: tatáž dlouhá řada číslic začínající na 431. Ta čísla mu byla povědomá. Takřka jistě věděl, že jde o nějakou evropskou zemi.

Sepnul se záznamník.

„Gastone? Gastone?“ volal mužský hlas.

Dotyčný mluvil francouzsky, ale s těžkým přízvukem. Nebyl to rodilý Francouz.

Kdo Rossignolovi volá a proč?

Další zvonek — tentokrát u dveří.

Rozběhl se k zadnímu vchodu, který nechal pootevřený. Nikdo tam nebyl.

Rychle!

Vyšel ven a oběhl dům. Když se přiblížil k přední straně budovy, zpomalil. Za vysokým keřem viděl policejní auto, které pomalu projíždělo kolem. Asi hlídají čtvrť, pomyslel si.

Nízký plot z ohýbaného železa odděloval Rossignolovu zahradu od sousedů. Ben se k němu rozběhl a přeskočil do sousední zahrady, která byla zhruba stejně rozlehlá jako ta Rossignolova, i když ne tak vyšperkovaná. Riskoval, že si ho sousedé všimnou, ale nikdo na něj nezavolal, nikdo nekřičel, a tak kolem domu proběhl na Hauserstrasse. Rover stál asi třicet metrů opodál. Rozběhl se k němu, chvatně nastoupil a otočil klíčkem v zapalování. Motor naskočil.

Ben rychle otočil auto a rozjel se z prudkého kopce. Úmyslně zpomalil, aby splynul s místními, kteří mířili do práce.

Rossignolovi se někdo snažil dovolat. Kdosi mu volal z místa, jehož telefonní číslo začínalo předčíslím 431.

Ty číslice mu tepaly v hlavě, až mu svitlo.

Vídeň, Rakousko.

Hovor byl z Vídně. Ti lidé mají následovníky, dědice, tvrdila Liesl. Jeden z nich, jak mu sdělil Mercandetti, bydlel ve Vídni: byl to syn netvora Gerharda Lenze. Jelikož Rossignol zemřel, byla to jediná stopa. Sice nejistá, ale aspoň něco.

Za pár minut Ben dojel do srdce města, nedaleko náměstí Bahnhofplatz, kde se ho pokusil zabít Jimmy Cavanaugh. Kde to všechno začalo.

Chtěl nastoupit do nejbližšího vlaku na Vídeň.

RAKOUSKÉ ALPY

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a stařec podrážděně zvolal:

„Ano?“

Vstoupil lékař v bílém plášti, menší zavalitý muž se svěšenými rameny a bříškem.

„Jak se daří?“ zeptal se lékař. „Co říkáte pokoji?“

„Copak tohle je pokoj?“ zeptal se pacient číslo osmnáct. Ležel na úzkém lůžku v pomačkaném obleku s vestičkou. „Je to kobka pro mnicha.“

Místnost byla vskutku jednoduše zařízená. Byla tam jen židle, stůl, lampička a televize. Na podlaze žádný koberec, jen studený kámen.

Lékař se unaveně usmál. „Jsem doktor Löfquist,“ řekl a posadil se židli vedle postele. „Chtěl bych vás přivítat, ale zároveň vás musím varovat. Čeká vás deset velice těžkých dnů. Podrobíte se nejdůkladnějším fyzickým i psychickým testům, jaké jste zažil.“

Pacient osmnáct se ani neposadil. „Proč sakra psychickým?“

„Protože ne každý je způsobilý, víte?“

„A co když zjistíte, že jsem blázen?“

„Nepřijaté lidi posíláme s lítostí domů.“

Pacient nic neřekl.

„Měl byste si odpočinout, pane. Odpoledne bude náročné. Čeká vás počítačová tomografie, snímkování ze štítu a pak série poznávacích testů. A samozřejmě standardní zkouška deprese.“

„Já nemám depresi!“ vyštěkl pacient.

Doktor jej ignoroval. „Dnes večer se postíte, abychom mohli přesně změřit cholesterol, triglyceridy, lipoproteiny a tak dál.“

„Postit? To mám jako dobrovolně hladovět? Nikdy!“

„Pane,“ pravil lékař a vstal, „můžete kdykoli odejít. Pokud ale zůstanete a pokud vám bude nabídnuto členství, čeká vás zdlouhavá a poměrně bolestivá procedura, to vám říkám upřímně. Ale výsledek stojí za to. Něco takového jste ještě v životě nezažil. Nikdy. To vám garantuju.“

Kesting neskrýval překvapení, když se Anna po několika hodinách vrátila s adresou. Upřímně řečeno, trochu překvapená byla i sama Anna. Udělala, co si usmyslela, a vyšlo to. Když si několikrát pročetla Rossignolův spis, našla jedno jméno, které se mohlo hodit. Bylo to jméno curyšského státního úředníka Daniela Tainea. Objevovalo se v několika různých souvislostech a další šetření potvrdilo její předtuchu. Gaston Rossignol byl Taineův první zaměstnavatel, a jak se zdálo, i učitel. V sedmdesátých letech byli Taine s Rossignolem partnery ve společností s ručením omezeným, která obchodovala s vysoce výnosnými euroobligacemi. Rossignol se za Tainea zaručil při vstupu do společnosti Kifkintler, což byl pánský klub, jehož členy byla řada curyšských mocných. Když Taine trochu zbohatl, zastával v kantonu růžné čestné funkce. Byl to člověk, který měl dost peněz i informací na to, aby zajistil hladkou realizaci plánů svého starého učitele.

Anna přepadla Tainea doma bez ohlášení. Představila se a vyložila karty na stůl. Sdělila mu, že Gastonu Rossignolovi bezprostředně hrozí vážné nebezpečí.

Taine byl viditelně vylekaný, ale také skoupý na slovo. „Bohužel vám nepomůžu. Přestěhoval se. Nikdo neví kam a nikomu do toho nic není.“

„Kromě vrahů?“

„I kdyby vážně existovali,“ pravil Taine pochybovačně, ale až příliš pohotově, „kdoví, jestli ho najdou. Vám se to přece nepodařilo, a přitom máte určitě slušné zdroje.“

„Mám důvod se domnívat, že už mu jsou na stopě.“

Ostražitý pohled: „Vážně? Jak to?“

Anna zavrtěla hlavou. „O jistých záležitostech můžu mluvit jen s Gastonem Rossignolem osobně.“

„A proč si myslíte, že ho chce někdo zabít? Patří mezi nejváženější občany Curychu.“

„A proto se schovává?“

„Povídáte nesmysly,“ řekl Taine po chvíli.

Anna na něj chvíli upřeně zírala. Pak mu podala vizitku se svým jménem a telefonními čísly do Úřadu zvláštního vyšetřování. „Za hodinu se vrátím. Sám máte jistě značné zdroje. Prověřte si mě. Přesvědčte se, že vám říkám pravdu.“

„Ale jak? Já jsem jen obyčejný člověk…“

„Jistě máte své možnosti, pane Taine. A jestli ne, tak váš přítel. Chcete mu přece pomoct, ne? Myslím, že si rozumíme.“

O dvě hodiny později se Anna Navarrová zastavila za Tainem v práci. Ministerstvo hospodářství sídlilo v mramorové budově postavené ve stylu pozdního devatenáctého století. Taineova kancelář byla velká, plná slunce a knih. Okamžitě po příchodu byla uvedena dovnitř. Tmavé dveře se za ní diskrétně zavřely.

Taine mlčky seděl za stolem z ořechového dřeva. „Není to moje rozhodnutí,“ zdůraznil. „Je to rozhodnutí pana Rossignola. Já s ním nesouhlasím.“

„Prověřil jste si mě.“

„Byla jste prověřena,“ odvětil Taine neutrálním tónem. Vrátil jí vizitku. „Na shledanou, slečno Navarrová.“

Adresa byla napsaná tužkou drobným písmem vlevo od jejího jména.

Nejdřív zavolala Bartlettovi a informovala ho o vývoji situace. „Vy mě vždycky dokážete ohromit, slečno Navarrová,“ odpověděl překvapivě srdečným tónem.

***

Cestou autem do Hottingenu jí Kesting řekl: „Vaši žádost o ochranný dozor dnes ráno schválili. Za tímto účelem bude vyčleněno několik neoznačených policejních vozů.“

„A co telefon?“

„Můžeme ho napíchnout během několika hodin. Bude ho odposlouchávat určený policista v Mutterhaus.“

„Mutterhaus?“

„To znamená rodný dům. Tak se tady říká policejní centrále.“

Stoupali po Hottingenstrasse. Domy byly čím dál větší a hezčí, stromy hustší. Nakonec dojeli na Hauserstrasse a odbočili na příjezdovou cestu k honosnému domu zasazenému doprostřed vzorně udržované zahrady. Žádných policejních aut si Anna nevšimla.

„Tak a jsme tady,“ řekl Kesting.

Anna přikývla. Typický švýcarský bankéř s velkým domem a hezkou zahradou, blesklo jí hlavou.

Vystoupili a vykročili ke dveřím. Kesting zazvonil. „Nebude vám doufám vadit, když budu mluvit já.“

„Vůbec ne,“ odvětila Anna. „Mezinárodní spolupráce“ je sice hezké slovní spojení, ale předpis je předpis. Oba si toho byli dobře vědomi.

Po několikaminutovém čekání Kesting znovu zazvonil. „Je to starý pán a už pár let je na vozíku. Než se přemístí po domě, chvíli to trvá.“

Po několika dalších minutách Kesting řekl: „Ve svém věku už asi moc nevychází.“ Opět zazvonil.

Já věděla, že tak jednoduché to nebude, napadlo Annu. Byla jsem naivní.

„Třeba je nemocný,“ nadhodil Kesting. Nejistě vzal za kliku, ale bylo zamčeno. Obešli dům k zadním dveřím. Ty zamčené nebyly.

Kesting zavolal do domu: „Pane doktore, tady Kesting ze státního zastupitelství.“

Ticho. „Pane Rossignole?“

Kesting vešel do domu, Anna za ním. Uvnitř se svítilo a Anna zaslechla vážnou hudbu.

„Pane Rossignole?“ houkl Kesting ještě hlasitěji a vydal se na průzkum domu. Po chvíli se ocitli v jídelně, kde se také svítilo a z magnetofonu se linula hudba. Anna ucítila kávu, vajíčka a nějaké smažené maso.

„Pane — ježíšikriste!“

Vyděšená Anna spatřila to, co Kesting.

Stařec seděl v kolečkovém křesle u talíře se snídaní. Hlavu měl svěšenou na prsou, zornice nehybných očí byly rozšířené. Byl mrtvý.

Taky ho dostali! To ji samo o sobě nepřekvapovalo. Šokovalo ji však načasování vraždy — muselo k ní dojít těsně před jejich příchodem. Jako by věděli, že sem míří státní orgány.

Dostala strach.

„Sakra,“ vyhrkla. „Zavolejte sanitku. A oddělení vražd. A prosím vás, ať na nic nesahají.“

21

Skupina vyšetřovatelů z oddělení vražd curyšské kantonální policie dorazila za necelou hodinu a okamžitě si začala natáčet a fotografovat místo činu. Policisté v domě pečlivě sejmuli otisky prstů, zvláště z hlavních a zadních dveří a tří oken přístupných ze země. Anna požádala kriminalistu, aby vzali otisky i z Rossignolova křesla a odhalených částí těla. Než mrtvolu odnesli, sejmuli otisky i samotnému Rossignolovi.

Kdyby Američané neprojevili o Rossignola takový zájem a dokonce si nevyžádali ochranný dozor, smrt starce by byla nepochybně považována za přirozenou. Vždyť Gastonu Rossignolovi bylo už devadesát jedna let.

Nyní však byla nařízena pitva se zvláštním důrazem na oční tekutinu. Ohledání mělo být jako obvykle provedeno v Ústavu soudního lékařství Curyšské univerzity, protože místní policie vlastního specialistu nemá.

Anna se vrátila do hotelu. Byla zcela vyčerpaná. V letadle si nechtěla brát prášek, a tak se nevyspala. Zatáhla závěsy, navlékla na sebe obří tričko a vlezla do postele.

Ze spánku ji vytrhl telefon. Na okamžik si dezorientovaně myslela, že je ve Washingtonu. Podívala se na fosforeskující ciferník hodinek a zjistila, že je půl třetí ráno curyšského času. Zvedla telefon.

„To je slečna Navarrová?“ zeptal se mužský hlas.

„Osobně,“ zachraptěla a odkašlala si. „Kdo volá?“

„Hlavní seržant Schmid z kantonální policie. Jsem vyšetřovatel vražd. Jestli jsem vás vzbudil, tak se omlouvám.“

„Ne, ne, jen jsem dřímala. Co se děje?“

„Přišly otisky. Výsledky jsou dost zajímavé. Nemohla byste přijít na policejní ústřednu?“

***

Schmid byl přívětivý muž se širokou tváří, krátkými vlasy a směšně krátkou ofinou. Měl tmavomodrou košili a kolem krku zlatý řetízek.

Jeho kancelář byla útulná, světlá a spoře zařízená. Naproti sobě stály dva stoly ze světlého dřeva. Anna seděla za jedním, on za druhým.

Schmid si pohrával s kancelářskou sponkou. „Otisky prověřili v Kriminaltechnik. Po vyloučení Rossignolových stop zbyla řada dalších otisků, většinou neurčených. Byl to vdovec, takže se domníváme, že patří jeho hospodyni a pár dalším lidem, které zaměstnával. Hospodyně měla noční službu, ráno mu uvařila snídani a pak odešla. Vrazi asi sledovali dům a viděli ji odcházet.“

„On neměl pečovatelku?“

„Ne,“ řekl Schmid. Prsty ohýbal drátěnou sponku tam a zpátky. „Víte, my už máme počítačovou databázi otisků přesně jako vy.“ Narážel tím na Automatickou službu vyhodnocování otisků, v níž jsou uloženy miliony vzorků. „Technici otisky naskenovali, převedli do digitální podoby a poslali modemem do centrálního registru obyvatel v Bernu, kde byly porovnány se všemi dostupnými databázemi. Hledání netrvalo dlouho. Velice rychle jsme našli shodný otisk.“

Anna narovnala záda. „Vážně?“

„Ano, proto jsem dostal případ na starost já. Otisky patří jednomu Američanovi, kterého jsme zadrželi před pár dny v souvislosti se střelbou poblíž Bahnhofplatzu.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Benjamin Hartman.“

To jméno jí nic neříkalo. „Co o něm víte?“

„Je toho poměrně dost. Víte, sám jsem ho vyslýchal.“ Podal jí desky s fotokopiemi Hartmanova amerického pasu, řidičského průkazu, kreditních karet a také jeho švýcarský policejní spis s portréty.

Anna si kopie užasle prohlížela. Že by našla zabijáka? Američanovi bylo něco mezi třiceti a čtyřiceti lety a pracoval jako investiční bankéř ve firmě Hartman Capital Management. Nejspíš rodinný podnik. To znamenalo, že má asi dost peněz. Bydlí v New York City a do Švýcarska si přijel zalyžovat, jak tvrdil Schmidovi. Ale mohla to být lež.

Tři zbývající oběti Sigmy zemřely právě v době, kdy pobýval v Curychu. Jedna oběť žila v Německu, kam se dalo dojet vlakem, takže to nebylo vyloučeno. Další v Rakousku. Také možné.

Ale Paraguay? To byla dlouhá cesta letadlem.

Avšak ani to se nedalo vyloučit. Navíc mohl mít komplice.

„Co se stalo na Bahnhofstrasse?“ zeptala se. „Zastřelil někoho?“

Sponka se zlomila Schmidovi v prstech. „Střílelo se na ulici i v podzemním nákupním středisku. Proto jsme ho vyslýchali. Osobně si nemyslím, že střílel. Trvá na tom, že se někdo snažil zastřelit jeho.“

„Zemřel tam někdo?“

„Několik náhodných svědků. A podle toho Američana taky chlápek, co ho chtěl zastřelit.“

„Hmm,“ vydechla Anna zmateně. Zvláštní historka: Kolik z ní je asi pravda? Co je ten chlap zač? „Vy jste ho nechal jít?“

„Neměli jsme důvod ho držet ve vazbě. A taky za něj intervenovala jeho firma. Dostal doporučení odjet z kantonu.“

Hlavně ne u nás na dvorku. Že by švýcarský přístup k ochraně zákona? pomyslela si Anna kysele. „Máte tušení, kde je teď?“

„Tehdy tvrdil, že plánuje cestu do Svatého Mořice. Hotel Carlton. Ale zjistili jsme, že se tam nezapsal. A včera jsme dostali hlášení, že se znovu objevil v Curychu, v bance Handelsbank Schweiz. Chtěli jsme ho předvolat k dalšímu výslechu, ale utekl. A zase se přitom střílelo. To je nejspíš jeho prokletí.“

„To jsou věci, to jsou věci,“ přemítala Anna. „Můžete nějak zjistit, i Hartman bydlí v nějakém jiném hotelu v Curychu, nebo jinde ve Švýcarsku?“

Schmid přikývl. „Mohu obvolat ředitelství hotelů ve všech kantonech. Kopie všech registračních formulářů se posílají na místní policii.“

„Jsou aktuální?“

„Někdy moc ne,“ připustil Schmid. „Ale aspoň zjistíme, kde byl.“

„Pokud se zapsal pod pravým jménem.“

„Všechny oficiální hotely požadují po cizincích pas.“

„Možná má těch pasů víc. A možná nebydlí v ‚oficiálním‘ hotelu. Možná tady má přátele.“

Schmid se zatvářil poněkud mrzutě. „Když jsem s ním mluvil, nepřipadal mi jako někdo, kdo cestuje s falešným pasem.“

„Víte, mezinárodní obchodníci mívají i druhý pas vydaný v zemích jako Panama, Irsko nebo Izrael. Někdy se může hodit.“

„Jistě, ale v takových pasech by stejně muselo být pravé jméno ne?“

„Možná ano, možná ne. Dá se nějak zjistit, jestli odjel ze země?“

„Je řada způsobů, jak odsud zmizet — letadlem, autem, vlakem, dokonce i pěšky.“

„Copak si pohraniční policie nevede záznamy?“

„No, pohraniční policie má kontrolovat pasy,“ přiznal Schmid, „ale často se tak neděje. Já bych vsadil na aerolinky. Ty si vedou záznamy všech cestujících.“

„A co když odjel vlakem?“

„Tak to asi žádnou stopu nenajdeme, pokud si ovšem nerezervoval místo v mezinárodním rychlíku. Ale v to bych moc nedoufal.“

„Já taky ne,“ řekla Anna zadumaně. „Můžete vyhlásit pátrání?“

„Samozřejmě,“ naježil se Schmid. „To je standardní postup.“

„Kdy můžeme očekávat výsledky pitvy? Zajímá mě hlavně toxikologie.“ Anna věděla, že na něj asi příliš tlačí. Ale neměla na vybranou.

Schmid pokrčil rameny. „Tak za týden. Ale mohl bych požádat o zrychlení.“

„Chtěla bych udělat test na jeden konkrétní nervový jed. Nemělo by to trvat tak dlouho.“

„Můžu tam zavolat.“

„Opravdu? Potřebuju taky Rossignolovy bankovní výpisy dva roky nazpátek. Budou švýcarské banky spolupracovat, nebo budou dělat obstrukce jako obvykle?“

„Budou spolupracovat s policií na vyšetřování vraždy,“ pravil Schmid nakvašeně.

„To je mi ale překvapení. A ještě něco. Fotokopie jeho kreditních karet — mohla bych si je vzít?“

„Co by ne?“

„Výborně.“ Ten člověk se jí začínal líbit.

SAO PAULO, BRAZÍLIE

Svatební hostina se konala v nejexkluzivnějším privátním klubu v celé Brazílii, Hipica Jardins.

Členové klubu pocházeli hlavně z řad brazilské aristokracie známé pod označením quatrocentöes. Tito potomci původních portugalských osadníků žili v zemi už nejméně čtyři sta let. Byli to vlastníci půdy, papíren, nakladatelství a továren na hrací karty, tiskoví a hoteloví magnáti — zkrátka ti nejbohatší z bohatých, jak dokládala dlouhá řada vozů značek Bentley a Rolls-Royce parkujících před klubem.

Toho večera se dostavila řada z nich. V zářivých bílých fracích a kravatách přišli oslavit svatbu dcery jednoho z brazilských plutokratů Doutora Otavia Carvatha Pinta. Jeho dcera Fernanda se přivdala do stejně významné rodiny Machadosových.

Jedním z hostů byl důstojný bělovlasý muž ve věku téměř devadesáti let. Sám ke quatrocentóes nepatřil — narodil se v Lisabonu a do Sao Paula přišel v padesátých letech — ale byl to nesmírně bohatý bankéř a vlastník půdy. Navíc byl desítky let obchodním partnerem a přítelem otce nevěsty.

Stařec se jmenoval Jorge Ramago. Seděl a pozoroval tančící páry, aniž by se dotkl telecích medailonků Périgourdin, které měl před sebou. Vtom k němu přistoupila jedna z číšnic, tmavovlasá mladá žena, a portugalsky řekla: „Seňore Ramago, máte telefon.“

Ramago se k ní pomalu otočil. „Telefon?“

„Ano, seňore, prý je to naléhavé. Z domova. Volá vaše žena.“ Ramago se zatvářil znepokojeně. „Kde… kde?“ vykoktal.

„Tudy, pane,“ řekla číšnice a diskrétně mu pomohla vstát. Hodovní síní vykročili velice pomalu, protože starý Lisaboňan trpěl revmatismem, i když jinak se těšil výbornému zdraví.

Když vyšli ze sálu, číšnice zavedla Ramaga ke stařičké dřevěné telefonní budce. Pomohla mu dovnitř a úzkostlivě mu uhladila pomačkaný smokink.

Když Ramago sáhl po telefonu, ucítil ostré píchnutí do stehna. Vyjekl, rozhlédl se, ale číšnice byla pryč. Bolest však rychle pominula, a tak přiložil sluchátko k uchu a poslouchal. Ale slyšel jen oznamovací tón.

„Nikdo tam není,“ vypravil ze sebe Ramago, než ztratil vědomí. Asi za minutu si jedna z číšnic všimla, že starý pán omdlel v telefonní budce. Celá vyplašená začala volat o pomoc.

RAKOUSKÉ ALPY

Pacienta číslo osmnáct vzbudili o půlnoci.

Jedna ze sester mu jemně omotala ruku škrtidlem a začala odebírat krev.

„Co se sakra děje?“ zavrčel.

„Omlouvám se, pane,“ řekla sestra. Její angličtina měla silný přízvuk. „Od půlnoci vám každé čtyři hodiny máme brát vzorky krve.“

„Proboha proč?“

„Aby se zjistilo, kolik v ní máte Epo-erytropoietinu.“

„O tom jsem jaktěživ neslyšel.“ Všechny ty lékařské nesmysly už mu šly na nervy, ale věděl, že to hlavní teprve přijde.

„A teď zas hezky spěte, pane. Čeká vás dlouhý den.“

Společná opulentní snídaně se podávala v rozlehlé jídelně. Základem byl švédský stůl přetékající čerstvým ovocem, ještě teplým sladkým i slaným pečivem, párky, vejci, slaninou a šunkou.

Když pacient osmnáct dojedl, odvedli ho na vyšetřovnu v jiném křídle budovy.

Zde mu další sestra hbitým máchnutím skalpelu rozřízla kůži na vnitřní straně paže nad loktem.

Zasténal.

„Omlouvám se, jestli vás to bolelo,“ řekla sestra.

„Mě už bolí úplně všechno! K čemu je zas tohle?“

„K biopsii kůže. Doktoři prohlédnou elastická vlákna v retikulární vrstvě kůže,“ odvětila a přiložila mu k ráně obvaz.

V pozadí se německy radili dva lékaři v bílých pláštích. Pacient číslo osmnáct rozuměl každému slovu.

„Funkce mozku je trochu zhoršená,“ prohlásil ten malý zavalitý, „ale u člověka jeho věku je to celkem normální. Ale nejeví známky senility ani Alzheimerovy choroby.“

Vysoký muž s popelavou tváří se zeptal: „A co srdeční svalstvo?“

„V pořádku. Ale ultrazvukem jsme změřili krevní tlak v zadní holenní tepně a našli jsme mírnou arteriosklerózu.“

„Takže má vyšší tlak.“

„Trochu, ale to se dalo čekat.“

„Spočítali jste počet zasažených krevních buněk?“

„Laboratoř na tom právě pracuje.“

„Tak dobře. Myslím, že vypadá nadějně. Navrhuji urychlení testů.“

Vypadám nadějně, opakoval si v duchu pacient číslo osmnáct. Takže k tomu přece jen dojde. Otočil se k hovořícím lékařům a široce se na ně usmál. Vděčnost však jen předstíral.

22

VÍDEŇ

Soukromý detektiv měl téměř půlhodinové zpoždění. Ben seděl v prostorném vestibulu hotelu nedaleko Kärntner Strasse, kávy se šlehačkou se ani nedotkl. Netrpělivě čekal na detektiva, jehož jméno našel ve Zlatých stránkách.

Věděl, že existují lepší způsoby, jak si najít soukromé očko — například zavolat jednomu ze svých místních obchodních přátel a požádat o doporučení. Ale instinkt mu napovídal, aby se vyhýbal všem známým. Nastoupil do prvního vlaku a bez ohlášení přišel do malého hotýlku. Naštěstí měli volný pokoj. Zapsal se pod jménem Robert Simon, což byl jeden z pseudonymů jeho bratra. Na recepci musel předložit pas. Když si recepční doklad zkoumavě prohlížel, Ben zatajil dech. Ale pas zřejmě vypadal věrohodně. Byl odřený a plný razítek, jako by ho používal už několik let.

Ben nejprve hledal ve vídeňském telefonním seznamu detektiva, který by se zdál aspoň podle inzerátu solidní. Několik jich sídlilo přímo v prvním obvodu, v srdci města, kde byl i Benův hotel. Jeden konkrétně inzeroval pomoc při hledání dlouho nezvěstných příbuzných. Ben mu zavolal a požádal ho, aby se podíval na minulost jednoho rakouského občana.

Právě však začínal pochybovat, jestli se detektiv vůbec objeví.

Vtom do křesla na protější straně nízkého stolku těžce dosedl zhruba čtyřicetiletý statný muž. „Vy jste pan Simon?“ Položil na stolek odřenou koženou aktovku.

„Osobně.“

„Hans Hoffman,“ představil se detektiv. „Máte peníze?“

„Taky mě těší,“ ucedil Ben jízlivě. Vytáhl peněženku, odpočítal čtyři sta dolarů a posunul je po stolku.

Hoffman na bankovky chvíli zíral.

„Děje se něco?“ zeptal se Ben. „Radši byste rakouské šilinky? Je mi líto, ale ještě jsem nebyl v bance.“

„Měl jsem výdaje navíc,“ řekl detektiv.

„Skutečně?“

„Musel jsem dát pozornost jednomu starému kamarádovi z HNA, Heeres Nachrichtenamt — to je rakouská vojenská rozvědka.“

„V překladu úplatek,“ řekl Ben.

Hoffman pokrčil rameny.

„Účtenku vám ten kamarád asi nedal, co?“

Hoffman vzdychl. „Takhle to tady chodí. Když chcete informace, musíte využít různých kanálů. Ten můj kamarád bude muset použít svůj průkaz armádní rozvědky. To bude dalších dvě stě dolarů. Telefonní číslo — mimochodem, nebylo v seznamu — a adresu vám můžu dát hned.“

Ben odpočítal bankovky. Byla to veškerá jeho hotovost. Detektiv si peníze přepočítal. „Nevím, proč jste chtěl číslo a adresu toho člověka, ale určitě jedete v zajímavých věcech.“

„Proč to říkáte?“

„Ten váš chlápek je ve Vídni velký zvíře.“ Mávl na číšnici. Když přišla, objednal si vídeňskou kávu a dort Maximilian.

Poté z aktovky vytáhl přenosný počítač, otevřel jej a zapnul. „Poslední výkřik biometrie,“ prohlásil pyšně. „Dotykové čidlo. Místo hesla se používá otisk prstu. Bez něj se nedá otevřít. Nikdo tyhle věci neumí tak jako Němci.“

Detektiv pár vteřin klapal do klávesnice a pak otočil počítač k Benovi. Obrazovka byla prázdná, kromě jména a adresy Jürgena Lenze.

„Vy ho znáte osobně?“ zeptal Hoffman a znovu otočil počítač k sobě.

„To zrovna ne. Povězte mi o něm.“

„Aha, no dobře. Takže doktor Lenz je jedním z nejbohatších lidí ve Vídni, dává spoustu peněz na charitu a sponzoruje umění. Jeho rodinná nadace staví lékařské kliniky pro sociálně slabé. Taky je ve správní radě Vídeňské filharmonie.“

Číšnice položila před Hoffmana kávu a zákusek. Detektiv po nich hrábl ještě dřív, než se číšnice stačila obrátit k odchodu.

„Čeho je ten Lenz doktor?“

„Medicíny, ale už před lety zanechal praxe.“

„Kolik mu je?“

„Řekl bych tak něco přes padesát.“

„Medicína je asi rodinná tradice.“

Hoffman se zasmál. „Narážíte na jeho otce Gerharda Lenze. Zajímavý případ. Naše země možná není v jistých směrech příliš progresivní. Řada lidí by na podobné nepříjemnosti radši zapomněla. Tak to v Rakousku chodí: jak se říká, přesvědčili jsme sami sebe, že Beethoven byl Rakušan a Hitler byl Němec. Ale Jürgen je z úplně jiného těsta než jeho otec. Chce odčinit jeho zločiny.“

„Opravdu?“

„No jistě. Jürgen Lenz není v některých kruzích v oblibě, protože o těch zločinech otevřeně mluví a dokonce odsuzuje vlastního otce. Je o něm známo, že se za otcovy činy upřímně stydí.“ Hoffman se netrpělivě podíval na svůj dort. „Ale na rozdíl od mnoha dětí slavných nacistů pro to něco dělá. Lenzova nadace je hlavním rakouským dárcem peněz na vyšetřování zločinů holocaustu, financuje historické bádání, knihovny v Izraeli.. Zkrátka se všemožně snaží bojovat s nenávistí, rasismem a tak podobně.“ Rychle zhltl zákusek, jako by se bál, že mu ho někdo sní.

Lenzův syn jako přední antinacista? Možná toho měli společného víc, než předpokládal. „Tak jo,“ řekl Ben a mávl na číšnici, že zaplatí. „Díky.“

„Budete potřebovat ještě něco?“ zeptal se detektiv a oprášil si drobečky z klop saka.

Trevor Griffiths vyšel z hotelu Imperial na Kärntner Ringu pár ulic od Opery. Trevor věděl, že Imperial je nejlepší hotel ve Vídni, i to, že za války proslul jako ústředí, odkud nacisté vládli městu. Tak či onak, měl ten hotel rád.

K baru na Neubauhasse to bylo jen kousek pěšky po Mariahilfer Strasse. Nade dveřmi podniku zářil křiklavý neonový nápis: BROADWAY CLUB. Griffiths se posadil ke stolu na konci zšeřelé suterénní místnosti a čekal. V dvouřadém saku z šedé příze zde působil poněkud nepatřičně — jako podnikatel, vysoký manažer nebo snad úspěšný právník.

Bar čpěl cigaretovým kouřem. Trevor nesnášel, jak mu na podobných místech vždycky načichnou vlasy i oblečení. Podíval se na luxusní hodinky značky Audemars Piguet. Hodinky byly jednou z mála radostí, jimž holdoval. Drahé obleky, hodinky a kvalitní sex. Co jiného vlastně člověku zbude, když ho nezajímá jídlo, výtvarné umění ani hudba?

Byl netrpělivý. Rakouský kontakt měl zpoždění a Trevor nedochvilnost nenáviděl.

Rakušan nakonec téměř po půlhodině dorazil. Byl to ramenatý hromotluk jménem Otto. Vklouzl za stůl a položil před Trevora ošoupanou tašku z červené plsti.

„Vy jste ten Angličan?“

Trevor přikývl a rozepnul zip tašky. Uvnitř byly dva velké kovové předměty: devítimilimetrová pistole Makarov a dlouhý děrovaný tlumič. „A co náboje?“ zeptal se Trevor.

„Ty jsou tam taky,“ odvětil Otto. „Devět zásobníků po osmnácti. Hromada munice.“

Makarov byla dobrá zbraň. Na rozdíl od pistole Parabellum nedělala tolik hluku. „Či je to výroba?“ zeptal se Trevor. „Maďarská? Čínská?“

„Ruská. Ale kvalitní.“

„Kolik.“

„Tři tisíce šilinků.“

Trevor se ušklíbl. Peněz měl dost, ale nerad se nechal okrádat. Přešel do němčiny, aby Otto všemu rozuměl.,,Der Markt ist mit Makarovs überschwemmt.“ Na trhu je makarovů spousta.

Otto náhle zpozorněl.

„Takových pistolí můžu sehnat, kolik chci,“ pokračoval Trevor německy. „Vyrábějí je snad úplně všichni. Dám vám tisíc šilinků, a to si ještě můžete gratulovat.“

V Ottově výrazu se objevila úcta. „Vy jste Němec?“ zeptal se užasle. Kdyby Otto poslouchal opravdu pozorně, umístil by Trevorovu němčinu kamsi do oblasti Dráždan.

Trevor němčinu už dlouho nepoužíval. Neměl k tomu příležitost. Ale rychle si ji oživil.

Byl to přece jen jeho rodný jazyk.

Anna večeřela sama v restauraci Mövenpick několik ulic od hotelu, kde bydlela. V jídelníčku ji nic nezaujalo, ve švýcarské kuchyni se nevyznala.

Za normálních okolností by na ni večeře o samotě v cizím městě působila depresivně. Toho večera však byla natolik ponořená do myšlenek, že žádnou osamělost necítila. Seděla u okna v dlouhé řadě hostů, kteří byli u stolů také sami a většinou si četli noviny nebo knihy.

Na americkém velvyslanectví Anna vyhledala zabezpečenou faxovou linku a poslala oddělení vnitřních záležitostí veškeré informace o Hartmanovi včetně jeho kreditních karet. Zároveň požádala, aby se identifikační oddělení obrátilo na příslušné společnosti s žádosti o okamžité hlášení veškerých karetních transakcí. Měli také důkladně proklepnout samotného Hartmana a do hodiny jí zavolat na šifrovaný mobilní telefon.

Trefa do černého.

Podle Hartmanovy kanceláře byl šéf na dovolené ve Švýcarsku, ale několik dní už se neohlásil. Neznali program jeho cesty, žádný jim totiž nedal. Nevěděli, jak se s ním spojit.

Ale pak jeden z vyšetřovatelů narazil na zajímavou věc: Hartmanův bratr, jednovaječné dvojče, před čtyřmi lety zemřel při letec při neštěstí právě ve Švýcarsku. Před svou smrtí zřejmě pátral po jakémsi švýcarském zlatu. Anna nevěděla, co z toho plyne, ale každopádně tím vznikala celá řada otázek.

Benjamin Hartman byl navíc bohatý. Společnost Hartman Capital Management spravovala investiční fondy. Založil ji Hartmanův otec, známý dárce peněz na dobročinné účely a člověk, který přežil holocaust.

Možnosti se nabízely samy. Chlapec z bohaté rodiny si vezme do hlavy, že švýcarští bankéři se nechovají k obětem holocaustu spravedlivě. Jeho bratr tu myšlenku přijme za svou a pokusí se o jakousi pochybnou odvetu na jednom z velkých zvířat švýcarského bankovnictví. Hloupá krevní msta bohatého kluka.

Nebo má ještě hlubší pohnutky — pracuje pro následníky Sigmy. Z nějakého záhadného důvodu.

Pak ovšem byla otázka, kde sehnal jména a adresy všech těch sta mužů, kteří žili v ústraní.

A jak s tím souvisí smrt jeho bratra — pokud vůbec.

Chvíli po deváté se Anna vrátila do hotelu. Noční recepční jí podal proužek papíru se vzkazem. Volal Thomas Schmid, detektiv z oddělení vražd.

Zatelefonovala mu hned, jak přišla do pokoje. Byl ještě v kanceláři.

„Dostali jsme výsledky pitvy,“ řekl. „Toxikologové prověřili ten co jste chtěla.“

„No a?“

„Našli ho v oční tekutině, trefila jste se. Rossignola opravdu někdo otrávil.“

Anna se posadila do křesla vedle telefonu. To byl pokrok. Ucítila příjemné mrazení, které měla vždycky, když přišla na něco zásadního. „Našli na těle vpich po injekci?“

„Zatím ne, ale drobné tečky se prý těžko hledají. Budou ještě pokračovat.“

„Kdy zemřel?“

„Zřejmě dnes ráno, těsně před naším příjezdem.“

„To znamená, že Hartman je možná ještě v Curychu. Pracujete na tom?“

Po chvíli mlčení Schmid odsekl: „Já osobně.“

„A co bankovní výpisy?“

„Banky budou spolupracovat, ale jde to pomalu. Taky mají svoje postupy.“

„Jistě.“

„Rossignolovy bankovní výpisy snad dostaneme zítra -“

Anna zaslechla pípnutí. „Moment, asi mám další hovor.“ Stiskla tlačítko na ústřednu hotelu a spojovatelka jí sdělila, že má telefon z Washingtonu.

„Slečno Navarrová, tady Robert Polozzi z identifikačního oddělení.“

„Díky, že jste zavolal. Zjistili jste něco?“

„Před chvílí volali z bezpečnostního oddělení společnosti MasterCard. Je to pár minut, co Hartman použil kartu. Zaplatil účet v jedné restauraci ve Vídni.“

HRABSTVÍ KENT, ANGLIE

Když zazvonil telefon, bývalý britský premiér sir Edward Downey byl právě uprostřed šachové partie se svým vnukem v růžové zahradě venkovského sídla ve Westerhamu v hrabství Kent.

„Už zase?“ povzdychl si osmiletý Christopher.

„Jen klid, mladý muži,“ okřikl jej sir Edward dobromyslně.

„Sire Edwarde, tady Holland,“ řekl hlas.

„Pane Hollande, všechno v pořádku?“ zeptal se sir Edward, náhle znepokojený. „Naše schůzka se uskuteční podle plánu?“

„Ale jistě. Stala se ovšem jedna menší nepříjemnost, a tak jsem si myslel, že byste nám mohl pomoct.“

Sir Edward poslouchal a přitom se výhrůžně zamračil na vnuka, který se jako vždy rozhihňal.

„Zkusím zavolat na pár míst. Uvidíme, co se dá dělat.“

VÍDEŇ

Dům Jürgena Lenze se nacházel v exkluzivní lesní čtvrti Hietzing v jihozápadní části Vídně, enklávě nejbohatších obyvatel hlavního města Rakouska. Velká moderní vila představovala zajímavou a vkusnou kombinaci tyrolské architektury a stylu Franka Lloyda Wrighta.

Moment překvapení, napadlo Bena. Musím Lenze něčím překvapit. Byla to věc přežití. Nechtěl, aby Peterovi vrazi zjistili, že je ve Vídní. Navzdory zrnku pochybnosti, které mu do hlavy nasadil Hoffman, stále vycházel z předpokladu, že Lenz k nim patří.

Nemohl jen tak zazvonit u Lenzových dveří a čekat, že ho pozve dál. Musel na to jít rafinovanějším způsobem. Ben si v hlavě promítl seznam nejvlivnějších prominentů, které osobně znal. Lidí, kteří by byli ochotni se za něj zaručit, a dokonce i lhát.

Vzpomněl si na šéfa jedné velké americké charitativní organizace, který za ním několikrát přišel se žádostí o peníze. Hartmanova rodina a firma mu pokaždé velkoryse přispěla.

Přišel čas splácení dluhů, pomyslel si Ben.

Ben slyšel, že šéf charity Winston Rockwell leží v nemocnici s těžkým zánětem jater a není možné se s ním spojit. To bylo pro Rockwella jistě nepříjemné — ale pro Bena výhodné.

Zavolal Lenzovi domů a řekl, že chce mluvit s Jürgenem Lenzem. Ženě, která zvedla telefon — že by paní Lenzová? — namluvil, že je přítel Winstona Rockwella a zajímá se o Lenzovu nadaci. V překladu: Mohl bych vám dát peníze. Ani bohaté nadace neodmítají příspěvky. Paní Lenzová plynnou angličtinou odpověděla, že její manžel by měl přijít kolem páté a co kdyby pan Robert Simon přišel na skleničku? Jürgen by jistě rád osobně poznal přítele Winstona Rockwella.

Žena, která otevřela dveře, byla elegantní drobná dáma něco přes padesát let. Měla na sobě šedý úpletový kostým, perlový náhrdelník a k němu ladící perlové náušnice.

„Pojďte dál,“ vyzvala ho. „Vy jste pan Simon, že? Já jsem Ilse Lenzová. Moc ráda vás poznávám.“

„Nápodobně,“ odvětil Ben. „Díky, že jste mě tak rychle přijala.“

„Ale jděte. Vždycky rádi přivítáme člověka, kterého doporučil Winston. Vy jste — odkud jste říkal?“

„Z Los Angeles,“ odvětil.

„Byli jsme tam před třemi lety na nějaké příšerně nudné konferenci. Jürgen by tady měl být každou chvíli — ááá, tady ho máme!“

Po schodech hbitě seběhl štíhlý muž sportovní postavy. „Dobrý den!“ zvolal Jürgen Lenz. V modrém saku s kravatou a šedých flanelových kalhotách připomínal ředitele americké firmy či rektora prestižní univerzity. Jeho hladká tvář kypěla zdravím. Zářivý úsměv byl třešničkou na dortu.

Něco takového Ben nečekal. Revolver v ramenním pouzdře pod sportovním sakem mu náhle připadal strašlivě objemný. Byl plný nábojů, které koupil v obchodě se sportovními potřebami na Kärntner Strasse.

Lenz pevně potřásl Benovi rukou. „Přítel Winstona Rockwella je i mým přítelem!“ A tichým hlasem plným účasti dodal: „Jak se mu daří?“

„Nic moc,“ odvětil Ben. „Už pár týdnů leží ve fakultní nemocnici George Washingtona a podle doktorů si tam ještě aspoň dva týdny pobude.“

„To je mi líto,“ řekl Lenz a vzal svou ženu kolem štíhlého pasu. „Je to báječný člověk. Ale nebudeme tady přece stát. Dáme si skleničku, ne?“

Trevor zaparkoval s kradeným peugeotem naproti Lenzovu domu v Hietzingu, vypnul motor a zabořil se do sedadla. Měl jasný plán: až objekt vyjde z domu, vystoupí, přejde ulici a zamíří k němu. Nehodlal minout.

23

Anna měla málo času.

Tak málo, že nemohla postupovat běžnými kanály.

Hartman právě zaplatil v hotelu v prvním vídeňském obvodu. Byla to malá částka, v přepočtu asi patnáct dolarů. Znamenalo to, že se v hotelu zastavil jen na skleničku, kávu nebo na pozdní oběd? Pokud ano, už byl v nenávratnu. Ale jestli tam bydlel, dostala ho.

Mohla se obrátit na zástupce FBI ve Vídni, ale než by se prostřednictvím rakouského ministerstva spravedlnosti spojil s místní policií, Benjamin Hartman mohl klidně odjet do jiného města.

Proto spěchala na letiště Curych-Kloten, koupila si letenku na nejbližší let Austrian Airlines do Vídně a pak našla telefonní automat. Nejprve zavolala svému informátorovi na ředitelství vídeňské policie. Byl to doktor Fritz Weber, náčelník Sicherheitsbüro, oddělení, které se specializuje na násilnou trestnou činnost. Služby této jednotky sice zrovna nepotřebovala, ale věděla, že jí Weber rád pomůže.

S Weberem se seznámila před několika lety, když ji poslali do Vídně vyšetřit případ kulturního atašé amerického velvyslanectví, který se zapletl s partou kuplířů nabízející mladistvé mädchen. Weber, sympatický člověk a špičkový policista, jí byl vděčný za pomoc i diskrétnost při řešení problému, který mohl přivést obě země do trapné situace — a před odjezdem ji pozval na slavnostní večeři.

Zdálo se, že Weber agentku Navarrovou velice rád slyší. Slíbil, že někoho případem okamžitě pověří.

Poté Anna zavolala zástupci FBI ve Vídni, jakémusi Tomu Murphymu. Anna ho neznala, ale slyšela o něm jen to nejlepší. V kostce Murphymu sdělila, proč přijela do Vídně, a něco si přimyslela. Zeptal se, jestli jí má zařídit kontakt s vídeňskou policií, ale to odmítla s tím, že tam má vlastního informátora. Murphy byl důsledným vyznavačem předpisů, a tak se mu to zjevně příliš nelíbilo. Ale nic nenamítal.

Jakmile Anna přistála na letišti ve vídeňském Schwechatu, znovu zatelefonovala Fritzi Weberovi, a ten jí řekl jméno a telefonní číslo obvodního inspektora sledovací jednotky, která na případu pracuje.

Seržant Walter Heisler anglicky moc neuměl, ale nějak se přece domluvili.

„Zašli jsme do hotelu, kde Hartman platil kreditní kartou,“ vysvětlil jí Heisler. „Bydlí tam.“

Seržant pracoval rychle. To bylo slibné. „Skvělá práce,“ řekla. „Je šance najít to auto?“

Pochvala ho zřejmě zahřála. Předmětem vyšetřování byl navíc Američan, a tak si Heisler uvědomoval, že účast představitele amerického státu ušetří spoustu složitého papírování a kompetenčních problémů, které s sebou nese zadržení cizího státního příslušníka.

„Už jsme mu v patách, jak tam u vás říkáte,“ prohodil Heisler radostně.

„Skutečně? Jak se vám to povedlo?“

„No, jakmile jsme zjistili, že je v hotelu, postavili jsme dva muže do trafiky před hotelem. Viděli, jak odjíždí v autě z půjčovny, byl to Opel Vectra, a pak za ním jeli do čtvrti Hietzing.“

„Co tam dělá?“

„Možná jel k někomu na návštěvu. Je to rodinný dům. Snažíme se zjistit, komu patří.“

„Výborně. Odvedli jste fantastickou práci.“ Myslela to vážně.

„Děkuju,“ zahlaholil Heisler. „Nechcete, abych pro vás přijel na letiště?“

Několik minut probíhala společenská konverzace, která byla pro Bena hodně náročná, protože měl své krytí promyšlené jen z poloviny. Mýtický Robert Simon vedl úspěšnou finanční poradenskou firmu se sídlem v Los Angeles — Ben měl za to, že když se bude držet blízko pravdy, vyhne se nebezpečí vážného faux pas — a spravoval majetky filmovým hvězdám, realitním magnátům a multimilionářům ze Silicon Valley. Ben se omluvil, že seznam jeho klientů musí zůstat důvěrný, ale zmínil aspoň jedno či dvě jména, která Lenzovi nepochybně slyšeli.

A po celou tu dobu přemýšlel: Co je ten člověk zač? Tedy kromě toho, že byl jediným dědicem Gerharda Lenze — proslulého vědce a jednoho z vůdců tajemné Sigmy.

Jak si tak povídali a popíjeli armagnac, Ben si pokradmu prohlížel obývací pokoj. Byl komfortně zařízený anglickými a francouzskými starožitnostmi. Na stěnách visely dokonale nasvícené malby starých mistrů v pozlacených rámech. Na stolku vedle pohovky si všiml fotografií ve stříbrných rámečcích. Domníval se, že jsou na nich členové rodiny. Obrázek Lenzova otce však zjevně chyběl.

„Ale už dost o mé práci,“ řekl Ben. „Chtěl jsem se vás zeptat na Lenzovu nadaci. Jestli tomu dobře rozumím, jejím hlavním cíl je podporovat studium holocaustu.“

„Ano, financujeme historické bádání a přispíváme izraelským knihovnám,“ vysvětlil Jürgen Lenz. „Na boj proti nenávisti dáváme hodně peněz: Myslíme si, že je nesmírně důležité, aby se školáci v Rakousku učili o zločinech nacistů. Nezapomínejte, že řada Rakušanů Němce vítala s otevřenou náručí. Když sem Hitler ve třicátých letech přišel a promluvil z balkonu hotelu Imperial, přilákalo to davy lidí. Ženy při pohledu na tak skvělého muže plakaly.“ Lenz vzdychl. „Hnus.“

„Ale váš otec… jestli vás neurazím…“ začal Ben.

„Dějiny vědí, že můj otec nebyl člověk,“ řekl Lenz. „Ano, je to tak. Prováděl ty nejhroznější experimenty na vězních v Osvětimi, na dětech…“

„Omluvíte mě, prosím?“ ozvala se Ilse Lenzová a vstala. „O jeho otci nemůžu ani slyšet,“ zamumlala. Odešla z pokoje.

„Miláčku, promiň,“ zavolal za ní Lenz. Otočil se ztrápeně k Benovi. „Nemůžu jí to vyčítat. Ona s takovým křížem žít nemusí. Její otec zemřel ve válce, když byla ještě dítě.“

„Omlouvám se, že jsem o tom začal,“ řekl Ben.

„Ale to vůbec nemusíte. Je to naprosto přirozená otázka. Američanům určitě musí připadat zvláštní, že syn nechvalně známého Gerharda Lenze zasvětil svůj život podpoře studia zločinů vlastního otce. Ale pochopte, že my, kteří jsme měli tu smůlu a narodili jsme se v rodinách nejvýznamnějších nacistů, se s tím vyrovnáváme rozdílným způsobem. Jsou tací jako syn Rudolfa Hesse Wolf, kteří se celý život snaží jméno svého otce očistit. A pak jsou tací, kteří v tom jako děti měli zmatek a pořádně nic nechápali. Já jsem se narodil pozdě, takže si na otce vůbec nevzpomínám. Ale mnozí jiní své otce znali jen z domova, ne jako Hitlerova muže.“

Jürgen Lenz se čím dál víc rozohňoval. „Vyrůstali jsme v prominentních rodinách. Projížděli jsme varšavským ghettem na zadním sedadle limuzíny a vůbec jsme nechápali, proč se tamní děti tváří tak smutně. Sledovali jsme, jak se oči našich otců rozzářily, když jim Führer osobně zavolal, aby popřál rodině šťastné a veselé Vánoce. A když jsme začali brát rozum, řada z nás zjistila, že se nám hnusí všechno, čemu naši otcové věřili. Že je z duše nenávidíme.“

Lenzova překvapivě mladistvá tvář zčervenala. „Pro mě je otec úplně cizí člověk. Jak jistě víte, krátce po skončení války uprchl s pomocí falešných papírů do Argentiny. Nás s matkou nechal v Německu úplně bez prostředků. Museli jsme žít ve vojenském internačním táboře.“ Odmlčel se. „Takže asi pochopíte, že já jsem měl v otázce nacistů vždycky jasno. Založit nadaci bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Do Rakouska jsem přijel studovat medicínu,“ pokračoval Lenz. „Byl jsem rád, že jsem vypadl z Německa. V Rakousku se mi líbilo — koneckonců jsem se tady narodil — a tak jsem zůstal. Zařídil jsem si lékařskou praxi a snažil jsem se držet v ústraní. Když jsem potkal svoji lásku Ilse, uvažovali jsme, co bychom mohli udělat s penězi, které zdědila — víte, její otec zbohatl na vydávání náboženských knih a zpěvníků. Rozhodli jsme se, že nechám medicíny a zasvětím život tomu, proti čemu můj otec bojoval. Zrůdnost třetí říše nelze nijak odčinit, ale chtěl bych aspoň svou troškou do mlýna přispět k tornu, aby byl náš svět o něco lepší.“ Lenzova řeč zněla až příliš dokonale, příliš nacvičeně, jako by ji pronášel už tisíckrát. O čemž nebylo pochyb. Jeho zpověď však působila celkem upřímně. Pod klidnou maskou zřejmě skrýval velké trápení.

„Pak už jste se s otcem nevídal?“

„Ne. Viděl jsem ho jen dvakrát nebo třikrát, když přijel do Německa na návštěvu. Měl nové jméno, novou identitu. Ale moje matka se s ním odmítla setkat. Já ne, ale nic jsem k němu necítil. Byl to pro mě cizí člověk. A brzy umřel.“

„Vaše matka s ním přerušila styky?“

„Do Argentiny přijela jen na jeho pohřeb. Jako by se potřebovala na vlastní oči přesvědčit, že je vážně mrtvý. V Argentině se jí překvapivě zalíbilo a nakonec se tam dokonce odstěhovala.“

Po chvíli mlčení Ben tiše, avšak rozhodně řekl: „Musím říct, že na mě udělalo dojem, kolik prostředků jste věnoval na objasnění minulosti vlastního otce. V téhle souvislosti bych se vás chtěl zeptat, jestli nevíte něco o organizaci jménem Sigma.“ Pozorně sledoval Lenzovu reakci.

Lenz se na něj hodnou chvíli díval. Ben slyšel bušení vlastního srdce.

Po chvíli Lenz řekl: „O Sigmě jste se zmínil jen tak mimochodem, ale já bych řekl, že to je možná pravý důvod vaší návštěvy. Proč jste přišel, pane Simone?“

Bena zamrazilo. Nechal se zahnat do úzkých. Měl dvě možnosti: buď se dál držet falešného jména, nebo jít s pravdou ven. Nastal čas jednat na rovinu. Hodit kořisti návnadu. „Pane Lenzi, rád bych od vás slyšel vysvětlení, co máte společného se Sigmou.“

Lenz se zamračil. „Proč jste tady, pane Simone? Proč jste se vloudil do mého domu? Proč mi lžete?“ Lenz se podivně usmál a tiše dodal: „Vy jste od CIA, pane ‚Simone‘?“

„O čem to mluvíte?“ vyhrkl Ben zmateně.

„Co jste zač, pane ‚Simone‘?“ zašeptal Lenz.

„Pěkný dům,“ řekla Anna. „Komu patří?“

Seděla na předním sedadle zakouřeného modrého BMW, které sloužilo jako policejní vůz bez označení. Za volantem seděl seržant Walter Heisler, obézní muž, kterému mohlo být necelých čtyřicet let. Kouřil cigarety značky Casablanca a choval se bodře.

„Jeden z našich, ehm, významných občanů,“ řekl Heisler a potáhl z cigarety. „Jürgen Lenz.“

„Co je zač?“

Oba se dívali na hezkou vilku, která stála asi sto metrů dál po Adolfstorgasse. Anna viděla, že většina zaparkovaných aut má černé poznávací značky s bílými písmeny. Heisler jí vysvětlil, že za takové značky se musí platit. Starý aristokratický zvyk.

Vydechl oblak kouře. „Lenz a jeho žena patří k ozdobám místní společnosti, ples v Opeře a tak dál. Dávají hodně peněz na charitu. Lenz řídí rodinnou nadaci. Přistěhoval se sem z Německa. Je to už přes dvacet let.“

„Hmmm.“ Oči ji pálily od kouře, ale nechtěla si stěžovat. Heisler jí dělal velkou laskavost.

„Kolik mu je?“

„Myslím, že padesát sedm.“

„Velké zvíře.“

„To bych řekl.“

Na ulici stála další tři neoznačená auta s běžícím motorem. Jedno poblíž nich, další dvě o několik set metrů dál, naproti Lenzově vile. Vozy byly seřazené v klasické obdélníkové formaci, aby jim Hartman v žádném případě neunikl. V autech seděli špičkově vycvičení členové sledovací skupiny. Všichni měli zbraně a vysílačky. Anna ozbrojená nebyla. Nepokládala za pravděpodobné, že by Hartman kladl odpor. Podle záznamů nikdy nevlastnil pistoli ani si nezažádal o zbrojní pas. Všichni staří pánové byli otráveni injekční stříkačkou. Ne, Hartman nejspíš žádnou zbraň neměl.

Vlastně toho o něm příliš nevěděla. Ale její vídeňští kolegové věděli ještě méně. Svému příteli Fritzi Weberovi řekla jen to, že Američan zanechal otisky prstů na místě činu v Curychu. Heisler zase věděl pouze to, že po Hartmanovi bylo vyhlášeno pátrání v souvislosti s Rossignolovou vraždou. To však Bundespolizei stačilo, aby dala souhlas k jeho zatčení a na formální žádost zástupce FBI ve Vídni i ke vzetí do vazby.

Anna se zamyslela, nakolik může důvěřovat místní policii.

Nebyla to jen teoretická otázka. Hartman měl právě schůzku s člověkem, který…

Něco ji napadlo. „Poslyšte, ten Lenz,“ začala s očima zarudlýma od kouře. „Asi je to divná otázka, ale nemá on něco společného s nacisty?“

Heisler zamáčkl cigaretu do přetékajícího popelníku. „No, to je vážně divná otázka. Jeho otec — znáte jméno doktor Gerhard Lenz?“

„Ne, měla bych?“

Pokrčil rameny: naivní Amerikáni. „Patřil mezi nejhorší. Byl to kolega Josefa Mengeleho, který prováděl hrůzné experimenty v koncentračních táborech.“

„Aha.“ Nabízela se další myšlenka. Hartman, syn oběti holocaustu, touží po pomstě a jde po krku další generaci nacistů.

„Jeho syn je ale úplně jiný. Snaží se odčinit otcovy zločiny.“

Anna na Heislera chvíli zírala a pak se podívala čelním sklem na Lenzovu nádhernou vilu. Takže syn je antifašista? To je ale překvapení. Uvažovala, jestli to Hartman ví. Možná o Lenzovi mladším ví jen to, že je synem nacisty Gerharda. Kdyby byl Hartman opravdu fanatik, bylo by mu jedno, jestli Lenz junior dokázal přeměnit vodu ve víno.

Což znamenalo, že Hartman už možná dal Jürgenu Lenzovi smrtící injekci.

Ježíšikriste, pomyslela si, když si Heisler zapálil další casablanku. Proč tady jen tak sedíme?

„To je vaše?“ zeptal se náhle Heisler.

„Co jako?“

„To auto.“ Ukázal na peugeota, který parkoval naproti Lenzově vile. „Stálo tam, už když jsme přijeli.“

„Ne. A není to jedno z vašich aut?“

„Vyloučeno. Poznám to podle značek.“

„Tak možná soused, nebo přítel.“

„Co když na tom pracují vaši kolegové z Ameriky? Možná vás kontrolují,“ odsekl Heisler zlostně. „Pokud je to tak, okamžitě odvolávám operaci!“

Zaskočená Anna se bránila: „To je vyloučeno. Tom Murphy by mi dal vědět, než by sem někoho poslal.“ Opravdu? „Když jsem s ním mluvila, tak ho to ani moc nezajímalo.“

Ale co když si ji prověřuje? Dalo se to vyloučit?

„Tak kdo to teda je?“ zeptal se Heisler.

„Co jste zač?“ opakoval Jürgen Lenz, na jehož tváři se náhle objevil strach, „Vy nejste přítel Winstona Rockwella.“

„Ne tak docela,“ připustil Ben. „Znám ho vlastně jen pracovně. Jsem Benjamin Hartman. Můj otec je Max Hartman.“ Znovu sledoval Lenzovu reakci.

Lenz se zarazil a pak poněkud pookřál. „Panebože, ta podoba,“ zašeptal. „To, co se stalo vašemu bratrovi, byla hrůza.“

Ben měl pocit, jako by dostal pěstí do žaludku. „Co o tom víte?“ vykřikl.

V policejní vysílačce zapraskalo.

„Korporal, wer ist das?“

„Keine Ahnung.“

„Keiner von uns, oder?“

„Richtig.“

Druhý tým chtěl vědět, jestli peugeot patří k policii. Heisler potvrdil, že o něm nic neví. Vzal ze zadního sedadla dalekohled pro noční vidění a přiložil si ho k očím. Na ulici už byla tma a neznámý vůz měl zhasnutá světla. Poblíž nestála žádná pouliční lampa, takže řidiči nebylo vidět do tváře. Annu napadlo, že dalekohled pro noční vidění byl opravdu dobrý nápad.

„Před obličejem má noviny,“ řekl Heisler. „Bulvární. Die Kronen Zeitung — víc rozeznat nedokážu.“

„Číst noviny ve tmě, to je umění, co říkáte?“ Lenz Junior je už možná po smrti, a my tady pořád čekáme.

„Nejspíš si moc nepočte.“ Zdálo se, že Heisler má smysl pro humor.

„Můžu se taky kouknout?“

Podal jí dalekohled. Neviděla nic než novinový papír. „Asi nechce, aby ho někdo poznal,“ usoudila. Co když je vážně od FBI? „Což o něčem svědčí. Půjčil byste mi mobil?“

„Jen si poslužte.“ Podal jí svůj starý ericsson. Anna naťukala číslo amerického velvyslanectví ve Vídni. „Tome,“ řekla, když se Murphy ozval. „Tady Anna Navarrová. Neposlal jste někoho do Hietzingu, že ne?“

„Do Hietzingu? Myslíte tady ve Vídni?“

„Jde o můj případ.“

Pomlka. „Ne. Nežádala jste mě o to, nebo ano?“

„Víte, někdo mi tady kazí sledování. Nemohl by si mě někdo od vás prověřovat bez vašeho souhlasu?“

„To bych mu nedoporučoval. O všech svých lidech mám přehled. Aspoň doufám.“

„Díky.“ Ukončila hovor a vrátila telefon Heislerovi. „To je zvláštní.“

„Tak kdo je v tom autě?“ zeptal se Heisler.

„Můžu se zeptat, proč jste si myslel, že jsem od CIA?“

„Pár starých kozáků z CIA mě nemá zrovna v lásce,“ odvětil Lenz a pokrčil rameny. „Víte o projektu Sponka?“ Přešli na vodku. Ilse Lenzová byla stále pryč. Od jejího náhlého odchodu z obývacího pokoje uplynula už více než hodina. „Možná ho pod tím jménem neznáte. Víte, že bezprostředně po válce americká vláda — tedy Úřad strategických služeb, jak se říkalo předchůdci CIA — propašovala několik předních vědců nacistického Německa do Ameriky? Sponka byl krycí název plánu. Američané upravili Němcům materiály, zfalšovali jejich minulost. Zakryli tím skutečnost, že to byli masoví vrazi. Když totiž válka skončila, Amerika se zaměřila na novou válku — studenou válku. Najednou šlo jen o boj se Sovětským svazem. Amerika obětovala čtyři roky a spoustu životů boji proti nacistům, a hle, náckové byli najednou její kamarádi — protože jí mohli pomoct potírat komunisty. Pomáhali Americe s výrobou zbraní a podobných věcí. Byly to geniální mozky, které stály za vědeckými úspěchy třetí říše.“

„A váleční zločinci.“

„Přesně tak. Někteří z nich měli na svědomí mučení a vraždění tisíců lidí v koncentračních táborech. Jiní, jako například Wernher von Braun a doktor Hubertus Strughold, vyvinuli řadu nacistických válečných zbraní. Arthur Rudolph, který pomáhal zavraždit dvacet tisíc nevinných lidí v Nordhausenu, dostal od NASA nejvyšší civilní vyznamenání!“

Padal soumrak. Lenz vstal a rozsvítil. „Američani poskytli azyl člověku, který řídil tábory smrti v Polsku. Nacistický vědec, který prováděl strašné experimenty v Dachau, skončil jako uznávaný profesor vesmírné medicíny na Randolphově letecké základně v San Antoniu. Agenti CIA, kteří to všechno zorganizovali, neměli moc velkou radost, že se snažím tu epizodu osvětlit. Pár z nich ještě žije.“

„Vy se o to vážně snažíte?“

„Já a kolegové z nadace. Je to poměrně významná část bádání, které sponzorujeme.“

„Ale jakou hrozbu může znamenat CIA?“

„Pokud vím, CIA vznikla až několik let po válce, ale zdědila agenty své předchůdkyně. Stará garda CIA by jisté úseky historie nejradši navždy pohřbila. Někteří z nich jsou schopni zajít velice daleko.“

„Promiňte, ale tomu nevěřím. CIA jen tak nezabíjí lidi.“

„Ne, teď už ne,“ připustil Lenz se špetkou sarkasmu v hlase. „Ale zabili Allendea v Chile, Lumumbu v Belgickém Kongu a spáchali atentát na Castra. Dneska jim zákon podobné věci zakazuje. Takže teď používají ‚vnější zdroje‘, jak vy byznysmeni z Ameriky rádi říkáte. Prostřednictvím řetězců krycích organizací si najímají žoldáky, aby se nepřišlo na spojení pravých strůjců s americkou vládou.“ Odmlčel se. „Svět je komplikovanější, než si možná myslíte.“

„Ale to všechno je mrtvá historie!“

„Kdyby se vás týkala osobně, viděl byste to jinak,“ trval Lenz neúprosně na svém. „Mluvím o významných představitelích státu a bývalých diplomatech, kteří se v mládí zapletli s Úřadem strategických služeb. Když se dneska probírají v knihovnách a píší paměti, musí cítit jistou nervozitu.“ Podíval se do čiré tekutiny ve své sklence, jako by v ní něco viděl. „Zvykli si na moc a úctu ostatních. Odhalení, které by mohlo vrhnout stín na jejich dílo, se jim nehodí do krámu. Jistě, budou si namlouvat, že to všechno dělali pro blaho země, aby zachovali dobré jméno Spojených států. Všimněte si, kolik zla lidé napáchají ve jménu obecného blaha. Něco vám povím, pane Hartmane. Staří a slabí psi jsou nejnebezpečnější. Stačí zvednout telefon a požádat někoho o laskavost. Učitelé zkrátka využijí oddanosti svých žáků. Vyděšení starci toužící zemřít s čistým štítem. Kéž bych mohl tenhle scénář vyloučit. Ale já jim vidím až do žaludku. Znám lidskou povahu.“

Do pokoje vešla Ilse s malou knížkou vázanou v kůži. Na jejím hřbetu Ben rozeznával slovo Hölderlin vytištěné zlatým písmem. „Vidím, že pánové ještě nezměnili téma,“ řekla.

„Vy jistě chápete, proč jsme trochu nervózní,“ pravil Lenz Benovi smířlivým tónem. „Máme hodně nepřátel.“

„Můj manžel dostává spoustu výhrůžek,“ připojila se Ilse. „Pravicoví fanatici ho považují za přeběhlíka, který zradil odkaz svého otce.“ Chladně se usmála a zmizela v sousední místnosti.

„Upřímně řečeno, těch se tolik nebojím jako zdánlivě rozumných lidí, kteří nechápou, že za minulostí nemůžeme udělat tlustou čáru.“ Lenzovy oči byly ostražité. „Jejich přátelé jsou schopni zajít až do extrému, jen aby na dílo chlebodárců nepadl stín. Ale to teď nechme stranou. Ptal jste se na období po válce.“

Jürgen Lenz držel fotografii oběma rukama a pozorně si ji prohlížel. Měl napjatý výraz. „To je můj otec. Ano.“

„Vypadáte přesně jako on,“ všiml si Ben.

„Geny se nezapřou, co?“ vzdychl Lenz. Už to nebyl ten usměvavý a ochotný hostitel. Upíral soustředěný pohled na zbytek fotografie. „Panebože, to snad není pravda.“ Zesinal a klesl do křesla.

„Co není pravda?“ chtěl vědět Ben. „Povězte mi, co víte.“

„Není to podvrh?“ Reagoval stejně jako historik Carl Mercandetti.

„Ne.“ Ben se zhluboka nadechl a velíce důrazně zopakoval: „Ne.“ Zárukou pravosti byly zmařené životy Petera, Liesl a kdoví kolika dalších lidí.

„Ale Sigma přece neexistovala! Byla to jen legenda, babská povídačka! Aspoň jsme se tím uklidňovali…“

„Takže o ní víte?“

Lenz se mírně předklonil. „Nesmíte zapomenout, že v tom zmatku po válce kolovala spousta báchorek. Legenda o Sigmě patřila mezi ně. Byla to mlhavá historka o jakési alianci, kterou údajně založili největší světoví průmyslníci.“ Ukázal na dva obličeje. „Muži jako sir Alford Kittredge a Wolfgang Siebing, jeden hrdina a druhý padouch, údajně našli společnou řeč. Sešli se a uzavřeli tajný pakt.“

„A co bylo podstatou toho paktu?“

Lenz bezmocně zavrtěl hlavou. „To kdybych věděl, pane Hartmane — můžu vám říkat Bene? Je mi líto. Až doteď jsem ty historky nebral vážně.“

„Jakou roli v tom hrál váš otec?“

Lenz pomalu zakroutil hlavou. „Copak já vím? O podobných věcech by vám řekl víc Jakob Sonnenfeld.“

Sonnenfeld — Sonnenfeld byl nejznámějším žijícím lovcem nacistů. „Myslíte, že by mi pomohl?“

„Jako hlavní sponzor jeho ústavu jsem přesvědčen, že udělá, co může.“ Nalil si koňskou dávku alkoholu. „Ale přešlapujeme kolem horké kaše. Pořád jste mi nevysvětlil, jak jste se do toho všeho zapletl.“

„Poznáváte toho muže vedle svého otce?“

„Ne,“ řekl Lenz. Přimhouřil oči. „Trochu mi připomíná… Ale ne, to je vyloučeno.“

„Ale ano. Je to můj otec,“ konstatoval Ben nevzrušeně.

„To přece nemá logiku,“ namítl Lenz. „O vašem otci je známo, že dává spoustu peněz na charitu. Podporuje dobročinnost. A přežil holocaust. Ano, ten člověk vypadá jako on — vlastně jako vy. Ale znovu říkám, že to nemá žádnou logiku.“

Ben se trpce pousmál. „Promiňte, ale od té doby, co se mě bývalý spolužák z univerzity pokusil zavraždit na Bahnhofstrasse, už logiku nevidím v ničem.“

Lenz se zatvářil soucitně. „Řekněte mi, jak jste to našel.“

Ben popsal Lenzovi události posledních několika dnů. Snažil se zachovat věcný tón.

„Takže víte, co je to nebezpečí,“ pronesl Lenz vážně. „Existují nitky, neviditelné nitky, které tu fotku spojují s mrtvými.“

Ben byl čím dál zoufalejší. Usilovně se snažil najít v Lenzových slovech nějaký smysl a poskládat jednotlivé informace tak, aby tvořily celistvý obraz. Jenže namísto toho v nich měl čím dál větší zmatek. Bylo to nesnesitelné.

Ben ucítil parfém a pak si uvědomil, že se Ilse vrátila do pokoje. „Tenhle mladý muž je nebezpečný,“ řekla manželovi drsným hlasem. Otočila se k Benovi. „Promiňte, ale nemůžu už dál mlčet. Přinášíte do našeho domu smrt. Extremisté už léta vyhrožují manželovi kvůli tomu, že bojuje za spravedlnost. Je mi líto, co jste vytrpěl. Ale jste sobec, jako všichni Američani. Přijdete za manželem pod falešnou záminkou, jen abyste se mohl někomu pomstít.“

„Ilse, prosím tě,“ ozval se Lenz.

„A přinesl jste s sebou smrt. Nikdo vás nezval. Byla bych vám vděčná, kdybyste opustil můj dům. Manžel už pro tu věc udělal dost. Musí za ni snad zaplatit životem?“

„Ilse je rozrušená,“ řekl Lenz omluvně. „Na jisté věci si nikdy nezvykla.“

„Ale ne. Asi má pravdu. Už jsem ohrozil spoustu životů.“ Benův hlas byl prázdný.

Tvář Ilse zkameněla strachem. „Gute Nacht,“ řekla s tichou rozhodností.

Lenz vyprovodil Bena do předsíně a naléhavě mu zašeptal: „Jestli chcete, rád vám pomůžu. Udělám, co půjde. Zatahám za nitky, dám vám kontakty. Ale v jednom má Ilse pravdu. Nemůžete vědět, proti čemu bojujete. Radil bych vám, abyste si dával pozor, příteli.“ V Lenzově zmučeném pohledu bylo cosi povědomého. Ben si po chvíli uvědomil, že podobný výraz viděl už u Petera. Zdálo se, že i Lenzovi leží na srdci spravedlnost, a to i přes veškeré těžkosti, které to pro něj znamená.

Ben vyšel z Lenzova domu jako v mrákotách. Přerůstalo mu to přes hlavu. Měl by asi přiznat, že je bezmocný a nestačí na úkol, který zničil i jeho bratra. Skutečnosti, které zjistil, se mu zabodávaly do duše jako střepy skla do bosých chodidel. Max Hartman, oběť holocaustu a vzor dobročinnosti, se možná podílel na zvěrstvech jako Gerhard Lenz. Z toho pomyšlení se Benovi dělalo špatně. Co když se Max podílel i na Peterově vraždě? Co když měl na svědomí smrt vlastního syna?

Tak proto tak náhle zmizel? Aby nemusel čelit odhalení? A jakou roli v tom sehrála CIA? Jak by sakra mohl obersturmführer SS emigrovat a usadit se ve Státech, když ne s pomocí amerických orgánů? Mohli by za těmi hrůzami stát jeho spojenci, staří dobří přátelé? Anebo to udělali bez otcova vědomí, aby jeho i sebe ochránili?

Mluvíš o věcech, kterým vůbec nemůžeš rozumět, pravil tehdy otec. Částečně si to řekl sám pro sebe.

Benem zmítaly protichůdné emoce. Část jeho já chtěla věřit, že existuje nějaké jiné vysvětlení. Milující syn potřeboval věřit, že jeho vlastní otec není… Co vlastně? Zrůda. Znovu slyšel matku, která ho na smrtelné posteli šeptem prosila, aby se snažil otce pochopit a aby se s ním usmířil. Aby ho měl rád, i když to není lehké.

Druhé Benovo já to však vidělo naprosto jasně.

Já se tě snažil pochopit, ty parchante! křičel Ben v duchu. Snažil jsem se tě mít rád. Ale tys nás celou tu dobu podváděl. Jak teď můžu cítit něco jiného než nenávist?

Auto předtím zaparkoval hezký kus od Lenzova domu. Nechtěl, aby ho vypátrali podle poznávacích značek. Tak aspoň uvažoval v době, kdy ještě pokládal Lenze za jednoho z účastníků spiknutí.

Kráčel po pěšině před Lenzovým domem. Těsně než došel na ulici, koutkem oka zahlédl záblesk světla.

Bylo to vnitřní osvětlení auta stojícího pár metrů opodál.

Někdo z něj vystoupil a vykročil k němu.

Trevor uviděl, jak se na protější straně ulice rozsvítilo, a otočil hlavu za světlem. Hlavní dveře byly otevřené. Objekt si povídal se starším pánem, kterého pokládal za Lenze. Trevor počkal, až si muži podají ruce a objekt vykročí po pěšině. Teprve pak vystoupil z vozu.

24

„Chci, abyste se mi podívali na ty značky,“ houkl Heisler do policejní vysílačky. Otočil se k Anně. „Jestli to není nikdo od vás ani od nás, tak kdo teda? Určitě vás něco napadá.“

„Někdo asi sleduje dům,“ řekla. „To se mi nechce líbit.“ Tady něco smrdí. Neměla bych říct Heislerovi, z čeho Hartmana podezírám? Ale byla to nepodložená spekulace. Co když Hartman přišel prostě proto, aby získal od Lenze informace o přátelích jeho otce, a ne, aby ho zabil?

Přesto… měli veškeré zákonné důvody k prohlídce vily. A co kdyby se ukázalo, že zatímco tady všichni seděli a sledovali dům, vevnitř byl zavražděn jeden z předních občanů města? To by mělo nedozírné následky. Měla by na krku mezinárodní incident.

Heisler ji vytrhl ze zamyšlení. „Chci, abyste kolem toho auta prošla a podívala se tomu chlapovi do obličeje.“ Vyznělo to jako rozkaz, nikoli prosba. „Třeba ho poznáte.“

Anna souhlasila. Samotnou ji to zajímalo.

„Potřebuju zbraň,“ řekla.

Heisler jí podal svou pistoli. „Našla jste ji v autě na podlaze. Asi jsem ji tam nechal. Rozhodně jsem vám ji nedal.“

Vystoupila z auta a vykročila k Lenzově vile.

Hlavní dveře Lenzova domu se otevřely.

Stáli v nich dva muži a bavili se. Jeden starší, druhý mladší.

Lenz s Hartmanem.

Lenz žije, oddychla si.

Muži si srdečně potřásli rukou. Pak Hartman vykročil pěšinou směrem k ulici.

Vtom se v peugeotu rozsvítilo. Řidič vystoupil. Přes pravou ruku měl přehozený plášť.

Tehdy poprvé uviděla muži do tváře.

***

Ten obličej!

Znala ho. Už ho někde viděla.

Ale kde?

Muž s pláštěm přes ruku zaklapl dveře auta. Hartman vkročil na ulici necelých pět metrů od něj.

Jen na okamžik zahlédla toho muže z profilu.

Na něco si vzpomněla.

Fotka z profilu. Viděla jeho fotku z profilu. A také zepředu. To spojení bylo nepříjemné a vyvolávalo pocit nebezpečí.

Policejní portréty. Fotografie toho muže viděla v práci. Pamatovala si, že neměly valnou kvalitu. Byl to zločinec.

Ano, ty snímky zahlédla jednou nebo dvakrát v týdenním oběžníku. Ale nebyly to vlastně policejní portréty. Byly to fotografie pořízené z dálky. Následné zvětšení způsobilo zrnitost.

No jasně.

A nebyl to ledajaký kriminálník.

Byl to vrah.

Mezinárodně hledaný zabiják, který měl na svědomí řadu lidí. Vědělo se o něm málo — podařilo se shromáždit jen útržky důkazů.

O jeho případných zaměstnavatelích nebylo známo vůbec nic. Všechno však nasvědčovalo tomu, že jde o člověka s velice širokým záběrem. Vybavila si další fotografii: byla na ní mrtvola jednoho odborového předáka z Barcelony, kterého údajně zavraždil. Ten obraz se jí vryl do paměti, snad díky krvavé skvrně na košili, která tvarem připomínala vázanku. A další snímek: populární politik z jihu Itálie, který vedl lidové reformní hnutí. Policie jeho smrt původně připisovala mafii, ale později svůj názor přehodnotila. Střípky informací totiž ukazovaly na muže, který si říká Architekt. Vzpomínala si, že dotyčný politik byl na výhrůžky podsvětí zvyklý, a tak měl kvalitní ochranku. Vražda však byla geniálně naplánovaná, a to zejména z politického hlediska. Ten činitel byl totiž zastřelen v bordelu plném prostitutek ze Somálska. Díky choulostivým okolnostem z něj jeho příznivci nemohli udělat mučedníka.

Architekt. Mezinárodně hledaný vrah nejvyššího kalibru.

Jde po Hartmanovi.

Snažila se v tom najít logiku: Hartmanovi jde o pomstu, uvažovala. A oč jde tomu druhému?

Panebože, co mám dělat? Mám toho zabijáka zadržet?

Zvedla vysílačku ke rtům a stiskla tlačítko Talk.

„Já toho chlapa znám,“ řekla Heislerovi. „Je to profesionální zabiják. Pokusím se ho zneškodnit. Vy budete krýt Hartmana.“

„Promiňte,“ zavolal muž na Bena a rychle k němu vykročil.

Tenhle chlápek mi nějak nesedí, napadlo Bena. Vypadá podezřele.

Plášť přehozený přes ruku.

Rychlý krok.

A ten obličej — už ho někde viděl. Nesmazatelně se mu vryl do paměti.

Ben vsunul ruku pod levou klopu saka a nahmatal chladnou ocel revolveru. Zmocnil se ho strach.

Anna potřebovala Hartmana živého. Mrtvý jí nebyl k ničemu.

Zabiják se chystal na Hartmana zaútočit, tím si byla jistá. Vše se náhle dalo shrnout do jediné složité rovnice. Z jejího pohledu bylo lepší, kdyby se Hartmanovi podařilo utéct. Byl to její jediný podezřelý. Pronásledování Hartmana by ovšem musela přenechat jiným.

Zvedla Heislerovu pistoli.

Zabiják si jí zřejmě nevšiml. Soustředil se pouze na Hartmana. Z výcviku věděla, že největší slabinou profesionála je výlučné soustředění na cíl. V takové chvíli člověk přestal vnímat celkovou situaci. Velká kočka je nejzranitelnější v okamžiku, kdy se chystá skočit na kořist.

To mohla být pro Annu výhoda.

Potřebovala vraha vyrušit a odvést jeho pozornost.

„Stát!“ křikla. „Už ani krok!“

Viděla, jak se Hartman otočil a podíval se na ni.

Vrah škubl hlavou doleva, ale neotočil se, aby viděl, odkud výkřik přišel. Nespouštěl svůj kočičí pohled z Hartmana.

Anna namířila vrahovi přesně doprostřed zad. Udělala to automaticky. Při výcviku ji učili, jak člověka zastřelit, ne jen zranit.

Jenže nájemný vrah se otočil zpět k Hartmanovi, který v mžiku sám vytasil revolver. Architekt měl oběť na mušce. Předpokládal, že ten, kdo vykřikl, pro něj nepředstavuje bezprostřední nebezpečí. Kdyby se s ní začal zabývat, ztratil by svůj cíl, což rozhodně neměl v úmyslu.

Vtom se však zabiják začal otáčet…

Odhadla ho špatně.

Ladnost pohybů by mu mohl závidět i baletní mistr. Otočil se na špičkách o sto osmdesát stupňů a přitom v kratičkých intervalech mačkal spoušť. Pistole se mu v ruce ani nezachvěla. Až když se Anna obrátila, zjistila, co provedl. Ježíšikriste! Ještě před chvílí tam stáli čtyři ozbrojení příslušníci vídeňské policie a mířili na něj. Teď leželi na zemi. Všichni dostali přesný zásah.

Byla to neskutečná poprava. S takovým vražedným mistrovstvím se Anna v životě nesetkala. Zachvátila ji hrůza.

Slyšela panické sténání a chroptění obětí střelby.

Ten chlap byl stoprocentní profesionál. Rozhodl se zneškodnit veškeré překážky — a Anna byla tou poslední.

Ale když se k ní otočil, Anna ho už měla na mušce. Zaslechla Hartmanův výkřik. Teď bylo na ní, aby se cílevědomě soustředila a stiskla spoušť.

Trefa do černého! Zabiják padl k zemi a pistole s řinčením odlétla po chodníku.

Skolila ho.

Je mrtvý?

Vypukl chaos. Podezřelý Hartman se rozběhl jako o závod.

Anna však věděla, že policie uzavřela ulici z obou stran. Rozběhla se k ležícímu muži, zvedla z dlažby jeho pistoli a vyrazila za Hartmanem.

Kromě sténání postřelených slyšela výkřiky přibíhajících policistů.

„Pozor, vstává!“

„On žije! Už se zvedl!“

„Ne, zadržte podezřelého!“

Na konci bloku domů Hartman vběhl přímo do náruče sledovací jednotce. Její členové měli vytasené zbraně a mířili na něj. Anna zaslechla další výkřiky…

„Stát! Už ani krok!“

„Policie! Jste zatčen!“

Ale upoutal ji hluk, který vycházel z prostoru za jejími zády, kde ležel zabiják. Když se otočila, viděla, jak Architekt vpadl do svého peugeotu a zabouchl za sebou dveře.

Byl jen raněný a chtěl upláchnout!

„Pozor!“ zařvala na všechny. „Zastavte ho! Ten peugeot! Nenechte ho ujet!“

Dostali Hartmana. Obklíčilo ho pět policistů. Mohla ho tedy na chvíli pustit z hlavy. Vrhla se k peugeotu právě ve chvíli, kdy naskočil motor a vůz se rozjel přímo proti ní.

Když si párkrát v duchu přehrávala své blízké setkání s Lincolnem Town Car v Halifaxu, představovala si, že má v rukou pistoli. Nyní ji skutečně měla a pálila na řidiče jednu ránu za druhou. Přední sklo auta však odolalo, objevily se na něm jen drobné dírky a praskliny. Auto se na ni stále řítilo. Na poslední chvíli uskočila. Peugeot s burácením prosvištěl kolem a ujížděl dál kolem dvou prázdných policejních aut, jejichž řidiči i spolujezdci byli na ulici. Po chvíli zmizel z dohledu.

Ujel!

„Do hajzlu!“ vykřikla Anna a otočila se. Viděla, že Hartman stojí s rukama vzhůru.

Jako ve snách se rozběhla k čerstvě zadrženému podezřelému.

25

Pacient číslo osmnáct pomalu klusal na pohyblivém pásu.

Z úst mu trčela trubice podobná šnorchlu, připojená ke dvěma dlouhým hadicím. Nos měl sevřený kolíčkem. K svraštělé propadlé hrudi měl páskou přilepeno dvanáct drátů, které vedly k EKG. Další drát vycházel z drobného přístroje, který měl připnutý na konci ukazováčku. Potil se a byl pobledlý.

„Jak se vede?“ prohodil doktor, vysoký muž s popelavou tváří. Pacient nemohl mluvit, ale ukázal roztřeseným palcem nahoru. „Nezapomeňte, že přímo před sebou máte nouzové tlačítko,“ připomněl mu doktor. „Když bude potřeba, zmáčkněte ho.“

Pacient osmnáct běžel dál.

Lékař řekl menšímu zavalitému kolegovi: „Myslím, že jsme na maximu zatížení. Zdá se, že překročil poměr respirační výměny — hodnota je vyšší než jedna. Nevidím žádné známky ischemie. Je silný. Takže mu teď můžeme dát volno. Zítra začne s léčbou.“

Poprvé za celý den se lékař s popelavou tváří pousmál.

PRINCETON, NEW JERSEY

Věhlasný princetonský historik pracoval ve své kanceláři v Dickinsonově koleji, když zazvonil telefon.

Všechno v pracovně profesora Johna Barnese Godwina pocházelo ze čtyřicátých či padesátých let, ať to byl černý telefon s otáčivým číselníkem, dubová kartotéka či psací stroj značky Royal (počítače totiž neuznával). Tak mu to vyhovovalo. Staré věci se mu líbily. Obdivoval solidnost předmětů z dob, kdy se věci vyráběly z bakelitu, dřeva a oceli, a ne jen z umělé hmoty.

Nepatřil však ke starým lidem, kteří žijí v minulosti. Moderní svět mu učaroval. Často litoval, že už tady není jeho milovaná žena Sarah, s kterou byli svoji celých padesát sedm let. Vždycky si plánovali, že budou v důchodu hodně cestovat.

Godwin se specializoval na evropské dějiny dvacátého století. Za svou práci dokonce obdržel Pulitzerovu cenu. Godwinovy přednášky byly na princetonské univerzitě vždycky nesmírně populární. Řada z jeho bývalých studentů nyní zastávala význačné pozice. Mezi jeho nejlepší žáky patřili například předseda Federální rezervní banky, šéf společnosti WorldCom, ministři obrany a zahraničí, velvyslanec Spojených států u OSN, nespočetní členové Rady ekonomických poradců a dokonce i současný předseda celostátního výboru Republikánské strany. Profesor Godwin si odkašlal a teprve pak zvedl sluchátko. „Haló?“

Ten hlas mu byl okamžitě povědomý.

„Ááá, pan Holland. Rád vás slyším. Doufám, že je všechno v pořádku.“

Chvíli poslouchal. „To víte, že ho znám, byl to můj student… No, jestli chcete slyšet můj názor, pamatuju si ho jako sympatického, i když trochu tvrdohlavého mladíka. Byl velice inteligentní, ale ne intelektuál, nechodil s hlavou v oblacích. Příčila se mu každá nemorálnost. Ale Ben Hartman mi vždycky připadal celkem rozumný a vyrovnaný.“

Znovu chvíli poslouchal. „Ne, on není typ mstitele. Nemá to v povaze. A určitě není mučedník. Myslím, že se s ním dá mluvit.“

Další pomlka.

„Narušení projektu se nemůže líbit nikomu. Ale byl bych opravdu rád, kdybyste tomu klukovi dali šanci. Nechtěl bych, aby se mu něco stalo.“

VÍDEŇ

Místnost určená k výslechům byla chladná a strohá. Vypadala stejně jako podobná policejní zařízení všude na světě. Pomalu se ze mě stává expert, pomyslel si Ben trpce. Policisté ho mohli pozorovat zrcadlovým oknem velkým téměř jako výloha. Okno s výhledem na pustý dvůr chránilo drátěné pletivo.

Na druhém konci místnůstky seděla Američanka v šedém kostýmu, zkroucená na kovové skládací židli jako paragraf. Představila se jako zvláštní agentka Anna Navarrová z Úřadu zvláštního vyšetřování ministerstva spravedlnosti a doložila to průkazem. Byla nápadně hezká, opravdový kus: vlnité tmavohnědé vlasy, karamelové oči, olivová pleť. Byla vysoká, štíhlá a měla dlouhé nohy. Navíc byla pěkně oblečená — měla svůj styl, což byla na ministerstvu spravedlnosti určitě vzácnost. Chovala se však komisně, ani náznak úsměvu. Neměla žádný prsten, což pravděpodobně znamenalo, že je rozvedená. Takhle krásnou ženu obvykle někdo sbalí v raném věku, nepochybně nějaký galantní vyšetřovatel s ostře řezanou tváří, který ji ohromí historkami o své odvaze při zatýkání darebáků… Ale stres z náročné kariéry ve státní službě si nakonec vybere svou daň a manželství zkrachuje…

Na skládací židli vedle ní mlčky seděl policista s vizáží boxera a zadumaně kouřil jednu cigaretu Casablanca za druhou. Ben neměl tušení, jestli policista rozumí anglicky. Jen se představil: seržant Walter Heisler z Sicherheitsbüro, což je skupina vídeňské policie pro odhalování závažné trestné činnosti.

Po půlhodině vyslýchání Ben začal ztrácet trpělivost. Snažil se mluvit rozumně a logicky, ale vyšetřovatelé si dál vedli svou. „Jsem zatčen?“ zeptal se nakonec.

„Rád byste?“ odsekla agentka Navarrová.

Panebože, to snad ne.

„Má na to právo?“ zeptal se Ben hřmotného vídeňského policisty, který jen kouřil a tupě na něj zíral.

Ticho.

„No tak?“ nedal se odbýt Ben. „Kdo tady velí?“

„Pokud odpovíte na moje otázky, k zatčení není důvod,“ řekla agentka Navarrová. „Zatím.“

„Takže můžu jít.“

„Byl jste zadržen kvůli výslechu. Proč jste šel za Jürgenem Lenzem? Pořád jste to dostatečně nevysvětlil.“

„Říkám vám, že to byla čistě zdvořilostní návštěva. Zeptejte se Lenze.“

„Jste ve Vídni služebně, nebo jako turista?“

„Obojí.“

„Nenaplánoval jste si žádnou obchodní schůzku. Takhle vypadají vaše služební cesty běžně?“

„Miluju improvizaci.“

„Měl jste objednaný pětidenní pobyt v jednom lyžařském středisku ve švýcarských Alpách, ale neukázal jste se tam.“

„Rozmyslel jsem si to.“

„Nevíte, proč vám nevěřím?“

„Nemám tušení. Chtěl jsem se podívat do Vídně.“

„Takže vy jste si jen tak přijel do Vídně bez rezervace v hotelu.“

„Jak říkám, mám rád improvizaci.“

„Rozumím,“ ucedila agentka Navarrová, očividně zoufalá. „A vaše návštěva u Gastona Rossignola v Curychu — to byla taky služební záležitost?“

No nazdar, takže o tomhle taky vědí! Ale jak to? Zmocnila se ho panika.

„Byl to známý jednoho známého.“

„Takže jste ho zabil.“

Kristepane. „Byl mrtvý, už když jsem tam přišel!“

„Jistě,“ řekla Navarrová. Zjevně ji nepřesvědčil. „Očekával vás?“

„Ne. Přišel jsem bez ohlášení.“

„Protože máte rád improvizaci.“

„Chtěl jsem ho překvapit.“

„A místo toho překvapil on vás, co?“

„Jo, byl to šok.“

„Jak jste Rossignola našel? Kdo vás na něj navedl?“

Ben zaváhal, až příliš zřetelně. „To bych radši neříkal.“

Chytla se toho. „Protože to nebyl žádný společný známý nebo tak něco, že? Co měl Rossignol společného s vaším otcem?“

Co to má sakra znamenat? Kolik toho ví? Ben ji probodl pohledem.

„Něco vám řeknu,“ pravila Anna Navarrová suše. „Lidi jako vy dobře znám. Děti boháčů vždycky dostanou to, co chtějí. Když uděláte průšvih, tatínek vás vždycky zachrání, nebo vás z toho vyseká rodinný právník. Jste zvyklí dělat si, co chcete, a myslíte si, že nikdy nebudete muset zaplatit účet. Ale tentokrát jste narazil, vážený.“

Ben se bezděčně usmál, ale nechtěl jí udělat radost a vyvolat hádku.

„Váš otec přežil holocaust, je to tak?“ naléhala dál.

Takže všechno neví.

Ben pokrčil rameny. „Pokud vím, tak ano.“ Rozhodně jí nehodlal říct pravdu.

„A Rossignol byl významný švýcarský bankéř, že?“ Pozorně se na něj zadívala.

Kam tím míří? „Tak proto jste všichni číhali před Lenzovým domem. Přišli jste mě zatknout.“

„Nesmysl,“ odsekla Američanka. „Chtěli jsme si jen promluvit.“

„Stačilo říct. Nemuseli jste kvůli tomu zburcovat půlku vídeňských policajtů. Vsadím se, že byste mi ráda přišila Rossignolovu vraždu. CIA by byla z obliga, co? Nebo snad vy na ministerstvu CIA nenávidíte? Mám v tom trochu zmatek.“

Agentka Navarrová se mírně předklonila. V jejích hezkých hnědých očích se objevil neúprosný výraz. „Proč jste u sebe měl revolver?“

Ben zaváhal, ale jen na vteřinu či dvě. „Kvůli sebeobraně.“

„Skutečně?“ Nebyla to otázka, nýbrž výraz nedůvěry. „Máte rakouský zbrojní pas?“

„To je mezi mnou a rakouskými orgány.“

„Rakouské orgány sedí na židli vedle mě. Jestli se rozhodne obvinit vás z nelegálního držení zbraně, nebudu mu v tom bránit. Rakušanům se vůbec nelíbí, když u sebe zahraniční návštěvníci nosí zbraně bez povolení.“

Ben pokrčil rameny. Měla samozřejmě pravdu, ale to bylo asi poslední, co ho v danou chvíli znepokojovalo.

„Něco vám povím, pane Hartmane,“ řekla agentka Navarrová. „Nechce se mi věřit, že jste si vzal revolver na návštěvu ‚známého známého‘. Zvlášť když se po celém Rossignolově bytě našly vaše otisky. Rozumíme si?“

„Tak moment. Myslíte si, že jsem ho zabil? Jestli jo, proč to neřeknete rovnou?“ Cítil čím dál větší napětí. Těžko se mu dýchalo.

„Švýcaři si myslí, že váš bratr se chtěl pomstít jejich bankovnímu systému. Možná se ve vás po smrti bratra něco zlomilo a pozvedl jste jeho pátrání na vyšší úroveň. Vzal jste to hezky od podlahy, jen co je pravda. A pak jsou tady vaše otisky. Myslím, že švýcarský soud by vás bez potíží usvědčil.“

Copak ona vážně věří, že Rossignola zabil? Jestli ano, proč se o to tahle zvláštní vyšetřovatelka z ministerstva spravedlnosti tak zajímá? Neměl ponětí, kolik pravomocí Američanka má a co všechno mu hrozí. Ta nejistota ho silně zneklidňovala. Nenech se zatlačit do kouta, poručil si v duchu. Nejlepší obrana je útok.

Ben se pohodlně opřel. „Nemáte tady žádnou pravomoc.“

„To máte naprostou pravdu. Ale já žádnou nepotřebuju.“

Co tím sakra myslí? „Tak co po mně chcete?“

„Chci informace. Chci vědět, proč jste šel za Rossignolem. Proč jste navštívil Jürgena Lenze. Co máte doopravdy za lubem, pane Hartmane.“

„A když vám to neřeknu?“ Snažil se působit sebejistě.

Zvedla bradu. „Chtěl byste vědět, co se stane? Tak proč to nerisknete? Jen to zkuste.“

Je vážně dobrá, pomyslel si Ben. Zhluboka se nadechl. Připadalo mu, že na něj padají zdi. Zachoval však nezúčastněný výraz.

„Víte, že na vás v Curychu vydali zatykač?“ zeptala se Američanka.

Ben pokrčil rameny. „To je k smíchu.“ Usoudil, že je čas přitvrdit a chovat se jako pobouřený Američan, kterého zadrželi neprávem. „Možná vím, jak to ve Švýcarsku chodí o něco líp než vy. Švýcaři na vás vydají zatykač, i když vyplivnete žvýkačku na chodník. Ale vydání stíhané osoby do zahraničí, to je vyloučená věc.“ Tolik aspoň usoudil z rozhovorů s Howiem. „Kanton Curych má problémy přesvědčit ke spolupráci dokonce i polizei z jiných kantonů. Švýcaři navíc prosluli poskytováním útočiště daňovým uprchlíkům, takže jiné země jejich žádosti o vydání stíhaných osob z taktických důvodů ignorují.“ To byla Howieho slova. Ben je citoval nevzrušeně, čímž ji zaskočil. Možná jí došlo, že ho tak snadno nedostane. „Policajti z Curychu tvrdí, že mě chtějí ‚vyslechnout‘. Ale nic na mě nemají. Tak laskavě nechte těch nesmyslů.“

„Existují důkazy, že váš bratr chtěl zahájit soudní proces proti švýcarskému bankovnímu systému. Gaston Rossignol patřil k předním švýcarským bankéřům. Vy ho navštívíte a on je najednou po smrti. Pojďme se k tornu vrátit. Pak se náhle zjevíte ve Vídni a jdete za synem nechvalně známého nacisty. A váš otec byl v koncentračním táboře. Zdá se, že jste se vydal na nějakou trestnou výpravu.“

Tak takhle je to. Někomu, kdo nezná pravdu, to tak asi připadat mohlo. Ale pravdu jí říct nemůžu!

„To je pitomost,“ vyštěkl Ben. „Nechci opakovat vaše fantazie o pomstě a násilí. Mluvíte o švýcarských bankéřích. Já s nimi uzavírám obchody, agentko Navarrová. Je to moje práce. Mezinárodní finance nejdou s vražděním dohromady. V mém světě se maximálně můžete říznout o papír.“

„Tak mi vysvětlete, co se stalo na Bahnhofplatzu.“

„To nemůžu. Švýcarským policajtům jsem to všechno opakoval do omrzení.“

„A vysvětlete, jak jste našel Rossignola.“

Ben zavrtěl hlavou.

„A ty ostatní. No tak. Chci vědět, kde jste vzal jejich jména a adresy.“

Ben na ni tupě zíral.

„Kde jste byl ve středu?“

„Nevzpomínám si.“

„Co takhle Nové Skotsko?“

„Teď jsem si vzpomněl, že mě zadrželi v Curychu,“ odsekl. „Můžete si to klidně ověřit u kamarádů na tamní policii. Víte, já se hrozně rád nechávám zatýkat v každé zemi, kterou navštívím. Je to nejlepší způsob, jak poznat místní zvyky.“

Agentka Navarrová jeho jedovatou poznámku přešla. „Řekněte mi, proč vás zadrželi.“

„To víte stejně dobře jako já.“

Otočila se ke svému zamyšlenému kolegovi, který vydechl oblak kouře, a pak znovu pohlédla na Bena. „Několikrát v průběhu posledních dnů jste sám málem přišel o život. Třeba dneska…“

Byl naprosto otupělý a ochromený úzkostí. Přesto ucítil teplou vlnu vděčnosti.

Zachránila jste mi život. Asi bych vám měl poděkovat.“

„To bych prosila,“ odvětila. „Teď mi řekněte, proč si myslíte, že vás chtěl někdo zabít. Kdo by mohl vědět, o co vám jde?“

Hezký pokus, madam. „Nemám tušení.“

„Vsadím se, že máte.“

„Je mi líto. Spíš byste se mohla zeptat svých přátel ze CIA, co se snaží krýt. Nebo v tom snad jede i váš úřad?“

„Pane Hartmane, váš bratr zahynul ve Švýcarsku při podezřelé havárii letadla. Před nedávnem jste se ve stejné zemi za nevyjasněných okolností dostal do přestřelky. Zdá se, že smrt se za vámi táhne jako levná kolínská. Co si o tom mám myslet?“

„Myslete si, co chcete. Nic jsem neudělal.“

„Zeptám se vás ještě jednou: Kde jste vzal jejich jména a adresy?“

„Čí?“

„Rossignola a Lenze.“

„Řekl jsem vám, že od společných známých.“

„Tomu nevěřím.“

„Věřte si, čemu chcete.“

„Co přede mnou tajíte? Proč se mnou nehrajete na rovinu, pane Hartmane?“

„Je mi líto. Já nemám co tajit.“

Agentka Navarrová přehodila nohu přes nohu a zase zpět. „Pane Hartmane,“ řekla podrážděně. „Nabídnu vám obchod. Budete se mnou spolupracovat a já se na oplátku postarám, aby vám Švýcaři i Rakušáci dali pokoj.“

Myslí to upřímně? Cítil k ní takřka reflexivní nedůvěru. „Vzhledem k tomu, že jste je na mě nejspíš sama poštvala, mi to připadá jako planý slib. Můžu už jít?“

Mlčky ho sledovala a škrábala se na tváři. „Jistě.“ Vytáhla vizitku, cosi na ni zezadu naškrábala a pak mu ji podala. „Jestli si to rozmyslíte, tady je můj hotel ve Vídni.“

Bylo po všem. Díkybohu. Nadechl se z plných plic. Úzkost náhle pominula.

„Těšilo mě, agentko Navarrová,“ řekl Ben a vstal. „A ještě jednou díky, že jste mi zachránila život.“

26

Bolest byla strašlivá a ochromující. Jiný člověk by ji nevydržel. Trevor se zuřivě soustředil a silou vůle přenesl bolest na svého dvojníka, kterého si v duchu jasně představil. Síla vůle mu také pomohla proplést se vídeňskými ulicemi k budově na Taborstrasse.

Pak si vzpomněl, že auto je kradené — měl zpomalené myšlení, což ho děsilo nejvíc — a tak zajel o pět ulic dál a nechal ho tam stát s klíčky v zapalování. Možná ho nějaký idiot ukradne a padne do rukou policie, která určitě udělá ve městě razii.

Kulhal ulicí a nedbal na zvědavé pohledy kolemjdoucích. Věděl, že má sako zmáčené krví. Přehodil si přes ně plášť, ale i ten prosákl. Ztratil spoustu krve. Motala se mu hlava.

Stěží došel zpátky na Taborstrasse, k přízemní kanceláři označené mosaznou tabulkou s nápisem: DR. THEODOR SCHREIBER, INTERNISTA PRAKTICKÝ LÉKAŘ.

V oknech byla tma, a když Trevor zazvonil, nikdo neotevřel. Nepřekvapilo ho to, protože už bylo po osmé večer a doktor Schreiber měl pevně stanovené ordinační hodiny. Nepřestával však zvonit. Schreiber totiž bydlel hned za malou ordinací a Trevor věděl, že zvonek je slyšet i v jeho bytě.

Po pěti minutách se v ordinaci rozsvítilo a z reproduktoru se ozval hlasitý a mrzutý hlas: „Ja?“

„Dr. Schreiber, es is Christoph. Es ist ein Notfall.“

Vchod se automaticky odemkl. Poté se odemkly i dveře z haly označené další mosaznou tabulkou s lékařovým jménem.

Doktor Schreiber měl špatnou náladu. „Zrovna večeřím,“ zavrčel nevrle. „Doufám, že je to opravdu důležité.“ Všiml si pláště nasáklého krví. „No dobře, dobře, pojďte za mnou.“ Lékař se otočil a vykročil směrem k ordinaci.

Doktor Schreiber měl sestru v Drážďanech ve východním Německu. Zatímco on z východního Berlína v roce 1961 uprchl, sestra musela zůstat. Tato prostá geografická okolnost umožňovala východoněmecké rozvědce doktora ovládat. Až do pádu berlínské zdi.

Ale Stasi ho nechtěla vydírat ani z něj udělat špiona. Lékař a špion? To sotva. Ne, Stasi pro něj měla mnohem prozaičtější úkol: aby byl v Rakousku v případě potřeby k ruce jejím agentům. Lékaři v Rakousku, stejně jako v řadě dalších zemí světa, musí podle zákona hlásit střelné rány policii. Doktor Schreiber byl mnohem diskrétnější, když se v jeho ordinaci občas objevil raněný agent Stasi, obvykle uprostřed noci.

Předtím, než Trevora naverbovala Sigma, žil dlouhá léta v Londýně jako tajný agent Stasi. Čas od času ho pod zástěrkou služební cesty vyslali do Vídně a dvakrát potřeboval navštívit hodného pana doktora.

Ani teď Trevor příliš nepochyboval o jeho ochotě ke spolupráci. A to přesto, že studená válka už byla dávno minulostí a s ní i Schreiberovy dny tajné pomoci východnímu Německu. Jenže i dnes mu za někdejší činnost hrozilo stíhání, což by si jistě nepřál.

Doktor Schreiber dobře věděl, jak je zranitelný, přesto však neskrýval svou nelibost. „Měl jste štěstí,“ pravil příkře. „Kulka prolétla jen těsně nad srdcem. Jen trochu přímější úhel by znamenal okamžitou smrt. Ale střela pronikla šikmo a udělala hlubokou brázdu v kůži a v tukové tkáni. Přitom zpřetrhala i pár vláken pectoralis major, to je dýchací sval. Vylétla tady, u podpažní jamky. Musel jste se včas otočit.“

Doktor Schreiber se podíval na Trevora nad úzkými skly brýlí. Odpovědi se nedočkal.

Ponořil Trevorovi do hrudníku chirurgické kleště. Zabiják sebou škubl. Bolest byla nesnesitelná. Zaplavilo ho nepříjemné bodavé teplo.

„Stačilo málo a kulka silně poškodila nervy a krevní cévy v oblasti pletence pažního. Kdyby se to stalo, trvale byste ochrnul na pravou ruku. Možná byste o ni dokonce přišel.“

„Jsem levák,“ řekl Trevor. „A nemusíte zabíhat do zbytečných detailů. Radši to nechci vědět.“

„Jistě,“ pravil lékař nepřítomně. „Ale stejně byste měl jít pro jistotu do nemocnice, do Allgemeines Krankenhaus.“

„To nepřipadá v úvahu a vy to dobře víte.“ Do ruky mu vystřelil bolestivý šíp.

Lékař se převlékl do sterilního úboru a opíchal ránu několika injekcemi s anestetikem. Malými nůžkami a kleštěmi odřízl zčernalou tkáň, vypláchl ránu a pak se dal do šití.

Trevor cítil velice nepříjemné tahání, nikoli však skutečnou bolest. Zaťal zuby. „Zašijte to tak, aby se rána při prudších pohybech neotevřela,“ poručil.

„Měl byste se chvíli šetřit.“

„Mně se rány hojí rychle.“

„To je fakt,“ přitakal lékař. „Teď si vzpomínám.“ Ten muž měl skutečně mimořádnou schopnost ze všeho se rychle dostat.

„Nemůžu ztrácet čas. Chci, abyste to zašil pevně.“

„Můžu použít pevnější materiály, třeba nylon. Ale asi vám potom zůstane dost ošklivá jizva.“

„To nevadí.“

„Fajn.“ Doktor se otočil k ocelovému vozíku s náčiním.

Když skončil, řekl: „Na bolest vám můžu dát demerol.“ Suše dodal: „Nebo poběžíte jen tak?“

„Stačí mi pár ibuprofenů,“ odvětil Trevor.

„Jak si přejete.“

Trevor vstal a škubl sebou. „Tak dobře, díky za pomoc.“ Podal doktorovi několik tisíc šilinků.

Lékař se na něj podíval a poněkud neupřímně řekl: „Není zač.“

Anna si opláchla tvář teplou vodou. Třicetkrát, jak ji to naučila matka: býval to jediný její rozmar. Aby pleť zůstala svěží a zářivá.

Přes tekoucí vodu uslyšela zvonění telefonu. Popadla ručník, osušila si obličej a rozběhla se k přístroji.

„Anno, tady Robert Polozzi. Nevolám moc pozdě?“ Robert Polozzi z identifikačního oddělení.

„Vůbec ne, Roberte. Co se děje?“

„Poslouchejte: jde o tu prověrku patentů.“

Úplně na ni zapomněla. Poklepávala si ručníkem mokrou tvář. „Ten neurotoxin…“

„A já. Našel jste něco?“

„Dávejte pozor. Šestnáctého května tohoto roku, číslo patentu — no, je to hodně dlouhé číslo… Takže, patent na přesně tuhle syntetickou sloučeninu si podala malá biotechnologická firma Vortex se sídlem ve Filadelfii. Je to, jak se tam píše, ‚syntetická obdoba jedu mořského hlemýždě homolice určená k aplikaci in-vitro‘. A pak nějaká hatmatilka o ‚iontových kanálcích‘ a ‚chemochymových receptorech‘.“ Odmlčel se a po chvíli opatrně nadhodil: „Zavolal jsem tam. Do Vortexu. Pochopitelně pod jinou záminkou.“

Bylo to poněkud neobvyklé, ale nic nenamítala. „A zjistil jste něco?“

„Nic moc. Tvrdili, že toho toxinu mají jen minimální zásoby, a ty jsou pod přísnou kontrolou. Výroba je náročná, takže té látky moc nemají, a beztak se prý používá jen v nepatrných množstvích a všechno je ještě ve stadiu experimentů. Zeptal jsem se, jestli se dá použít jako jed, a ten chlápek, se kterým jsem mluvil — byl to ředitel výzkumu — mi řekl, že samozřejmě. Jed homolice je v přírodní formě smrtelně jedovatý. Nepatrné množství může způsobit okamžité selhání srdce.“

Anna cítila rostoucí vzrušení. „Řekl vám, že ta látka je pod přísnou kontrolou — to znamená, že je pod zámkem?“

„Přesně tak.“

„Měl jste pocit, že ten člověk mluví pravdu?“

„Ano, ale kdoví.“

„Odvedl jste skvělou práci, díky. Můžete mi zjistit, jestli se jim část zásob toho jedu neztratila?“

„Už se stalo,“ řekl vyšetřovatel hrdě. „Odpověď zní ne.“

Anna ucítila zklamání. „Zjistěte mi o Vortexu, co se dá. Vlastníci, šéfové, zaměstnanci a tak dál.“

„Provedu.“

Zavěsila, posadila se na okraj postele a přemýšlela. Taháním za tuhle nitku by mohla rozplést záhadu kolem vražd. Anebo taky ne.

Vyšetřování bylo čím dál marnější. Ani vídeňské policii se nepodařilo dopadnout střelce. Jeho peugeot byl „překvapivě“ kradený. Další slepá ulička. A v Hartmanovi se vůbec nevyznala. K vlastní nelibosti jí připadal přitažlivý a dokonce hezký. Ale byl to jen zlatý chlapec, obdařený hezkou vizáží a přehnaným sebevědomím. Byl jako Brad, ten fotbalista, který ji znásilnil. Svět podobným mužům přeje. Jak říkávala jedna její prostořeká spolužákyně na univerzitě: Takoví chlapi si myslí, že jejich hovno nesmrdí. Myslí si, že jim všechno projde.

Ale že by zabíjel? To se jí nějak nezdálo. Věřila jeho verzi událostí, které se staly u Rossignola v Curychu. Odpovídalo to rozmístění otisků i pocitu, který z něj měla. Ale měl u sebe zbraň a pasová služba neměla žádný záznam o jeho příjezdu do Rakouska, což nijak nevysvětlil… Ani pečlivá prohlídka jeho auta však nic neodhalila. Žádné injekce, žádné jedy, zkrátka nic.

Anna nedokázala říct, jestli byl v tom spiknutí zapletený. Hartman si myslel, že jeho bratra před čtyřmi lety zabili. Jeho smrt byla možná katalyzátorem dalších vražd, které následovaly. Ale proč tolika a v tak krátkém čase?

Jedno bylo jisté: Benjamin Hartman toho věděl víc. Ale ona neměla pravomoc ani důvod k tomu, aby ho zadržela. Byla z toho zoufalá. Uvažovala, jestli její touha — tak dobře, posedlost — dostat ho nesouvisí s vlastními starými ranami, s Bradem…

Vzala ze stolku adresář, vyhledala jedno telefonní číslo a zvedla sluchátko.

Telefon několikrát zazvonil a pak se ozval drsný mužský hlas:

„Donahue.“

Donahue byl na ministerstvu spravedlnosti největším odborníkem na špinavé peníze. Před odjezdem do Švýcarska ho v tichosti požádala o spolupráci. Nic mu nevysvětlila, jen ho informovala o kontech, která ji zajímala. Donahuemu nevadilo, že ho nezasvětila do podstaty svého vyšetřování. Zdálo se, že to považuje za výzvu.

„Tady Anna Navarrová.“

„No jo, jasně, jak se tam máte, Anno?“

Přistihla se, že přechází do hovorového jazyka. Šlo jí to snadno. Takhle doma mluvili přátelé jejího otce a sousedi. „Fajn, díky. Jak jsme na tom s těma penězma?“

„Je to ňáký špatný. Mlátíme hlavou do tlustý zdi. Zdá se, že těm mrtvým chlápkům chodily pravidelně na konta prachy z ňákýho daňovýho ráje. Kajmany, Britský Panenský ostrovy, Curacao. Ale tam narážíme do zdi.“

„Co když se na ty banky obrátíte s oficiální žádostí?“

Donahue posměšně vyštěkl: „Pošlou nás do háje. Dáme jim dévépéčkovou žádost o finanční záznamy a oni nám řeknou, že to bude pár let trvat.“ Anna věděla, že ‚dévépéčkem‘ Donahue myslí dohodu o vzájemné pomoci, kterou Spojené státy uzavřely s řadou daňových rájů. „Britský Panenský Ostrovy a Kajmany jsou vůbec nejhorší. Řeknou nám, že to bude za dva roky, možná taky za tři.“

„Hmmm.“

„Ale i kdyby nám otevřeli kouzelný dveře a všechno nám ukázali, zjistíme jen to, odkud dostávali peníze. Můžete vsadit svoji gáži, že to bude zas jinej daňovej ráj. Isle of Man, Bahamy, Bermudy, Lucembursko, San Marino, Anguilla. Možná celá série offshorových a nastrčených společností. V dnešní době peníze lítaj kolem světa takovou rychlostí, že během pár sekund protečou klidně přes deset kont.“

„Můžu se na něco zeptat?“

„No jasně.“

„Jak teda odhalujete praní peněz?“

„No, shromažďujeme důkazy,“ bránil se Donahue. „Ale trvá to roky.“

„Paráda,“ zavrčela. „Díky.“

V malé místnosti ve čtvrtém patře Sicherheitsbüro, ústředí vídeňské policie na Rossauer Lände, seděl mladý muž před monitorem počítače. Na uších měl sluchátka. Čas od času zamáčkl cigaretu do velkého zlatého popelníku na šedém umakartovém stole, který stál hned vedle cedule s nápisem Zákaz kouření.

V okénku v levém horním rohu obrazovky svítilo telefonní číslo, které právě monitoroval, spolu s datem, počátečním časem, délkou hovoru s přesností na desetiny sekundy a telefonním číslem volaného. Na jiném místě obrazovky byl seznam telefonních čísel volaných ze sledované stanice. Stačilo najet kurzorem na kterékoli z čísel, dvakrát kliknout a ze sluchátek či reproduktorů začal hrát záznam v digitální kvalitě. Červené proužky se roztančily podle kolísavé intenzity zvuku. Člověk mohl nastavit nejen hlasitost, ale dokonce i rychlost přehrávání.

Veškeré telefonáty, které si dotyčná žena vyřizovala z hotelového pokoje, se ukládaly na harddisk počítače. Moderní vybavení dostala vídeňská policie od Izraelců.

Dveře se otevřely a do malé místnosti vešel detektiv seržant Walter Heisler. Také on kouřil. Vykročil po fádním zeleném linoleu a namísto pozdravu mírně pohodil hlavou. Technik si sundal sluchátka, uhasil cigaretu a zvedl oči.

„Máte něco?“ zeptal se detektiv.

„Většinou volala do Washingtonu.“

„O každém nahraném mezinárodním hovoru bychom správně měli informovat Interpol.“ Detektiv spiklenecky mrkl.

Technik povytáhl obočí na znamení tichého souhlasu.

Heisler si přitáhl křeslo. „Můžu se taky podívat?“

KALIFORNIE

Mladý počítačový multimilionář Arnold Carr přijal hovor na mobilní telefon, právě když procházel sekvojovým lesíkem v severní Kalifornii se svým starým přítelem a učitelem Rossem Cameronem, odborníkem na investice.

Oba strávili víkend ve společnosti nejbohatších a nejmocnějších mužů Ameriky v exkluzivním sídle Háj bohémů. V táboře se zrovna hrál paintball, jemuž vévodili generální ředitel BankAmerica a americký velvyslanec u dvora sv. Jakuba.

Zakladatel nesmírně úspěšné softwarové společnosti Carr měl však jen málokdy příležitost vidět svého přítele Rosse Camerona, jemuž se přezdívalo Mudrc ze Santa Fe. Proto se dlouho procházeli po lese a bavili se o penězích a obchodu, dobročinnosti a sběratelství obrazů, o dětech i přísně tajném projektu, k němuž byli oba přizváni.

Carr s očividnou nevolí vytáhl vrčící miniaturní telefon z kapsy kostkované košile značky Pendleton. Jeho číslo neměl téměř nikdo, a těch pár zaměstnanců, kteří by se odvážili zavolat, dostalo instrukce za žádných okolností ho o víkendu nerušit.

„No?“

„Pane Carre, nerad vás ruším při nedělním ránu,“ zavrněl hlas. „Tady pan Holland. Doufám, že jsem vás nevzbudil.“

Carr ten hlas okamžitě poznal. „Ale kdepak,“ zahlaholil. Náhle úplně roztál. „Jsem už dávno vzhůru. Co se děje?“

Když ‚pan Holland‘ domluvil, Carr řekl: „Uvidíme, co se dá dělat.“

27

Ben dorazil do hotelu kolem deváté večer. Měl hlad, ale nebyl schopen jíst. Vypil spoustu kávy, a tak měl rozdrážděné smysly. Před policejní centrálou mávl na taxi, vectrou jet nemohl. Dvě okna nevydržela přestřelku a kožená sedadla byla posetá oblými střepy.

V hale bylo ticho. Hoteloví hosté byli na večeři, nebo se už vrátili do pokojů. Na podlaze ležely perské koberce, které se místy překrývaly. Tu a tam mezi nimi probleskovaly ostrůvky naleštěného mramoru.

Než Ben stačil cokoli říct, recepční mu podal klíč od pokoje. Byl to úlisný muž středního věku s ostražitými očky za brýlemi s ocelovou obroučkou.

„Díky,“ řekl Ben. „Nemám tady vzkaz?“

Recepční poklepal na klávesnici počítače. „Ne, pane, jen ten, který už jste si vyzvedl.“

„Co to bylo za vzkaz?“ No nazdar, pomyslel si zděšeně. Od příjezdu do Vídně jsem žádný vzkaz nedostal.

„Nevím, pane. Volal jste před několika hodinami.“ Další klepání. „V půl sedmé jste dostal vzkaz od spojovatelky.“

„Můžete mi ho přečíst znovu?“ Buď to byl omyl, nebo…

„Je mi líto, pane, ale jakmile si host vzkaz vyzvedne, vymažeme ho z paměti.“ Lišácky se na Bena usmál. „Nemůžeme uchovávat všechny zprávy věčně.“

Ben vyjel výtahem do třetího patra a nervózně přitom poklepával na velkou mosaznou kuličku, která visela z klíče od pokoje. Vůbec by se nedivil, kdyby agentka Navarrová řekla někomu ze svých kolegů, ať zavolá do hotelu a vyzvedne jeho vzkazy, aby zjistila, s kým je ve styku.

Ale kdo by mu nechával vzkaz? Kromě agentky Navarrové věděl o místě jeho pobytu jedině ten soukromý detektiv. Hansi Hoffmannovi nemělo v danou chvíli cenu volat. Tak pozdě večer už určitě nebyl v kanceláři.

Navarrová pochybovala o jeho motivech, ale přece si nemohla vážně myslet, že Rossignola zabil. Nebo ano? Určitě poznala, že proti ní nestojí mnohanásobný vrah. Říkala přece, že má s vyšetřováním zkušenosti.

Tak oč jí vlastně jde?

Co když ve skutečnosti pracuje pro CIA, nebo nějakou tamní partu šedovlasých veteránů? Co když zametá stopy a kryje jim záda tím, že se snaží hodit podezření na něj?

Jedno bylo jisté: Gaston Rossignol, jeden ze zakladatelů záhadné společnosti Sigma, v níž měla možná prsty i CIA, byl nedávno zavražděn. Stejně jako Peter, který zřejmě doplatil na to, že objevil seznam ředitelů té společnosti. Co když je oba zabili stejní lidé? Vypadalo to pravděpodobně.

Ale že by zabíjeli Američané? CIA?

Těžko říct. Jimmy Cavanaugh sice byl Američan… Ale co když pracoval pro cizince?

A pak to tajemné Maxovo zmizení.

Proč se najednou vypařil? Godwin do té záhady nevnesl žádné světlo. Proč Max volal Godwinovi těsně před svým zmizením?

Není už otec taky po smrti?

Byl čas znovu zavolat do Bedfordu.

Ben prošel dlouhou chodbou, chvíli zápolil s klíčem od pokoje a pak otevřel. Ztuhl na prahu.

Uvnitř byla tma.

Ale on při odchodu nechal všechna světla v pokoji rozsvícená. Někdo musel zhasnout.

Ale no tak, říkal si. Určitě to byla pokojská. Rakušané jsou pověstní šetrným přístupem k životnímu prostředí.

Nepřeháním to? Nejsem směšně paranoidní? Není to důsledek posledních několika dnů?

Ale stejně…

Tiše zavřel dveře, znovu zamkl a vydal se chodbou hledat portýra nebo poslíčka. Nikoho však neviděl. Otočil se, zamířil zpátky a sešel po schodech do druhého patra. Zde si na konci další dlouhé chodby všiml nosiče, který právě vycházel z jednoho z pokojů.

„Promiňte,“ houkl Ben a přidal do kroku. „Mohl byste mi po moct?“

Mladý portýr se otočil. „Co byste potřeboval?“

„Poslyšte,“ řekl Ben. „Zabouchl jsem si dveře od pokoje. Můžete mě pustit dovnitř?“ Vtiskl portýrovi do dlaně padesátišilinkovou bankovku, v přepočtu asi osm dolarů, a nesměle dodal: „Už se mi to stalo podruhé. Nechce se mi zase chodit na recepci. Je to o jedno patro výš. Pokoj tři sta šestnáct.“

„Ale jistě, pane. Okamžik, prosím.“ Prohledal svazek klíčů na opasku. „Ano, pane, to nebude problém.“

Vyjeli výtahem do třetího patra. Portýr otevřel dveře do pokoje 316. Ben se cítil trochu hloupě. Stál za ním, a přitom trochu stranou, aby viděl do pokoje, aniž by někdo viděl jeho.

Všiml si nějakého obrysu. Byla to silueta člověka! Proti sklu otevřených dveří do koupelny se rýsovala mužská postava. Byla přikrčená a mířila pistolí s dlouhou hlavní směrem ke dveřím!

Muž se otočil a Ben mu uviděl do tváře. Byl to zabiják, který se ho před pár hodinami pokusil zabít před vilou Jürgena Lenze! Zabiják ze švýcarské hospody.

Chlap, co zabil jeho bratra.

Portýr zavřeštěl: „Ne!“ a rozběhl se chodbou.

Zabiják zazmatkoval — očekával Bena, ne hotelového zřízence v uniformě. Chvilka zaváhání stačila Benovi k útěku. Za jeho zády se ozvala série tlumených plivnutí a následně hlasitější třeskání kulek, které bušily do zdí. Portýrův křik byl čím dál hysteričtější. Palba se blížila. Vzápětí se chodbou rozlehl dupot střelce a Ben prudce zrychlil tempo. Přímo před sebou měl dveře na schodiště, chladnokrevně je však zavrhl — nechtěl se stát vězněm na schodech s ozbrojeným zabijákem v patách. Vběhl do chodby vpravo a uviděl otevřené dveře do pokoje, před nimiž stál vozík s prádlem. Skočil do pokoje a zabouchl za sebou dveře. Přitiskl se zády ke dveřím, lapal po dechu a přemýšlel, zda ho zabiják viděl vběhnout do pokoje. Zaslechl tlumené kroky: zabiják proběhl kolem dveří. Znovu uslyšel portýrův křik — na někoho volal. Nezdálo se, že je raněný. Benovi se ulevilo.

Výkřik z nitra pokoje! Spatřil malou snědou pokojskou ve světle modré uniformě, která se choulila v rohu.

„Ticho!“ zasyčel Ben.

„Kdo jste?“ vyjekla vyděšená pokojská. Mluvila anglicky se silným přízvukem. „Neubližujte mi, prosím vás!“

„Ticho,“ opakoval Ben. „K zemi. Když budete zticha, nic se vám nestane!“

Pokojská si lehla na koberec. Kvílela hrůzou.

„Sirky!“ řekl Ben. „Potřebuju sirky!“

„Jsou v popelníku! Na stole, vedle televize!“

Ben je našel a rozhlédl se po požárním hlásiči. Byl připevněný na stropě přímo nad ním. Postavil se na židli, škrtl zápalkou a přiložil ji k čidlu. Za pár sekund se pokojem i chodbou rozezněla siréna — drásavé kovové kvílení v pravidelných rychlých intervalech. Nesnesitelný hluk vše pohltil! Z chodby se ozýval křik a vřískot hotelových hostů vybíhajících z pokojů. Za dalších pár vteřin začala z kropicího systému ve stropě stříkat voda, která zmáčela koberec i postel. Pokojská znovu zaječela. Ben se otočil, otevřel dveře a rychle se rozhlédl oběma směry. V chodbě panoval chaos: lidé pobíhali, někteří se zmateně dohadovali, ukazovali tam či onam a ječeli na sebe. Ze stropních rozprašovačů po celé délce chodby crčela voda. Ben vyběhl z pokoje a vmísil se do hysterického davu, který se hnal ke schodům. Odhadl, že schodiště musí mít vlastní východ na ulici či do zadní uličky. Dveře schodiště vedly do temné chodby osvětlené pouze blikajícími a bzučícími zářivkami, v jejichž záři však Ben rozeznal lítací dveře do hotelové kuchyně. Rozběhl se, prudce je rozrazil a uviděl služební východ. Doběhl k němu a ucítil závan studeného vzduchu zvenčí. Odsunul těžkou ocelovou zástrčku a otevřel masivní dveře. Zadní rampa vedla do úzké uličky plné popelnic. Seběhl po ní a zmizel ve tmě. V dáli zaslechl sirény hasičských vozů.

O dvacet minut později dorazil na vzdálenější konec „Stadtparku“ k moderní výškové budově s výhledem na Dunaj. Byl to tuctový americký hotel, zařazený do nadnárodního řetězce. Ben odhodlaně vykročil halou k výtahům, jako správný hotelový host.

Zaklepal na dveře pokoje číslo 1423.

Zvláštní agentka Anna Navarrová prudce otevřela. Byla ve flanelové noční košili, nenalíčená, a přesto krásná.

„Nabízím vám spolupráci,“ řekl Ben.

Anna Navarrová nabídla Hartmanovi drink z hotelového baru: malou lahvičku skotské, zelenou láhev minerálky a pár miniaturních kostek ledu z malinkého mrazáku. Byla ještě komisnější než na policejní stanici, pokud to vůbec šlo. Přes flanelovou košili si přehodila bílý froté župan. Bena napadlo, že jí asi není dvakrát příjemné hostit v negližé tak pochybnou osobu.

Vděčně si od ní vzal nápoj. Byl samá voda. Navarrová zřejmě alkoholu neholdovala. Ale on byl otřesený a zoufale se potřeboval napít, a tak nápoj splnil svůj účel.

Posadil se na pohovku. Pokoj nebyl zařízený pro návštěvy. Anna si začala sedat na okraj postele naproti němu. Vtom se však zarazila a vybrala si velké křeslo, které si natočila k pohovce.

Okno pokoje bylo jako černé plátno poseté tečkami. Pod hvězdným nebem se mihotala neonová světla Vídně.

Navarrová se předklonila a přehodila si nohu přes nohu. Byla naboso. Měla krásně dlouhé a štíhlé nohy s nalakovanými nehty.

„Myslíte, že to byl stejný člověk?“ Břitký tón odezněl.

Ben si znovu usrkl. „Určitě. Jeho obličej nikdy nezapomenu.“

Anna vzdychla. „A já myslela, že jsem ho aspoň vážně zranila. Ten chlap je podle všeho neuvěřitelně nebezpečný. A co udělal těm čtyřem policajtům — no hrůza. Je jako vraždící stroj. Měl jste štěstí. Ale udělal jste to dobře, klobouk dolů — vycítil jste, že něco nehraje, a využil jste portýra, čímž jste našeho přítele vyvedl z rovnováhy a získal čas k útěku. To zaslouží uznání.“

Skromně pokrčil rameny. Nečekaný kompliment ho však zahřál na duši. „Vy o tom chlapovi něco víte?“

„Četla jsem jeho materiály, ale nejsou kompletní. Zdá se, že bydlí v Anglii, nejspíš v Londýně.“

„Je to Brit?“

„Bývalý člen východoněmecké rozvědky Stasi. Jejich agenti měli prvotřídní výcvik. Byli proslulí brutalitou. Ale tu organizaci už asi dávno opustil.“

„Co dělá v Anglii?“

„Kdoví? Možná se vyhýbá německým úřadům, jako většina jeho bývalých kolegů. Jedno nevíme: jestli je to nájemný vrah, nebo pracuje pro nějakou organizaci, která má širší zájmy.“

„Jak se jmenuje?“

„Myslím, že Vogler. Hans Vogler. Zřejmě tady má zakázku.“

Pěkná zakázka. Já jsem první na řadě. Ben cítil otupělost.

„Říkala jste, že by mohl pracovat pro nějakou organizaci.“

„To říkáme vždycky, když nemáme jistotu.“ Našpulila rty. „I vy byste klidně mohl pracovat pro nějakou organizaci, a teď nemyslím Hartman Capital Management.“

„Pořád mi nevěříte, co?“

„Kdo vlastně jste? A o co vám jde?“

„Ale no tak,“ vyhrkl rozčileně. „Neříkejte mi, že na mě vaši hoši nevedou spis, sakra!“

Šlehla po něm pohledem. „Vím o vás jen jednotlivosti, které nic neváže dohromady. Říkáte, že jste v Curychu nečekaně narazil na někoho z minulosti. Ten někdo se vás pokusí zabít, ale namísto toho sám umírá. A pak jeho tělo zmizí. Vím taky to, že jste do Švýcarska vstoupil ilegálně. A vaše otisky se náhodou najdou po celém domě bankéře Rossignola, který byl podle vás po smrti, už když jste tam přišel. Máte u sebe revolver, ale nechcete říct, jak a proč jste si ho opatřil.“

Ben mlčky poslouchal. Nechal ji mluvit.

„Proč jste šel za Lenzem, synem toho nacisty?“

Ben zamžikal. Nebyl si jistý, kolik jí může prozradit. Ale než si dokázal zformulovat odpověď, Navarrová pokračovala: „A ještě něco by mě zajímalo. Co má Lenz společného s Rossignolem?“

Ben dopil skotskou. „Můj bratr…“ začal.

„Ten, co zemřel před čtyřmi lety.“

„To jsem si myslel taky. Ale ukázalo se, že se před někým skrýval. Nevěděl přesně před kým. Ani já to zatím nevím. Šlo o nějakou tajnou skupinu průmyslníků, nebo jejich potomků. Možná v tom jela i CIA, nebo taky ne… Bratr každopádně našel seznam jmen…“

Karamelové oči agentky Navarrové se rozšířily. „Jaký seznam?“

„Velice starý.“

Anna zčervenala. „Kde ten seznam vzal?“

„Narazil na něj v archivu jedné švýcarské banky.“

„Švýcarské banky?“

„Je to seznam členů představenstva společnosti založené během posledních dnů druhé světové války.“

„Ježíšikriste,“ vydechla. „Takže takhle je to.“

Ben vytáhl z náprsní kapsy složený čtverec papíru a podal jí ho. „Promiňte, trochu se zašpinil. Měl jsem ho v botě. Aby se nedostal do rukou lidem, jako jste vy.“

Důkladně si list pročetla a zamračila se. „Max Hartman. Váš otec?“

„Bohužel.“

„To on vám řekl o té společnosti?“

„Kdepak. Objevil ji bratr.“

„Ale váš otec přece přežil holocaust…“

„A nyní se dostáváme k otázce za šedesát čtyři tisíc dolarů.“

„Neměl nějaké znamení? Tetování nebo tak něco.“

„Tetování? Ano, z Osvětimi. Ale ne z Dachau.“

Zdálo se, že ho neposlouchala. „Panebože,“ vydechla. „Tady jsou jména všech záhadně zemřelých.“ Zdálo se, že si to říká pro sebe. „Rossignol… Prosperi… Ramago… Prostě všichni. Vlastně ne, já na seznamu všechny nemám. Část jmen se kryje, ale…“ Zvedla oči. „Co jste se chtěl dozvědět od Rossignola?“

Ben nevěděl, kam přesně agentka míří. „Myslel jsem, že by mohl vědět, proč musel zemřít můj bratr a kdo ho zabil.“

„Ale on sám byl po smrti dřív, než jste se k němu dostal.“

„Tak nějak.“

„Pátral jste po té Sigmě? Snažil jste se ji najít a posvítit si na její historii?“

Ben přikývl. „Ale nic jsem nezjistil. Možná že nikdy neexistovala, jestli mi rozumíte.“ Když viděl, jak se zamračila, dodal: „Třeba to byla imaginární organizace, něco jako prázdná slupka.“

„Jaká prázdná slupka?“

Ben zavrtěl hlavou. „To nevím. Možná v tom měla prsty americká vojenská rozvědka.“ Řekl jí o Lenzových obavách.

„To se mi nezdá.“

„Proč ne?“

„Nezapomínejte, že jsem ve státních službách. Americká byrokracie je děravá jak řešeto. Nedokázala by koordinovat sérii vražd, aniž by se o tom svět nedozvěděl.“

„Tak co mají ty mrtvoly společného? Kromě toho, že už je nikdo nevzkřísí…“

„Nevím, kolik vám toho můžu říct.“

„Tak podívejte,“ rozohnil se Ben, „jestli si máme pomáhat, nemůžete přede mnou tajit informace. Musíte mi důvěřovat.“

Přikývla. Pak jako by se rozhodla. „Jedno víme jistě. Nejsou, nebo spíš nebyli to rozhodně chudáci. A všeobecně se to o nich vědělo. Pokud vím, skromně žil jen jeden z nich, a ten měl zase balík peněz v bance.“ V obecné rovině ho informovala o svém vyšetřování.

„Říkáte, že jeden z nich pracoval pro Charlese Highsmithe? Takže se nám rýsují pánové a jejich přisluhovači, nebo jak jim chcete říkat. A někdy v roce 1945 si je Allen Dulles nechal všechny hezky prověřit. Jeli v tom totiž všichni spolu a on se nechtěl nechat překvapit.“

„Jenže to nejdůležitější pořád nevíme. Jakou hru to hráli? Proč Sigma vůbec vznikla?“

„Vysvětlení je možná prosté,“ nadhodil Ben. „Někdy na přelomu let 1944 a 45 se sešla parta magnátů, kterým šlo o to, vysát ze třetí říše obrovskou částku peněz. Rozdělili si kořist a stali se z nich ještě větší boháči. Nejspíš si to zdůvodnili tak, že si berou jen to, co jim právem náleží.“

Anna Navarrová se tvářila zaskočeně. „Dobře, ale něco mi nesedí. Ti mrtví dostávali na konta pravidelně spousty peněz. Šlo o částky od čtvrt do půl milionu dolarů.“

„Kdo je poukazoval?“

„Byly to vyprané peníze. Jejich původ neznáme. Známe jen poslední články řetězu — místa jako Kajmanské ostrovy, Turks a Caicos.“

„Daňové ráje,“ řekl Ben.

„Přesně tak. Nic víc se nedá zjistit.“

„To by nemusela být pravda,“ nesouhlasil Ben. „Záleží na tom, koho znáte. A jestli jste ochotná trochu porušit zákon. Podmáznout pár lidí.“

„My zákony neporušujeme.“ Agentka Navarrová to řekla s téměř povýšenou pýchou.

„Proto taky nemáte páru, odkud ty peníze přišly.“

Vypadala překvapeně, jako by dostala facku. Pak se zasmála. „Copak víte o praní špinavých peněz?“

„Sám to nedělám, pokud to myslíte takhle, ale moje společnost má skutečně offshorovou divizi, která se stará o správu fondů — to abychom se vyhnuli daním, vládní regulaci a podobným užitečným věcem. Navíc jsem měl klienty, kteří byli mistři v maskování svých majetků před lidmi, jako jste vy. Znám lidi, co dokážou dostat informace z bank v daňových rájích. Specializují se na to. Nedělají to zadarmo. Díky svým osobním kontaktům dovedou vyšťourat finanční informace kdekoli ve světě. Vědí, komu zaplatit.“

Po pár vteřinách řekla: „Jak by se vám líbilo, kdybyste na tom pracoval se mnou? Samozřejmě neoficiálně.“

Ben se překvapeně zeptal: „Co by to obnášelo?“

„Dělit se o informace. Naše zájmy se překrývají. Vy chcete vědět kdo a proč zabil vašeho bratra. Já chci zase zjistit, kdo zabíjí ty staříky.“

Myslí to upřímně? zauvažoval. Není to nějaký trik? O co jí doopravdy jde?

„Vy myslíte, že bratra i lidi z toho seznamu zabili stejní vrazi?“

„Už o tom nepochybuju. Všechno do sebe zapadá.“

„A co z toho budu mít?“ Podíval se na ni úkosem, ale zmírnil to úsměvem.

„Oficiálně nic, to vám říkám rovnou. Možná větší bezpečí. Řeknu to takhle — už se vás pokusili zabít, a ne jednou. Jak dlouho vám asi bude přát štěstí?“

„A když se vás budu držet, nic se mi nestane?“

„Možná. Máte snad lepší nápad? Přece jste za mnou přišel až do hotelu. A policajti vám navíc zabavili zbraň, ne?“

To byl fakt. „Jistě chápete, proč trochu váhám. Pokud si vzpomínám, ještě celkem nedávno jste mě chtěla dostat za mříže.“

„Podívejte, pro mě za mě se vraťte do hotelu. Dobrou noc.“

„Já vím, že mi děláte velkorysou nabídku. Asi bych byl hlupák, kdybych odmítl. Ale já vážně nevím.“

„Víte co, tak se na to vyspěte.“

„Když je řeč o spaní…“

Anna těkala očima po pokoji. „No…“

„Zavolám na recepci a objednám si vlastní pokoj.“

„Pochybuju, že něco seženete. Je tady nějaká konference a v hotelu je plno. Sama jsem dostala jeden z posledních pokojů. Mohl byste se vyspat na gauči.“

Letmo se na ni podíval. Cože? Ta odměřená agentka Navarrová mu nabízí, aby strávil noc v jejím pokoji? Ale nemělo cenu si nic namlouvat. Řeč jejího těla byla jasná: nabízela mu, aby se tam ukryl, a ne aby za ní vklouzl do postele.

„Díky,“ řekl.

„A ještě něco: ten gauč není nejdelší.“

„Už jsem spal na horších, to mi věřte.“

Vstala, zamířila k šatníku a vrátila se s dekou. „Můžu požádat hotelovou službu o kartáček na zuby. Ráno budeme muset vyzvednout oblečení a zavazadla z vašeho hotelu.“

„Nehodlám se tam vracet.“

„To by fakt nebyl nejlepší nápad. Všechno zařídím.“ Nejspíš si uvědomila, že stojí až příliš blízko a neobratně couvla. „Tak já jdu spát.“

Bena náhle něco napadlo. Ta myšlenka ho lechtala kdesi v podvědomí od té doby, co vyšel z Lenzovy vily. „Jakob Sonnenfeld, ten starý lovec nacistů, bydlí tady, ne?“

Otočila se k němu. „Myslím, že ano.“

„Nedávno jsem někde četl, že je mu spousta let, ale pořád mu to myslí. Navíc prý má bohatý archiv. Zajímalo by mě…“

„Myslíte, že vás přijme?“

„Za pokus to stojí.“

„Jestli tam půjdete, dávejte si pozor, aby vás někdo nesledoval. Kvůli němu.“

„Od vás si vždycky nechám poradit.“

Zatímco se Anna chystala do postele, zavolal si z mobilního telefonu do Bedfordu.

Hlas paní Walshové zněl rozrušeně. „Ne, Benjamine, vůbec se neozval! Jako by zmizel beze stopy. Já — zavolala jsem na policii. Vůbec to nemůžu pochopit!“

Ben cítil, že ho začíná bolet hlava: napětí, které na chvíli polevilo, bylo zase zpět. Zakoktal několik povzbudivých slov, ukončil hovor, svlékl si sako a pověsil ho na opěradlo židle. Pak si v kalhotách i košili lehl na pohovku a přetáhl přes sebe deku.

Kdo to kdy viděl? Otec si beze slova zmizí! Dobrovolně nastoupil do limuzíny. Únos to tedy nebyl. Pravděpodobně věděl, kam jede.

Ale kam mohl jet?

Snažil se uvelebit na gauči, ale Navarrová měla pravdu: byl o několik centimetrů kratší. Viděl, že agentka sedí na posteli a pod lampičkou si čte nějaký spis. Ve světle žárovky vynikaly její světlehnědé oči.

„Šlo o vašeho otce?“ zeptala se. „Omlouvám se, neměla jsem poslouchat, ale…“

„To nic. Jo, můj otec před pár dny zmizel. Nastoupil do limuzíny, která měla jet na letiště, a pak se po něm slehla zem.“

Anna odložila spis a narovnala záda. „Možná to byl únos. Což znamená, že je to záležitost pro federální orgány.“

Ben ztěžka polkl. Úplně mu vyschlo v ústech. Že by ho vážně někdo unesl?

„Povězte mi všechno, co víte,“ vyzvala ho Anna.

Po několika hodinách je vzbudilo drnčení telefonu.

Anna zvedla sluchátko. „Prosím?“

„Anna Navarrová?“

„Ano. Kdo volá?“

„Tady Phil Ostrow z velvyslanectví USA. Doufám, že nevolám moc pozdě.“ Hovořil s přízvukem amerického Středozápadu s typicky chicagskými samohláskami.

„Stejně jsem musela vstát, abych ten telefon zvedla,“ ucedila kysele. „Co byste rád?“ Jaký nádeník z ministerstva zahraničí může volat o půlnoci?

„Já — víte, Jack Hampton říkal, ať vám zavolám.“ Významně se odmlčel.

Hampton byl šéfem operací CIA. V bývalém zaměstnání jí nejednou pomohl. Byl to fajn člověk. Jednal s ní tak upřímně, jak jen mu jeho neupřímná práce dovolovala. Vzpomněla si na Bartlettova slova o tom, že „špioni jsou metla lidstva“. Hampton však takový nebyl.

„Mám informace o případu, na kterém pracujete.“

„Jak jste… Kdo vlastně jste, jestli se můžu zeptat.“

„To bych nerad říkal do telefonu. Jsem Jackův kolega.“

Věděla, co to znamená: CIA. „Co máte za informace? Nebo to taky nemůžete říct?“

„Stačí když řeknu, že je to důležité. Můžete za mnou zítra ráno přijít do kanceláře? V sedm. Není to na vás brzy?“ Anna zauvažovala, co by mohlo být tak důležitého.

„Vy jste ranní ptáčata, co? No jo, snad to zvládnu.“

„Dobře — takže zítra ráno. Už jste u nás někdy byla?“

„Myslíte na velvyslanectví?“

„Je to stejná ulice jako konzulární oddělení. Přímo naproti.“

Popsal jí cestu. Anna zmateně zavěsila. „Děje se něco?“ zeptal se Ben z druhého konce pokoje.

„Ne,“ odvětila nepřesvědčivě. „Vůbec nic.“

„Tady zůstat nemůžeme.“

„To ne. Zítra změníme adresu.“

„Vypadáte ustaraně, agentko Navarrová.“

„To jsem celá já. Starosti jsou můj život. A říkejte mi Anno.“

„To já jsem si nikdy s ničím hlavu nelámal,“ prohodil Ben. „Tak dobrou, Anno.“

28

Bena vzbudilo bzučení fénu. Mlhavě si uvědomil, že je v hotelovém pokoji ve Vídni a že ho bolí záda po noci strávené na nepohodlném gauči. Protáhl krk, uslyšel vítané křupnutí obratlů a pocítil úlevu. Strnulost ustoupila. Dveře koupelny se otevřely a polovinu pokoje zaplavilo světlo. Anna Navarrová na sobě měla hnědý tvídový kostým, poněkud staromódní, ale elegantní. Byla čerstvě nalíčená.

„Za hodinku jsem zpátky,“ oznámila mu. „Můžete ještě spát.“

Přímo naproti konzulárnímu oddělení americké ambasády stála šedivá budova. Přesně, jak říkal Ostrow. Na ceduli v hale byl seznam čísel kanceláří amerických a rakouských firem. V desátém patře podle něj sídlila kancelář obchodního atašé Spojených států amerických, což byla zástěrka pro vídeňskou pobočku CIA. Podobná „tykadla“ nebyla u státních organizací nijak neobvyklá. A někdy Anně posloužila jako užitečná stopa.

Anna vstoupila do nenápadné recepce. Za strohým úředním stolem pod velkým znakem USA seděla mladá žena, která zvedala telefony a ťukala do klávesnice počítače. Ani nezvedla oči. Když se Anna představila, recepční stiskla tlačítko a ohlásila ji.

Za necelou minutu se objevil pobledlý úředník. Měl propadlé tváře plné jizviček po akné a prošedivělé kaštanové vlasy. Za brýlemi s kovovou obroučkou se skrývala malá šedivá očka. Typický byrokrat.

„Slečna Navarrová?“ řekl a podal jí ruku. „Já jsem Phil Ostrow.“

Recepční bzučákem otevřela dveře, jimiž předtím vešel, a Ostrow Annu zavedl do malé zasedací místnosti. Za dýhovaným stolem s umakartovou deskou seděl pohledný štíhlý muž s temným výrazem. Měl prokvetlé černé vlasy ostříhané na ježka, hnědé oči a dlouhé černé řasy. Mohlo mu být necelých čtyřicet. Zjevně pocházel z Blízkého východu. Ostrow s Annou se posadili na opačné konce stolu.

„Yossi, tohle je Anna Navarrová. Anno, to je Yossi.“

Yossi měl opálenou tvář a hluboké vrásky kolem očí, což mohl být následek mžourání v ostrém slunci, nebo života plného velkých stresů. Jeho brada byla hranatá a rozštěpená. Měl hrubou pleť s den starým strništěm vousů. Přesto na něm bylo cosi hezkého.

„Těší mě, Yossi.“

Unaveně přikývla, ale neusmála se. Yossi učinil totéž. Ruku jí nepodal.

„Yossi je vyšetřovatel — to jí můžu říct, ne?“ spustil Ostrow. „Pracuje tady ve Vídni pod dokonalým krytím. Přistěhoval se z Izraele do Států, když mu bylo necelých dvacet. Všichni si myslí, že je Izraelec — takže když se dostane do potíží, vina padne na někoho jiného.“ Ostrow se uchichtl.

„Ostrowe, to by snad stačilo,“ zavrčel Yossi. Mluvil hrubým barytonem. V jeho řeči byla patrná hrdelní hebrejská „r“. „Takže si to shrneme: v posledních týdnech zemřela po celém světě řada lidí a vy jejich smrt vyšetřujete. Víte, že jde o vraždy, ale nevíte, kdo je má na svědomí.“

Anna na něj nechápavě zírala.

„Vyslýchala jste Benjamina Hartmana na Sicherheitsbüro. A od té doby jste v ním v těsném kontaktu. Je to tak?“

„Kam tím míříte?“

„Podáváme oficiální žádost, abyste nám Hartmana přenechala,“ vmísil se do hovoru Ostrow.

„Co to sakra…?“

„Na tohle nestačíte.“ Ostrow opětoval její přímý pohled.

„Nerozumím vám.“

„Hartman představuje bezpečnostní riziko. Je to bigamista.“

Anna poznala slangový výraz CIA — používal se pro americké agenty, kteří se dali naverbovat nepřátelskou stranou. „To nechápu. Chcete říct, že Hartman patří k nám?“ To byl absolutní nesmysl. A co když ne? Vysvětlovalo by to jeho bezproblémové cestování Evropou, aniž by vzbudil pozornost pasových orgánů, nad čímž se sama pozastavovala. A nehodilo by se snad krytí mezinárodního finančníka pro různé druhy práce CIA? Potomek slavného rodu finančníků — žádný výmysl by nebyl tak univerzální a přesvědčivý.

Yossi s Ostrowem si vyměnili pohledy. „Tak úplně k nám zas nepatří.“

„Ne? Tak je to?“

„Podle naší teorie pracuje pro někoho od nás, kdo jedná na vlastní pěst. Dalo by se mluvit o ilegálním verbování.“

„Zavolali jste si mě jen proto, abyste mi vykládali o svých teoriích?“

„Potřebujeme ho dostat zpátky na americkou půdu. Agentko Navarrová, prosím vás, vy opravdu nevíte, s kým máte tu čest.“

„Mám tu čest s někým, komu nejde spousta věcí do hlavy. A kdo se ještě nevzpamatoval ze smrti vlastního bratra. Myslí si, že ho zabili.“

„Tohle všechno my víme. Nenapadlo vás, že ho mohl zabít sám?“

„Děláte si legraci?“ To obvinění znělo neuvěřitelně a děsivě. Ale dalo se úplně vyloučit?

„Co doopravdy víte o Benjaminu Hartmanovi?“ zeptal se Ostrow podrážděně. „Zeptám se jinak. Co víte o tom, jak se dostal do oběhu váš seznam obětí? Informace nejsou zadarmo, agentko Navarrová. Informace stojí spoustu peněz a člověk jako Benjamin Hartman jich má dost.“

Podmáznout správné lidi: Hartmanova slova.

„Ale proč? O co mu jde?“

„To nezjistíme, dokud nám bude běhat po Evropě.“ Ostrow se odmlčel. „Yossi občas něco zaslechne od bývalých kolegů. I Mossad má v tomhle městě svoje lidi. Možná to souvisí s vašimi mrtvými.“

„Myslíte nějakou odštěpeneckou skupinu?“ zeptala se. „Nebo mluvíte o Kidonu?“ Narážela na speciální komando Mossadu.

„Ne. Není to nic oficiálního. Je to soukromá akce.“

„Ve které jedou agenti Mossadu?“

„A žoldáci, které si najímají.“

„Ale ty vraždy neměly podpis Mossadu.“

„Prosím vás,“ řekl Yossi a pohrdavě zkřivil tvář. „Nebuďte naivní. Myslíte, že moji bratři nechávají všude vizitky? Když chtějí slíznout smetanu, tak jistě. Uvažujte trochu!“

„Takže teď smetanu slíznout nechtějí.“

„Ovšemže ne. Je to moc choulostivá věc. V současné atmosféře může zapůsobit jako třaskavina. Izrael s tím nechce mít nic společného.“

„Tak pro koho pracují?“

Yossi pohlédl na Ostrowa, pak opět na Annu. Pokrčil rameny.

„Pro Mossad ne — tohle se mi snažíte říct?“

„Když si Mossad objednává vraždu, musí jít úředním postupem. Existuje na to celý vnitřní systém. ‚Popravčí seznam‘ musí podepsat sám premiér. Musí parafovat každé jméno na seznamu, jinak nesmí být vražda provedena. Lidé z Mossadu i Šin Betu si už dneska nemůžou objednat vraždu bez schválení shora. Proto vám říkám, že to není oficiální akce.“

„Znovu se vás ptám, pro koho dělají.“

Yossi se opět podíval na Ostrowa, tentokrát jako by ho chtěl pobídnout.

„Ode mě jste to neslyšela,“ řekl Ostrow.

Anně naskočila husí kůže. Užasle zašeptala: „Děláte si srandu.“

„Podívejte, CIA by si nešpinila vlastní ruce,“ pravil Ostrow. „Teď už ne. Za starých dobrých časů bychom neváhali zlikvidovat nějakého bezvýznamného diktátora, kdyby se na nás špatně podíval. Dneska máme prezidentské směrnice, kongresové dozorčí výbory a ředitele CIA, kteří mají úplně svázané ruce. Bojíme se dát cizincům za uši.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Nějaký mladý muž strčil hlavu dovnitř. „Máš na trojce centrálu, Phile.“

„Řekni jim, že jsem ještě nepřišel.“ Dveře se zavřely a Ostrow obrátil oči v sloup.

„Takže si to vyjasníme,“ řekla Anna Ostrowovi. „Vy jste předali informace lidem, co pracují pro Mossad?“

„Někdo to udělal. Nic víc nevím. Povídá se, že Ben Hartman sloužil jako prostředník.“

„Můžete to dokázat?“

„Yossi narazil na pár zajímavých drobností,“ sykl Ostrow. „Popsal mi interní označení, které používá jedině CIA. Takové znaky a obrazce si nikdo jen tak nevymyslí. Jsou v dennodenním oběhu.“

Anna si dokázala spočítat, kolik je dvě plus dvě: sám Yossi byl určitě supertajný americký špion, který sledoval Mossad pro CIA. Měla nutkání se ho na to přímo zeptat, ale usoudila, že by tím porušila profesní etiku. „Kdo z centrály to udělal?“ zeptala se.

„Už jsem vám říkal, že nevím.“

„Nevíte, nebo mi to nechcete říct?“

Yossi, který byl v pozici diváka na býčích zápasech, se poprvé usmál. Jeho úsměv byl zářivý.

„Vy mě neznáte,“ řekl Ostrow. „Ale kdo mě zná, tak ví, že bych někoho odtamtud s velkým gustem zmáčkl. Kdybych to jméno znal, s radostí bych vám ho sdělil, abych ho vyřídil.“

Tomu Anna věřila: v CIA panovala značná rivalita. Ale nechtěla, aby viděl, že ji přesvědčil. „Jakou by ten člověk mohl mít motivaci? Nebo jsou u CIA fanatici?“

Zavrtěl hlavou. „Bohužel neznám nikoho, koho by tady zajímalo něco jiného než volno.“

„Tak proč? To mi vysvětlete.“

„Chcete znát můj názor? Tak já vám něco povím.“ Ostrow si sundal brýle a vyčistil si skla o košili. „Máte seznam gaunerů a kapitalistů, malých rybek, co pracují pro větší ryby. Pokud jde o vztahy CIA a nacistů po skončení války, je to hrozně choulostivá záležitost. Chcete slyšet moji teorii? Někdo hodně vysoko postavený poznal, že hrozí prozrazení některých jmen z dávných dob.“

„Kterých?“

Znovu si nasadil brýle. „Starých pánů, které jsme využívali a platili. Většina z nich zmizela v propadlišti dějin. Jenže najednou se objeví jejich seznam a vyzrazení hrozí i veteránům ze CIA, co to všechno organizovali. Někdo chce z utajené minulosti vytřískat peníze. Dědkové začnou kvičet jako vepři a radši svým bývalým šéfům zmizí z očí. Komu asi zavoláte? Nejspíš nějakým izraelským fanatikům. Je to jasné jak facka. A pak budete mluvit o strašidlech druhé světové války a kroutit hlavou nad nepochopitelným vražděním ze msty. Zachráníte starým pánům kůži. Všichni jsou spokojeni.“

Jo, pomyslela si pochmurně. Všichni jsou spokojeni.

„Poslyšte. Máme společný zájem. Vy se snažíte vyřešit sérii vražd. A my se zase snažíme vyřešit sérii porušení bezpečnostních pravidel. Ale bez Bena Hartmana na to nepřijdeme. Nebudu vás zatěžovat domněnkami. Existuje značná pravděpodobnost, že po něm jdou lidi, pro které pracuje. Likvidace stop pro ně nikdy nekončí, v tom je ta potíž.“

Likvidace stop: Nedělá to snad sama?

Zdálo se, že Ostrow zareagoval na váhavý výraz její tváře. „Jen potřebujeme vědět, co je pravda a co ne.“

„Máte papíry?“ zeptala se Anna.

Ostrow poklepal na dokument sepnutý svorkou. V záhlaví stálo tiskacími písmeny: PŘEDÁNÍ AMERICKÉHO OBČANA ORGÁNŮM USA. „Papíry mám. Teď potřebuju tělo. Jack Hampton říkal, že se v těch věcech vyznáte.“

„Jak si předání představujete?“

„Podívejte, pohybujeme se na cizím území, což je delikátní věc…“

„Takže nechcete, abych ho sem přivedla.“

„Pochopila jste správně. Ale můžete ho spoutat, dát nám signál a my jsme hned tam. Jestli si vůbec nechcete špinit ruce, taky nevadí. Řekněte nám čas a místo, nejlíp někde stranou a…“

„A my se postaráme o zbytek.“ Yossi byl opět zasmušilý.

„Páni, vy jste vážně kovbojové.“

„Akorát že jezdíme jen na křeslech v kanceláři,“ ušklíbl se Ostrow. „Když bude potřeba, dostaneme ho odsud tajně. Nikomu se nezkřiví vlásek. Bude to přesná chirurgická operace.“

„Operace bolí.“

„Nesmíte nad tím moc přemýšlet. Jde nám o dobrou věc. Všichni jen splníme svůj úkol.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla Anna a ušklíbla se.

„Tak můžete přemýšlet i o tomhle.“ Ostrow vytáhl list papíru se seznamem přímých spojů na Dullesovo mezinárodní letiště ve Washingtonu a na Kennedyho letiště v New Yorku. „Čas běží.“

V potemnělé kanceláři v prvním patře budovy na Walnerstrasse praštil statný Berufsdetektiv Hans Hoffman telefonem a hlasitě zaklel. Bylo deset dopoledne. Už čtyřikrát volal tomu Američanovi do hotelu, ale marně. Odpověď nedostal ani na vzkaz, který mu nechával v noci. V hotelu neměli na Hartmana jiné telefonní číslo a nechtěli ani prozradit, jestli tam vůbec přespal.

Soukromý detektiv potřeboval s Hartmanem okamžitě mluvit. Bylo to naléhavé. Navedl Američana na špatnou a nebezpečnou stopu. Ať se o Hansi Hoffmanovi říkalo cokoli, nikdo mu nemohl upřít svědomitost. Za každou cenu chtěl zastihnout Hartmana dřív, než půjde za Jürgenem Lenzem. Předchozího podvečera totiž detektiv dospěl k senzačnímu odhalení. Na běžné dotazy ohledně Jürgena Lenze dostal velice nečekané odpovědi.

Hoffman věděl, že doktor Lenz zanechal lékařské praxe, ale zajímalo ho proč. Proto si od Artztekammer vyžádal kopii Lenzovy lékařské licence.

V archivu se uchovávaly licence všech lékařů v Rakousku. Ta Lenzova tam však nebyla. Nikdy.

Hoffman se zamyslel: Jak je to možné? Že by Lenz lhal a nikdy žádnou praxi neměl?

Nebyl problém si vyžádat od Lenzovy nadace jeho oficiální životopis. Podle něj vystudoval medicínu v Innsbrucku. Hoffman si to tedy ověřil přímo na místě.

Jürgen Lenz nikdy na lékařské fakultě v Innsbrucku nestudoval.

Hoffman zavětřil. Zašel na Universität Wien, kde se archivují záznamy o atestacích všech lékařů v Rakousku.

Nic.

Hans Hoffman předal svému klientovi jméno a adresu muže, jehož životopis byl zfalšovaný. Něco tady nehrálo.

Hoffman si pozorně prošel poznámky uložené v přenosném počítači. Snažil se v tom najít logiku, sestavit fakta nějak jinak.

Znovu se zadíval na monitor a procházel si záznamy, které už prověřoval. Snažil se přijít na nějakou opominutou maličkost, která by mohla záhadu vysvětlit. Škubl sebou. Ozvalo se hlasité zabzučení. Někdo stál dole na ulici a zvonil na něj. Vstal a přešel k nástěnnému domácímu telefonu.

„Ano?“

„Hledám pana Hoffmana.“

„Ano?“

„Mé jméno je Leitner. Neobjednal jsem se, ale je to důležité.“

„Oč jde?“ zeptal se Hoffman. Doufal, že to není žádný podomní prodejce.

„Je to důvěrná záležitost. Mám pro něj práci.“

„Pojďte nahoru. První patro.“ Hoffman stiskl tlačítko, jímž odblokoval vchod do budovy.

Uložil Lenzův soubor, zaklapl počítač a otevřel dveře kanceláře.

Muž v černé kožené bundě s ocelově šedivými vlasy, kozí bradkou a cvočkem v levém uchu se zeptal: „Pan Hoffman?“

„Ano?“ Hoffman si jej změřil, jak to dělal u všech potenciálních zákazníků. Snažil se odhadnout, kolik peněz by dotyčný mohl utratit. Muž měl hladkou pleť bez vrásek a vysedlé lícní kosti. Navzdory prošedivělým vlasům mu pravděpodobně nebylo víc než čtyřicet. Měl vypracovanou postavu, ale jinak na něm nebylo nic zvlášť nápadného, snad jen kromě mrtvých šedých očí. Seriózní člověk.

„Pojďte dál,“ zahlaholil Hoffman. „Co byste potřeboval?“

***

Když se Anna vrátila do hotelu, bylo devět ráno.

Vsunula kódovanou kartu do štěrbiny nad klikou a zaslechla zvuk puštěné vody. Hbitě vstoupila, pověsila plášť do skříně vedle dveří a zamířila do ložnice.

Měla před sebou důležité rozhodnutí: věděla, že se bude muset spolehnout na intuici.

Z Bena stále kapala voda, kolem pasu měl omotaný ručník. Jeho urostlé tělo připomínalo krásnou sochu. Takovou postavu dříve mívali jen těžce pracující lidé. Anna však věděla, že v dnešní době dokonalé svaly naznačují spíš vyšší postavení ve společnosti — osobního trenéra a aktivní sportovní život. Zkušeným okem přelétla důkazy jeho pravidelných návštěv posilovny — vyrýsované břicho, prsní svaly jako dva štíty, vyboulené bicepsy. Voda mu stékala po opálené kůži. Na rameni, kde měl předtím obvaz, byla viditelná malá zanícená ranka.

„Tak jste zpátky,“ řekl, když ji nakonec vzal na vědomí. „Co je nového?“

„Mrknu se vám na to rameno.“ Ben k ní vykročil. Anna sama nevěděla, jestli je její zájem čistě profesionální. Něco hluboko v nitru jí napovídalo, že nikoli.

„Hezky se to hojí,“ prohlásila a přejela prstem kolem zarudlého místa. „Obvaz už vážně není potřeba. Stačí ránu trochu potřít bacitracinem. Mám v tašce lékárničku.“

Šla ji hledat. Když se vrátila, Ben už měl trenýrky a byl utřený. Stále tam však stál polonahý.

„Včera jste říkal něco o CIA,“ nadhodila a snažila se vytlačit mast z tuby.

„Možná se pletu, já už fakt nevím. Lenz měl podezření. Ale nějak se mi tomu nechce věřit.“

Byla to lež? Lhal jí i v noci? To se Anně příliš nezdálo. Necítila v jeho hlase žádnou hranou statečnost, ani napětí, které lhaní obvykle provázejí.

Když mu antiseptickou mastí potírala rameno, jejich tváře se téměř dotýkaly. Ucítila mýdlo a vůni zeleného jablka hotelového šamponu. A ještě něco víc. Cosi omamně zemitého. Muže. Zhluboka se nadechla. Začínaly se v ní bouřit hormony. Raději se odvrátila.

Nezatemňují jí city mozek? Co když mu proto nadržuje? To si ve svém postavení nemohla dovolit, a už vůbec ne za daných okolností.

Ale co když měli důstojníci CIA špatné informace? Z jakých zdrojů čerpali? Vyšetřovatel je dobrý jen tehdy, když má kvalitní informátory. Anna velice dobře věděla, jak vratký je to systém. A kdyby v tom jela CIA, nebylo by rozumné jim ho předávat. Svět, v němž se pohybovala, byl plný nejistot. Věděla, že musí důvěřovat svým instinktům, jinak nedopadne dobře.

Vyťukala telefonní číslo Waltera Heislera. „Něco bych od vás potřebovala,“ sdělila mu. „Volala jsem Hartmanovi do hotelu. Zdá se, že odešel bez odhlášení. Došlo k přestřelce. Zřejmě tam nechal zavazadla. Chci je prohledat, a to důkladně.“

„No víte, jakmile začne vyšetřování, je to už vlastně náš majetek.“

„A už začalo?“

„Ne, ještě ne, ale…“

„Byl byste tedy tak laskav a nechal mi jeho zavazadla poslat do hotelu?“

„No, to by se snad dalo zařídit,“ zavrčel Heisler mrzutě. „I když je to… poněkud nezvyklé.“

„Díky, Waltere,“ odvětila srdečně a zavěsila.

Ben k ní zamířil, stále jen v trenýrkách. „Tomu říkám servis,“ usmál se.

Hodila mu tričko, „Venku je trochu zima.“ V krku měla úplně sucho.

Ben Hartman vyšel z hotelu a nervózně se rozhlédl. Byl vysprchovaný a oholený, takže se cítil docela svěží. Šaty měl trochu pomačkané, jelikož v nich předtím spal. Přelétl pohledem širokou rušnou ulici až k zeleni „Stadtparku“. Cítil se nechráněný a zranitelný. Dal se doprava a vykročil směrem k prvnímu městskému obvodu.

Celou poslední půlhodinu protelefonoval. Nejdřív vzbudil svého informátora na Kajmanských ostrovech. Byl to známý jednoho známého, šéf dvoučlenné „detektivní“ kanceláře, která oficiálně prověřovala potenciální zaměstnance pro nadnárodní společnosti. Ve skutečnosti si firmu nejčastěji najímali bohatí jedinci nebo mezinárodní monopoly, když občas potřebovali porušit tajemství tamních bank.

Bezpečnostní agentura O’Connor byla tajemným podnikem irského vystěhovalce a bývalého policejního důstojníka Ferguse O’Connora, který kdysi přijel na Kajmany jako člen ochranky jedné místní britské banky a už tam zůstal. Stal se z něj nejprve manažer a poté šéf bezpečnostní služby. Když si uvědomil, že by síť svých kontaktů i zkušenosti mohl dobře zpeněžit, začal podnikat na vlastní pěst. Znal všechny ostatní šéfy bezpečnosti, a tak věděl, kdo se dá podplatit a jak celý systém funguje.

„Doufám, že je to vážně důležitý,“ zavrčel Fergus do telefonu.

„To nevím,“ odvětil Ben. „Ale bude to velice lukrativní.“

„Tak ven s tím,“ řekl Fergus o poznání mírněji.

Ben mu přečetl seznam směrovacích kódů a čísla peněžních převodů a řekl, že večer zavolá.

„Ale to potrvá mnohem dýl,“ namítl Fergus.

„A nedalo by se to urychlit? Co kdybyste dostal dvojnásobek normální taxy?“

„Tak to je jiná.“ Nastala pauza. „Mimochodem, víte, že o vás kolujou strašný věci?“

„Jak to myslíte?“

„Povídá se spousta kravin. Víte přece, jak funguje šeptanda. Prej řádíte jako černá ruka a vraždíte lidi.“

„Děláte si srandu?“

„Prej jste zamordoval vlastního bráchu.“

Ben nereagoval, ale udělalo se mu nevolno. Copak tomu mohl někdo věřit?

„A podobný nesmysly. Není to sice můj obor, ale čistě náhodou vím, jak se ve fínančním světě šíří pomluvy, aby se zakalila voda. Jak povídám, jsou to kraviny. Ale stejně je zajímavý, že s tím někdo přišel.“

Kristepane. „Díky za upozornění, Fergusi,“ vysoukal ze sebe Ben. Hlas se mu třásl víc, než mu bylo milé.

Párkrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a vyťukal druhé číslo. Tentokrát zavolal jedné mladé ženě do newyorské pobočky jiné detektivní kanceláře. Byla to velká, mezinárodní a zcela legální společnost, která se hemžila bývalými agenty FBI. I pár někdejších důstojníků CIA by se našlo. Firma Knapp se specializovala na pomoc společnostem při realizaci „povinné péče“ o potenciální obchodní partnery. Vyšetřovala také kriminalitu bílých límečků — zpronevěry a krádeže. Zkrátka a dobře, prováděla špionáž ve velkém. Čas od času jejích služeb využívala i rodinná společnost Hartman Capital Management.

Mezi Knappovy přední vyšetřovatele patřila i Megan Crosbyová, absolventka práv na Harvardu, která se vyznala v podnikových prověrkách jako nikdo jiný. Měla záhadnou schopnost vypátrat a pak rozplést složité a zamlžené organizační struktury, které měly ujít zraku regulačních orgánů, ostražitých investorů či konkurentů. Dokázala bravurně odhalit, kdo koho vlastní a kdo stojí za kterou fiktivní společností. Svým klientům nikdy neprozradila, jak to dělá. Kouzelník nesmí prozrazovat své triky. Ben víckrát pozval Megan na oběd a ona mu dala telefonní číslo domů, aby jí během svých evropských cest mohl zavolat.

„Jsou tři ráno, kdo volá?“ ozvala se do telefonu.

„Megan, tady Ben Hartman. Omlouvám se, ale je to moc důležité.“

Megan byla okamžitě ve střehu. Jak by ne, vždyť volal výnosný klient. „Nic se nestalo. Co pro tebe můžu udělat?“

„Zrovna mám v Amsterdamu obchodní jednání,“ vysvětlil jí ztišeným hlasem. „Zajímá mě jedna malá biotechnologická firma. Jmenuje se Vortex a má sídlo ve Filadelfii.“ Anna se mu o Vortexu zmínila, když ho žádala o pomoc. „Chci vědět, kdo ji vlastní, jestli má tiché partnery a tak dál.“

„Udělám, co půjde,“ řekla, „ale nic neslibuju.“

„Stihneš to do večera?“

„Ježíši…“ Odmlčela se. „Do večera u nás, nebo tam u vás? Těch šest hodin rozdílu hraje dost velkou roli.“

„Tak do toho vašeho. Zkus to, prosím tě.“

„Tak jo.“

„A ještě něco. Naše firma využívala k prověrkám francouzských firem nějakého Oscara Peyauda z Paříže. Vy s ním taky spolupracujete. Potřebuju na něj sehnat kontakt.“

Velká vídeňská pěší zóna Graben kypěla v deset hodin nakupujícími lidmi, úředníky i turisty. Ben zabočil na Kohlmarkt a prošel kolem vyhlášené cukrárny Café Demel, kde letmo pohlédl do bohatých výkladů. V odrazu si všiml, že se na něj někdo dívá. Dotyčný však rychle odvrátil zrak.

Byl to vysoký muž v nepadnoucím tmavomodrém plášti. Vypadal jako gangster. Měl kštici nepoddajných prokvetlých vlasů, zdravě červenou tvář a nejhustší obočí, jaké Ben kdy viděl. Byl to souvislý pruh černých a šedivých chloupků, široký bezmála dva centimetry. Muž měl tváře poseté prasklými cévkami, které bývají známkou alkoholismu.

Ben věděl, že už ho někde viděl. Byl o tom přesvědčen.

Někdy během posledních dvou dnů viděl téhož růžolícího muže s huňatým obočím. Někde uprostřed davu. Ale kde?

A viděl ho doopravdy?

Nezačíná už trpět stihomamem? Nevidí všude kolem sebe nepřátele?

Ben se chtěl znovu podívat, ale muž mezitím zmizel.

„Moje milá slečno Navarrová,“ začal Alan Bartlett. „Mám dojem, že máme různou představu o plnění vašeho úkolu. Musím říct, že jste mě zklamala. Čekal jsem od vás víc.“

Anna zavolala kolegovi Robertu Polozzimu z identifikačního oddělení, ale bez varování ji přepojili na Bartletta.

„Poslyšte,“ zaprotestovala. Telefonní sluchátko svírala mezi krkem a levým ramenem. „Myslím, že už brzy…“

Bartlett jí skočil do řeči. „Máte se pravidelně hlásit, agentko Navarrová. A vy si zatím zmizíte jako studentka na jarní prázdniny.“

„Až si poslechnete, co jsem zjistila…“ namítla Anna rozčileně.

„Ne, vy poslouchejte mě, agentko Navarrová. Vaším úkolem je zmapovat situaci, a přesně to taky uděláte. Zjistili jsme, že Ramago už je po smrti. Rossignol byla naše největší šance. Nevím přesně, jak jste se k němu chtěla dostat, ale výsledkem byla každopádně jeho smrt. Zřejmě jsem přecenil váš smysl pro diskrétnost.“ Bartlettův hlas byl mrazivý jako led.

„Ale ten seznam Sigma…“

„Říkala jste mi o jeho ochranném dozoru. Neupozornila jste mě, že z něj chcete udělat terč. Kolikrát jsem zdůrazňoval, jak je váš úkol delikátní? Kolikrát?“

Anna měla pocit, jako by dostala pěstí do žaludku. „Omlouvám se, jestli jsem nechtěně zavinila…“

„Ne, agentko Navarrová, je to moje vina. To já jsem vás tím úkolem pověřil, i když mě od toho odrazovali. Nedal jsem si říct. Byla to moje chyba. Odpovědnost beru na sebe.“

„Nechte těch keců,“ vyštěkla Anna. Vytekly jí nervy. „Pro svoje obvinění nemáte důkazy.“

„Půjde to úřední cestou. Zítra do sedmnácti hodin vás očekávám ve své kanceláři, a je mi fuk, jestli si budete muset pronajmout soukromé letadlo.“

Teprve po několika sekundách si Anna uvědomila, že zavěsil. Srdce jí bušilo, tvář měla rudou. Kdyby neukončil hovor, neudržela by nervy na uzdě a nepochybně by jednou provždy ukončila svou kariéru.

Ne, řekla si v duchu, tos už přece udělala. Je po všem. Až se Dupree dozví, že ses dostala do konfliktu s oddělením vnitřních záležitostí, udělá s tebou krátký proces.

Tak za sebou aspoň prásknu dveřmi.

Cítila opojný pocit neodvratnosti. Jako by jela v rychlíku, z nějž se nedalo vystoupit, a cítila vzrušení z rychlé jízdy.

29

Kancelář světové legendy Jakoba Sonnenfelda — úspěšného lovce nacistů, který byl na titulních stranách bezpočtu časopisů, stal se předmětem řady medailonů a dokumentárních filmů a dokonce vystupoval i ve filmech hraných — se nacházela v malé, ponuré a relativně moderní budově na Slaztorgasse, což je nevkusná ulice plná supermarketů a nehostinných kaváren. Sonnenfeldovo telefonní číslo bylo uvedeno ve vídeňském telefonním seznamu bez adresy. Ben na to číslo zavolal kolem půl deváté ráno. Překvapilo ho, že telefon někdo zvedl. Rázná žena se zeptala, co si přeje a proč se chce s panem Sonnenfeldem sejít.

Ben jí řekl, že je syn člověka, který přežil holocaust, a ve Vídni by se chtěl blíž seznámit s nacistickým režimem. Hlavní bylo držet se toho, co zná. Opět zažil překvapení, když žena souhlasila, že se s legendou může sejít už odpoledne.

Předchozího večera navrhla Anna Navarrová několik „úhybných manévrů“, které měly za cíl setřást případné pronásledovatele. Proto šel oklikou. Poté, co viděl toho brunátného muže s huňatým obočím, se párkrát otočil a vrátil se stejnou cestou. Přešel ulici, nečekaně zabočil do knihkupectví, letmo listoval knihami a čekal. Zdálo se, že toho chlapa setřásl. Nebo možná dotyčný nechtěl, aby ho znovu uviděl.

Když Ben došel k Sonnenfeldově kancelářské budově na Salztorgasse, bzučák ho pustil dovnitř. Vyjel výtahem do třetího patra, kde mu osamocený Strážný mávnutím ruky ukázal, že může jít. Dveře otevřela mladá žena. Ukázala na nepohodlné křeslo v chodbě plné plaket a vyznamenání, které Sonnenfeld dostal.

Během čekání vytáhl mobilní telefon a nechal vzkaz Oscaru Peyaudovi, detektivovi z Paříže. Pak zavolal do hotelu, z nějž večer bez rozloučení zmizel.

„Ano, pane Simone,“ odpověděla spojovatelka tónem, který Benovi připadal až příliš důvěrný. „Ano, pane, máte tady vzkaz — je od, momentík, od nějakého pana Hanse Hoffmana. Prý je to naléhavé.“

„Děkuju,“ řekl Ben.

„Prosím vás, pane Simone, ještě nezavěšujte. Rád by s vámi mluvil náš pan ředitel.“

Ředitel hotelu si vzal telefon. Ben nedal na svůj instinkt, který mu velel okamžitě ukončit hovor. Potřeboval totiž zjistit, kolik toho vedení hotelu ví a jaké bude mít pochopení.

„Pane Simone,“ pravil ředitel autoritativním basem, „jedna z našich pokojských mi říkala, že jste jí vyhrožoval. Kromě toho se tady včera večer střílelo a policie chce, abyste se okamžitě vrátil kvůli výslechu.“

Ben ukončil hovor.

Že s ním chtěl ředitel mluvit, na tom nebylo nic překvapivého. Hotel utrpěl škodu. Ředitel musel zavolat policii. Bena však znepokojil jeho hlas. Slyšel v něm děsivou sebejistotu člověka, který má za zády plnou váhu úřadů.

A co mohl mít Hoffman tak naléhavého?

Dveře Sonnenfeldovy kanceláře se otevřely. Malý mužík se svěšenými rameny slabě pokynul Benovi, aby šel dál. Podal Benovi roztřesenou ruku a posadil se za stůl posetý papíry. Jakob Sonnenfeld měl štětinatý šedivý knírek, podbradek, velké uši a vodnaté oči s rudými okraji a povislými víčky. Na sobě měl pletenou vestu prožranou od molů, kostkované sako a nemoderně širokou kravatu uvázanou nakřivo.

„Do mých archivů chce nahlédnout spousta lidí,“ spustil Sonnenfeld příkře. „Někteří mají dobré úmysly, o jiných se to říct nedá. Co zajímá vás?“

Ben si odkašlal, ale Sonnenfeld bručel dál. „Říkáte, že váš otec přežil holocaust? No a? Takových lidí jsou tisíce. Proč se tolik zajímáte o moji práci?“

Můžu s ním mluvit upřímně? zauvažoval Ben. „Lovíte nacisty už desítky let,“ začal náhle. „Určitě je nenávidíte stejně jako já.“

Sonnenfeld odmítavě máchl rukou. „Ne. Já nenávist necítím. Kdybych se užíral nenávistí, nemohl bych už přes půl století dělat svoji práci.“

Sonnenfeldově zbožnosti Ben příliš nevěřil.

„Víte, já si myslím, že váleční zločinci by neměli běhat po svobodě.“

„Aha, ale oni to váleční zločinci vlastně ani nejsou. Válečný zločinec páchá zločiny ve jménu války, nemám pravdu? Vraždí a mučí lidi, aby pomohl vyhrát válku. Ale povězte mi: Potřebovali nacisti k vítězství zmasakrovat miliony nevinných lidí v plynových komorách? Jistěže ne. Dělali to z čistě ideologických důvodů. Aby vyčistili planetu. Rozmělnili tím drahocenné válečné zdroje. Řekl bych, že genocida jejich válečné úsilí naopak zbrzdila. Ne, ne, váleční zločinci to určitě nebyli.“

„Tak jak jim říkáte?“ zeptal se Ben, když nakonec pochopil.

Sonnenfeld se usmál. V ústech se mu zablýsklo několik zlatých zubů. „Zrůdy.“

Ben se dlouze nadechl. Bude muset tomu starému lovci nacistů věřit. Uvědomoval si, že je to jediný způsob, jak ho přimět ke spolupráci. Sonnenfeld byl příliš chytrý. „Budu k vám naprosto upřímný, pane Sonnenfelde. Víte, měl jsem bratra, byli jsme dvojčata. Zabili ho. A já si myslím, že jeho vrazi mají blízko k těm zrůdám. Aspoň k některým z nich.“

Sonnenfeld se naklonil nad stůl. „Teď jste mě trochu zaskočil,“ pravil se zaujetím. „Jste přece mladí. Válku jste nemohli zažít.“

„Stalo se to před týdnem a něco,“ řekl Ben.

Sonnenfeld svraštil obočí a nedůvěřivě přimhouřil oči. „Co to povídáte? Vůbec vám nerozumím.“

Ben mu rychle vysvětlil, co Peter zjistil. „Ten dokument ho zaujal, protože jedním z členů představenstva byl náš vlastní otec.“ Odmlčel se. „Max Hartman.“

Nastalo ohromené ticho. „To jméno znám. Věnoval hodně peněz na charitu.“

„V roce 1945 stál u zrodu organizace, která se jmenovala Sigma,“ pokračoval Ben ledově. „K jejím zakladatelům patřila řada západních průmyslníků a taky hrstka nacistů. Mezi nimi i pokladník s hodností obersturmfůhrer. Max Hartman.“

Sonnenfeldovy vodnaté oči ani nemrkly. „To je zvláštní. Říkáte ‚Sigma‘? Bože na nebesích.“

„Je to trapná záležitost,“ řekl host v černé kožené bundě.

„Manželka,“ napověděl mu soukromý detektiv Hoffman a spiklenecky mrkl.

Muž se nesměle pousmál.

„Je mladá a hezká, co?“

Vzdychnutí. „Ano.“

„Ty jsou nejhorší,“ řekl Hoffman, jako chlap chlapovi. „Radím vám, abyste ji pustil k vodě. Stejně jí už nikdy nebudete moct věřit.“

Zdálo se, že návštěvníkovi padl do oka Hoffmanův moderní přenosný počítač. „Pěkná věcička,“ prohodil uznale.

„Vůbec nevím, jak jsem se bez ní mohl dřív obejít,“ prohodil Hoffman. „V technice se moc nevyznám, ale tohle je primitivní. Kdo by dneska potřeboval kartotéky? Všechno je vevnitř.“

„Nebude vám vadit, když se na ten počítač mrknu?“

Hoffman zaváhal. Byl to přece jen cizí člověk — možná zloděj. Znovu si jej změřil: široká ramena, útlý pas, ani gram tělesného tuku. Detektiv tiše povysunul dlouhý kovový šuplík a zašátral po pistoli.

„Možná příště,“ odvětil Hoffman. „Mám tam všechny důležité soubory. A teď mi povězte o vaší krásné mladé ženě a o tom parchantovi, se kterým píchá.“

„Buďte tak laskav a zapněte to,“ řekl host. Hoffman prudce zvedl oči. Nebyla to žádost, nýbrž rozkaz.

„Proč jste tady?“ zavrčel Hoffman a vzápětí si uvědomil, že se dívá do hlavně pistole makarov s tlumičem.

„Zapněte ten počítač,“ opakoval muž tiše. „A otevřete mi soubory.“

„Něco vám povím. Tenhle dokument neměl nikdy spatřit světlo světa,“ řekl Sonnenfeld. „Byl to jen právní doklad určený pro vnitřní použití švýcarských bank. Jen pro oči finančníků z Curychu.“

„Tomu nerozumím.“

„Sigma byla vždycky jen legenda. Nikdy se neobjevil ani náznak důkazu, který by té organizaci dal konkrétnější obrysy. Musel bych o tom vědět. Věřte mi.“

„Až doteď, že?“

„Vypadá to tak,“ hlesl Sonnenfeld. „Zjevně jde o fiktivní společnost. Je to jen fasáda. Úskok, jímž si průmyslníci na obou stranách zajistili separátní mír, ať by byly podmínky příměří jakékoliv. Papír, který objevil váš bratr, by mohl být jediným hmatatelným důkazem o její existenci.“

„Říkáte, že Sigma byla vždycky jen legenda. Co se o ní povídalo?“

„Mocní podnikatelé a politici se tajně sešli za účelem převedení obrovského státního majetku z třetí říše. Ne každý, kdo stál proti Hitlerovi, byl hrdina, to byste mohl vědět. Mnozí z nich se chovali pragmaticky. Věděli, že válka je prohraná, a bylo jim jasné, čí vinou. Děsila je ale hlavně vyhlídka znárodnění. Museli bránit svoje impéria. Průmyslová impéria. Důkazů o takových plánech je řada. Ale vždycky jsme si mysleli, že zůstaly jen na papíře. A skoro všichni zúčastnění jsou už navíc na pravdě boží.“

„Řekl jste ‚skoro všichni‘,“ vyhrkl Ben. „Rád bych se vás zeptal na těch pár členů představenstva, kteří spadají do vašeho oboru. Na nacisty. Gerhard Lenz. Josef Strasser.“ Odmlčel se. Teprve pak vyřkl poslední jméno. „Max Hartman.“

Sonnenfeld nic neříkal. Složil hlavu do svých velkých seschlých dlaní. „Co jsou ti lidé zač?“ zabručel si pod vousy řečnickou otázku. „To byste rád věděl. Mě zase vždycky zajímá, kdo se ptá. Proč to chcete vědět?“

„Dejte pryč tu bouchačku,“ vyštěkl Hoffman. „Nebuďte hlupák.“

„Zavřete ten šuplík,“ nařídil vetřelec. „Pozorně vás sleduju. Ještě pohyb, a bez váhání vás oddělám.“

„To se ovšem nedostanete k mým souborům,“ pravil Hoffman vítězoslavně. „Počítač má biometrické autentizační zařízení — snímač otisků. Bez mého otisku se do něj nikdo nedostane. Takže chápete, že byste si vraždou nepomohl.“

„Tak daleko zacházet nemusím,“ pravil návštěvník klidně.

„Vy znáte pravdu o mém otci?“ zeptal se Ben. „Tak významného člověka, co přežil holocaust, jste si přece musel prověřit. Zvlášť když to byl váš potenciální mecenáš, jestli odpustíte. Kdo jiný než vy by dokázal prokouknout jeho lži? Máte nejpodrobnější seznamy všech obětí koncentračních táborů. Proto se vás znovu ptám: Znal jste pravdu o mém otci?“

„A co vy?“ odsekl Sonnenfeld.

„Já viděl pravdu černobíle.“

„Ano, viděl jste černobíle, ale neviděl jste pravdu. To je typicky amatérská chyba. Promiňte, pane Hartmane, ale tyhle věci nejsou nikdy černobílé. Já dobře vím, kolik v nich bývá nejasností. O případu vašeho otce toho moc nevím, ale je to smutně známá historie. Musíte se připravit na vstup do říše morálního šerosvitu a neurčitosti. Můžeme začít prostým faktem, že když měl Žid peníze, nacisté s ním byli ochotni uzavřít obchod. To je jedno z nejhorších tajemství války, o němž se jen málo mluví. Bohatí si často kupovali možnost bezpečí odchodu. Nacisté brali zlato, šperky, cenné papíry, zkrátka cokoliv. Bylo to jasné vydírání, prosté a účinné. Dokonce měli ceník — tři tisíce švýcarských franků za život! Jeden z Rotschildů vyměnil za svobodu svoje ocelárny — předal je závodům Hermanna Göringa. Ale podobných věcech se nikde nedočtete. Nikdo o tom nemluví. Velice bohatá maďarsko-židovská rodina Weissových odevzdala SS svůj kompletní majetek — mimo jiné továrny v třiadvaceti zemích světa! Nacisté je za to bezpečně dopravili do Švýcarska.“

Ben měl v hlavě zmatek. „Ale obersturmführer…“

„Žid a obersturmführer? Je to vůbec možné? Chviličku strpení.“ Po chvíli mlčení Sonnenfeld dodal: „Můžu vám říct o jednom generálovi SS Kurtu Becherovi, který měl na starosti uzavírání podobných obchodů pro Eichmanna a Himmlera. Becher se domluvil s Maďarem Rudolfem Kastnerem — sedmnáct set Židů, tisíc dolarů za každého. Jeden plný vlak. Židi v Budapešti se prali, aby se do toho vlaku dostali. Vy víte, že vaše rodina měla před válkou peníze, ne? Kdybyste byl Max Hartman, fungovalo by to jednoduše. Jednoho dne za vámi přijde generál Becher. Uzavřete obchod. K čemu je vám majetek, když vás všechny stejně čeká smrt? Takže rodinu vykoupíte. Sebe i sestry. Není o čem přemýšlet. Udělal byste cokoli, abyste si zachránil život.“

Ben si otce nikdy nepředstavil jako mladíka, vystrašeného a zoufalého. Hlavou mu začaly vířit myšlenky. Teta Sára se nedožila jeho narození, ale pamatoval si na tetu Leu, která zemřela, když chodil na střední školu. Byla to drobná, tichá a jemná dáma, která pracovala jako knihovnice ve Filadelfii. Svého bratra měla velice ráda a uznávala jeho vůdčí postavení. Ve všem se mu podřizovala. Pokud by měla uchovat nějaké tajemství, jistě by nic neprozradila.

Ale co jeho otec? Co všechno tajil?

„Jestli je to pravda, proč nám to neřekl?“ zeptal se Ben.

„Myslíte, že chtěl, abyste se to doslechl?“ V Sonnenfeldově hlase se objevil posměšný tón. „Myslíte, že byste to opravdu pochopil? Miliony zpopelněných Židů a na druhé straně Max Hartman, který si klidně přijel do Ameriky. Jen proto, že měl to štěstí a mohl zaplatit. Lidé jako on se tím nechlubili, příteli. Často se snažili na to sami zapomenout. Já tyhle věci znám, protože je to můj denní chleba. Lepší se v nich nevrtat.“

Ben nevěděl, jak odpovědět, a tak mlčel.

„Dokonce i Churchill a Roosevelt. Víte, že jim Himmler udělal nabídku? V květnu 1944. Byl připraven prodat Spojencům všechny Židy, které nacisti drželi. Chtěl od Spojenců jeden nákladní vagon za každých sto Židů. Nacisté zbourají plynové komory a přestanou okamžitě vraždit Židy — ale nikdo neměl zájem! Roosevelt s Churchillem odmítli — prý nezaprodají svou duši ďáblovi. Jim se to říkalo snadno. Mohli zachránit milion evropských Židů, ale oni ne. Někteří přední Židé zoufale chtěli ten obchod uzavřít. Chcete mluvit o morálce, ale tak jednoduché to nebylo, co říkáte?“ Sonnenfeldův tón byl trpký. „Dneska je tak snadné mluvit o čistých rukou. Ale výsledkem je, že jste vůbec tady. Existujete, protože váš otec uzavřel nechutný obchod, aby si zachránil život.“

Benovi se vybavil otec, jak sedí starý a slabý v Bedfordu. A pak si vzpomněl na tu starou fotografii, na které byl jako elegantní mladík na vrcholu sil. Ben raději nemyslel na to, čím vším musel projít. Ale opravdu to musel tajit? A kolik toho ještě skrýval? „Ale to stejně neodpovídá na otázku, proč je jeho jméno na tom dokumentu,“ namítl Ben, „a vedle něj esesácká hodnost…“

„Ta byla určitě jen na papíře.“

„Jak to myslíte?“

„Kolik toho o otci víte?“

Dobrá otázka, napadlo Bena. „Zdá se, že čím dál tím míň.“ Max Hartman, mocný a autoritativní muž, který řídil schůze představenstva se sebejistotou gladiátora. V šesti letech zvedal Bena vysoko do vzduchu. Četl u snídaně The Financial Times, vzdálený a chladný.

Snažil jsem se získat jeho lásku a uznání! A tetelil jsem se blahem, když se mi to náhodou podařilo.

Otec byl vždycky tak trochu záhadný.

„Můžu vám říct asi tolik,“ pravil Sonnenfeld nezúčastněně. „Váš otec měl už v mládí v německých finančních kruzích výbornou pověst. Říkalo se o něm, že je génius. Ale byl Žid. Na začátku války, když začaly deportace Židů, dostal šanci pracovat pro Reichsbank. Plánoval složité finanční projekty, které měly umožnit nacistům obejít spojeneckou blokádu. Esesáckou hodnost dostal jako určitou zástěrku.“

„Takže svým způsobem pomáhal financovat nacistický režim,“ řekl Ben monotónním hlasem. Nebyl překvapený, ale přesto se mu sevřel žaludek, když to slyšel přímo.

„Bohužel ano. Jistě pro to měl své důvody — byl pod tlakem a neměl na vybranou. V tom seznamu Sigma nemohl chybět.“ Znovu se odmlčel a upřel pohled na Bena. „Myslím, že vám unikají odstíny šedi.“

„Od lovce nacistů to zní dost divně.“

„Zase ta novinářská nálepka,“ zavrčel Sonnenfeld. „Bojoval jsem za spravedlnost, a v boji za spravedlnost musíte být schopen rozlišovat mezi lehkým a těžkým hříchem, mezi běžným a velkým zločinem. Nemyslete si, že utrpení vzbuzuje v člověku ty nejlepší vlastnosti.“

Ben měl pocit, jako by se kolem něj začala pomalu otáčet celá místnost. Objal se a zhluboka se nadechl. Snažil se najít pevný bod a jasnou mysl.

Náhle v duchu spatřil otce. Seděl ve svém oblíbeném křesle v temné pracovně a poslouchal Mozartova Dona Giovanniho. Po večeři takhle sedával často. Jak musel být opuštěný. Jaký musel mít strach, že jednou vyjde najevo jeho neblahá minulost. Ben ucítil překvapivý nával citů. Táta mě měl vždycky moc rád. Jak jím teď můžu opovrhovat? Bena napadlo, že skutečným důvodem Lenzovy nenávisti k vlastnímu otci nebyl ani tak odpor k nacismu jako skutečnost, že je opustil.

„Povězte mi něco o Strasserovi,“ řekl Ben. Uvědomil si, že musí změnit téma, jinak se nezbaví závrati.

Sonnenfeld zavřel oči. „Strasser byl Hitlerův poradce pro otázky vědy. Gevalt. Nebyl to člověk. Strasser býval vynikající vědec. Pomáhal v I. G. Farben. Znáte přece slavnou I. G. Farben, velkou průmyslovou firmu, která patřila nacistům. Strasser pomáhal s vývojem nového plynu ve formě granulí, kterému se říkalo cyklon B. Stačilo zatřást a granule se změnily v plyn. Jako mávnutím proutku! Poprvé to vyzkoušeli ve sprchách v Osvětimi. Fantastický vynález. Jedovatý plyn se šířil plynovou komorou, a jak se jeho hladina zvyšovala, vyšší vězni si stoupali na ostatní, aby mohli dýchat. Ale do čtyř minut byli všichni po smrti.“

Sonnenfeld se odmlčel a zadíval se kamsi do prostoru. V dusném tichu Ben slyšel jen tikání hodin.

„Velice efektivní metoda,“ dodal Sonnenfeld nakonec. „Vděčíme za ni doktoru Strasserovi. A víte, že Allen Dulles, v padesátých letech ředitel vaší CIA, byl americkým právníkem I. G. Farben a bil se za její zájmy? Taková je pravda.“

Ben už to někde zaslechl, přesto užasl. Pomalu ze sebe vypravil: „Takže Strasser i Lenz byli v jistém smyslu partneři.“

„Ano. Dva nejlepší a nejstrašnější vědci ve službách nacistů. Lenz prováděl experimenty na dětech, hlavně na dvojčatech. Byl to geniální vědec, který předběhl svoji dobu. Obzvlášť se zajímal o metabolismus dětí. Některé nechal umírat hladem a pozoroval, jak se jejich růst zpomaluje a zastavuje. Jiné dokonce zmrazil, aby viděl, jak to ovlivní jejich vývoj. Zařídil, že všechny děti s progerií, což je strašlivá forma předčasného stárnutí, putovaly na výzkum právě k němu.“ Hořkým tónem pokračoval: „Šikovný chlapík, tenhle doktor Lenz. Měl samozřejmě velice blízko k nejvyššímu velení. Jako vědec se těšil větší důvěře než většina politiků. Mysleli si, že ho vedou ‚čisté úmysly‘. Lenz pak odjel do Buenos Aires, jako většina jemu podobných. Byl jste tam někdy? Krásné město. Opravdu. Paříž Jižní Ameriky. Není divu, že tam všichni náckové chtěli žít. A Lenz tam i zemřel.“

„A co Strasser?“

„Vdova po Lenzovi možná ví, kde ho hledat, ale ať vás ani nenapadne se jí ptát. Stejně by nic neprozradila.“

„Vdova po Lenzovi?“ Zeptal se Ben a narovnal záda. „No jo, Jürgen Lenz se zmínil, že se tam jeho matka na stará kolena odstěhovala.“

„Vy jste mluvil s Jürgenem Lenzem?“

„Ano. Předpokládám, že ho znáte.“

„Eh, to je složitá historie. Jürgen Lenz… Musím se k něčemu přiznat. Nejdřív jsem se zdráhal přijmout od toho člověka peníze. Ale bez příspěvků bychom pochopitelně zkrachovali. U nás v Rakousku byli nacisté vždycky pod ochranou a jsou dodneška. Proto tady od nikoho nepřijímám žádné dary. Ani groš! Tady za víc než dvacet let neodsoudili jediného nacistu! Léta jsem byl veřejným nepřítelem číslo jedna. Plivali na mě na ulicí. A Lenz, no víte… Vypadalo to, že si chce koupit odpustky. Ale pak jsem se s ním sešel a rychle jsem změnil názor. Jde mu o dobrou věc. Je například jediným zakladatelem vídeňské nadace na pomoc progerickým dětem. Snaží se odčinit zločiny vlastního otce. Nesmíme mu je přičítat k tíži.“

Sonnenfeldova slova se odrážela od stěn. Zločiny vlastního otce. Ironií osudu jsem vlastně v podobné situaci jako Lenz.

„Víte, prorok Jeremiáš nám praví: ‚Ať již více neříkají, že otcové snědli kyselých hroznů, a děti jejich proto zkřiví úst.‘ A Ezechiel říká: ‚Syn nebude nésti hříchy otce svého.‘ Plyne z toho naprosto jasné poučení.“

Ben mlčel. „Říkáte, že Strasser by mohl ještě žít.“

„Nebo taky ne,“ odvětil Sonnenfeld pohotově. „Kdopak o těch starých pánech ví? Já jsem to nikdy s jistotou nezjistil.“

„Určitě si na něj vedete spis.“

„O tom mi vůbec nemluvte. Představujete si, že toho hajzla najdete a on vám řekne, co chcete?“ Sonnenfeldův hlas zněl vyhýbavě.

Léta mě pronásledují mladí fanatici, kterým jde jen o mstu. Chtějí se ukojit krví usvědčených neřádů. Je to dětinská honba, která nemůže končit dobře. Přesvědčil jste mě, že k nim nepatříte. Ale Argentina je jiná země a ten ničema už je určitě po smrti.“

Do místnosti vstoupila mladá žena, která předtím Benovi otevřela dveře, a šeptem si vyměnila se Sonnenfeldem několik slov. „Mám důležitý telefonát,“ řekl Sonnenfeld omluvně a odebral se do zadního pokoje.

Ben se rozhlédl po velkých kartotékách v břidlicové barvě. Když přišla řeč na místo současného Strasserova pobytu, Sonnenfeld mluvil vyhýbavě. Tají před ním něco? A pokud ano, tak proč?

Ze Sonnenfeldova chování Ben vyvodil, že telefonát asi potrvá dlouho. Možná by stihl rychle prohledat spisy. Ben rázně přistoupil k velké kartotéce s pěti zásuvkami označené R-S. Zásuvky byly zamčené, ale klíč ležel na skříni: kvalitní zabezpečení vypadá jinak, pomyslel si Ben. Otevřel spodní zásuvku a zjistil, že je nacpaná zažloutlými deskami a rozpadávajícími se papíry. Stefans. Sterngeld. Streitfeld.

STRASSER. Jméno napsané vybledlým hnědým inkoustem. Prudce desky vytáhl a pak ho něco napadlo. Přešel ke kartotéce K-M. Byl v ní tlustý spis na Gerharda Lenze, ale ten ho nezajímal. Šlo mu o tenké desky vedle — spis vdovy. Složka byla zaklíněná mezi ostatními papíry. Ben zaslechl kroky: Sonnenfeld se vracel dřív, než čekal! Zatáhl za spis a pak s ním kýval ze strany na stranu, až jej pomalu uvolnil. Vzal si plášť, který předtím přehodil přes židli, rychle pod něj zastrčil zažloutlé desky a vrátil se na své místo právě ve chvíli, kdy Sonnenfeld vešel.

„Narušovat klid starých mužů je nebezpečné,“ prohlásil Sonnenfeld. „Možná si myslíte, že jsou bezzubí a seschlí. Jistě. Ale mají silnou podpůrnou síť, dokonce i dnes. Zvlášť v Jižní Americe, kde jim slouží spousta věrných. Například Kamaradenwerk. Divoká zvěř taky chrání starší a slabší kusy. Když musí, tak vraždí — bez mrknutí oka.“

„V Buenos Aires?“

„Tam zejména. Nikde jinde nemají takovou sílu.“ Sonnenfeld vypadal unaveně. „Proto tam nikdy nesmíte jet a vyptávat se na staré Němce.“

Sonnenfeld vratce vstal. Ben se také zvedl. „Víte, i dnes musím mít osobního strážce. Není to moc, ale nic víc si nemůžeme dovolit.“

„Ale přesto bydlíte ve městě, kde nejsou otázky o minulosti v oblibě,“ namítl Ben.

Sonnenfeld mu položil ruku na rameno. „To máte tak, pane Hartmane. Když studujete malárii, musíte žít v mokřině.“

Julian Bennett, asistent operačního šéfa Národní bezpečnostní agentury, seděl v malé jídelně v ústředí své organizace ve Fort Meadu naproti Joelu Skolnikovi, náměstku ministra spravedlnosti. Skolnik, vytáhlý muž s pleší, sice zaujímal vyšší postavení, Bennett však měl zjevně navrch. Národní bezpečnostní agentura má strukturu, která chrání lidi typu Bennetta před vnějším úředním dozorem. To podporuje jistou aroganci a Bennett ji ani nějak zvlášť neskrýval.

Na talíři před Skolnikem ležela nedojedená skopová kotleta a hromádka špenátu. Už dávno ho přešla chuť na jídlo. Pod tenkým pozlátkem přívětivosti Bennettova chování se skrýval výhrůžný podtón.

„Nevypadá to pro vás vůbec dobře,“ sdělil mu Bennett, nikoli poprvé. Malá vykulená očka a světlé obočí mu propůjčovaly prasečí výraz.

„To vím taky.“

„Měli jste to mít pevně v ruce,“ řekl Bennett. Před sebou měl prázdný talíř. Svůj biftek zhltl v několika rychlých soustech. Jako člověk, který jí jen proto, aby doplnil energii. „A zatím z toho kouká průšvih.“

„To už jste říkal,“ hlesl Skolnik. Nebyl rád, že jeho hlas zní nesměle, až vystrašeně. Dobře věděl, že před lidmi, jako je Bennett, nesmí dát najevo strach. Působilo to na ně jako čerstvá krev na žraloka.

„Nedbalost v otázkách národní bezpečnosti, kterou prokázali vaši zaměstnanci, ohrožuje nás všechny. Nevím, jestli se mám smát, nebo brečet. Proč se dobývat hlavním vchodem, když se zadní dveře kývou ve větru?“

„Možnost ohrožení není třeba zveličovat,“ namítl Skolnik. I jemu samotnému však ta škrobená slova nezněla přesvědčivě.

„Chci od vás ujištění, že selhala jen ta Navarrová.“ Bennett se předklonil a poklepal Skolnikovi na předloktí. To gesto bylo důvěrné a zároveň výhrůžné. „A že použijete všech prostředků, abyste ji pohnal k odpovědnosti.“

„To je samozřejmost,“ řekl ministerský úředník a těžce polkl.

„A teď vztyk,“ poručil muž s bradkou a mávl makarovem v levé ruce.

„K ničemu vám to nebude. Nedám prst na čidlo,“ zavrčel detektiv Hans Hoffman. „A teď vypadněte, než se stane něco, čeho budete litovat.“

„Já nikdy ničeho nelituju,“ pravil muž nevzrušeně. „Vztyk!“

Hoffman se neochotně postavil. „Říkám vám…“ Vetřelec také vstal a přistoupil k němu.

„Znovu vám říkám, že když mě zabijete, k ničemu vám to ne-“

„Nepotřebuju vás zabíjet,“ prohodil muž klidně a udělal bleskurychlý pohyb.

Hoffman zahlédl záblesk čehosi kovového a pak ucítil neuvěřitelnou bolest, která mu explodovala v ruce. Podíval se dolů. Tam, kde měl dřív ukazováček, trčel jen pahýl. Prst byl dokonale odťatý. Na jeho místě viděl jen maso a uprostřed bílý kroužek kosti. Těsně předtím, než vykřikl, zahlédl v ruce útočníka nabroušený lovecký nůž. S úžasem si všiml, že useknutý prst leží na koberci jako nějaký odřezek kuřete, který upadl od ruky nepozornému řezníkovi.

Začal vřeštět z plných plic. V tom řevu se mísil šok s hrůzou a strašlivou nesnesitelnou bolestí. „Ježíšikriste! Ježíšikriste! Ježíšikriste!“

Trevor zvedl prst z podlahy a podržel ho ve vzduchu. Z useknutého konce stále prýštila krev.

30

Anna zatelefonovala Davidu Denneenovi.

„To jsi ty, Anno?“ ozval se stroze. Obvyklá srdečnost ustoupila nečekané ostražitosti. „Je to pěknej průser.“

„Tak ven s tím, Davide. Co se sakra děje?“

„Je to šílenství. Říkají, že jsi…“ Hlas se mu zlomil.

„Co?“

„Prostě šílenství. Jsi na sterilní lince?“

„Jistě.“

Nastala odmlka. „Poslyš, Anno. Ministerstvo dostalo nařízení nasadit na tebe P-47. To znamená sledování veškeré pošty a telefonů.“

„To snad není pravda!“

„A to není všechno. Dnes ráno byl vydán příkaz k tvému okamžitému zadržení a předvedení s použitím všech prostředků. Já nevím, cos provedla, ale údajně představuješ riziko pro bezpečnost státu. Prý už léta bereš peníze od nepřátelských osob. Správně bych s tebou neměl mluvit.“

„Cože?“

„Povídá se, že FBI našla u tebe v bytě spoustu peněz a šperků. Hromadu drahých šatů. Konta v cizích bankách.“

„To jsou lži!“ vybuchla Anna. „Kraviny!“

Nastala dlouhá pauza. „Já jsem si to taky myslel, Anno. Ale stejně jsem rád, že to slyším od tebe. Někdo tě chce potopit. Proč?“

„Proč?“ Anna na okamžik zavřela oči. „Asi právě proto, abych to nemohla zjistit.“ Chvatně zavěsila.

Co se to sakra děje? Že by „Yossi“ a Phil Ostrow něco napovídali Bartlettovi? Nezavolala jim. Bartletta možná štve, že se dozvěděli o jejím vyšetřování, i když za to nemohla. Nebo se možná zlobí, že nesouhlasila s jejich žádostí o Hartmanovo vydání.

Náhle si uvědomila, že se nikdo z důstojníků CIA nezmínil o Hansi Voglerovi, bývalém zabijákovi východoněmecké Stasi. Znamená to, že o něm „Yossi“ nic nevěděl? Pokud ano, znamená to snad, že spolupracovníci Mossadu Voglera nenajali? Našla vizitku Phila Ostrowa a vytočila číslo. Měl hlasovou schránku. Anna se rozhodla, žádný vzkaz nenechá.

Možná by o tom něco věděl Jack Hampton. Zatelefonovala mu domů do Chevy Chase. „Jacku,“ začala. „Tady…“

„To se mi snad zdá,“ vyhrkl Hampton. „Proč voláš? Chceš mě zkompromitovat?“

„Nemáš u sebe odposlech?“

„U sebe?“ Hampton se odmlčel. „Ne. Vyloučeno. Mám to pod kontrolou.“

„Tak ti nic nehrozí. Jsem na zabezpečené lince. Nevím, jak by někdo mohl zjistit, že ti volám.“

„Řekněme, že mluvíš pravdu, Anno,“ odvětil pochybovačně. „Ale stejně se mi to moc nelíbí. Mluví se tady o tobě jako o největší bestii. Jako bys byla něco mezi Ma Barkerovou a Matou Hari. Se šatníkem Imeldy Marcosové.“

„Přece víš, že to jsou blbosti.“

„Možná jo, Anno, a možná taky ne. Povídá se o lákavých penězích. Klidně by sis za ně mohla koupit kus pobřeží na Panenských ostrovech. Růžový píseček, azurová obloha. Každý den by ses mohla potápět…“

„Běž s tím někam, Jacku!“

„Něco ti poradím. Neber kopějky a nemlať už švýcarské bankéře.“

„Tak tohle se o mně povídá?“

„Mimo jiné. Popravdě řečeno, zní to trochu přehnaně. Kdo by rozhazoval tolik peněz? Rusko je tak finančně na dně, že většina tamních nukleárních vědců dělá taxikáře v New Yorku. Čína taky nemá zrovna tvrdou měnu. Je tak na úrovni Zambie, až na atomové zbraně. Člověk musí být trochu realista.“ Zdálo se, že Hampton poněkud roztál. „Takže proč mi voláš? Chceš prodat Číňanům kódy našich raket? Stačí, když mi dáš číslo faxu.“

„Jdi někam.“

„Takhle tě znám,“ škádlil ji Hampton a ještě víc pookřál.

„Drž klapačku a poslouchej. Než se všechny ty nesmysly objevily, měla jsem schůzku s tvým kamarádem Philem Ostrowem…“

„S Ostrowem?“ zopakoval Hampton ostražitě. „Kde?“

„Ve Vídni.“

„Co to na mě zkoušíš, Navarrová?“ vybuchl.

„Moment. O čem to mluvíš?“

Trochu znejistěl. „Děláš ze mě vola, nebo tě někdo vodí za nos?“

„Ostrow nepracuje v pobočce ve Vídni?“ zeptala se váhavě.

„Je na 0-15.“

„Mohl bys mi to laskavě přeložit?“

„To znamená, že oficiálně je v práci, ale ve skutečnosti má dovolenou. Geniální způsob, jak zmást darebáky, co říkáš?“

„Jak na dovolené?“

„Už několik měsíců je doma ve Státech. Deprese, jestli tě to zajímá. Míval je už dřív, ale teď se mu to zhoršilo. Leží v nemocnici Waltera Reeda.“

„A je tam i v tuhle chvíli?“ Anně naskočila husí kůže. Snažila se zahnat rostoucí úzkost.

„Je tam i v tuhle chvíli. Tak zní smutná pravda. Leží na jednom z těch oddělení, kde mají všechny sestry bezpečnostní prověrku.“

„Kdybych ti řekla, že Ostrow je menší, má prošedivělé hnědé vlasy, bledou pleť, brýle s kovovou obroučkou…?“

„Tak bych ti doporučil, abys zašla na oční. Ostrow vypadá jako stárnoucí manekýn — je to vysoký štíhlý blonďák.“

Následovalo několik vteřin ticha.

„Anno, co to s tebou sakra je?“

31

Anna se užasle posadila na postel.

„Co se děje?“ zeptal se Ben.

To bych taky ráda věděla.“

„Jestli jde o věc, na které oba pracujeme…“

„Ale ne. To s ní nesouvisí. Hajzlové!“

„Co se stalo?“

„Prosím vás, nechte mě přemýšlet!“ obořila se na něj.

„Jak je libo.“ Ben vypadal podrážděně. Vytáhl z kapsy saka mobilní telefon.

Anna uvažovala. Není divu, že jí „Phil Ostrow“ volal pozdě v noci — bylo příliš pozdě telefonovat na americké velvyslanectví a prověřit si ho. Ale s kým se to tedy sešla v úřadovně CIA?

A byla to opravdu úřadovna CIA?

Kdo byli „Ostrow“ a „Yossi“?

Slyšela, jak Ben cosi drmolí francouzsky. Pak chvíli mlčel a poslouchal. „Oscare, ty jsi génius,“ řekl nakonec.

Po pár minutách znovu promluvil do telefonu. „Megan Crosbyovou, prosím.“

Jestli byl „Phil Ostrow“ podvodník, měl herecký talent. A oč mu vlastně šlo? „Yossi“ mohl být opravdu z Izraele, nebo odjinud z Blízkého východu. Těžko říct.

„Megan, tady Ben.“

Co byli zač? přemítala Anna.

Zvedla telefon a znovu zavolala Jacku Hamptonovi. „Jacku, potřebuju číslo do kanceláře CIA.“

„Jsem snad nějaká informační služba?“

„Je v domě naproti konzulární kanceláři.“

„CIA má služebnu v hlavní budově velvyslanectví, Anno.“

„Ale ne. Je přece naproti. Pod pláštíkem kanceláře obchodního atašé Spojených států.“

„Nevím, o čem to mluvíš. CIA má kancelář jen na ambasádě Aspoň pokud vím.“

Anna zavěsila. Zmocnila se jí panika. Když se s Ostrowem nesešla v pobočce CIA, tak kde tedy? Zařízení kanceláře, prostředí… Odpovídala každá maličkost. Bylo to až příliš dokonalé…

„To si děláš legraci,“ zaslechla Bena. „Páni, vy jste rychlí.“

Kdo se to s ní snaží manipulovat? A za jakým účelem? Zřejmě někdo, kdo věděl, že je ve Vídni, co vyšetřuje a ve kterém bydlí hotelu. Možná nějaká skupina.

Jestli byl Ostrow jen nastrčená figura, pak jeho historka o Mossadu nemohla být pravdivá. A ona se nevědomky stala obětí důmyslného podvodu. Naplánovali únos Hartmana — a ona jim měla doručit „balíček“ přímo pod nos.

Zatočila se jí z toho hlava. Byla bezradná.

V duchu si procházela veškeré dění od „Ostrowova“ telefonátu až po místo, kde se s ním a s „Yossim“ sešla. Skutečně to mohla být dobře promyšlená lest?

Slyšela, jak Hartman říká: „Fajn. Moment, zapíšu si to. Díky, kámo. Parádní práce.“

Takže celá historka o Mossadu včetně nepodložených pověstí a dohadů byla jen pohádka, umně sestavená z věrohodných útržků? Anna netušila, kolik má vlastně falešných informací.

Kdo se jí to snaží svést z cesty — a proč?

Co je vlastně pravda? Panebože, kde je pravda?

„Bene,“ řekla Anna.

Vztyčeným ukazovákem jí naznačil, aby počkala. Rychle něco řekl do telefonu a pak jej zaklapl.

Anna si to však mezitím rozmyslela. Rozhodla se, že Benovi neprozradí, co právě zjistila. Ještě nepřišel správný čas. Místo toho se zeptala: „Zjistil jste něco od Sonnenfelda?“

Hartman jí začal vyprávět, co mu Sonnenfeld řekl. Anna mu každou chvíli skákala do řeči, aby si něco vyjasnila, nebo požádala o podrobnější vysvětlení.

„Takže váš otec nakonec nebyl nacista?“

„Aspoň podle Sonnenfelda.“

„Má informace o účelu Sigmy?“

„Vyjadřoval se dost mlhavě. A když přišla řeč na Strassera, vyloženě uhýbal.“

„A co vražda vašeho bratra?“

„Zřejmě ho zabili, aby nemohl nic prozradit. Někdo se bál, že se jména dozví veřejnost.“

„Nebo vyjde najevo, že ta společnost opravdu existovala. Musel to být někdo, komu jde o velké peníze. Což nám napovídá, že ti staříci byli…“ Náhle se zarazila. „No jasně! Vyprané peníze! Někdo jim zaplatil. Možná šéfové firmy, kterou všichni pomáhali zakládat.“

„Byli zaplacení, přesněji řečeno podplacení,“ dodal Ben, „anebo dostávali dohodnuté částky jako podíl na zisku.“

Anna vstala. „Když odstraníte příjemce peněz, bankovním převodům je konec. Odzvoní výplatním dnům pro partu rozklepaných staříků. Takže ten, kdo si vraždy objednává, na nich finančně profituje. Určitě. Někdo jako Strasser nebo dokonce váš otec.“ Podívala se na něj. Nemohla to automaticky vyloučit. I kdyby to nechtěl slyšet. Jeho otec mohl být vrah — mohl mít na rukou krev, nebo si likvidaci lidí aspoň objednávat.

Ale jak vysvětlit rafinovaný podvod falešného agenta CIA Ostrowa? Co když byl ve spojení s dědici obrovského tajného majetku?

„Teoreticky by otec k těm gaunerům patřit mohl. Ale já tomu nevěřím.“

„Proč ne?“ Nevěděla, jak moc na něj může zatlačit.

„Protože můj otec má tolik peněz, že neví, co s nimi. Možná je to obchodník bez skrupulí, a třeba i lhář, ale po rozhovoru se Sonnenfeldem si začínám myslet, že v zásadě nebyl špatný člověk.“

Pochybovala, že by jí Hartman něco tajil. Svazovala ho však synovská oddanost. To je sice pěkná vlastnost, ale někdy může člověku zatemnit mozek.

„Ale jedno nechápu,“ pokračoval Hartman. „Jsou to starci nad hrobem, tak proč najímat vrahy? Proč zbytečně riskovat?“

„Pokud se nebojíte, že jeden z nich promluví a vyzradí finanční ujednání.“

„Když mlčeli půl století, proč by to teď měli měnit?“

„Po odhalení toho seznamu na ně třeba začaly úřady tlačit. Pod hrozbou právního postihu by kdokoliv z nich mohl začít zpívat. Anebo Společnost přechází do nové fáze a cítí se zranitelná.“

„Nic než dohady,“ namítl Ben. „Potřebujeme fakta.“

Chvíli mlčela. „S kým jste to před chvílí mluvil?“

„S jednou známou, co dělá firemní prověrky. Zjistila velice zajímavé skutečnosti z minulosti laboratoří Vortex.“

Anna náhle zpozorněla. „Vážně?“

„Jsou plně v rukou evropského chemicko-technologického gigantu Armakon AG. To je jedna rakouská společnost.“

„Rakouská…“ mumlala si. „To je fakt zajímavé.“

„Mamutí technologické firmy vždycky nakupují drobnější začínající podniky v naději, že získají práva na věci, které jejich vlastní vědci nevynalezli.“ Odmlčel se. „A ještě něco. Můj známý na Kajmanech vypátral pár finančních transakcí.“

No nazdar. A její člověk na ministerstvu spravedlnosti nic nezjistil. Snažila se zakrýt rozrušení. „Mluvte.“

„Peníze poslala fiktivní společnost registrovaná na Channel Islands. Jen o pár sekund dřív přišly z Lichtenštejnska. Od jednoho z Anstaltů, akciových fondů. Dokonale nečitelná organizace.“

„Někde musí existovat evidence skutečných vlastníků.“

„V tom je právě ten vtip. Anstalty obvykle řídí jednatel, většinou právník. V zásadě jsou to fiktivní firmy existující jen na papíře. Jeden agent v Lichtenštejnsku jich může řídit tisíce.“

„Zjistil váš přítel jméno toho agenta?“

„Myslím, že ano. Problém je v tom, že žádný agent neprozradí informace o firmách, které řídí. Leda snad při mučení. Jinak by už nikdo nevěřil jeho diskrétnosti. Ale kamarád na tom pracuje.“

Usmála se. Ten chlapík se jí začínal líbit.

Zazvonil telefon.

Zvedla sluchátko. „Navarrová.“

„Tady Walter Heisler. Mám pro vás výsledky.“

„Výsledky?“

„Jde o tu pistoli, kterou odhodil střelec v Hietzingu. Chtěla jste prověřit otisky. Stejný otisk v digitální podobě jsme našli v databázi Interpolu. Hans Vogler, bývalý agent Stasi. Asi nečekal, že mine, nebo tam nečekal nás. Nenosí totiž rukavice.“

Heislerova informace nepřinášela nic nového, ale otisky mohly být cenným důkazem.

„Výborně. Waltere, potřebovala bych od vás ještě jednu laskavost.“

„Nejste moc překvapená,“ řekl Heisler nakvašeně. „Povídám přece, že je to bývalý agent Stasi, rozumíte? To byla východoněmecká tajná služba.“

„Ano, Waltere, já rozumím dobře. A díky. Je to vynikající.“ Chovala se až příliš odměřeně a snažila se to napravit. „Jsem vám hrozně moc vděčná, Waltere. Ale potřebovala bych ještě jednu věc…“

„No?“ vzdychl unaveně.

„Vteřinku.“ Zakryla mluvítko telefonu a zeptala se Bena: „Hoffmana jste pořád nesehnal?“

„Ne. Nikdo to nebere. To se mi nezdá.“

Sundala dlaň z mikrofonu. „Waltere, můžete mi zjistit informace o Hansi Hoffmanovi? To je jeden soukromý detektiv z Vídně.“

Nastalo ticho.

„Haló?“

„No jo, slyším vás. Proč se na toho Hoffmana ptáte?“

„Potřebovala bych trochu pomoct,“ odvětila a rychle přemýšlela, „a jeho jméno mi dal…“

„Nejspíš si budete muset najít někoho jiného.“

„Proč?“

„Asi před hodinou volala na Sicherheitsbüro vyšetřovatelka z kanceláře detektiva Hanse Hoffmana. Přišla do práce a našla svého šéf a mrtvého. Byl střelen z bezprostřední blízkosti do čela. A co bylo zvláštní — měl uříznutý pravý ukazovák. Není to ten váš Hoffman?“

Když Anna Benovi sdělila, co zjistila, nevěřícně se na ni zadíval. „Jako bychom je pořád měli za zadkem,“ zamumlal.

„Spíš jsou vždycky o krok dál než my.“

Ben si promnul spánky konečky prstů obou rukou a nakonec hlesl: „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel.“

„Jak to myslíte?“

„Sigma zřejmě zabíjí vlastní lidi. Ty oběti, které se snažíte vypátrat, se mnou něco spojuje. Společný nepřítel. Vyplašení starci nad hrobem se musí ukrývat pod falešným jménem. Určitě tuší, co se děje. To znamená, že máme jedinou naději. Navázat kontakt s někým ze seznamu, kdo je ještě naživu a může mluvit. Pokusím se s ním najít společnou řeč a přesvědčit ho, že nám v zájmu vlastního bezpečí musí pomoct.“

Anna vstala a začala přecházet pokojem. „Pokud už nejsou všichni v pánu, Bene.“

Hodnou chvíli na ni mlčky zíral, odhodlání v jeho očích se maličko zachvělo. Anna poznala, že by jí velice rád věřil. Sama doufala, že mu může důvěřovat. Tiše a váhavě jí odpověděl: „Něco mi říká, že jeden z nich ještě možná žije.“

„Kdo?“

„Francouz Georges Chardin.“

Pomalu přikývla. „Georges Chardin… Viděla jsem to jméno na seznamu Sigma — ale ten je u čtyři roky po smrti.“

„Pokud jeho jméno figuruje ve spisech Sigmy, znamená to, že ho Allen Dulles z nějakého důvodu nechal prověřit.“

„Jo, v padesátých letech. Ale nezapomínejte, že většina z těch lidí už to má dávno za sebou. Zaměřila jsem se na ty, kteří se stali — nebo se měli stát — obětí současné série vražd. Chardin nepatří ani do jedné kategorie. A není to zakladatel, takže ho nemáte na zakládací listině. Seznam Sigma obsahuje víc jmen než jen původní zakladatele.“ Probodla Bena pohledem. „Otázka zní, jak jste věděl, že se na něj máte ptát? Tajíte mi něco?“

Ben zavrtěl hlavou.

„Není čas na hry,“ řekla Anna. „Georges Chardin — znám ho jako jméno na papíře. Ale není to nikdo slavný, nikdy jsem o něm neslyšela. Tak proč je tak důležitý?“

„Důležitý je jeho šéf, legendární francouzský průmyslník — jeden ze zakladatelů na fotce. Jmenoval se Émil Ménard. Ve své době patřil mezi největší magnáty. Už v roce 1945 to byl důstojný starý pán. Je dávno po smrti.“

„Toho znám. Založil společnost Trianon, která se všeobecně považuje za první moderní konsorcium podniků.“

„Přesně tak. Trianon je jedním z největších průmyslových impérií ve Francii. Émil Ménard z něj vybudoval francouzský petrochemický gigant, vedle kterého vypadal i Schlumberger jako trpaslík.“

„Takže ten Georges Chardin pracoval pro slavného Émila Ménarda?“

„Pracoval? On za něj doslova dýchal. Chardin byl Ménardův důvěrník, pobočník, děvče pro všechno, nebo jak bychom to řekli. Pravá ruka. Chardin nastoupil do firmy v roce 1950, to mu bylo teprve dvacet, a za pár let změnil způsob účtování nákladů, zavedl propracovaný způsob kalkulace návratnosti investic a podle toho restrukturalizoval společnost. Předběhl svoji dobu. Byla to velká postava.“

„Možná ve vašem světě.“

„To je fakt. Vtip je v tom, že starý pán velice rychle svěřil svému mladému chráněnci veškeré řízení svého obřího podniku. Po roce 1950 Émil Ménard neudělal bez Chardina ani krok. Říká se, že mladý znal zpaměti všechny účetní knihy společnosti. Byl jako chodící počítač.“ Ben vytáhl zažloutlou fotografii skupiny Sigma, položil ji před Annu a ukázal na Emila Ménarda. „Co vidíte?“

„Ménard tady vypadá dost ztrhaně. Nezdravě.“

„Správně. V té době byl těžce nemocný. Posledních deset let života bojoval s rakovinou, i když autorita z něj vyzařovala až do konce. Ale zemřel s přesvědčením, že jeho společnost zůstane silná a bude dál růst, protože měl takového schopného mladého Directeur Général du Département des Finance, což je v praxi hlavní účetní.“

„Takže vy myslíte, že se Ménard Chardinovi svěřil i s tajemstvím spolku Sigma?“

„Jsem si tím jist. Chardin nepochybně stál jen v pozadí. Ale provázel Ménarda na každém kroku jako stín. Nedovedu si představit, že by Chardin nebyl důkladně zasvěcen do podstaty Sigmy, jejích cílů i metod. A podívejte se na to z hlediska Sigmy: aby se udržela při životě, musela verbovat nové lidi, kteří měli nahradit původní zakladatele. Takže Chardin hrál určitě významnou roli, pravděpodobně byl členem užšího vedení — Ménard se o to jistě postaral.“

„Dobře, dobře, přesvědčil jste mě,“ vyhrkla Anna netrpělivě. „Ale co nám to dneska pomůže? Přece víme, že Chardin před čtyřmi lety zemřel. Myslíte, že po sobě mohl zanechat spisy, papíry, nebo tak něco?“

„Říká se, že Chardin zemřel před čtyřmi lety, to je fakt. Zhruba ve stejnou dobu, kdy můj bratr Peter naaranžoval svoji domnělou smrt. Co když Chardin udělal něco jako Peter? Stáhl se do ústraní, aby unikl zabijákům, kteří po něm šli.“

„Ale no tak, Bene! To jsou všechno jenom domněnky. Děláte předčasné závěry.“

Ben jí trpělivě odpověděl: „Podle toho vašeho seznamu údajně zahynul při požáru, je to tak? Že by starý trik s tělem ‚ohořelým k nepoznání‘? Jako můj bratr? Promiňte, podruhé už se napálit nenechám.“ Zdálo se mu, že zahlédl v její tváři stín pochybnosti. „Poslouchejte mě! Řekla jste to přece sama. Řada starých pánů musela zemřít nejspíš proto, že je někdo považoval za hrozbu. Sigma, její dědicové nebo šéfové. Takže uvažte tohle: Proč by někdo považoval partu staříků nad hrobem za takovou hrozbu, že je musel zabít?“ Vstal a začal přecházet. „Víte, celou dobu jsem dělal jednu chybu. Považoval jsem Sigmu za čistě krycí organizaci, fiktivní společnost. Ale ona je až příliš opravdová.“

„Jak to myslíte?“

„Mělo mě to trknout! Z praxe na Wall Streetu vám můžu dát stovky příkladů. V roce 1992 se jeden chlápek zbavil rivala a stal se jediným generálním ředitelem Time Warner. A víte, co udělal nejdřív? Vyčistil představenstvo od svých nepřátel. Takhle to ve vedení firem chodí. Šéfové se zbavují svých protivníků!“

„Ale předpokládám, že ten chlápek z Time Warner svoje odpůrce nezabil,“ utrousila suše.

„Na Wall Streetu máme jiné metody, jak se zbavit nepřátel.“ Ben se trpce pousmál. „Ale i tak je zneškodnil. Tohle se stává vždycky, když dojde k náhlým změnám ve vedení firmy.“

„Chcete naznačit, že v Sigmě došlo ke ‚změně ve vedení‘?“

„Přesně tak. A bylo potřeba zlikvidovat odpadlíky v představenstvu.“

„Rossignola, Mailhota, Prosperiho a tak dál. Podle vás to byli všichni odpadlíci nepohodlní novému vedení?“

„Tak nějak. Chardinovi to vždycky myslelo. Určitě něco vytušil, a tak zařídit své zmizení.“

„Možná. Ale všechno je to stejně ve sféře spekulací, a pořádně divokých.“

„Ani bych neřekl,“ pravil Ben tiše a otočil se čelem k Anně. „Řídil jsem se zlatým pravidlem, že je třeba jít po stopě peněz, a najal jsem si francouzského detektiva, kterého jsme využívali v Hartman Capital Management. Ten kouzelník se jmenuje Oscar Peyaud. Dělá pro nás prověrky firem v Paříži a pokaždé nám znovu vyrazí dech rychlostí a kvalitou své práce. A taky výškou honoráře, ale to sem nepatří.“

„Díky za připomenutí, čím jste se živil,“ ucedila Anna ironicky. „Máte opravdu svéráznou představu o partnerství.“

„Poslouchejte mě. Člověk nemůže žít úplně bez prostředků. A tak mě napadlo, že byste mohla najít správce Chardinovy pozůstalosti a podívat se, jaký zanechal majetek a jak si k němu mohl udržovat přístup.“ Odmlčel se a vytáhl z kapsy saka přeložený papír. „Tohle přišlo před hodinou z Paříže, od Oscara Peyauda.“

Na stránce byla jen krátká adresa:

Rogier Chabot

1554 rue des Vignoles

Paris 20

Anna zvedla oči. Byla zmatená a rozrušená. „Chabot?“

„Vsadím se, že je to pseudonym Georgese Chardina. Myslím, že ho máme. Teď ještě dostat se k němu dřív než Sigma.“

***

Hodinu poté zazvonil telefon na stole Waltera Heislera. Dva opakované krátké tóny: interní linka. Heisler právě zhluboka potáhl z cigarety — toho dne kouřil už třetí krabičku značky Casablanca — a tak do sluchátka promluvil až po dvou vteřinách. „Heisler.“

Byl to technik z kamrlíku ve čtvrtém patře. „Dostal jste zprávu o té Američance Navarrové?“

„Jakou zprávu?“ Heisler pomalu vydechl nosem teplý kouř.

„Přišla dneska.“

„Ke mně se nic nedostalo. Nejspíš uvízla v informačním.“ Sicherheitsbüro má vlastní informační centrum, jehož liknavost a neschopnost pila Heislerovi krev.

„Tak co se děje? Nebo si mám počkat, až to uslyším v rádiu?“ Sžíravá ironie byla na místě. Jednou se totiž skutečně dozvěděl o místě pobytu uprchlíka z místní rozhlasové stanice, protože zpravodajci někam založili ranní fax, a ten se mu nedostal na stůl.

„Zdá se, že porušila zákon. Zneužila nás. Úřady USA na ni vydaly zatykač. Není to v mojí kompetenci, ale myslel jsem, že by vás na to někdo měl upozornit.“

„Ježíšmarjá!“ vyhrkl Heisler a cigareta mu vypadla z úst do hrnku s kávou, až to zasyčelo. „Kurva! To je trapas.“

„No, nebyl by to zas až takový trapas, kdybyste ji sám zajistil,“ nadhodil technik opatrně.

„Chci se odhlásit z pokoje 1423,“ řekla Anna ztrápenému úředníkovi v recepci a položila na pult z černé žuly dvě elektronické karty.

„Moment, prosím. Jen vás požádám o podpis na konečný účet, ja?“ Unavený muž vypadal zhruba na čtyřicet. Měl mírně propadlé tváře a světle hnědé (obarvené?) vlasy sčesané do čela. Zjevně se snažil vypadat mladší. Na sobě měl nažehlené sako uniformy z jakéhosi hnědého syntetického materiálu s lehce roztřepenými nárameníky. Anna si letmo představila, co asi dělá po pracovní době. Nalije na sebe kolínskou s vůní pižma a celý v černé kůži brázdí noční kluby, v jejichž šeru může snáz sbalit nějakou schöne mädchen.

„Jistě,“ odvětila Anna.

„Doufám, že se vám u nás líbilo, slečno Navarrová.“ Naťukal čísla do klávesnice, pak na ni pohlédl, zářivě se usmál a odhalil zažloutlé zuby.

„Omlouvám se. Chvilku to potrvá. Znáte to, počítače.“ Usmál se ještě víc, jako by řekl něco vtipného. „Úžasně šetří člověku práci. Pokud fungují. Zavolám vám pana ředitele.“ Zvedl červené sluchátko a řekl pár německých slov.

„Co se děje?“ zeptal se Ben, který stál za ní.

„Prý mají problémy s počítačem,“ zamumlala Anna.

Za pultem se objevil mužík s velkým břichem. Měl tmavý oblek a kravatu. „Já jsem ředitel hotelu. Velmi se vám omlouvám za zdržení,“ řekl a vyměnil si pohled s úředníkem. „Vyskytla se drobná závada. Chvilku potrvá, než vyhledáme záznamy. Telefonáty a tak podobně. Bude to brzy a pak se můžete sama podívat, jestli všechno souhlasí. Neradi bychom vám naúčtovali telefonáty z pokoje 1442. Máme menší potíže s novým systémem. Je to poslední výkřik techniky.“ Něco nebylo v pořádku, a počítačový systém to nebyl.

Ředitel se choval přátelsky, chlácholivě a měl až přemrštěnou péči. Přestože však bylo v hale celkem chladno, Anna si všimla perliček potu na jeho čele. „Než to vyřešíme, můžete počkat u mě v kanceláři. Přece tady nebudete stát. Odjíždíte na letiště? Zařídili jste si odvoz? Nechám vám přistavit auto — malá pozornost podniku, abychom se vám omluvili za tu nepříjemnost.“

„To je od vás moc hezké,“ řekla Anna. Ředitel pravděpodobně patřil mezi lidi, jimž nervozita rozvazuje jazyk. Podobné typy znala z dlouholeté praxe. Měl rozkaz je zadržet. To bylo zcela jasné.

„Ale to nic, to nic. Jen pojďte se mnou. Dáte si v klidu kávu. Nikdo ji neumí líp než Vídeňáci, no nemám pravdu?“

Nejspíš nebyl informován, proč jsou nebezpeční, a zda vůbec. Určitě dostal pokyn přivolat ochranku, ale ta ještě nedorazila, jinak by nebyl tak nervózní. Z hotelu se odhlásila předčasně. Což znamenalo… Možností bylo víc. Třeba ji (nebo jeho, či snad oba?) zaměřili teprve nedávno. V tom případě by mohla existovat skulinka, kudy z toho ven.

„Poslyšte,“ řekla Anna. „Co kdybyste si to tady vyřešili sami a účet mi poslali poštou? To by snad nebyl takový problém, ne?“

„Potrvá to jen pár minutek,“ vyhrkl ředitel, aniž by se na ni podíval. Pošilhával po strážném na druhém konci haly.

Anna se ostentativně podívala na hodinky. „Vaši příbuzní se budou ptát, co s námi je,“ obrátila se na Bena. „Měli bychom vyrazit.“

Ředitel vyšel zpoza přepážky a položil jí na rameno svou lepkavou ruku. „Jen pár minutek.“ Zblízka nepříjemně čpěl smaženým sýrem a pomádou na vlasy.

„Nesahejte na mě,“ řekla Anna lehce výhrůžným tónem. Její náhlá strohost Bena překvapila.

„Můžeme vás kamkoliv odvézt,“ zaprotestoval ředitel vemlouvavě.

Z druhé strany haly se k nim dlouhými kroky blížil strážný.

Anna si přehodila přes rameno tašku se šatstvem a zamířila k východu. „Pojďte za mnou,“ vyzvala Bena.

Oba si rychle razili cestu ke dveřím. Anna věděla, že strážný se musí nejdřív poradit s ředitelem a teprve pak za nimi může ven z budovy.

Na chodníku před hotelem se opatrně rozhlédla. Na konci bloku domů uviděla policistu, který mluvil do vysílačky. Pravděpodobně hlásil svou pozici. Což znamenalo, že je pravděpodobně na místě první.

Hodila tašku Benovi a vykročila přímo k policistovi.

„Anno, neblázni!“ vyjekl Ben.

Anna policistu zastavila a oficiálním tónem se ho hlasitě zeptala: „Mluvíte anglicky?“

„Ano,“ odvětil strážce pořádku nejistě „Anglicky, ano.“ Byl urostlý a měl vlasy na ježka. Mohlo mu být necelých třicet.

„Jsem z Federálního úřadu vyšetřování USA,“ sdělila mu Anna. „Federální úřad vyšetřování, rozumíte? FBI. Hledáme jednoho amerického uprchlíka a musím vás požádat o pomoc. Ta žena se jmenuje Anna Navarrová.“ Rychle mu ukázala odznak svého úřadu a přitom se mu upřeně zadívala do očí. Policista si odznak pořádně neprohlédl.

„Říkáte Anna Navarrová?“ vyhrkl policista s úlevou. „Ano. Dostali jsme hlášení. Je v hotelu?“

„Zabarikádovala se v pokoji. Třinácté patro. Pokoj 1423. Asi není sama, že?“

Policista pokrčil rameny. „Dostali jsme jen jméno Anna Navarrová. Anna přikývla. To byla důležitá informace. „Mám na místě dva agenty. Jen jako pozorovatele. Na území Rakouska zasahovat nesmíme. Je to na vás. Běžte dovnitř služebním vchodem na straně domu a vyjděte do třináctého patra. Pokud s tím ovšem souhlasíte.“

„Ano, ano,“ odvětil policista.

„A podejte o tom hlášení.“

Dychtivě přikývl. „Chytíme vám ji. Rakousko je právní stát.“

Anna ho odměnila tím nejzářivějším úsměvem.,,Spoléháme na vás.“

O pár minut později seděli Ben s Annou v taxíku a mířili na letiště.

„To bylo dost riskantní,“ hlesl Ben. „Takhle oslovit policajta.“

„Ale ne. Vím, jak to chodí. Usoudila jsem, že asi dostali jen stručnou zprávu, jinak by se připravili líp. Což znamená, že nemají tušení, jak vypadám. Vědí jen to, že na žádost Američanů hledají nějakou Američanku. Jak by mohli vědět, že nejsem pronásledovatelka, ale pronásledovaná?“

„Když to říkáte takhle…“ Ben zavrtěl hlavou. „Ale proč po vás vlastně jdou?“

„To jsem zatím ještě nezjistila. Někdo o mě rozhlašuje, že jsem se dostala do rozporu se zákonem. Že jsem za peníze vyzradila státní tajemství, nebo tak něco. Otázka je, kdo, jak a proč to dělá.“

„To vypadá na práci Sigmy. Manipuluje s policií.“

„Taky mě to napadlo.“

„Tohle smrdí. Myšlenka, že se na nás pověsí všichni policajti v Evropě, nemluvě o šílených vrahounech, které Sigma platí… To je škrt přes rozpočet.“

„I tak by se to dalo říct,“ připustila Anna.

„Je po nás.“

„To zas trochu přeháníte.“ Anna pokrčila rameny. „Co kdybychom to vzali popořádku.“

„Jak?“

„Ben Hartman a Anna Navarrová si rezervují let ze Štýrského Hradce, což je asi sto padesát kilometrů jižně odsud, do Mnichova.“

„A co budeme dělat v Mnichově?“

„My tam nepoletíme. Fakt je, že jsem nechala sledovat vaše kreditní karty. Toho džina už do láhve nevrátím. Jestli použijete kartu se svým jménem, ve Washingtonu se okamžitě spustí poplach. Bůhví, kde všude ve světě máme pobočky.“

„Takže jsme v hajzlu.“

„Takže toho využijeme. Potřebuju, abyste se soustředil, Bene. Podívejte, váš bratr připravil cestovní doklady pro sebe i Liesl pro případ, že by potřebovali tajně zmizet. Pokud víme, průkazy jsou pořád platné a kreditní karta by měla být funkční. John a Paula Freedmanoví si zarezervují letenky z Vídně nejbližším spojem do Paříže. Nahradit fotku Liesl mojí podobiznou nebude problém. Mezi desítkami tisíc lidí, kteří denně procházejí letištěm, se párek rodilých Američanů nějak ztratí.“

„No jo, dobře. Omlouvám se, Anno. Nemyslí mi to. Ale bez rizika to není.“

„To ne. Všechno má svoje rizika. Ale když hned odjedeme, máme velice slušnou šanci, že úřady nebudou mít fotografie a nebudou hledat pána a paní Freemanovy. Hlavní je zachovat klid a chladnou mysl. A v případě potřeby improvizovat.“

„Jasně,“ přitakal Ben, ale příliš přesvědčivě to neznělo.

Podívala se na něj. Vypadal jaksi mladší než dřív. Jeho nadutost byla pryč. Cítila, že naopak potřebuje uklidnit.“Už jste toho prožil dost. Já vím, že nezpanikaříte. Ještě se vám to nestalo. Nic důležitějšího teď není.“

„Nejdůležitější je dostat se k Chardinovi.“

„My se k němu dostaneme,“ řekla Anna a odhodlaně zaťala zuby. „My se k němu dostaneme.“

CURYCH

Matthias Deschner si přitiskl ruce k tváři. Snažil se jasně uvažovat. Jedna z kreditních karet, kterou opatřil příteli Liesl, byla nakonec použita. Následoval čistě formální telefonát: jelikož konto dlouho leželo ladem, úředník z úvěrového oddělení považoval za svou povinnost si ověřit, že nikdo nenahlásil ztrátu karty. Peter si zřídil automatický odečet poplatků. Jméno, telefonní číslo a adresa patřily firmě, kterou pro něj Matthias založil. Veškerou komunikaci vyřizoval Deschner jako jeho právní zástupce. Deschnerovi celá ta věc nebyla příliš po chuti — přinejmenším z právního hlediska vypadala pochybně. Jenže Liesl ho snažně prosila o pomoc a on nakonec podlehl. Pří zpětném pohledu litoval, že tehdy nevzal nohy na ramena. Deschner se považoval za slušného člověka, ale na hrdinství nevěřil.

Už podruhé během několika dnů musel řešit dilema. K čertu s Benem Hartmanem. K čertu s oběma Hartmany.

Deschner chtěl dodržet slovo, které dal Peterovi a Liesl — přestože už byli oba po smrti. Ale jeho slib zemřel s nimi. A navíc musel brát v úvahu důležitější věci.

Například vlastní život.

Mazaný Bernard Suchet z Handelsbanky určitě neuvěřil jeho tvrzení, že vůbec netušil, do čeho se Peter Hartman namočil. Spíš to vědět nechtěl. Myslel si, že když něco neví, nemůže mu to ublížit.

To už nebyla pravda.

Čím víc o tom přemýšlel, tím větší dostával zlost.

Liesl byla milá holka — když si uvědomil ten minulý čas, sevřelo se mu hrdlo — ale udělala chybu, že ho zatáhla do svých záležitostí. Bylo to zneužití příbuzenských vztahů. V duchu si představoval, že se s mrtvou sestřenicí baví, přesněji řečeno hádá. Nebylo to od ní vůbec fér. Nechtěl mít s jejím pátráním nic společného. Měla vůbec ponětí, do jaké ho dostala situace?

Vybavil si její slova: Potřebujeme pomoct. Nic víc. Na nikoho jiného se obrátit nemůžeme. Deschner znovu uviděl její pomněnkově modré oči, hluboké jako alpské studánky, z nichž čišela upřímnost. Jako by Liesl tutéž upřímnost očekávala od všech ostatních.

Deschnerovi začalo bolestně tepat v hlavě. Chtěla toho od něj příliš. A nejspíš od celého světa. To byl její problém.

Znepřátelila si organizaci, která bez mrknutí oka vraždí lidi jako na běžícím páse. Liesl zemřela. A bylo celkem možné, že ho stáhne s sebou.

Oni se dozvědí, že kartu někdo použil. A pak zjistí, že doktor Matthias Deschner o tom dostal informaci, ale neohlásil to. Dny doktora Matthiase Deschnera budou sečteny. Pomyslel na svou dceru Almu, která měla dva měsíce před svatbou. Alma se rozplývala, jak se těší, až s ním půjde uličkou k oltáři. Ztěžka polkl a představil si Almu, jak kráčí uličkou sama. Ne, to se nesmí stát. To jí nemohl udělat. Byl by to vrchol sobectví.

Tepání za očima nesláblo. Sáhl do zásuvky stolu, vytáhl lahvičku panadolu a nasucho polkl hořkou bílou tabletku.

Podíval se na hodiny.

Ohlásí telefonát o aktivaci karty. Ale ne hned. Několik hodin počká. A pak zavolá.

Zpoždění mohl snadno vysvětlit. Budou mu vděční, že je informoval sám. Určitě.

A Hartman snad bude mít dostatek času na útěk. Aspoň o pár hodin si prodlouží život. Deschner usoudil, že mu to dluží. Ale nic víc.

32

PAŘÍŽ

Dvacátý pařížský obvod, ten nejvýchodnější a nejhorší, leží na úbočí kopce nad dálnicí Périphérique, která obtáčí Paříž a tvoří její hranice. V osmnáctém století zde stála vinařská vesnice Charonne. V průběhu let vinice ustoupily malým domkům, a ty zase později nevzhledným betonovým budovám. Staré názvy ulic, jako například rue des Vignoles, působily na špinavém předměstí hloupě a nemístně.

Cesta do Paříže byla nervy drásající. Každý náhodný pohled jako by měl nějaký význam. Naprostá netečnost les douaniers, celníků, vypadala jako možná lest, předehra zatčení. Anna však měla s mezinárodními výstrahami zkušenosti, a tak věděla, že strnulá byrokracie všech pohraničních orgánů brzdí účinné plnění bezpečnostních směrnic. Proto ji nepřekvapilo, že proklouzli. Také věděla, že příště se jim to už nejspíš nepovede.

Teprve v téměř dokonalé anonymitě nabitého vlaku RER z de Gaulleova letiště se Ben s Annou pomalu začali uklidňovat. Vystoupili ve stanici metra Gambetta, prošli kolem velké Maine, neboli soudní budovy, a po rue Vitruve pokračovali směrem k rue des Orteaux. Pak zabočili doprava. Naproti nim, po obou stranách rue des Vignoles, bylo několik úzkých uliček, které přesně kopírovaly hranice zaniklých vinic.

Oblast kolem Charonne, kousek jižně od Belleville, patří mezi nejméně typické pařížské čtvrti. Její obyvatele netvoří jen Francouzi, ale i Afričané, Hispánci či rodáci z Antil. Už před velkými přistěhovaleckými vlnami koncem dvacátého století si čtvrť vysloužila pohrdání měšťanů. Je to místo, kam se vždycky stahovala chudina a kriminální živly. Místo, kde našli lidovou podporu povstalci z Pařížské komuny, povzbuzení rozvratem druhé říše. Útočiště lidí, které společnost odvrhla. Jedinou pamětihodností dvacátého obvodu je hřbitov Pěre Lachaise, čtyřicet čtyři hektarů posetých hroby. Počínaje devatenáctým stoletím se zde Pařížané s oblibou nechávali pohřbívat. A to i ti, kteří by čtvrť nikdy v životě dobrovolně nenavštívili.

Anna s Benem byli oblečení jako obyčejní američtí turisté. Procházeli ulicemi a nasávali okolí: aroma od stánků, kde se prodával smažený falafel, dunivý rytmus severoafrického popu vycházející z otevřených oken, výkřiky pouličních prodavačů nabízejících ponožky ohmatané výtisky Paris Match. Po ulicích se pohybovali lidé všech barev pleti. Mluvili pestrou směsicí přízvuků. Byli mezi nimi mladí umělci s těly hustě vyzdobenými kovovými cvočky, kteří se nepochybně považovali za právoplatné nástupce Marcela Duchampa. Byli tam i přistěhovalci ze severní Afriky, kteří se snažili vydělat peníze podporu příbuzných v Tunisku nebo Alžírsku. Z úzkých uliček se linula výrazná pryskyřičná vůně marihuany či hašiše.

„Nedovedu si představit, že by se takový boháč na stará kolena usadil v podobné čtvrti,“ řekla Anna. „Copak už na riviéře došly reality?“

„Je to naopak dokonalost sama,“ přemítal Ben. „Kdybyste chtěla zmizet, lepší místo nenajdete. Nikdo si tady nikoho nevšímá, nikdo nikoho nezná. Pokud byste z nějakého důvodu chtěla zůstat ve městě, tohle je to nejpestřejší místo. Je tu plno cizinců, nových přistěhovalců, umělců a různých podivných existencí.“ Ben znal Paříž líp než Anna, a to mu dodávalo tolik potřebnou sebedůvěru.

Anna přikývla. „Tady se člověk ztratí.“

„Ale přitom má nadosah místní dopravu, bludiště ulic, rychlovlak Périphérique. To se hodí, když potřebujete hodně únikových cest.“

Anna se usmála. „Učíte se rychle. Nechtěl byste dělat vyšetřovatele? Můžeme vám nabídnout plat padesát pět tisíc dolarů ročně a vlastní parkovací místo.“

„To zní lákavě,“ odvětil Ben.

Prošli kolem La Fléche d’Or, restaurace s červenou taškovou střechou, která se tyčila nad rezavými kolejemi. Pak Ben zamířil ulicí k malé marokánské kavárně. Vzduch uvnitř byl vlhký a voněl kuskusem.

„Za jídlo neručím,“ prohodil. „Ale je odsud solidní výhled.“

Oknem viděli kamenný trojúhelník s adresou rue des Vignoles 1554. Sedmipatrová budova stála na ostrůvku sevřeném ze všech tří stran úzkými uličkami. Fasáda byla začouzená od výfukových plynů a potečkovaná ptačím trusem. Když Anna přimhouřila oči, rozeznala nepravidelné zbytky ozdobných chrličů. Zub času se na nich výrazně podepsal. Zdálo se, jako by roztály na žhavém slunci. Mramorové římsy a ornamenty na zdech vypadaly jako rozmar dávného stavitele. Pozůstatek éry, kdy si ještě někdo myslel, že čtvrť čeká velká budoucnost. Budova však nebyla nijak zvlášť pozoruhodná. Dýchala z ní zanedbanost a lhostejnost.

„Podle mého informátora Peyauda se mu tady říká ‚L’Ermite‘. Poustevník. Bydlí v úplně nejvyšším patře. Občas je ho slyšet, takže vědí, že tam je. Navíc si objednává potraviny a podobně. Ale ani zaměstnanci donáškových služeb ho nikdy neviděli. Prostě hodí zboží do výtahu na jídlo, a když se výtah vrátí, shrábnou peníze. Těch pár lidí, co ho vůbec zaregistrovali, si myslí, že je podivín. Ale jak říkám, tady bydlí fůra podivných existencí.“ Hladově se pustil do jehněčí tagine.

„Takže je samotář.“

„Absolutní. Vyhýbá se úplně všem — vůbec nikdo ho neviděl. Peyaud mluvil s jednou ženskou z přízemí. Stejně jako ostatní má za to, že ten stařík je paranoidní a chorobně plachý rentier. Učebnicový příklad pokročilé agorafobie. Jenže oni nevědí, že mu ten dům patří.“

„A vy si myslíte, že k tomu možná paranoidnímu, ale určitě nenormálnímu člověku přijdeme jen tak bez ohlášení, on nám nalije kafe bez kofeinu a zeptá se, co si přejeme?“

„Ne, to vůbec netvrdím.“ Ben se na ni povzbudivě usmál. „Možná to bude bez kafe.“

„Sebevědomí vám rozhodně nechybí, to se musí nechat.“ Anna se nedůvěřivě podívala na svůj vegetariánský kuskus. „A on mluví anglicky?“

„Naprosto plynně. Jako skoro všichni obchodníci z Francie. To je odlišuje od francouzských intelektuálů.“ Otřel si ústa tenkým papírovým ubrouskem. „Díky mně jsme se sem dostali. Vy jste profík. Teď je to na vás. Co říkají příručky pro práci v terénu? Jak se máte zachovat v podobné situaci? Jak se obvykle postupuje?“

„Musím se zamyslet. Co dělat v případě přátelské návštěvy u psychopata, který zná tajemství nebezpečné celosvětové organizace a svět ho považuje za mrtvého? Nejsem si jistá, jestli na to příručka pamatuje, Bene.“

Jehněčí mu začalo těžknout v žaludku.

Když vstali od stolu, vzala ho za ruku. „Stačí, když se mě budete držet.“

Thérese Broussardová chmurně zírala z okna na chodce proudící po rue des Vignoles o sedm pater níž. Tak nějak by se asi dívala do ohně, kdyby jí už před léty nezabetonovali komín. Tak nějak by se asi dívala na svůj malý televizor, kdyby nebyl už měsíc détraquée. Dívala se, aby uklidnila pocuchané nervy a trochu se rozptýlila. Dívala se, protože neměla nic lepšího na práci. A kromě toho si předtím deset minut žehlila plandavé spodní prádlo a potřebovala si trochu odpočinout.

Thérese byla statná čtyřiasedmdesátiletá žena s těstovitou tváří, prasečími rysy a zplihlými vlasy obarvenými načerno. Tvrdila o sobě, že je švadlena, i když už deset let nestříhla do látky a ani předtím jí to moc nešlo. Vyrostla v Belleville a ve čtrnácti vyšla ze školy. Nemohla doufat, že si najde muže, který ji bude živit. Na to nebyla dost hezká. Stručně a jasně, musela se vyučit. Její matka měla známou švadlenu, která souhlasila, že si dívku vezme jako pomocnici. Stařena měla ruce ztuhlé artritidou a kalné oči. Thérese jí skutečně pomáhala, i když Tati Jeanne — tak jí měla Thérese říkat — byla lakomá a s těmi ubohými několika franky, které jí týdně platila, se loučila dost neochotně. Úzký okruh zákaznic Tati Jeanne se stále ztenčoval a s tím i její výdělky. Nebylo příjemné se dělit i o tu malou částku s někým jiným.

Jednoho dne roku 1945 šla Thérese po Porte de la Chapelle a spadla vedle ní bomba. I když se jí fyzicky nic nestalo, ten zážitek ji začal strašit ze sna. Její nervový stav se stále zhoršoval. Lekala se sebemenšího zvuku a snědla, na co přišla. Když Tati Jeanne zemřela, Thérese převzala její zbylé zákazníky, ale stěží ji to uživilo.

Zůstala na ocet, jak se vždycky bála, ale život ji naučil, že jsou horší věci. Mohla za to poděkovat Laurentovi. Potkala ho krátce po svých pětašedesátých narozeninách na rue Ramponeau před Soeurs de Nazareth, kde si jako každý týden byla vyzvednout balíček s jídlem. Laurent, taktéž rodák z oblasti Ménilmontant, byl o deset let starší než ona a vypadal ještě na víc. Byl shrbený a plešatý. Měl na sobě koženou bundu s příliš dlouhými rukávy a venčil malého pejska, teriéra. Zeptala se ho, jak se pes jmenuje, a tak se dali do řeči. Tvrdil jí, že to nejlepší jídlo dá vždycky nejdřív vybrat psovi, Poupée se jmenoval, a teprve pak se nají sám. Thérese mu na oplátku vyprávěla o svých záchvatech úzkosti a o tom, jak na ni l’Assedic, tedy úřad sociální péče, jednou poslal kontrolu. Úřad však také dbal na to, aby jí stát vyplácel pět set franků měsíčně. Když Laurent uslyšel o sociální podpoře, jeho zájem o Thérese se prudce zvýšil. Za měsíc byla svatba. Nastěhoval se k ní do bytu poblíž Charonne. Nezaujatému pozorovateli mohl připadat malý, ubohý a omšelý, ale pořád lepší než jeho vlastní byt, z nějž mu hrozilo soudní vystěhování. Brzy po svatbě ji Laurent přemluvil, aby se vrátila k šití. Potřebovali peníze. Balíčky jídla od Soeurs jim vydržely sotva na půlku týdne a příspěvky od l’Assedic byly žalostně malé. Rozhlašovala přece, že je švadlena, ne? Proč tedy nešije šaty? Thérese protestovala, zprvu tiše, a ukazovala mu své ztuhlé baculaté prsty. Vysvětlovala mu, že jí už chybí zručnost. On se rozčiloval, už méně tiše. Obořila se na něj, že on si není schopen udržet ani tu nejhorší práci a že by si ho nikdy nevzala, kdyby věděla, co je za opilce. Sedm měsíců nato, v záchvatu jedné z čím dál častějších hádek, se Laurent zhroutil. Jeho poslední slova zněla: „T’es grasse comme une truie.“ — Ty jedna tlustá svině. Thérese pár minut počkala, aby se uklidnila, a teprve pak zavolala záchranku. Později se dozvěděla, že její manžel utrpěl silnou mozkovou mrtvici. Sklíčený lékař jí vysvětlil, že cévy jsou jako duše v pneumatice a jejich stěny mohou snadno prasknout. Mrzelo ji, že jí Laurent před smrtí neřekl něco hezčího.

Před pár známými vynášela manžela do nebes, nikdo se však nenechal oklamat. Manželství jí každopádně dalo velkou školu. Dlouho věřila, že jí muž pomůže naplnit život. Laurent jí ovšem odhalil zkaženou podstatu všech mužů. Jak tak pozorovala lidi na rohu ulice poblíž ohromného betonového činžáku, představovala si jejich tajné úchylky. Kdo z těch chlapů je asi feťák? A kdo z nich krade? Kdo bije svoji holku?

Z přemítání ji vytrhlo zaklepání na dveře, silné a rázné. „Je suis de l’Assedic, laissez-moi entrer, s’il vous plait!“ Úředník ze sociální péče se dožadoval vstupu.

„Proč jste nezazvonil dole?“ vyštěkla madame Broussardová.

„Ale já zvonil. Několikrát. Zvonek je rozbitý a dveře taky. Nebo to snad nevíte?“

„Ale proč jste tady? U mě se nic nezměnilo,“ bránila se. „Moje podpora…“

„Podléhá přezkoumání,“ pravil muž úředním tónem. „Když projdeme pár věcí, všechno se jistě vysvětlí. Jinak vám budeme muset zastavit platby, a to bych nerad.“

Thérese se ztěžka dovlekla ke dveřím a pohlédla do špehýrky. Muž se tvářil povýšeně jako všichni fonctionnaires francouzského státu, které znala. Podobní úředníci se považují za vyšší moc a chovají se jako despotové. Něco jí však připadalo podezřelé. Jeho přízvuk.

Možná je původem Belgičan. Thérese neměla les Belges ráda. Zamžourala. Muž ze sociální péče měl na sobě tenký svetr z vlněné příze a levnou kravatu, která odpovídala jeho zaměstnání. Měl mírně prokvetlé tmavé vlasy a nebyl ničím nápadný, až na podivně hladkou tvář bez vrásek. Jeho pleť byla takřka dětská, kdyby nevypadala tak napjatě.

Thérese odsunula dvě západky, uvolnila řetěz a odemkla poslední zámek. Otevřela dveře.

Když Ben vyšel za Annou z kavárny, po očku sledoval 1554 rue des Vignoles a snažil se přijít na kloub jejímu tajemství. Budova byla příliš zchátralá na to, aby vyvolávala obdiv, ale ne zas tolik, aby upoutala pozornost. Ale když se na ni někdo zadíval pozorněji — což se asi už dlouho nestalo, myslel si Ben — spatřil kostru kdysi elegantního činžovního domu. Bylo to patrné z arkýřových oken, nad nimiž se skvěly vápencové reliéfy, nyní místy odštípnuté a popraskané.

Bylo to patrné z rohů budovy, které tvořily překládané kameny, střídavě krátké a delší. Bylo to patrné dokonce i z úzkých říms, které kdysi sloužily jako balkon, než železné zábradlí úplně zrezivělo, a tak muselo být odstraněno, aby neohrožovalo bezpečnost chodců. Stavitelé vložili před stoletím do budovy spoustu práce, kterou nemohly zcela vymazat ani desítky let zanedbávání.

Ben dostal od Anny jasné pokyny. Měli se vmísit do skupinky lidí přecházejících ulici a přizpůsobit se jejich kroku. Měli splynout s chodci, jejichž cílem byl blízký obchod s levným alkoholem a cigaretami nebo vedlejší shawarma, kde se velká oválná šiška tučného masa otáčela tak blízko u chodníku, že stačilo natáhnout ruku a sáhnout si. Hejna much toho bohatě využívala. Člověk, který se díval z okna, by si na chodníku nevšiml ničeho zvláštního. Na rozdíl od ostatních chodců však Ben s Annou měli v plánu vstoupit do budovy.

„Zazvoníme?“ zeptal se Ben, když došli k hlavnímu vchodu.

„Když zazvoníme, tak se ohlásíme. A to přece nechceme.“ Anna se rychle rozhlédla, vsunula do zámku úzkou ocelovou planžetu a chvíli si s ním pohrávala.

Nic.

Ben cítil narůstající nervozitu. Dosud se úzkostlivě skrývali v davu a dávali pozor, aby zbytečně nevyčnívali. Ale teď stáli na místě. Každý náhodný pozorovatel by si všiml, že něco není v pořádku. Že sem ti dva nepatří.

„Anno,“ zamumlal tiše, avšak naléhavě.

Navarrová se skláněla nad zámkem a na tváři jí vyrážely krůpěje potu. „Vytáhněte peněženku a začněte přepočítávat peníze,“ zašeptala. „Vytáhněte mobil a procházejte textovky. Udělejte něco. Klidně. Pomalu. Jako by se nechumelilo.“

Stále bylo slyšet slabé chrastění kovu.

Nakonec v zámku cvaklo. Anna vzala za kliku a otevřela dveře. „Tyhle zániky někdy chtějí něžné zacházení. Není to žádná nedobytná pevnost.“

„Schoval se na viditelném místě, to je asi účel.“

„A jde mu to dobře. Říkal jste přece, že ho nikdo jaktěživ neviděl ne?“

„To je fakt.“

„Nenapadlo vás, že jestli nebyl blázen už na začátku, mohlo mu přeskočit časem? Naprostá sociální izolace s člověkem udělá divy.“ Anna vykročila k oprýskanému výtahu. Stiskla knoflík. Chvíli poslouchali chřestění lan a pak usoudili, že bude bezpečnější jít po schodech. Vystoupali sedm podlaží a snažili se přitom chovat co nejtišeji.

Ocitli se na začátku chodby obložené špinavými bílými kachlíčkami.

Dveře do jediného bytu v nejvyšším patře se k jejich překvapení rozlétly.

„Monsieur Chabot,“ zavolala Anna.

Nikdo se neozval.

„Monsjeur Chardin!“ houkla a vyměnila si pohled s Benem.

V temnotě za dveřmi se cosi mihlo.

„Pane Chardine!“ zavolala Anna znovu. „Máme informace, které by vás mohly zajímat.“

Chvíli bylo ticho — a pak třeskla ohlušující rána.

Co se stalo?

Pohled do chodby přímo proti otevřeným dveřím vše vyjasnil: stěna byla rozrytá smrticí sprškou olověných broků.

Někdo na ně vystřelil z brokovnice.

„Já nevím, o co vám pořád jde,“ vyštěkla Thérese Broussardová. Začínaly jí hořet tváře. „Od manželovy smrti se nic nezměnilo. Nic, slyšíte?“

Muž s velkým černým kufrem neodpověděl. Protáhl se kolem ní a zamířil k oknu. Vypadal divně.

„Hezký výhled,“ prohodil host.

„Ale nejde sem slunce,“ obořila se na něj Thérese. „Většinu dne je tady tma. Daly by se tady vyvolávat filmy.“

„V něčem to může být výhoda.“

Něco nehrálo. Mluvil zvláštním přízvukem a jeho francouzština ztrácela plynulou intonaci úředníků ze sociální péče. Zněla až nenuceně, jako by méně francouzsky.

Thérese o pár kroků couvla. Zrychloval se jí tep. Náhle si totiž vzpomněla na zprávy o pachateli, který brutálně znásilňoval ženy v blízkosti Place de la Réunion. Některé z přepadených žen byly také starší. Usoudila, že pustila do bytu podvodníka. Vycítila to. Muž se pohyboval hbitě jako had, čímž potvrzoval její rostoucí podezření, že je to ve skutečnosti násilník z Réunionu. Mon dieu! Slyšela, že si útočník vždycky získal důvěru svých obětí. Samy ho pozvaly k sobě.

Celý život jí lidé říkali, že trpí une maladie nerveuse. Ona však věděla své: viděla a cítila věci, které jiní neviděli a necítili. Teď ji však vnitřní radar zradil. Jak mohla být tak hloupá? Divoce šlehala očima po bytě a rozhlížela se po něčem, čím by se mohla bránit. Popadla těžký keramický květináč s poněkud seschlým fíkovníkem.

„Žádám vás, abyste okamžitě odešel!“ řekla roztřeseným hlasem.

„Madame, můžete si žádat, o co chcete,“ sykl muž s hladkou tváří a výhrůžně se na ni podíval. Choval se jako sebejistý dravec, který zahnal oběť do kouta.

Thérese zahlédla stříbrný záblesk. Muž vytáhl z pouzdra dlouhý zahnutý nůž. Vší silou na něj hodila květináč. Byl však příliš těžký, a tak rychle zamířil k zemi a zasáhl muže jen do nohou. Útočník odlétl dozadu, ale nebyl zraněný. Jésus Christ! Co by po něm ještě mohla hodit? Malou rozbitou televizi! Vzala ji ze skříňky, s velkým úsilím ji zvedla nad hlavu a mrštila přístrojem co nejvíc do výšky. Muž se usmál a uhnul před primitivním projektilem. Televize narazila do zdi a spadla na podlahu. Umělohmotná bedýnka i obrazovka se roztříštily.

Panebože, ne! Musí přece být ještě něco jiného. Ano — žehlička na žehlicím prkně! Vypnula ji vůbec? Thérese se vrhla k žehličce. Vetřelec si však uvědomil, oč se snaží.

„Zůstaň stát, ty stará blbá krávo,“ křikl muž. Na tváři se mu objevil znechucený výraz. „Putain de merde!“ Bleskovým pohybem vytasil menší nůž a vrhl jej napříč pokojem. Celá čepel ve tvaru šípu byla ostrá jako břitva. Díky duté střence nůž udržoval ve vzduchu rovnováhu.

Thérese neviděla, jak nůž vylétl, ale ucítila jeho náraz, když se jí čepel zabodla do pravého prsu. Nejdřív si myslela, že ji cosi udeřilo a odmrštilo. Pak se podívala dolů a spatřila ocelovou rukojeť, která jí trčela z blůzy. Bylo zvláštní, že jí to nebolelo. Vzápětí však ucítila mrazení. Bylo čím dál silnější a rána kolem oceli začala rudnout. Strach z ní úplně vyprchal. Nahradil jej strašlivý vztek. Ten chlap ji považoval za další z řady obětí, ale to se přepočítal. Vzpomněla si na noční návštěvy svého opilého otce, které začaly, když jí bylo čtrnáct. Jeho dech páchl jako zkyslé mléko, když do ní bořil své masité prsty a škrábal ji roztřepenými nehty. Vzpomněla si na Laurenta, na poslední slova, která jí řekl. Vztek ji zaplavil jako voda z podzemní nádrže, kde se léta usazovaly křivdy, které na ní muži spáchali. Všechno to vysmívání, podvádění, týrání a zneužívání.

Zařvala a vahou svých sto třiceti kilogramů se vrhla na nezvaného hosta.

Povedlo se. Srazila ho k zemi!

Byla by na sebe pyšná, kdyby jí muž nezastřelil o zlomek sekundy dřív, než do něj vrazila.

Trevor ze sebe shodil tlusté bezvládné tělo a zachvěl se hnusem. Jako mrtvá je jen o trochu míň odporná než zaživa, napadlo ho, když vrátil pistoli s tlumičem do pouzdra a ucítil na stehně teplou hlaveň. Dvě díry po kulkách v jejím čele připomínaly druhý pár očí. Odtáhl ji od okna. Měl babu zastřelit hned, jak ho pustila dovnitř, ale kdo mohl vědět, že bude vyvádět jako šílená? Všechno se naplánovat nedá. Proto měl tak rád svou práci. Nebyla stereotypní. Vždycky v ní existovala možnost překvapení a nečekaných problémů. Samozřejmě takových, s jakými si poradil. Architekt si vždycky se vším dokázal poradit.

„Kristepane,“ zašeptala Anna. Spršce broků unikla jen o pár de sítek centimetrů. „Tomu říkám přivítání.“

Ale kde je střelec?

Neutuchající palba vycházela z otevřených dveří bytu, odkudsi z potemnělého interiéru. Zabiják zřejmě střílel mezerou mezi těžkými ocelovými dveřmi a jejich rámem.

Benovi bušilo srdce jako divé. „Pane Chardine,“ křikl, „nechceme vám ublížit. Chceme vám pomoct — a taky potřebujeme, abyste vy pomohl nám! Prosím vás, poslouchejte! Vyslechněte nás!“

Z temných zákoutí bytu se ozvalo podivné chroptění. Bylo to zřejmě bezděčné sténání vyděšeného člověka, které připomínalo noční křik raněného zvířete. Muž však nevystoupil z temnoty. Zaslechli cvaknutí náboje vkládaného do komory brokovnice a rozprchli se na opačné konce dlouhé chodby.

Další rána! Proud broků vylétl z otevřených dveří, rozštípal dřevěné obložení na stěně a zanechal v omítce zubaté díry. Vzduch čpěl střelným prachem. Chodba připomínala bojiště.

„Poslouchejte!“ houkl Ben na ukrytého protivníka. „My střelbu neopětujeme, copak to nevidíte? Nechceme vám ublížit!“ Nastala pauza. Že by muž skutečně poslouchal? „Chceme vás ochránit před Sigmou!“

Ticho.

Poslouchal! Zapůsobilo na něj vyslovení jména Sigma, hesla dávného spiknutí. Ve stejné chvíli si Ben všiml, že na něj Anna mává, aby zůstal na místě. Do Chardinova bytu chtěla proniknout sama. Ale jak? Vtom spatřil velké posuvné okno. Anna se do něj tiše opřela. Do chodby zavanul studený vzduch zvenčí. Ben si s hrůzou uvědomil, že Navarrová má v úmyslu vylézt z okna a přejít po úzké římse k oknu Francouzova bytu. Bylo to šílenství! Ben zkoprněl hrůzou. Stačil trochu prudší poryv větru a Anna se zřítí na ulici. Ale rozmluvit jí to nestihl. Už otevřela okno a vstoupila na římsu. Panebože! chtělo se mu křičet. Nedělejte to!

Nakonec se z bytu ozval podivný hluboký baryton. „Takže oni tentokrát posílají Američana.“

„Žádní ‚oni‘, pane Chardine,“ odvětil Ben. „Jsme tady sami za sebe.“

„A co jste zač?“ otázal se hlas nedůvěřivě.

„Jsme Američani, to je pravda, a potřebujeme vaši pomoc. Máme k tomu… osobní důvody. Víte, Sigma mi zabila bratra.“

Opět ticho. Poté hlas pokračoval: „Nejsem pitomec. Chcete mě vylákat ven, abyste mě dostali živého. To se vám rozhodně nepovede!“

„Na to jsou daleko jednodušší způsoby, ale my vás chytit nechceme. Prosím vás, pusťte nás dál — a vyslechněte nás, aspoň na chvilku. Klidně na nás přitom můžete mířit.“

„Proč se mnou chcete mluvit?“

„Potřebujeme, abyste nám pomohl zničit Sigmu.“

Odmlka. A pak krátký výbuch pohrdavého smíchu. „Zničit Sigmu? To nejde! Až doteď jsem si myslel, že se před ní člověk může aspoň schovat. Jak jste mě našli?“

„Díky profesionální detektivní práci. Ale máte můj obdiv: šikovně jste za sebou zametal stopy, klobouk dolů. Dobře vím, jak je těžké vzdát se kontroly nad rodinným majetkem. Takže jste použil fictio juris. Prostředníka. Chytře vymyšleno. Strategie, to byla vždycky vaše silná stránka. Ne nadarmo jste se stal Directeur Général du Département des Finance ve firmě Trianon.“

Další dlouhé ticho, ukončené zavrzáním židle kdesi v bytě. Chystá se Chardin přece jen vyjít z úkrytu? Ben pohlédl do chodby. Viděl, jak se Anna opatrně sune po římse a obě ruce tiskne ke zdi. Vlasy jí vlály ve větru. Pak zmizela z jeho zorného úhlu.

Potřeboval odvést Chardinovu pozornost, aby si nevšiml Anny za oknem. Musím ho nějak upoutat.

„Monsieur Chardin, máme informace, které by pro vás mohly mít velkou cenu. Víme toho hodně — o Sigmě i o nové generaci, která převzala řízení. Jedinou obranou proti ní je dostatek informací.“

„Proti nim žádná obrana neexistuje, vy tupče!“

Ben zvýšil hlas. „Sakra, vzpamatujte se! Vaše racionalita byla kdysi vyhlášená. Jestli jste ji ztratil, Chardine, tak už stejně vyhráli! Copak nechápete, jak nelogicky mluvíte?“ Už mírnějším tónem dodal: „Jestli nás pošlete pryč, budete se do smrti ptát, co jste se mohl dozvědět. Nebo už k tomu ani nedostanete šanci…“

Náhle se z bytu ozvalo řinčení skla, následované hlasitou ranou a klapáním.

Dostala se Anna oknem do Chardinova bytu živá a zdravá? Pár vteřin nato uslyšel její zvučný hlas. „Mám jeho brokovnici! A mířím na něj.“ Zřejmě to adresovala jemu a zároveň i Chardinovi.

Ben vykročil k otevřeným dveřím a vstoupil do zšeřelého pokoje. Stěží rozlišoval víc než obrysy. Když se po pár vteřinách rozkoukal, rozeznal Annu. Její postava se nejasně rýsovala před silným závěsem. Držela zbraň s dlouhou hlavní.

Vzápětí spatřil muže v podivném rouchu s kapucí, který se pomalu a roztřeseně zvedal ze země. Vypadal jako zesláblý nemocný člověk.

Bylo jasné, co se stalo. Anna skočila oknem dovnitř, vrhla se na dlouhou těžkou brokovnici a strhla ji k zemi. Stařec přitom upadl na podlahu.

Všichni tři hodnou chvíli mlčky stáli. Místností se rozléhal Chardinův dech, těžký a sípavý. Tvář mu stínila kapuce.

Ben se pozorně díval, jestli Chardin neukrývá v záhybech své mnišské kutny jinou zbraň. Nahmatal vypínač. Když rozsvítil, Chardin se prudce odvrátil ke zdi. Co když sahá po jiné zbrani?

„Stát!“ křikla Anna.

Chardin chvíli mlčel.

„Použijte svůj legendární intelekt, Chardine,“ řekl Ben. „Kdybychom vás chtěli zabít, už by bylo po vás. Vidíte snad jasně, že nám o to nejde!“

„Otočte se k nám,“ poručila mu Anna.

„Sakra, bude to?“

Chardin poslechl a pohnul se jako ve zpomaleném filmu. Když Benovi došlo, co vidí, zvedl se mu žaludek a málem se pozvracel. Ani Anna nedokázala potlačit užaslé zajíknutí. Byla to nepředstavitelná hrůza.

Hleděli na téměř beztvarou masu zjizvené tkáně se strašlivě rozdílnou strukturou. V některých místech byla drsná a zvrásněná, jinde zase hladká a lesklá, jako by nalakovaná nebo obalená igelitem. Díky obnaženým cévám měl ovál jeho bývalé tváře zlostně rudou barvu, až na temně purpurové uzlíky. Vypoulené šedé oči působily nepatřičně — jako dvě kuličky na lesklém asfaltu, které tam zapomnělo nepořádné děcko.

Ben odvrátil pohled. Vší silou se však přinutil podívat se znovu. Všiml si dalších detailů. V hrůzostrašně zbrázděné vypouklině uprostřed obličeje se rýsovaly dvě nozdry. Byly výš než někdejší nosní dírky. Pod nimi Ben rozeznával ústa, z nichž zbyl pouhý zející otvor.

„Ježíšikriste,“ vydechl Ben pomalu.

„Překvapuje vás to?“ zeptal se Chardin. Slova jako by ani nevycházela z jeho zohavených úst. Připomínal figurínu břichomluvce, kterou sestrojil nějaký duševně vyšinutý sadista. Kašlavě se zasmál. „Zprávy o mém úmrtí v podstatě nelhaly. ‚Ohořelý k nepoznání‘ — ano, to jsem vážně byl. Měl jsem v těch plamenech zemřít. Často lituju, že se to nestalo. Přežil jsem jen čirou náhodou. Je to hrůza. Nejhorší osud, jaký může člověka potkat.“

„Pokusili se vás zabít,“ zašeptala Anna. „A nevyšlo jim to.“

„Ale ne, ve většině ohledů se jim to povedlo,“ utrousil Chardin a škubl sebou. Zacukal mu také temně rudý sval kolem jednoho z očí. Bylo zřejmé, že mu mluvení působí bolest. Snažil se dokonale artikulovat, jisté souhlásky však přesto zněly nezřetelně. „Můj důvěrník měl podezření, že mě chtějí zlikvidovat. Začalo se mluvit o likvidaci angeli rebelli. Přijel za mnou na venkov — pozdě. Zbyl už jen popel, zčernalé dřevo a ohořelé ruiny. A moje tělo bylo černé jako všechno kolem. Přítel měl pocit, že mi nahmatal tep. Odvezl mě do místní malé nemocnice, řekl jim povídačku o převržené petrolejce a uvedl falešné jméno. Udělal to chytře. Kdyby se moji nepřátelé dověděli, že jsem přežil, zkusili by to znovu. Na té malé klinice jsem strávil měsíce. Měl jsem popáleniny na více než pětadevadesáti procentech těla. Správně jsem měl umřít.“ Mluvil přerývaně, ale hypnoticky: vyprávěl příběh, který ještě nikdo nikdy neslyšel. A pak usedl na dřevěnou židli s vysokým opěradlem, zjevně vyčerpaný.

„Ale vy jste přežil,“ namítl Ben.

„Neměl jsem sílu přestat dýchat,“ řekl Chardin. Znovu se odmlčel. Vzpomínka na bolest mu působila další bolest. „Chtěli mě přemístit do Paříže, ale pochopitelně jsem to nedovolil. Stejně mi nebylo pomoci. Dovedete si představit, jaké to je, když člověk necítí nic než bolest?“

„Ale vy jste přesto přežil,“ opakoval Ben.

„Na takovou bolest není člověk stavěný. Převazy ran byly utrpení, jaké si neumíte představit, Zápach odumřelé kůže se hnusil i mně. Nejeden zdravotník zvracel, když vešel do mého pokoje. Když se kůže začala hojit, čekala mě další hrůza — stahy. Jizvy se zatahovaly, a to byla hrozná bolest. I dneska žiju s takovou bolestí, jakou jsem nikdy předtím nepoznal. Když jsem ještě opravdu žil. Nemůžete se na mě ani dívat, co? To se vám nedivím. Ani já se na sebe nemůžu dívat.“

Anna cítila, že musí obnovit lidský kontakt, a tak řekla: „Prokázal jste úžasnou sílu. Žádná učebnice medicíny by to nedokázala vysvětlit. Pud sebezáchovy. Přežil jste popáleniny. Něco uvnitř vás bojovalo život. Muselo to přece mít nějaký důvod!“

Chardin tiše odpověděl: „Jednoho básníka se zeptali, co by zachránil, kdyby mu hořel dům. A on řekl: ‚Zachránil bych oheň. Bez ohně by nic nebylo.“ Jeho smích zněl jako tiché chrčení. „Oheň umožnil rozvoj civilizace. Ale stejně tak může být nástrojem barbarství.“

Anna vytáhla z komory poslední náboj a vrátila brokovnici Chardinovi. „Potřebujeme vaši pomoc,“ sdělila mu naléhavě.

„Vypadám snad jako ten, kdo může někomu pomoct? Vždyť já nedokážu pomoct ani sám sobě!“

„Jestli se chcete pomstít nepřátelům, bez nás to asi nedokážete,“ řekl Ben pochmurně.

„Za něco takového neexistuje žádná odplata. Kdybych se dusil vztekem, tak bych nepřežil.“ Vytáhl ze záhybů roucha malý plastikový rozprašovač a párkrát si stříkl do očí.

„Léta jste šéfoval v obří petrochemické společnosti Trianon,“ pobídl ho Ben. Chtěl naznačit Chardinovi, že pochopili základní situaci. Potřeboval ho získat na svou stranu. „Ta firma měla a má vedoucí postavení na trhu. Byl jste pravou rukou Émila Ménarda a stál jste za restrukturalizací Trianonu v polovině století. Ménard patřil k zakladatelům Sigmy. Určitě jste v ní časem taky dostal důležitou funkci.“

„Sigma,“ zopakoval stařec rozechvělým hlasem. „Tam to všechno začalo.“

„Jako schopný účetní jste jistě pomohl při odsávání majetku z třetí říše.“

„Eh? Vy si myslíte, že tohle byl ten velký projekt? To bylo nic, úplně zanedbatelná záležitost. Velký projekt… le grand project… Zlomil se mu hlas. „To se vůbec nedalo srovnat. Stejně byste to nepochopili.“

„Tak schválně,“ ucedil Ben.

„Mám prozradit tajemství, která jsem celý život střežil?“

„Sám jste řekl, že to není žádný život.“ Ben udělal krok směrem k Francouzovi. Díval se mu do očí, i když přitom cítil odpor. „Co můžete ještě ztratit?“

„Konečně mluvíte upřímně,“ hlesl Chardin. Jeho vypouklé oči se natočily a probodly Bena pohledem.

Dlouho nic neříkal. A pak začal mluvit, pomalu, hypnoticky.

„Ten příběh začal už dávno přede mnou. A bude nepochybně pokračovat i po mně. Ale jeho vznik je potřeba hledat v posledních měsících druhé světové války, kdy se v Curychu sešli nejmocnější průmyslníci, aby určili běh poválečného světa.“

Ben si náhle vzpomněl na skupinu mužů na staré fotografii.

„Měli zlost,“ pokračoval Chardin, „protože se dozvěděli, co chce nemocný Franklin Roosevelt udělat — dát Stalinovi najevo, že nebude bránit sovětské územní expanzi. A taky to před smrtí udělal. Prakticky odevzdal půlku Evropy komunistům! Byla to největší zrada! Šéfové velkých podniků věděli, že hanebnou americko-sovětskou dohodu z Jalty nezvrátí. A tak založili organizaci, která měla sloužit jako prostředek převodu obrovských částek peněz na boj proti komunismu. Chtěli posílit pozici Západu. Začala další světová válka.“

Ben pohlédl na Annu a pak se zadíval kamsi do prostoru. Chardinova slova ho zmrazila.

„Vůdcové kapitalismu správně předvídali, že obyvatelstvo Evropy znechucené fašismem se po válce otočí doleva. Po nacistech zbyla spálená země. Průmyslníci si uvědomovali, že bez masivního přílivu peněz ve správnou chvíli v ní zapustí kořeny socialismus. Nejdřív v Evropě a pak na celém světě. Své poslání viděli v ochraně a dalším rozvoji průmyslu. Což zároveň znamenalo umlčet hlasy odpůrců. Myslíte, že měli přehnané obavy? Omyl. Kapitáni průmyslu dobře věděli, jak se houpe kyvadlo dějin. Kdyby fašistický režim vystřídal socialismus, Evropa mohla být nadobro ztracena. Tak to aspoň viděli.

Proto považovali za prozíravé oslovit jisté vedoucí nacistické představitele, kteří věděli, odkud vítr fouká, a také chtěli bojovat se stalinismem. A jakmile Společnost položila své politické i finanční základy, začala manipulovat se světovým děním a ze zákulisí financovat politické strany. Měla překvapivý úspěch! Cíleně investované peníze vzkřísily k životu de Gaulleovu Čtvrtou republiku ve Francii a zachránily pravicový Frankův režim ve Španělsku. V pozdějších letech byli k moci v Řecku dosazeni generálové. Ukončili levicový režim, který si lidé zvolili. Operace Gladio v Itálii, zaměřená na nenápadnou podvratnou činnost, ochromila pokusy levičáků ovlivňovat státní politiku. Vznikly plány na polovojenskou policii, carabinieri, která měla v případě nutnosti obsadit rozhlasové a televizní stanice. Věděli jsme toho spoustu na politiky, odboráře, a třeba i kněze. Z Curychu šly peníze na tajnou podporu ultrapravicových stran. Ve srovnáni s nimi měla vyniknout umírněnost konzervativců. Ovlivňování voleb, úplatky, vraždy levicových politiků… a za provázky tahali loutkaři v Curychu, pochopitelně v podmínkách absolutního utajení. Financovali politiky, jako byl v USA senátor Joseph McCarthy. Podporovali puče po celé Evropě, Africe i Asii. Zakládali extremistické skupiny na levici, které měly sloužit jako agents provocateur a vyvolat odpor lidí proti svým cílům.

Intriky podnikatelů a bankéřů měly zajistit podmínky pro další rozvoj kapitalismu. Váš prezident Eisenhower, který varoval před růstem vojensko-průmyslového komplexu, viděl jen špičku ledovce. Ve skutečnosti většinu historie světa v posledních padesáti letech psali muži z Curychu a jejich nástupci.“

„Ježíšikriste!“ vyhrkl Ben. „Chcete říct, že…“

„Ano,“ odvětil Chardin a přikývl svou ohavnou hlavou bez obličeje. „Jejich intriky začaly studenou válku. Vážně to mají na svědomí. A já byl jeden z nich. Už vám začíná svítat?“

Trevor hbitě otevřel kufr a složil pušku ráže .50, upravenou verzi BMG AR-15. Z jeho pohledu to byla krásná věc. Dokonale přesná zbraň s relativně malým množstvím pohyblivých částí a dostřelem až sedm tisíc čtyři sta metrů. Na kratší vzdálenosti měla úžasnou průraznost: dokázala proniknout sedmicentimetrovým ocelovým plátem, udělat čistý průstřel v automobilu nebo ustřelit roh domu. Kulka o rychlosti přes tisíc metrů za sekundu by vydrolenou omítku prorazila bez problémů. Teleskopická mířidla Leupold Van-X s termovizí zajišťovala přesnost, kterou Trevor potřeboval. Když položil pušku na dvounožku, pousmál se. Pro určenou práci měl dokonalou výbavu.

A jeho cíl byl přímo přes ulici.

33

„To je neuvěřitelné,“ vydechla Anna. „To… to snad není pravda!“

„Žiju s tím tak dlouho, že už mi to ani nepřijde,“ řekl Chardin. „Ale už vidím to pozdvižení, kdyby lidé zjistili, že značná část oficiální historie jejich doby vznikla v zákulisí — a že ji napsali obchodníci, finančníci a průmyslníci, kteří využívali hustou síť kompliců. Sigma. Musely by se přepsat všechny učebnice dějepisu. Svět by najednou připomínal loutkové divadlo. Sigma je příběh o tom, jak mocní prohráli a z poražených se stali mocní. Je to příběh, který se nesmí nikdo nikdy dovědět. Rozumíte? Nikdy.“

„Ale kdo by měl tu drzost, aby takhle riskoval? To je přece šílenství!“ Ben upřel pohled na Chardinovu světle hnědou kutnu. Teď už chápal, proč Francouz potřebuje tak podivný volný oděv.

„Nejdřív musíte pochopit, jaký triumfální pocit odhodlání a úspěchu zaplavil společnost v polovině dvacátého století,“ řekl Chardin. „Člověk dokázal měnit svůj osud. Vynalezl automobil, letadlo a brzy i proudové letadlo. Uměl se pohybovat rychlostí, kterou si naši předkové nedokázali představit. Uměl se dokonce vznášet v nebesích! Rádiové a zvukové vlny mu poskytly šestý smysl, který umožňoval poznávat dříve nepoznané. Světlo světa spatřily počítače. A objevy nových materiálů byly stejně úžasné — v metalurgii, v oblasti umělých hmot, ve výrobních technikách pryže, lepidel, textilu a stovek dalších věcí. Krajina našich životů se úplně změnila. V každém oboru moderního průmyslu se odehrávala revoluce.“

„Druhá průmyslová revoluce,“ řekl Ben.

„Druhá, třetí, čtvrtá, pátá,“ opravil ho Chardin. „Možnosti se zdály být nekonečné. Moderním podnikům se otevřely netušené obzory. A s rozbřeskem nukleární vědy… Člověk měl zkrátka pocit, že dokáže všechno, když se na to zaměří. Vannevar Bush, Lawrence Marshall a Charles Smith z Raytheonu udělali průkopnickou práci ve všem možném, od mikrovln přes systémy navádění raket až po zařízení radarů. Řada objevů, která se v dalších desetiletích stala všudypřítomnou součástí lidských životů — xerografie, mikrovlnné technologie, počítaček polovodiče — už byla vymyšlena a odzkoušena v Bell Labs, General Electric, Westinghouse, RCA, IBM a dalších společnostech. Materiální svět se podroboval naší vůli. Proč by ne i politická sféra?“

„A jakou roli jste v tom všem sehrál vy?“ zeptal se Ben.

Chardin ustálil pohled kdesi v prostoru. Ze záhybů pláště vytáhl sprej a znovu si stříkl do očí. Pak si přitiskl kapesník k místu pod ústním otvorem, které se lesklo od slin. A začal hovořit, zprvu přerývaně.

Když začala válka, bylo mi osm. Chodil jsem do obyčejné provinční školy v Lyonu, Lycée Beaumont se jmenovala. Otec pracoval u města jako stavební inženýr, matka byla učitelka. Byl jsem jedináček. Něco jako zázračné dítě. Když mi bylo dvanáct, navštěvoval jsem přednášky aplikované matematiky na École Normale Supérieure de Lyon, což je pedagogická fakulta. Měl jsem matematický talent, ale univerzitní kariéra mi nic neříkala Chtěl jsem dělat něco jiného. Tajemná teorie mě moc nezajímala. Chtěl jsem nějak ovlivňovat skutečný svět, oblast každodenního života. Přidal jsem si pár let a zažádal jsem o místo v účtárně Trianonu. Ředitel firmy Émil Ménard měl už tehdy pověst proroka a vizionáře. Podařilo se mu sestavit společnost z nesourodých částí, mezi nimiž předtím nikdo neviděl žádnou souvislost. Uvědomil si, že spojením kdysi oddělených operací může vytvořit nekonečně větší průmyslovou sílu, než je prostý součet jednotlivých částí. Jako analytikovi kapitálu mi Trianon připomínal umělecké dílo — Sixtinská kaple podnikového řízení.

Během několika měsíců se o mých statistických schopnostech doslechl šéf oddělení, kde jsem pracoval, monsieur Arteaux. Byl to starší pán, který žil jen prací a byl naprosto oddaný Ménardově vizi. Někteří kolegové si mysleli, že jsem studený čumák, ale monsieur Arteaux ne. Bavili jsme se nadšeně jako dva sportovní fandové. Hodiny jsme dokázali probírat relativní výhody vnitřních kapitálových trhů nebo kolísavé míry rizikových prémií při prodeji akcií. Podobné záležitosti by většinu lidí nudily, ale šlo v nich o samotnou podstatu kapitálu — o racionalizaci investičních rozhodnutí a co nejlepší rozložení rizik. Arteaux, který už byl skoro v důchodovém věku, mi zařídil audienci u nejvyššího šéfa. Přeskočil jsem tak řadu řídicích stupňů v hierarchii firmy. Ménarda moje mládí pobavilo a položil mi pár blahosklonných otázek. Odpověděl jsem mu zcela vážně a taky trochu provokativně — upřímně řečeno, moje odpovědi hraničily až s neúctou. I Arteaux se zděsil. Ale Ménard vypadal zaujatě. Byla to neobvyklá reakce, která ovšem odpovídala jeho formátu. Později mi řekl, že jsem mu svou drzostí a zároveň přemýšlivostí připomněl vlastní mládí. Hodně si o sobě myslel, ale měl na to právo. Ani moje sebejistota nebyla úplně nepodložená. Pokora je hezká věc u duchovních. Ale rozum velí člověku nepodceňovat vlastní schopnosti. A já byl přece expert na oceňování. Proč bych tedy nedokázal posoudit sám sebe? Slabinou mého otce byla nesmělost, aspoň jsem si to myslel. Málo si vážil vlastních schopností, a tím dával signál ostatním, aby je také podceňovali. Takovou chybu jsem udělat nechtěl.

Za pár týdnů se ze mě stal Ménardův osobní asistent. Doprovázel jsem ho na každém kroku. Nikdo nevěděl, jestli jsem jeho písař, nebo poradce. Ve skutečnosti jsem hladce přecházel z jedné role do druhé. Velký šéf se mnou jednal spíš jako s adoptovaným synem než jako s placeným zaměstnancem. Byl jsem jeho jediný chráněnec a asistent, který se zdál hoden jeho příkladu. Předkládal jsem návrhy. Někdy byly odvážné a znamenaly zahodit léta plánování. Navrhl jsem například prodat oddělení průzkumu ropných ložisek, které jeho manažeři dlouho budovali. Navrhl jsem masivní investice do neověřených technologií. Ale když mě poslechl, skoro nikdy nelitoval. L’ombre de Ménard — Ménardův stín. Tak se mi začalo říkat začátkem padesátých let. Šéf bojoval s nemocí, měl rakovinu lymfatických uzlin, která ho nakonec zabila. On i Trianon se čím dál víc spoléhali na můj názor. Moje myšlenky byly odvážné, neslýchané a zdánlivě šílené — a brzy je všichni začali přebírat. Ménard moji práci pozorně sledoval a já zase jeho. Nestranně, a přitom přátelsky. Takové vlastnosti se u nás nevylučovaly.

Udělil mi spoustu výsad, ale přesto jsem už delší dobu cítil, že existuje třináctá komnata, do které mě nechce pustit. Jezdil si bez vysvětlení na služební cesty a převáděl peníze firmy způsobem, který jsem nechápal. On ale nepřipouštěl žádnou diskusi. Jednoho dne se rozhodl mě uvést do společnosti, o které jsem nic nevěděl. Do organizace, kterou znáte jako Sigmu.

Pořád jsem by Ménardův wunderkind, zázračné dítě firmy. Bylo mi něco málo přes dvacet a vůbec jsem nebyl připraven na to, co jsem uviděl na první schůzi na jednom venkovském zámečku ve Švýcarsku. Byl to nádherný starý dům, který stál na velkém odlehlém pozemku jednoho z šéfů. Dům měl dokonalé zabezpečení: včetně terénních úprav, stromů a keřů, které měly zajistit nepozorovaný příjezd i odjezd různých osob. Při své první návštěvě jsem proto neměl možnost vidět, jak ostatní přijeli. Žádné sledovací zařízení by nepřežilo intenzivní výboje vysokých i nízkých elektromagnetických impulsů, což byl na svou dobu zázrak techniky. Všechny kovové předměty se musely ukládat do speciálních nádob z osmia. Výboje by zastavily i obyčejné hodinky. Přišli jsme tam s Ménardem večer. Hned nás uvedli do pokojů. On dostal nádherné apartmá s výhledem na malé ledovcové jezírko a já pokoj vedle. Nebyl tak luxusní, ale nic v něm nechybělo. Ráno začaly schůze. Nevzpomínám si, o čem se přesně mluvilo. Rozhovory vycházely z dřívějších rozhovorů, o kterých jsem nic nevěděl — pro nováčka bylo těžké se v tom zorientovat. Ale znal jsem tváře mužů kolem stolu a byl to opravdu neskutečný zážitek. Něco takového by si mohl vybájit jen fantasta. Ménardovi se mohl stěží někdo rovnat. Měl bohatství, obří firmu a progresivní vize. Ale v té místnosti našel rovnocenné partnery. Byli tam šéfové dvou znepřátelených ocelářských gigantů. Ředitel největší americké továrny na výrobu elektroniky. Těžký průmysl. Petrochemie. Technologie. Tvůrci takzvaného amerického století. A jejich kolegové z Evropy. Nejslavnější tiskoví magnáti světa. Ředitelé velkých nadnárodních společností se širokým záběrem. Muži, kteří společně ovládali majetek převyšující hrubý domácí produkt většiny zemí světa dohromady.

Můj pohled na svět se toho dne zbortil jak domeček z karet. Navždycky. Děti se na hodinách dějepisu učí jména a tváře politických a vojenských vůdců. Tady je Winston Churchill, tady Dwight Eisenhower a tady zase Franco a De Gaulle, Atlee a Macmillan. Ti všichni stáli u kola dějin. Ale ve skutečnosti nebyli víc než mluvčí. Když to trochu přeženu, byli to sekretáři a zaměstnanci. Díky Sigmě. Muži, kteří měli v rukou opravdovou moc, seděli kolem toho dlouhého mahagonového stolu.

Byli to vodiči loutek.

Hodiny ubíhaly. Popíjeli jsme kávu a přikusovali pečivo. Začal jsem si uvědomovat, čeho jsem svědkem: schůze představenstva obří společnosti která ovládá všechny ostatní firmy.

Představenstva, které píše dějiny Západu!

Jejich chování a přehled na mě zapůsobily daleko víc než slova, která tam padla. Byli to profesionální manažeři, kteří neměli čas na zbytečné emoce a sentiment. Věřili ve zvyšování produktivity práce, v nastolení řádu a v rozumnou koncentraci kapitálu. Když to řeknu stručně, osud lidstva byl podle nich příliš důležitý na to, aby ho měl určovat dav. Poučily je o tom sociální otřesy dvou světových válek. Historii je třeba řídit. Rozhodovat musejí věcní profesionálové. Hrozba komunismu, který věštil nepokoje a přerozdělování bohatství, dodala projektu na aktuálnosti. Bylo třeba odvrátit reálné nebezpečí, ne nějaký utopický plán.

Účastníci se navzájem ujistili o potřebě vytvořit planetu, kde podnikání bude navždy v bezpečí před závistí a hrabivostí davu. Chceme snad odkázat svým dětem svět zmítaný komunismem a fašismem? Moderní kapitál nám ukázal cestu, ale jeho budoucnost je třeba chránit před bouřemi. To byla hlavní myšlenka. I když měla původ už v celosvětové předválečné krizi, destruktivní dopad války urychlil její realizaci.

Tenkrát jsem toho moc nenamluvil. Ne že by mi chyběla výřečnost, ale ohromením jsem skoro nebyl schopen slova. Byl jsem trpaslík mezi obry. Buran z venkova na večeři u dvora. Byl jsem úplně bez sebe. Snažil jsem se aspoň zachovat klidný výraz jako můj velký učitel. Tak vypadaly první hodiny ve společnosti Sigmy. Úplně mi to změnilo život. Denní obsah novin — tu stávka dělníků, támhle stranické shromáždění, jinde zase vražda… Už to pro mě nebyl jen záznam nahodilých událostí. Dal se za tím rozlišit jasný vzorec — složité a rafinované machinace složité a rafinované organizace.

Aby bylo jasno, zakladatelé Sigmy měli ohromné zisky. Jejich firmy prosperovaly, zatímco řada jiných krachovala. Ale šlo jim hlavně o jedno: Západ se musí sjednotit proti společnému nepříteli, jinak zeslábne a podlehne. A posílení jeho základů muselo probíhat diskrétně a opatrně. Příliš velký náraz mohl vyvolat odpor. Reformy se musely dávkovat po kapkách. Jedna část Sigmy se zaměřila na atentáty. Umlčovala rozumnější hlasy z levice. Další zakládala — to slovo je na místě — extremistické skupiny jako Baader-Meinhofová a Rudé brigády, které musely nutně odpuzovat všechny rozumné sympatizanty.

Západní svět, a nejen on, zareagoval na akce Sigmy žádoucím způsobem a předkládaným smyšlenkám uvěřil. V Itálii byla vytvořena síť dvaceti tisíc „občanských výborů“, které dodávaly peníze křesťanským demokratům. Dokonce i Marshallův plán pocházel z dílny Sigmy. Sigma velice často formulovala i samotný jazyk zákonů, předkládaných americkému Kongresu! Všechny programy na obnovu Evropy, organizace pro ekonomickou spolupráci a nakonec i NATO — to všechno byla práce Sigmy, která zůstala hezky v pozadí. Byli jsme jako stát ve státě. V každé učebnici najdete zkušební otázky na obnovu Evropy s fotografií generála Marshalla. Veškeré detaily jsme však vypracovali my už dávno předtím.

Nikoho nenapadlo, že Západ řídí tajná společnost. Bylo to něco nepředstavitelného. Kdyby to totiž byla pravda, víc než půlka planety by nebyla ničím víc než dceřinou společností jediné obří korporace.

Sigmy.

Starší velikáni časem zemřeli a nahradili je mladší chráněnci. Sigma žila dál a přizpůsobovala se vývoji. Nebyli jsme ideologové, ale pragmatici. Sigma chtěla přetvořit moderní svět. Chtěla otáčet kolem dějin.

A to se jí povedlo.

Trevor Griffiths mžoural do infračerveného teleskopu. Těžké závěsy na oknech byly pouhým okem neprůhledné ale v dalekohledu se jevily jako řídké a průsvitné. Lidské postavy vypadaly jako rozmazané zelené skvrny. Jak proplouvaly kolem sloupů a kusů nábytku, měnily tvar jako kapky rtuti. Sedící postava byla jeho hlavní cíl. Zbylí dva uskočí od oken a budou si myslet, že jsou v bezpečí. Jenže je zničí i přes cihlové zdi. Jedna kulka uvolní cestu. Druhá zlikviduje cíl. Zbývající náboje dokonají práci.

„Jestli říkáte pravdu…“ začal Ben.

„Lidé většinou lžou, aby si zachránili tvář. Jak sami vidíte, mně o to už nejde.“ Koutky Chardinovy ústní štěrbiny se mírně zvedly. Byl to úšklebek, nebo snad úsměv. „Varoval jsem vás, že to nemůžete pochopit. Ale možná si aspoň uděláte lepší obrázek. Spousta mocných mužů po celém světě má i dnes důvod držet pravdu pod pokličkou. Teď dokonce víc než dřív. Sigma totiž v posledních několika letech změnila kurz. Částečně to byl důsledek úspěchu. Komunismus přestal být hrozbou, takže se zdálo zbytečné lít dál miliardy do různých organizací a politických stran. Zvláště když existoval účinnější způsob, jak dosáhnout cílů Sigmy.“

„Cílů Sigmy,“ opakoval Ben.

„Což je zejména stabilita. Potlačování opozice a ‚mizení‘ problémových osob ohrožujících základy kapitalismu. Když Gorbačov začal dělat potíže, zařídili jsme jeho odstranění. Když si režimy v Pacifiku postavily hlavu, zařídili jsme prudký odliv zahraničního kapitálu, který uvrhl jejich ekonomiky do recese. Když čelní představitelé Mexika přestali ochotně spolupracovat, zařídili jsme změnu vlády.“

„To snad ne,“ vydechl Ben. V ústech mu vyschlo. „Víte, co říkáte?“

„Ale ovšem. Stačilo svolat zasedání, přijmout rozhodnutí a rychle ho realizovat. V tom jsme byli extratřída. Hráli jsme na vlády světa jako na varhany. Sigma se celkem snadno zmocnila spousty společností, jejichž akcie vlastnila prostřednictvím různých nastrčených firem. Ale nejvyšší šéfové dospěli k názoru, že v nové éře nestačí jen držet krok s vývojem a překonávat cyklické krize. Chtěli si navždy zakonzervovat vůdčí roli. Proto se v posledních letech dostal do popředí jeden zvláštní projekt Sigmy. Jeho úspěch by revolučním způsobem změnil způsob vlády nad světem. Už by nešlo o rozdělování peněz a dalších zdrojů. Záleželo by jen na tom, kdo bude tím ‚vyvoleným‘. A proti tomu jsem bojoval.“

„Odešel jste ze Sigmy,“ řekl Ben. „Dostal jste cejch zrádce. Ale stejně jste nevyzradil její tajemství.“

„Znovu říkám, že kdyby se zjistilo, kolik významných událostí poválečné éry bylo výsledkem manipulace, následovala by prudká reakce. Vypukly by pouliční nepokoje.“

„Proč to náhlé zvýšení aktivity? Sigma se přece rozvíjela desítky let!“ poznamenal Ben.

„Ano, ale tady jde o dny,“ odvětil Chardin.

„Víte to jistě?“

„Pochybujete, že by ubožák jako já mohl vědět, co se děje? Člověk se naučí rozpoznat podstatu věcí. Pokud chce přežít. Ostatně, co jiného má invalida na práci? Roky u Sigmy mě naučily rozlišit i v obyčejném hluku důležité signály.“ Ukázal si na stranu hlavy. I přes kapuci Ben poznal, že muž nemá žádné ucho. Na jeho místě byl jen hrbolek kůže, do nějž ústil sluchový kanál.

„A to vysvětluje tu náhlou sérii vražd?“

„Jak říkám, Sigma prochází závěrečnou transformací. Dalo by se to nazvat výměnou vedení.“

„Proti které jste se postavil.“

„Většina ostatních se s tím už dávno smířila. Sigma si vždycky vyhrazovala právo ‚postihnout‘ členy, kteří neprokazovali absolutní loajalitu. Ve své pýše jsem si neuvědomil, že mě vysoké postavení nijak nechrání. Právě naopak. Ale likvidace odpůrců začala naostro až v několika posledních týdnech. Domnělí nepřátelé nového vedení — včetně těch, kteří pro nás pracovali — byli označeni za zrádce. Říkali nám angeli rebelii: vzpurní andělé. Když si uvědomíte, že původní angeli rebelii se vzbouřili proti samotnému Všemohoucímu, tak pochopíte, co si o sobě myslí současní vládcové Sigmy a jak prahnou po moci. Nebo spíš vládce, protože řízení společnosti převzal jeden… Darmo mluvit. Sigmě nakonec vypršel čas, abych tak řekl.“

„Jak to myslíte?“ Benovi vířily hlavou spousty otázek.

„Tady jde o dny,“ opakoval Chardin. „Jestli vůbec. Jste hlupáci, že za mnou chodíte. Jako by vám pravda mohla ještě pomoct. Přišli jste za mnou, když už je pozdě! Je po všem.“

„O čem to mluvíte?“

„Proto jsem si nejdřív myslel, že vás poslali oni. Dobře vědí, že právě před konečným uchvácením moci jsou nejzranitelnější. Jak říkám, nastal závěrečný úklid. Likvidace všech důkazů, které by na ně mohly ukazovat.“

„Znovu se vás ptám, proč zrovna teď?“

Chardin vytáhl rozprašovač a znovu si zvlhčil své kalné šedé oči. Vtom se ozvala ohlušující rána. Chardin se převrátil i s židlí na podlahu. Ben s Annou vyskočili. S hrůzou spatřili pěticentimetrovou okrouhlou díru, která se náhle objevila v protější zdi, jako by se tam někdo proboural sbíječkou.

„Honem!“ zavřeštěla Anna.

Odkud ten projektil přilétl? Musel být větší než obyčejný náboj. Anna se vrhla na jednu stranu pokoje, Ben na druhou. Pak se otočil a podíval se na roztažené tělo proslulého finančníka. Ještě jednou se přinutil k pohledu na strašlivé prohlubně a záhyby ve spečené kůži. Všiml si, že Chardin obrátil oči v sloup, takže mu byla vidět pouze bělma.

Ze sežehlé části jeho kapuce se vznesl obláček dýmu. Benovi došlo, že obří kulka prolétla Chardinovi hlavou. Muž bez tváře, jemuž touha po životě umožnila vydržet roky nepopsatelných bolestí, byl mrtev.

Co se vlastně stalo? Ben věděl jen to, že jestli se okamžitě neschovají, zemřou také. Ale kam, když ani nevěděli, odkud výstřel vyšel? Ben viděl, jak se Anna rozběhla ke vzdálenějšímu konci pokoje a pak hbitě padla na podlahu. Udělal totéž. A pak třeskla druhá rána. Další kulka udělala díru do silné vnější zdi a prolétla omítkou dovnitř. Uprostřed cihel Ben spatřil kroužek denního světla. Výstřely přicházely zvenčí!

Ať ostřelovač pálil z jakékoli zbraně, jedno bylo jisté. Kulky pronikly cihlovou stěnou, jako by to byl korálkový závěs. Poslední střela skončila nebezpečně blízko Anny.

Nikde v bytě nebyli v bezpečí.

„Ježíšikriste!“ vykřikla Anna. „Musíme odsud vypadnout!“

Ben se otočil a vyhlédl z okna. V odlesku světla spatřil v okně naproti mužskou tvář.

Ta hladká pleť bez vrásek a vystouplé lícní kosti.

Zabiják z Lenzovy vily. Zabiják z hostince ve Švýcarsku…

Zabiják, který zavraždil Petera.

V Benovi vzkypěl vztek a hlasitě zařval — na znamení varování, šoku i hněvu. Současně s Annou se rozběhl k východu. Ozvala se další ohlušující rána a ve vnější zdi se objevila další díra. Utíkali ke schodišti. Takové střely se nezavrtají do masa, ani nesežehnou kůži. Prolétnou lidským tělem jako kopí pavučinou. Nepochybně to byly projektily, jaké se používají proti tankům. Jinak by nenapáchaly na staré budově tolik škody.

Ben se hnal za Annou po temných schodech. Salva explozí pokračovala. Slyšeli, jak se za jejich zády drolí omítka i cihly. Nakonec doklopýtali do malé vstupní haly. „Tudy!“ zašeptala Anna a rozběhla se k východu, který nevedl na rue des Vignoles, ale do postranní uličky, takže je střelec nemohl tak snadno zaměřit. Když vyběhli z budovy, horečně se rozhlíželi.

Všude kolem tváře. Na rohu rue des Orteaux stála blondýna v džínách a umělém kožíšku. Na první pohled vypadala jako šlapka nebo narkomanka, ale Benovi se na ní něco nezdálo. Její tvář už také někdy viděl. Ale kde?

Náhle si vzpomněl na Bahnhofstrasse. Blondýna v drahých šatech s nákupními taškami z luxusního butiku. Koketní výměna pohledů.

Byla to tatáž žena. Že by hlídka Sigmy? Na druhé straně ulice postával výrostek v potrhaném tričku a džínách. I on mu připadal povědomý, ačkoli Ben ho nedokázal zařadit. No nazdar! Taky k nim patří?

Na protějším konci ulice stál muž s růžovými ošlehanými tvářemi a hustým obočím.

Další známý obličej.

Tři strategicky rozmístění zabijáci Společnosti? Profesionálové odhodlaní zabránit jim v útěku?

„Jsme v obklíčení,“ řekl Anně. „Na obou koncích ulice mají svoje lidi.“ Ztuhli na místě. Nevěděli, kam se vrtnout.

Anna očima pročesávala ulici a pak odpověděla: „Poslyšte, Bene. Říkal jste, že Chardin si tuhle čtvrť vybral z dobrého důvodu. Nevíme, jaké měl krizové plány a jaké únikové cesty si předem zmapoval, ale nějaké mít musel. Při své inteligenci jich měl určitě v záloze dost.“

„Říkáte v záloze?“

„Pojďte za mnou.“

Rozběhla se přímo k budově, v jejím sedmém patře si zabiják zřídil střelnici. Ben pochopil, kam míří. „To je šílenství!“ zaprotestoval, ale přesto se vydal za ní.

„Ne,“ odvětila Anna. „Úpatí domu je jediné místo, kam nedostřelí.“ Ulička byla temná a zapáchající. Pobíhající krysy svědčily o množství odpadků, jež se zde hromadily. Východ na rue des Halles blokovala zamčená kovová vrata.

„Chcete to přelézt?“ Ben se pochybovačně díval na vrchol vrat, nějž ve čtyřmetrové výšce výhrůžně trčely tyče špičaté jako kopí.

„Vy můžete,“ odsekla Anna a vytáhla z pouzdra glock. Tři dobře mířené rány a řetěz omotaný kolem vrat se rozlétl. „Ten chlap střílí z pušky ráže .50. V Pouštní bouři jich byly spousty. Bylo to žádané zboží, protože se správnou municí dokázaly udělat díru do iráckého tanku. S takovou hračkou vám město připadá jako z kartonu.“

„Dost keců. Co uděláme?“ zeptal se Ben.

„Nenecháme se odprásknout,“ odvětila Anna suše a rozběhla se. Ben jí vyrazil v patách.

O minutu později se ocitli na rue de Bagnolet před restaurací La Fléche d’Or. Ben náhle zamířil k okraji chodníku. „Za mnou.“

Jakýsi tlouštík právě slézal z mopedu značky Vespa, které tolik šly na nervy francouzským řidičům.

„Monsieur,“ vyhrkl Ben. „J’ai besoin de votre véb. Pardonnez-moi, sil vous plait.“

Muž s postavou medvěda jen nevěřícně zíral.

Ben na něj namířil pistoli a popadl klíčky. Majitel couvl a shrbil se. Ben hbitě skočil na malý moped a nahodil motor. „Nasedněte,“ houkl na Annu.

„Vy jste cvok,“ zaprotestovala. „Až se dostaneme na Périphérique, může nás kdokoliv dostat z auta. Tenhle krám jezdí maximálně sedmdesát za hodinu. Budeme na ráně!“

„Ale my po Périphérique nepojedeme. Ani žádnou jinou silnicí. Naskočte!“

Překvapená Anna poslechla a posadila se za něj.

Ben objel La Fléche d’Or a pak poskakoval po betonovém náspu, který vedl ke starým kolejím. Anna si uvědomila, že restaurace stojí přímo nad železniční tratí. Ben vjel mezi zrezivělé koleje. Projeli tunelem a pak se znovu dostali na otevřené prostranství. Vespa za sebou zvedala mračna prachu. Zub času naštěstí zatlačil pražce do země, takže cesta byla o něco hladší a plynulejší.

„A co když potkáme vlak?“ křikla Anna. Pevně se k němu tiskla, aby ji nerovný terén nevyhodil ze sedla.

„Po těch kolejích neprojel vlak už přes půl století.“

„Já se nestačím divit.“

„To je tak, když člověk profláká mládí,“ houkl Ben za sebe. „Jako kluk jsem se tady jednou potloukal. Jsme na staré železniční trati známé jako Petite Ceinture, malý okruh. Vede kolem celého města. La Flěche d’Or je vlastně staré nádraží z devatenáctého století. Podobných stanic bylo v okruhu kolem Paříže asi dvacet — Neuilly, Porte Maillot, Clichy, Villette, Charonne a tak dál. Automobilová doprava je zničila, ale po okruhu se nikomu nestýská. Teď leží ladem. Trochu jsem ještě přemýšlel, proč se Chardin rozhodl zrovna pro tuhle čtvrť, a pak jsem si vzpomněl na bývalou železnici. Minulost může být někdy užitečná.“

Projeli dalším prostorným tunelem a pak zase ven.

„Kde teď jsme?“ zeptala se Anna.

„Těžko odhadnout, protože odsud nejsou vidět orientační body,“ vysvětlil jí Ben. „Ale nejspíš ve Ford d’Obervillier. Možná v Simplonu. Zkrátka dost daleko. Centrální Paříž není moc velká. Celá měří asi šedesát čtverečných kilometrů. Jestli se dostaneme do metra a zařadíme se mezi dvě stě tisíc Pařížanů, můžeme vyrazit na další schůzku.“

The Flann O’Brien — název baru zářil neonem a byl namalovaný ozdobným písmem na okně — se nacházel v prvním obvodu na rue Bailleul poblíž stanice Louvre-Rivoli. Byl to temný lokál čpící pivem s otlučeným dřevěným nábytkem a tmavou dřevěnou podlahou, léty nasáklou rozlitým guinnessem.

„Máme s ním schůzku v irské hospodě?“ zeptala se Anna. Reflexivně otáčela hlavou a pozorovala okolí. Byla připravená zareagovat na sebemenší známku hrozícího nebezpečí.

„No jo, Oscar má smysl pro humor.“

„Jak můžete vědět, že se mu dá věřit?“

Ben náhle zvážněl. „Nic není stoprocentní, to jsme si snad jasně řekli. Musíme vycházet ze zkušeností, a Oscar vždycky jednal na rovinu. Nebezpečí Sigmy spočívá v tom, že se může spolehnout na absolutní poslušnost svých věrných. Oscar není fanatik, na to má moc rád peníze. Šeky od nás mu v bance vždycky proplatili. Myslím, že to je pro něj hlavní argument.“

„Z nouze ctnost.“

Ben pokrčil rameny. „Musím se řídit citem. Pro Oscara jsem měl vždycky slabost. A řekl bych, že on mě má taky docela rád.“

Rámus v hospodě Flann O’Brien byl dokonce i v tuto hodinu téměř ohlušující. Chvíli jim trvalo, než se v šeru rozkoukali.

Oscar seděl na čalouněné lavičce zastrčené v zadní části lokálu. Byl to drobný šedovlasý mužík, který se skoro ztrácel za obřím korbelem hustého černého piva. Vedle nápoje ležely úhledně přeložené noviny s křížovkou, napůl vyluštěnou. Tvářil se pobaveně. Ještě scházelo, aby na ně spiklenecky zamrkal. Anna si po chvíli uvědomila, že je to jeho obvyklý výraz. Mávl rukou na pozdrav.

„Čekám tady čtyřicet minut,“ řekl, energicky chňapl po Benově pravici a silně ji stiskl. „Čtyřicet zúčtovatelných minut.“ Zdálo se, že to slovo vyslovuje s rozkoší.

„Trochu jsme se zdrželi na minulé schůzce,“ vysvětlil Ben stručně.

„To si dovedu představit.“ Oscar kývl na Annu. „Madame. Posaďte se, prosím.“

Ben s Annou vklouzli na lavičku po obou stranách drobného Francouze.

„Madame,“ zopakoval a upřeně se na ni zadíval. „Jste ještě krásnější než na fotce.“

„Prosím?“ vyhrkla Anna zmateně.

„Mí kolegové z la Sureté nedávno dostali sérii vašich fotografií. V digitální podobě. Pár jsem jich sehnal. Hodily se.“

„Potřeboval je k práci,“ vysvětlil Ben.

„To víte, kamarádi,“ řekl Oscar. „Jsou to machři, ale stojí fůru peněz.“ Poklepal Bena po předloktí.

„Co bych od tebe mohl čekat.“

„Zato tobě to, Bene, na fotkách moc nesluší. Paparazzi neumějí člověka vyfotit z normálního úhlu, co říkáš?“

Benovi ztuhl úsměv na rtech. „Co to plácáš?“

„Víš, že umím luštit křížovky v Herald Tribune? Taky jsem na sebe patřičně pyšný. Snad uznáš, že každý Francouz by to nezvládl. Tuhle jsem málem vyluštil celou. Ale potřeboval bych něco poradit. Nevíš, jak se řekne mezinárodně hledaný zločinec na patnáct písmen?“

Otočil noviny.

„Už to asi mám — ‚Benjamin Hartman‘.“

Ben se podíval na titulní stranu Tribune a náhle měl pocit, jako by skočil po hlavě do ledové vody. Palcový titulek hlásal: HLEDÁ SE VRAH. Vedle byla jeho nepříliš kvalitní fotografie, zřejmě pořízená kamerou průmyslové televize. Tvář měl ve stínu a snímek byl dost zrnitý, ale nepochybně to byl on.

„Kdo mohl vědět, že je můj kámoš taková hvězda?“ prohodil Oscar a znovu otočil noviny fotografií dolů. Hlasitě se zasmál. Ben ho se zpožděním napodobil. Uvědomil si, že je to jediný způsob, jak v hospodě plné rozjařených hostů uniknout zbytečné pozornosti.

Od vedlejšího stolu uslyšel Francouze, který se snažil zpívat irskou lidovou „Danny Boy“, ale moc mu to nešlo. Nedržel tón a komolil slova.

Oóó, můj Danny, polnice už trúúbí, že máš jíít.

„To je průšvih,“ uznal Ben naléhavým hlasem, který kontrastoval se širokým úsměvem na jeho tváři. Očima pošilhával po novinách. „To je průšvih jako Eiffelovka.“

„Ty bys mě rozbrečel,“ prohodil Oscar a plácl Bena do zad, jako by právě řekl nějaký dobrý vtip. „Kdo říká, že špatná reklama nezabírá, nikdy ji nezažil na vlastní kůži.“ Pak sáhl pod polštář čalouněné lavičky a vytáhl jakýsi balíček. „Vezmi si tohle.“

Byla to bílá igelitová taška z nějaké prodejny suvenýrů. Křiklavý nápis hlásal: Jarní Paříž je moje láska. Místo slova „láska“ bylo srdíčko. Taška měla pevná umělohmotná držadla, která se zacvaknou, když je člověk přitlačí k sobě.

„To je pro nás?“ zeptala se Anna nedůvěřivě.

„Žádný turista by bez toho neměl vycházet do ulic,“ řekl Oscar. V očích mu hrály pobavené plamínky, zároveň z něj však čišela vážnost.

A já tě čekáám dáál, ať je slunce nebo stín,

Óóó, můj Danny, já tě tak milujúú.

K opilému Francouzovi u vedlejšího stolu se přidali i jeho tři kumpáni, každý v jiné tónině.

Ben se ještě hlouběji zabořil do sedadla. Náhle na něj padla celá tíha situace.

Oscar ho praštil do ruky. Jeho gesto vypadalo žertovně, ale bolelo. „Nekrč se,“ zašeptal. „Netvař se jako zloděj, neuhýbej očima a nesnaž se vypadat nenápadně. To je jako když si filmová hvězda nasadí sluneční brýle při nákupu u Freda Segala, tu comprends?“

„Oui,“ hlesl Ben.

„Jak to vy Američani tak krásně říkáte? Už to mám: Koukejte odsud, kurva, mazat.“

Když si opatřili pár věcí u stánků v jedné postranní uličce, vrátili se do metra, kde běžnému pozorovateli museli připadat jako jeden z mnoha párů dychtivých turistů.

„Musíme si promyslet, co budeme sakra dělat dál,“ řekl Ben.

„Dál? Řekla bych, že nemáme na vybranou,“ podotkla Anna.

„Strasser je jediný žijící spojovací článek, o kterém víme. Patřil k zakladatelům Sigmy. Musíme se k němu nějak dostat.“

„Kdo říká, že ještě žije?“

„Musíme tomu věřit.“

„Uvědomujete si, že budou sledovat každé letiště, každou halu, každý vchod?“

„To mě taky napadlo,“ odvětila Anna. „Začínáte uvažovat jako profesionál. Opravdu se rychle učíte.“

„Hodili mě do vody, tak musím plavat.“

Během dlouhé cesty metrem do jednoho z banlieues, ušlápnutých oblastí obepínajících vlastní Paříž, si tiše povídali jako dvě hrdličky — nebo spíš spiklenci.

Vystoupili na stanici v La Courneuve, což je stará dělnická čtvrť. Ujeli jen několik kilometrů, ale jako by se ocitli v jiném světě. Ve světě plném jednopatrových domů a skromných krámků, kde se prodávaly věci, jejichž hlavní kvalita spočívala ve funkčnosti, nikoli ve vzhledu. V oknech bister i obchodů se smíšeným zbožím zaujímaly čelní místo plakáty Rudé hvězdy, místního druholigového fotbalového týmu. La Courneuve leží severně od Paříže nedaleko od letiště Charlese de Gaullea, tam však namířeno neměli.

Ben ukázal na jasně červené audi na druhé straně ulice. „Co támhleto?“

Anna pokrčila rameny. „Snad najdeme něco nenápadnějšího.“ O pár minut později se zastavili u modrého renaulta. Vůz byl pokrytý tenkou vrstvou špíny a na podlaze uvnitř se válely žluté papíry od hamburgrů spolu s několika kartonovými pohárky na kávu.

„Vsadím se, že ho tady majitel odstavil na noc,“ prohodil Ben. Anna vytáhla planžetu, sklonila se nad zámek a minutu nato odemkla dveře. Rozebrat kryt zapalování na sloupku řízení trvalo o trochu déle, ale motor brzy naskočil a Ben s Annou vyrazili nejvyšší povolenou rychlostí po ulici.

Po deseti minutách dojeli na dálnici A1 vedoucí k letišti Lille-Lesquin v Nord-Pas de Calais. Věděli, že cesta potrvá hodiny a nebude bez rizika, ale s tím počítali. Krádeže aut byly v La Courneuve na denním pořádku a dalo se čekat, že policie provede zběžný výslech mezi místními, kteří se podobnou činností zabývají. Téměř jistě nebude událost hlásit Police Nationale, která hlídkuje na hlavních dopravních tepnách.

Půl hodiny jeli mlčky, ponořeni do vlastních myšlenek.

Nakonec Anna řekla: „Celá ta věc, co o ní mluvil Chardin — prostě se mi tomu nechce věřit. Někdo najednou tvrdí, že všechno, co člověk ví o moderní historii, vůbec neplatí. To si nedovedu představit.“ Nepřestávala upírat pohled na silnici před sebou. Z jejího hlasu čišelo naprosté vyčerpání, které na sobě cítil i Ben.

„No já nevím. Už od těch událostí na Bahnhofplatzu ničemu nerozumím.“ Ben se snažil zahnat strašlivou únavu. Adrenalinem vyhnané emoce jejich úspěšného útěku už dávno ustoupily silnějším pocitům strachu a čiré hrůzy.

„Kromě toho, před pár dny jsem ještě vyšetřovala vraždy a nedělala jsem rozbory základů moderního věku. Věřil byste tomu?“

Ben přímo neodpověděl. Jak také? „Vraždy,“ sykl. Zmocnil se ho jakýsi neklid. „Říkala jste, že to začalo Mailhotern v Novém Skotsku a pak přišel na řadu ten chlap, co pracoval pro Charlese Highsmithe, jednoho ze zakladatelů Sigmy. A pak Marcel Prosperi, který sám patřil mezi šéfy. Rossignol byl stejný případ.“

„Rovinu určují tři body,“ řekla Anna. „To je středoškolská geometrie.“

Benovi něco blesklo hlavou. „Když jste za Rossignolem letěla, byl ještě naživu. Ale když jste k němu dorazila, měl to už za sebou. Je to tak?“

„Ano, ale…“

„Jak se jmenuje ten chlap, co vám dal ten úkol?“

Zaváhala. „Alan Bartlett.“

„A když jste našla Rossignola v Curychu, nahlásila jste mu to, ne?“

„Okamžitě,“ přitakala Anna.

Benovi vyschlo v ústech. „No jasně, jak jinak. Proto vás na ten případ taky nasadil.“

„O čem to mluvíte?“ Vytáhla krk a probodla ho pohledem.

„Copak to nechápete? Pálila jste si za něj prsty. Využíval vás.“

„Jak?“

Ben si v duchu promítl sled událostí. „Uvažujte, sakra! Takhle se přece připravuje policejní pes. Alan Bartlett vám dal nejdřív čuchnout. Věděl, jak postupujete při práci. Věděl, co budete chtít…“

„Věděl, že ho požádám o ten seznam,“ řekla Anna prázdným hlasem. „Je to možné? Ta jeho neochota… Hrál na mě divadlo? Věděl, že mě tím utvrdí v rozhodnutí? Totéž s tím zatraceným autem v Halifaxu: možná věděl, že mě takový šok ještě víc vyburcuje.“

„Takže jste dostala seznam jmen spojených se Sigmou. Ale nebyl úplný. Byli to jen ti, kdo se ukrývají. Ti, které Sigma nemohla najít, aniž by je vylekala. Nikdo spojený se Sigmou se k těm lidem nemůže dostat. Jinak by už byli po smrti.“

„Protože…“ začala Anna pomalu. „Protože všechny oběti byly angeli rebelli. Odpadlíci, rebelové. Lidé, kterým se už nedá věřit.“

„A Chardin nám řekl, že Sigma se blíží do citlivé přechodné fáze, kdy je nejvíc zranitelná. Potřebovala ty lidi odstranit. A vy jste mohla najít někoho, jako byl Rossignol, protože jste taková, jaká jste. Opravdu jste se mu snažila zachránit život. A vaše dobré úmysly se daly do posledního detailu ověřit. Ale nevědomky jste se stala obětí manipulace.“

„Tak proto mi Bartlett svěřil ten úkol,“ vyhrkla Anna. Její hlas byl čím dál zvučnější. Začínalo jí svítat. „Abych vypátrala zbývající angeli rebelli.“ Udeřila rukou do palubní desky.

„A Bartlett zařídil jejich odstranění. On totiž pracuje pro Sigmu.“ Věděl, že jí tím působí bolest, a nenáviděl se za to. Najednou však viděl všechno v naprosto jasných konturách.

„A já potažmo taky. Zatracená práce! Já taky.“

„Nevědomě,“ zdůraznil Ben. „Jen jako šachová figurka. A když jste přestala být ovladatelná, snažil se vás zbavit případu. Rossignola našli, vás už nepotřebovali.“

„Kristepane!“ vyjekla Anna.

„Samozřejmě to je jen teorie,“ podotkl Ben, i když si byl jistý, že má pravdu.

„Ano, teorie. Ale má až moc velkou logiku.“

Ben neodpověděl. Vyžadovat logiku mu v současné situaci připadalo jako nemístný luxus. Hlavou mu duněla Chardinova slova. Jejich význam byl stejně odporný jako tvář muže, který je vyřkl. Byl to stát ve státě… Práce Sigmy, která zůstala hezky v pozadí… Veškeré detaily jsme vypracovali my už dávno předtím… Nikoho nenapadlo, že Západ řídí tajná společnost. Bylo to něco nepředstavitelného. Kdyby to totiž byla pravda, víc než půlka planety by nebyla ničím víc než dceřinou společností jediné obří korporace. Sigmy.

Dalších deset minut mlčeli. Ben pak monotónním hlasem řekl: „Musíme dát dohromady plán.“

Anna si znovu pročetla článek v Herald Tribune. „Podezřelý při svých cestách pravděpodobně používal jmen Robert Simon a John Freedman. Takže o nich vědí.“

Ale jak to? Ben si vzpomněl, že mu Liesl vysvětlovala, jak si Peter zařídil kreditní karty přes jejího bratrance, který je naprosto spolehlivý. „Deschner,“ vysoukal ze sebe. „Museli se k němu nějak dostat.“ Po chvíli dodal: „Nechápu, proč nezveřejnili moje pravé jméno. Dali do novin pseudonymy, ale jméno Benjamin Hartman ne.“

„To je naopak geniální. Podívejte, oni věděli, že necestujete pod svým jménem. Kdyby zmínili vaši pravou totožnost, zbytečně by zkalili vodu. Vaše učitelka angličtiny z Deerfieldu by určitě prohlásila, že ten Benny, kterého znala, by tak hroznou věc v životě neudělal. Švýcaři navíc mají analýzu stop střelného prachu, která dokazuje, že jste z obliga. Ale je založená pod jménem Benjamin Hartman. Když děláte zátah, je nejlepší držet se jednoduchosti.“

Poblíž města Croisilles zahlédli poutač motelu a zajeli k moderní nízké betonové budově, postavené ve slohu, jemuž by slušel název Mezinárodní hrůza.

„Jen na jednu noc,“ řekl Ben a odpočítal několik set franků.

„Pas?“ požádal recepční s kamennou tváří.

„Máme je v taškách,“ odvětil Ben omluvně. „Přinesu vám je potom.“

„Takže na jednu noc?“

„Možná ani to ne,“ odvětil Ben a vrhl na Annu teatrálně chlípný pohled. „Ve Francii jsme na líbánkách.“

Anna vykročila a položila Benovi hlavu na rameno. „Je tady tak krásně,“ řekla úředníkovi. „A všechno je tak moderní. Člověk se nestačí divit.“

„Takže na líbánkách,“ opakoval úředník a poprvé se usmál.

„Jestli vám to nevadí, spěcháme,“ pobídl ho Ben. „Hodiny jsme seděli v autě. Potřebujeme si trochu odpočinout.“ Mrkl na něj.

Recepční mu podal klíč s těžkým gumovým přívěskem. „Je to až na konci chodby. Pokoj 125. Když budete něco potřebovat, stačí zavolat.“

Pokoj byl skromně zařízený. Na podlaze ležel nijaký zelený koberec a slabý zápach plísně nezakryl ani osvěžovač vzduchu s výraznou třešňovou vůní. Když se za nimi zavřely dveře, vysypali na postel igelitovou tašku od Oscara i další nákupy. Anna vzala do ruky pas Evropské unie. Fotografie byla její, třebaže digitálně upravená. Anna si několikrát nahlas přeříkala své nové jméno. Snažila se nacvičit nezvyklé zvuky.

„Pořád nechápu, jak nám tohle může projít,“ nadhodil Ben.

„Jak říkal ten váš Oscar, celníci si vás zařadí dřív, než byste řekl švec. Pokud člověk nepatří do třídy podezřelých může jít.“ Anna vytáhla rtěnku, podívala se do zrcadla a začala si pečlivě přejíždět rty. Několikrát si rtěnku otřela, než si byla úplně jistá, že dosáhla správného účinku.

Ben byl v té době už v koupelně. Na vlasech měl lepkavou pěnivou barvu, která čpěla po dehtu. Podle návodu se mělo dvacet minut počkat a teprve pak vlasy opláchnout. Nechybělo varování před barvením obočí, kde hrozilo oslepnutí. Ben se rozhodl zariskovat. Tamponem vaty nanesl hustou tekutinu na obočí a přitiskl si na oči papírový kapesník, aby mu do nich barva nestekla.

Dvacet minut mu připadalo jako dvě hodiny. Nakonec vstoupil do sprchy a pustil na sebe proud vody. Oči otevřel, až když si byl jistý, že voda spláchla veškerý kysličník do kanálu.

Vyšel ze sprchy a podíval se na sebe do zrcadla. Byl z něj blondýn jak z magazínu.

„Zdravím Davida Painea,“ prohodila Anna.

Zavrtěla hlavou. „Ty vlasy se musí zkrátit.“ Vzala elektrický strojek, který byl až na gumovou rukojeť celý chromovaný. „K tomu slouží tahle hračka.“

Za dalších deset minut nebylo po jeho kadeřích ani památky a Ben si mohl obléknout vzorně nažehlenou pracovní uniformu americké armády, kterou mu věnoval Oscar Peyaud. Se světlými vlasy na ježka vypadal jako důstojník. Tomu odpovídaly i odznaky, nášivky a prýmky zahraniční služby na zeleném saku. Ben věděl, že důstojníci americké armády nosí při leteckých cestách jmenovky. Nebylo to právě nenápadné, správná míra nápadnosti však naopak mohla odvést pozornost zvědavců, a tím mu zachránit život.

„Je načase vyrazit,“ řekla Anna. „Čím dřív vypadneme z Francie, tím líp. Čas hraje pro ně, ne pro nás.“

Sbalili věci a prošli chodbou na parkoviště.

Anninu tašku s oblečením hodili na zadní sedadlo modrého renaulta spolu s bílou igelitkou od Oscara. Byla v ní lahvička od barvy na vlasy a pár dalších odpadků, které po sobě nechtěli nechat. Mohl je prozradit sebemenší detail.

„Teď už musíme vsadit všechno na jednu kartu,“ podotkla Anna, když znovu zamířili k dálnici na sever. „Strasser byl zakladatel. Musíme ho najít.“

„Pokud ještě žije.“

„Byl v Sonnenfeldově spisu náznak opaku?“

„Dneska ráno jsem si ho znovu pročítal. Upřímně řečeno ne. Ale Sonnenfeld si myslí, že už může být dávno po smrti.“

„Nebo taky ne.“

„Možná. Vy jste nenapravitelná optimistka. Ale kde berete jistotu, že nás v Buenos Aires nezavřou?“

„Sakra, sám jste přece říkal, že tam už desítky let v klidu přežívají známí náckové. Místní policie pro nás bude ten nejmenší problém.“

„A co Interpol?“

„Na to jsem taky myslela. Možná by nám mohli pomoct najít Strassera.“

„Zbláznila jste se? Chcete šlápnout do vosího hnízda? Budou mít vaše jméno na seznamu hledaných osob.“

„Vy zřejmě nevíte, jak pracuje tamní kancelář Interpolu. Totožnost nikdo neověřuje. Jste ten, za koho se prohlašujete. Přiznávám, že to není bůhvíjak promyšlená operace. Máte snad lepší nápad?“

„Sonnenfeld říkal, že vdova po Gerhardu Lenzovi by mohla být ještě naživu,“ přemítal Ben. „Ta by to snad mohla vědět, ne?“

„Možné je všechno.“

„To si zapamatuju,“ prohodil Ben. „Vážně si myslíte, že se můžeme dostat z Francie nepozorovaně?“

„Z toho letiště se do zámoří určitě nelítá. Ale můžeme se dostat do jednoho z hlavních měst Evropy. Nejlepší bude cestovat zvlášť. Je dost pravděpodobné, že hledají muže a ženu.“

„Jasně,“ souhlasil Ben. „Já poletím přes Madrid. Vy přes Amsterdam.“

Opět mezi nimi nastalo ticho, tentokrát však méně napjaté, snad až přátelské. Ben se co chvíli přistihl, že po Anně pokukuje. I po všech prožitých hrůzách vypadala nádherně. Jednu chvíli se jejich pohledy setkaly. Anna odlehčila trapnou chvilku pobaveným úsměvem.

„Omlouvám se, ale pořád si nemůžu zvyknout na váš nový vzhled árijce,“ uculila se.

O něco později vylovila z kabelky mobilní telefon a naťukala číslo. Hlas Davida Denneena zněl jako z plechového amplionu. Nezaměnitelný znak šifrovaného hovoru. „Anno!“ vyhrkl. „Děje se něco?“

„Davide, poslouchej. Musíš mi pomoct — jsi jediný, komu můžu věřit.“

„Poslouchám.“

„Davide, potřebuju sehnat co nejvíc informací o Josefu Strasserovi. Byl něco jako Mengeleho starší a chytřejší bratr.“

„Udělám, co půjde,“ odvětil zaskočený Denneen opatrně. „V pohodě. Ale kam ti to poslat?“

„B. A.“

Denneen pochopil zkratku Buenos Aires. „Ale přes velvyslanectví ty materiály asi poslat nemůžu, viď?“

„Co kdybys je poslal na pobočku American Express?“ Anna mu řekla jméno, které měl použít.

„To bude lepší. Tam dole se člověk musí mít na pozoru.“

„Taky jsem to slyšela. Je to vážně tak zlé?“

„Je to velká země a bydlí tam fajn lidi. Ale pořád tam straší minulost. Prosím tě, dávej na sebe pozor. Hned se na to vrhnu.“ Těmito slovy Denneen ukončil hovor.

Služebna pohraniční stráže na aéroport Lille-Lesquin byla šedivá místnost bez oken s nízkými izolovanými stropy a bílým promítacím plátnem které stálo u jedné ze zdí. Pod černobílou cedulí s nápisem DÉFENSE DE FUMER visely barevné fotografie mezinárodně hledaných zločinců. Na sklápěcích židlích z kovových trubek a béžové umělé hmoty sedělo devět členů cizinecké policie. Jejich nadřízený Bruno Pagnol, šéf ostrahy letiště, jim sděloval horké odpolední novinky. Jedním z přítomných byl Marc Sully. Snažil se nedávat najevo znuděnost. Neměl svou práci rád, ale nechtěl o ni přijít.

Pagnol jim připomněli že za poslední týden zadrželi sedm mladých Turkyň, které přijely z Berlína s tajným nákladem v břiše. Byly to pašeračky drog a spolykaly kondomy plné heroinu. Dopadli je částečně díky štěstí, ale velkou zásluhu na tom měl i Jean-Daniel Reux (Roux nevzrušeně přikývl, když jej šéf přede všemi jmenoval; byl potěšený, ale nechtěl to dávat na odiv), díky jehož ostražitosti se podařilo chytit první z nich. Žena mu připadala očividně zfetovaná. Jak později zjistili, obsah jednoho z kondomů v jejím tlustém střevu začal unikat. Žena se málem předávkovala kontrabandem. V nemocnici z ní lékaři vyjmuli patnáct kuliček. Byly dvojitě obalené v latexu a svázané rybářským vlascem k sobě. Každá z kuliček obsahovala několik gramů mimořádně čistého heroinu.

„Jak to z ní dostali?“ zeptal se jeden z policistů.

Marc Sully, který seděl vzadu, si hlasitě pšoukl. „Zadkem.“

Ostatní se zasmáli.

Brunátný ředitel letištní ostrahy se zamračil. Neviděl na tom nic vtipného. „Málem umřela. Jsou to chudáci. Udělaly by všechno. Víte, kolik jí za to zaplatili? Pitomých tisíc franků, a ona kvůli tomu málem umřela. A teď si hezky dlouho posedí v kriminále. Tyhle ženské jsou jako chodící kufry. Nosí drogy ve vlastních sračkách. A naším úkolem je nepustit ten jed do země. Chcete, aby ho fetovaly vaše děti? Aby si nějakej tlusťoch z Asie namastil kapsu? Oni si myslí, že se nám můžou promenádovat rovnou pod nosem. Nechcete jim dát za vyučenou?“

Marc Sully byl členem police aux frontires čtyři roky a podobných porad zažil už stovky. Pagnolův obličej byl každým rokem o něco červenější a jeho límeček o něco upnutější. Sully si s ním ovšem neměl co vyčítat. Sám měl vždycky trochu nadváhu a nestyděl se za to. Také si okusoval nehty až do masa. Kolikrát toho už chtěl nechat, ale vždycky to vzdal. Šéf mu jednou vytkl, že vypadá „zanedbaně“, ale když se ho Marc zeptal, jak to myslí, jen pokrčil rameny. Na náborový plakát by ho rozhodně nikdo nedal.

Marc věděl, že někteří mladší kolegové ho nemají příliš v lásce. Byli to ti, co se každý den koupali a lili na sebe kvanta kolínské, aby náhodou nebyli cítit. Vždycky měli čerstvě umyté vlasy a příjemně se usmívali na hezčí pasažérky, jako by si v práci chtěli najít partnerku. Marc je považoval za hlupáky. Byla to marná snaha. Když člověk sbalí holku na letišti, může leda tak něco chytit, zvlášť když narazí na nějakou exotickou mrchu. Vážnější známost se hledá jinak.

„A teď dvě aktuální zprávy od la DCPAF.“ Direction centrale de la police aux frontiere byl jejich nadřízený státní orgán. Pagnol stiskl pár tlačítek, aby mohl promítat fotografie přímo z počítače. „Naléhavost nejvyššího stupně. Tohle je Američanka. Mexického původu. Je to profesionálka. Až ji najdete, dávejte si pozor. Jednejte s ní opatrně jako se škorpionem, jasný?“

Souhlasné mručení.

Sully mžoural na obrázky. S touhle kočkou by si dal určitě říct.

„A tady je další ptáček,“ řekl šéf bezpečnosti. „Běloch mezi třiceti a čtyřiceti. Vlnité hnědé vlasy, zelené nebo světle hnědé oči, přibližně metr sedmdesát pět. Možná má na svědomí řadu lidí. Nejspíš taky Američan. Každopádně je velice nebezpečný. S největší pravděpodobností je v zemi a bude se dnes chtít dostat ven. Pošleme vám fotorafie do počítače, ale chci, abyste si je pozorně prohlídli už teď. Jestli se ukáže, že uprchli přes naše letiště a že jsme je nechali projít, nepůjde o židli jen mně. Jasný?“

Sully přikývl stejně jako ostatní. Štvalo ho, jak se ten napomádovaný nádiva Roux naparuje, že měl štěstí s tou tureckou kurvou. Ale kdoví? Dneska se možná poštěstí jemu. Znovu se podíval na fotografie.

Ben vysadil Annu u zastávky autobusu, který jezdil na letiště, a zaparkoval modrého renaulta na odstavné parkoviště u aéroport Lille-Lesquin. Domluvili se, že na letiště půjdou každý zvlášť a poletí různými spoji.

Za deset hodin se měli sejít v Buenos Aires.

Za předpokladu že všechno proběhne hladce.

Anna se podívala na světlovlasého amerického důstojníka s ježkem. Měla téměř jistotu, že si ho na letišti nikdo nevšimne. Ale sama si příliš nevěřila, i když před Benem dělala odvážnou. Na rozdíl od něj nebyla ani ostříhaná, ani obarvená. Sčesala si vlasy dozadu a převlékla se. Svou kamufláž svěřila čemusi velice malému. Ucítila v žaludku osten strachu. Uvědomovala si, že nic ji neprozradí tak spolehlivě jako vystrašený výraz. Musela se soustředit. Její obvyklá ostražitost mohla být tou nejkratší cestou do záhuby. Než vstoupila do haly, musela odložit veškerý strach a nervozitu. Představovala si, že se prochází loukou plnou vysoké trávy a pampelišek. Představovala si, že drží za ruku někoho silného a spolehlivého. Mohl to být kdokoliv, vždyť šlo jen o duševní cvičení, ona si však představovala Bena.

Sully si upřeně prohlížel cestující, kteří procházeli kolem jeho stanoviště. Dával pozor na známky nervozity nebo rozrušení lidí s příliš málo či příliš mnoha zavazadly. Vyhlížel pasažéry odpovídající popisu, který obdrželi od DCPAF. Do oka mu padl třetí muž ve frontě. Byl přibližně stejně vysoký jako hledaná osoba. Měl vlnité hnědé vlasy a neustále si pohrával s drobnými v kapse. Nervózní tik. Podle oblečení to byl téměř jistě Američan. Možná měl k nervozitě důvod. Počkal, až muž předloží letenku a pas úředníkovi za přepážkou, a pak vykročil.

„Jen pár otázeček, pane,“ řekl Sully a probodl jej pohledem. „Jo, jasně,“ odvětil muž.

„Pojďte se mnou,“ pravil Sully a odvedl muže ke stanovišti poblíž přepážky prodeje letenek. „Takže jaký byl důvod vaší cesty do Francie?“

„Lékařská konference.“

„Vy jste doktor?“

Vzdychnutí. „Pracuju jako obchodní zástupce pro jednu farmaceutickou společnost.“

„Takže drogy!“ Sully se usmál, i když jeho oči zůstaly ostražité.

„I tak by se to dalo říct,“ odpověděl muž unaveně. Zatvářil se, jako by něco ucítil.

Američani a ta jejich posedlost hygienou. Sully ještě chvíli hleděl zadrženému do tváře. Muž měl tentýž hranatý tvar obličeje, výraznou bradu a vlnité vlasy. Ale rysy neodpovídaly popisu — byly příliš nevýrazné. A Sully neslyšel v hlase Američana žádné napětí. Byla to ztráta času.

„Tak fajn. Šťastnou cestu.“

Sully se znovu začal věnovat frontě u přepážky odbavení. Všiml si blondýny se snědou pletí. Podezřelá si mohla obarvit vlasy. Ostatní rysy odpovídaly popisu. Zamířil k ní.

„Mohl bych vidět váš pas, madam?“ zeptal se.

Žena se na něj nechápavě podívala.

„Votre passeport, s’il vous plait, madame.“

„Bien súr. Vous me croyez tre anglaise? Je suis italíenne, mais tous mes amis pensent que je suis allemande ou anglaise ou n’impor fante quoi.“

Podle pasu bydlela v Miláně. Sullymu se nezdálo, že by Američanka mluvila francouzsky s tak nápadným italským přízvukem.

Nikdo jiný ve frontě příliš slibně nevypadal. Před blonďatou Italkou stála Indka s tečkou na čele v zajetí dvou křičících dětí. Pokud šlo o Sullyho, jí podobným by s radostí zamával na cestu, jen aby už byly pryč. Měl strach, že s vlnou indických přistěhovalců se kuřecí vindalú brzy stane francouzským národním jídlem. Muslimové byli samozřejmě ještě horší, ale Indové s jejich nevyslovitelnými jmény také nestáli za moc. Když si minulý rok vykloubil ruku, indický doktor na klinice mu odmítl dát pořádný lék proti bolesti. Nejspíš si myslel, že se má duševně ovládnout jako fakír. Kdyby mu ruka napůl nevypadla z kloubní jamky, dal by doktorovi pěstí.

Sully si bez zájmu prohlédl pas ženy a mávnutím ji pustil, stejně její kvičící havěť. Ta indická děvka navíc smrděla šafránem.

Mladý Rus s akné. Měl německé příjmení, takže asi Žid. Mafija? To ho v danou chvíli nemuselo trápit.

Počestný Francouz na dovolené.

Další zatracená Indka v sárí a s tečkou na čele. Jmenovala se Gajátrí a pak něco nevyslovitelného. Mrcha jedna začouzená. Žádný z dalších mužů neodpovídal popisu: příliš starý, příliš tlustý, příliš mladý, nebo malý.

Asi zase nemám šťastný den, povzdychl si Sully.

Anna usedla do sedadla v turistické třídě, upravila si sárí a v duchu si opakovala jméno: Gajátrí Čandragupta. Nebylo by dobré se zakoktat, kdyby se jí někdo ptal. Dlouhé černé vlasy měla sčesané dozadu, a když uviděla svůj odraz v okně, stěží se poznala.

34

BUENOS AIRES

Anna se nervózně dívala zrcadlovým oknem kanceláře American Express na klidné náměstí Plaza Libertador General San Martín lemované stromy. Parku, který kdysi sloužil jako býčí aréna a ještě předtím jako trh s otroky, dominovala velká bronzová socha generála Josého de San Martína na koni. Slunce pálilo. Vzduch uvnitř ochlazovala tichá klimatizace.

„Seňorita Acampo?“

Otočila se ke štíhlému muži v přiléhavém modrém saku, který měl na očích módní brýle s tlustou černou obroučkou. „Je mi velice líto, seňorita, ale ten balíček nemůžeme najít.“

„To nechápu.“ Přešla do španělštiny, aby nedošlo k nedorozumění: „Estcí registrado que lo recibió?“

„Dostali jsme ho, to ano, madam, ale nemůžeme ho najít.“

Bylo to k vzteku, ale aspoň nějaký pokrok. Minulý zaměstnanec tvrdošíjně zapíral, že nějaký balíček na její jméno vůbec přišel.

„Chcete říct, že se ztratil?“

Úředník rychle pokrčil rameny. To gesto vypadalo jako nervózní tik. „Podle počítače byl poslán z Washingtonu D. C. a včera přišel, ale co se s ním stalo pak, to nedokážu říct. Když vyplníte tenhle formulář, začneme pátrat v našem systému. Pokud ho nenajdeme, máte právo na plnou náhradu škody.“

Ksakru! Že by se obálka ztratila? To se jí nezdálo. Spíš ji někdo ukradl. Ale kdo? A proč? Kdo věděl, co je uvnitř? Kdo věděl, že se do ní má podívat? Že by Denneen zradil? Tomu se Anně nechtělo věřit. Možná mu tajně napíchli telefon. Možných vysvětlení existovala celá řada, žádné z nich však nemohlo změnit základní fakt: pokud balíček někdo ukradl, tak věděl, co je Anna zač — a proč je tady.

***

Kancelář Interpolu Argentina sídlí ve stejné budově v ulici Suipa‘ jako ústředí Policiá Federal Argentina. Zástupcem Interpolu v Bueos Aires byl Miguel Antonio Peralta, Jefe Seccion Operaciónes. Na dveřích měl cedulku s nápisem SUBCOMISARIO DEPARTAMENTO INTERPOL. Byl to rozložitý muž s velkou kulatou hlavou. Přehazovačka z prořídlých černých vlasů nedokázala zakrýt jeho pleš, spíš na ni upozorňovala.

Kancelář obložená dřevem byla plná ocenění práce Interpolu. Stěny zdobily plakety a pamětní medaile od vděčných policejních složek celého světa, kříže a diplomy i obrázky svatých a zarámované požehnání Peraltově rodině od samotného papeže. Důstojné místo zaujímala i stařičká hnědá fotografie ve stříbrném rámečku, na níž byl jeho otec, rovněž policista.

Peraltovy ještěrčí oči ospale mžouraly za dokonale kulatými brýlemi z rohoviny. Na prázdném naleštěném stole leželo kožené pouzdro s pistolí, očividně staré, ale s láskou udržované. Peralta byl bodrý a úzkostlivě zdvořilý. „Vy víte, že v otázkách spravedlnosti vám vždycky rádi pomůžeme,“ řekl.

„Jak vám už vysvětlil můj asistent, naše televize CBS se dostala do prekérní situace,“ sdělila mu Anna. „Konkurence z Dateline má zřejmě blízko k nalezení a odhalení toho muže. Když ho dostanou první, svět se nezboří. Ale já nemám ve zvyku házet flintu do žita. To bych se nedostala tam, kde dneska jsem. Spolupracuju s jedním argentinským producentem a on si myslí, že s vaší menší pomocí ten materiál můžeme dostat my.“

„V Argentině je národním sportem fotbal — tedy jeho evropská forma. Mám dojem, že tuhle roli hrají ve Státech velké televizní stanice.“

„Dalo by se to tak říct.“ Anna ho odměnila širokým úsměvem a přehodila nohu přes nohu. „V žádném případě nechci snižovat kvality kolegů z Dateline, ale oba víme, jakým zprávám se věnují. Je to pořád dokola: Argentina je zaostalá země, která poskytuje útočiště různým zločincům. To je laciná politika. My takoví nejsme. Nám jde o náročnější a podle mě přesnější popis situace. Chceme zachytit novou Argentinu. Zemi, kde na výkon spravedlnosti dohlížejí lidé jako vy. Zemi, která má moderní bezpečnostní složky a zároveň ctí demokracii… a tak podobně.“ Další široký úsměv. „Jako náš poradce navíc dostanete slušný honorář. Takže, pane Peralto. Můžeme spolupracovat?“

Peralta se stroze pousmál. „Pokud máte důkaz, že Josef Strasser žije v Buenos Aires, musíte mi ho předložit.“ Zabodl do vzduchu stříbrné pero značky Cross, aby zdůraznil, jak je to jednoduché. „Toť vše.“

„Pane Peralto, někdo tu reportáž natočí, ať je to můj tým, nebo konkurence.“ Úsměv zmizel Anně z tváře. „Jediná otázka je, jak se natočí. Jestli to bude reportáž o jednom z vašich úspěchů, nebo o jednom z neúspěchů. No tak, vy přece musíte mít složku plnou informací o Strasserovi. Určitě tam bude nějaký náznak, že tady žije. O tom snad sám nepochybujete, nebo se pletu?“

Peralta se opřel, až křeslo zaskřípalo. „Paní Reyesová,“ zavrněl velice důvěrným tónem, „před několika lety dostala moje kancelář věrohodný tip od jedné ženy z Belgrana, což je jedno z našich lepších předměstí. Viděla vycházet ze sousedního domu Aloise Brunnera, někdejšího hauptsturmführera SS. Okamžitě jsme nechali dům toho člověka sledovat. Skutečně měla pravdu, tvář starého muže odpovídala fotkám z Brunnerova spisu. Tak jsme za ním zašli. Rozhořčeně předložil starý německý pas s orlicemi třetí říše a velkým J. Byl to Žid. Jmenoval se Katz.“ Peralta se odlepil od opěradla a narovnal záda. „Jak se omluvíte člověku, který prošel řadou koncentráků?“

„Jistě,“ přitakala Anna klidně, „to muselo být hrozně trapné. Ale naše informace o Strasserovi jsou spolehlivé. Dateline natáčí žánrové obrázky i teď během našeho rozhovoru. Museli dostat zaručenou informaci.“

„Dateline, 60 minut, 20/20 — ty publicistické pořady znám. Kdybyste měli tak neochvějnou jistotu, že Josef Strasser žije v Argentině, už byste si ho dávno našli, ne?“ Upřel na ni své ještěrčí oči.

Nemohla mu říct pravdu, že ji nezajímá Strasserova nacistická minulost, ale to, do čeho se zapletl, když se rozešel s Führerem a dal se do služeb tajných architektů poválečné éry. „Tak kde bych podle vás měla začít s pátráním?“

„Na to se nedá odpovědět! Kdybychom věděli, že tady máme válečného zločince, sebereme ho. Ale jasně vám říkám, že tady už žádní nejsou.“ Definitivně upustil pero na stůl.

„Vážně?“ Do žlutého bloku si čmárala bezvýznamné obrazce.

„Argentina se změnila. Doby, kdy tady Josef Mengele mohl nerušeně žít pod vlastním jménem, jsou dávno pryč. Nemáme tady už ani Perónovu diktaturu. V Argentině je teď demokracie. Vydali jsme Josefa Schwammbergra i Ericha Priebkeho. Nevzpomenu si, kdy jsme tady naposledy zavřeli nacistu.“

Anna jediným tahem pera přeškrtla svou čmáranici. „A co záznamy cizinecké policie? Záznamy o lidech, kteří vstoupili do země ve čtyřicátých a padesátých letech.“

Zamračil se. „Záznamy o vstupu možná existují ve státní matrice. Na ručně psaných kartičkách. Ale naše pobřeží je dlouhé tisíce kilometrů. Kdoví, kolik člunů lodí tajně přistálo před desítkami let u jedné ze stovek estancias, tedy farem? Máme stovky kilometrů po pusté Patagonii, kde nejsou svědci.“

Znovu bodl do vzduchu. „V roce 1949 navíc Perón vydal všeobecnou amnestii pro všechny, kdo vstoupili do země pod falešným jménem. Takže je nepravděpodobné, že o Josefu Strasserovi bude někde záznam, i kdyby tady vážně žil. Ale mohla byste se poptat v Bariloche, to je naše lyžařské středisko. Němci Bariloche milují. Připomíná jim jejich milované Bavorsko. Ale moc nadějí bych si nedělal. Je mi hrozně líto, že jsem vás zklamal.“

Necelé dvě minuty po odchodu Anny Navarrové zvedl Miguel Antonio Peralta telefon. „Mauricio,“ řekl. „Před chvílí jsem měl moc zajímavou návštěvu.“

V moderní kancelářské budově ve Vídni stál všedně vyhlížející muž středního věku. Bez zájmu sledoval, jak parta dělníků rozebírá sádrokartonové stěny, které předtím oddělovaly „recepci“ a „zasedací místnost“, a spolu s kobercem je odváží k nákladnímu výtahu. Poté přišel na řadu umakartový jednací stůl a dále obyčejný kovový stolek spolu s vybraným kancelářským vybavením včetně falešného telefonního systému a počítače.

Obrýlený muž byl Američan, který v posledních deseti letech po celém světě poskytoval širokou škálu služeb, jejichž význam mu zůstal utajen. Nikdy se nesešel se šéfem společnosti. Neměl ani ponětí, kdo to vlastně je. Věděl jen to, že záhadný šéf firmy je obchodním partnerem majitele této budovy, který mu ochotně pronajal desáté patro.

Jako by sledoval rozebírání kulis. „Hej,“ houkl Američan s brýlemi, „někdo musí sundat ceduli v hale. A ten americkej znak mi nechte. Možná ho budem ještě potřebovat.“

NEW YORK

Doktor Walter Reisinger, bývalý ministr zahraničí, přijal hovor na zadním sedadle své limuzíny, která se pomalu šinula ranní dopravní špičkou ve východním Manhattanu.

Doktor Reisinger ten telefon nesnášel, což byla potíž, jelikož v posledních dnech trávil s přístrojem v ruce prakticky veškerý čas. Jeho mezinárodní konzultační firma Reisinger Associates ho zaměstnávala víc než někdejší práce na ministerstvu.

Tajně se bál, že až odejde z vlády a sepíše paměti, postupně upadne v zapomnění a bude se s ním jednat jako se šedou eminencí. Nanejvýš se občas ukáže v televizi, nebo si vycucá z prstu nějaký komentář pro New York Times, pokud o to bude zájem.

Stal se pravý opak. Byl ještě slavnější než dřív a každopádně mnohem bohatší. Nacestoval toho víc než během kyvadlové diplomacie na Blízkém východě. Stiskl tlačítko na telefonu. „Ano?“

„Doktore Reisingere,“ ozval se hlas na druhém konci linky, „tady pan Holland.“

„Aááá, dobré ráno, pane Hollande,“ zašveholil Reisinger žoviálně. Po zhruba minutě konverzace Reisinger řekl: „To by neměl být problém. Mám dobré přátele skoro ve všech vládách světa — ale nejlepší bude jít rovnou na Interpol. Znáte jeho generálního tajemníka? Velice zajímavý člověk. Zavolám mu.“

Pacient číslo osmnáct ležel na nemocničním lůžku se zavřenýma očima, v levé paži kapačku. Třásl se, jako už od začátku léčby. Bylo mu špatně od žaludku a pravidelně zvracel do mísy vedle postele. Zdravotní sestra s technikem stáli opodál a sledovali ho.

Do ordinace vešel doktor Löfquist a zamířil k sestře. „Co horečka?“ zeptal se. Mluvili anglicky, protože angličtinu ovládal pořád lépe než němčinu, i když na zdejší klinice pracoval už sedm let.

„Zatím neklesá,“ odvětila sestra stísněně.

„A nevolnost?“

„Pravidelně zvrací.“

Doktor Löfquist zvýšeným hlasem oslovil pacienta číslo osmnáct. „Jak se cítíte?“

Pacient zasténal: „Hrozně mě bolí oči.“

„Ano, to je normální,“ pravil doktor Löfquist. „Vaše tělo se snaží bránit. To je běžný jev.“

Pacientovi osmnáct se znovu přitížilo. Naklonil se nad mísu a vyzvrátil obsah žaludku. Sestra mu otřela ústa a bradu vlhkou žínkou.

„První týden je vždycky nejtěžší,“ prohodil doktor Löfquist povzbudivě. „Vedete si výborně.“

35

Panna Mana milosrdná, Nuestra Seňora de la Merced, byla bazilika v italském stylu, která se tyčila na lidnaté Calle Defensa naproti rušivě moderní pobočce Banco de Galicia. Žulová fasáda kostela se drolila. Plot z ohýbaného kovu obepínal nádvoří s ošlapanou a popraskanou černobílou kamennou dlažbou. Cikánská matka s dětmi žebrala o almužnu.

Ben sledoval cikánku v džínách s černými vlasy staženými dozadu. Seděla na schodech u zbytků podstavce sloupu a děti se jí batolily kolem nohou. Hlouběji na nádvoří dřímal starý pán v plášti a kravatě. Měl opálenou plešatou hlavu a ruku zabořenou v rozkroku.

Přesně podle instrukcí, tedy ve čtvrt na dvě, Ben vešel do vstupní haly kostela a zamířil létacími dřevěnými dveřmi do vlhké temnoty chrámové předsíně, která byla cítit svíčkami ze včelího vosku a potem. Když se v šeru rozkoukal, uvědomil si, že interiér baziliky je ohromný, děsivý a omšelý. Románské stropy byly vysoké a klenuté, podlaha dlážděná starobylými malovanými dlaždicemi, poskládanými do nádherných mozaik. Z reproduktorů se rozléhala knězova monotónní latinská recitace a věřící poslušně odpovídali. Zvolání a odpověď. Všichni stáli.

Na pravidelnou mši v jednu hodinu přišlo požehnaně lidí. Proč ne, Argentina je katolická země, pomyslel si Ben. Tu a tam trylkovaly mobilní telefony. Když se zorientoval, všiml si kapličky vpravo.

Před zasklenou modlitebnou s krvavým Kristovým tělem a nápisem HUMILIDAD Y PACIENCIA stálo několik řad laviček. Vlevo Ben spatřil další sošku Ježíše, tentokrát ve volném prostoru, a pod ní slova SAGRADO CORAZÓN EN VOS CONFIO. Posadil se do první řady, taktéž podle instrukcí, a čekal. Kněz v rouchu seděl a modlil se vedle kysličníkové blondýny v minisukni a s vysokými podpatky. Létací dveře zavrzaly a bouchly. Když se znovu otevřely, narušilo ticho kostela pronikavé zahoukání motocyklu. Ben se pokaždé ohlédl: Kdo z nich to asi je? Do chrámové předsíně vstoupil obchodník s mobilním telefonem, pokřižoval se a zabočil do výklenku. Že by on? Ale pak se dotkl postavy Ježíše, zavřel oči a začal se modlit. Další jednohlasný chorál a opět latina z reproduktorů. Ben čekal dál.

Měl strach, ale byl rozhodnutý nedat ho znát.

Pár hodin předtím vytočil telefonní číslo, které si vryl do paměti v Sonnenfeldově složce. Bylo to číslo vdovy po Lenzovi.

Stále platilo.

Žena se tedy neskrývala, k telefonu však osobně nepřišla. Ozval se příkrý nepřátelský baryton, který se představil jako její syn. Lenzův bratr? Nevlastní bratr?

Ben řekl, že je právník z New Yorku a že přijel do Buenos Aires vyřídit obrovskou závěť. Jméno zesnulého odmítl sdělit. Řekl jen, že Vera Lenzová zdědila velkou částku peněz, ale nejdřív se s ní musí sejít.

Nastalo dlouhé ticho. Syn se rozhodoval, co dělat. Ben přidal jednu další zdánlivě nepodstatnou informaci, která nakonec pravděpodobně rozhodla. „Právě jsem přiletěl z Rakouska,“ řekl. Žádné jméno, ani zmínka o jejím synovi — nic konkrétního, čeho se chytit, nebo čemu odporovat. Čím méně toho řekl, tím lépe.

„Já vás neznám,“ odvětil syn nakonec.

„Ani já vás,“ opáčil Ben nevzrušeně. „Jestli se to vám nebo vaší matce nehodí…“

„Ne,“ vyhrkl. Souhlasil, že se s Benem — tedy „panem Johnsonem“ — sejde v kostele, na konkrétní lavici v konkrétní kapli.

Ben seděl zády ke vchodu a otáčel se za každým vrznutím dveří a každým závanem hluku zvenčí.

Uběhla půlhodina.

Není to past? Kněz se na něj podíval a mlčky mu nabídl pár voskových svíček k zapálení. „Ne, díky,“ řekl Ben a otočil se ke dveřím.

Skupina turistů s fotoaparáty a zelenými příručkami. Otočil se zpátky k Ježíšovi za výlohou a všiml si, že k němu kněz míří. Byl snědý, vysoký a urostlý, měl prořídlé vlasy. Mohlo mu být kolem padesáti.

Tlumeným barytonem oslovil Bena. „Pojďte za mnou, pane Johnsone.“

Ben vstal a vykročil za ním z kapličky do hlavní chrámové lodě. Poté zabočili ostře doprava a prošli prázdnou řadou k úzké chodbě, která vedla podél kamenné zdi rovnoběžně s lodí. Přiblížili se k apsidě.

Duchovní otevřel malé nenápadné dveře. Místnost za nimi byla černá jak dehet, vlhká a zatuchlá. Kněz cvakl vypínačem a mdlé žlutavé světlo ozářilo jakousi šatnu. Věšák s církevními rouchy. Několik otlučených dřevěných židlí.

Kněz na něj mířil pistolí.

Bena se zmocnil strach.

„Máte u sebe něco?“ zeptal se muž nečekaně zdvořile. „Nějakou zbraň, nebo elektronické zařízení.“

Strach vystřídala zlost. „Jen mobil, jestli to považujete za smrticí zbraň.“

„Můžete mi ho dát, prosím?“

Ben mu podal přístroj. Kněz mu volnou rukou přejel sako zepředu i zezadu, pod rameny, kolem pasu, nohou i kotníků. Rychlé a zkušené prohledání. Pak si důkladně prohlédl mobilní telefon a vrátil ho Benovi.

„Potřebuju pas, abych si ověřil vaši totožnost.“

Ben mu podal pas na jméno Michael Johnson a přidal i vizitku. Ráno se pro jistotu zastavil v tiskárně na Avenue 9 de Julio a objednal si jich padesát, za expresní příplatek. O hodinu později měl věrohodné vizitky Michaela Johnsona, partnera ve fiktivní právnické firmě na Manhattanu.

Kněz si vizitku zkoumavě prohlížel.

„Podívejte,“ spustil Ben strojeně dotčeným tónem. „Na tohle opravdu nemám čas. A dejte pryč tu zatracenou pistoli.“

Kněz ho ignoroval a ukázal na východ. „Tudy.“

Otevřel dveře do oslepujícího slunce. Vedly na malý dvůr, kde čekala černá dodávka bez oken, zato však s otevřenými posuvnými dveřmi.

„Prosím.“ Protivník mávl pistolí. Znamenalo to: do auta.

„Tak to pardon,“ ohradil se Ben. Tohle že má být syn vdovy? Nějak se mu to nezdálo: nebyl vůbec podobný Jürgenovi, s nímž měl mít přinejmenším stejnou matku. „Nemám zájem.“

Muž po něm šlehl pohledem. „Pak samozřejmě můžete jít. Ale jestli chcete vidět moji matku, musíte jet se mnou.“ Poněkud zmírnil tón. „Víte, do Buenos Aires věčně někdo jezdí a chce s ní mluvit. Obvykle novináři, ale někdy taky lovci odměn, šílenci s pistolí. Možná agenti Mossadu. Vyhrožovali jí, aby z ní dostali, kde je Lenz. Lidé dlouho nevěřili, že je mrtvý. Mysleli si, že je to podvod jako v případě Mengeleho. Nepustím k ní už nikoho cizího, koho neschválím.“

„Říkáte ‚Lenz‘ — on není váš otec?“

Kněz se zamračil. „Můj otec si vzal vdovu po Lenzovi. Ale ona oba své muže přežila. Je to silná žena. Starám se o ni. Nastupte si, prosím.“

Třeba je to šance. Netrmácel se tak daleko, aby teď vycouval. Ten muž by ho nakonec mohl zavést k pravdě. Chvíli si záhadného duchovního prohlížel a pak nastoupil do zadní části dodávky.

Kněz s hromovým rachotem zasunul dveře. Jediné osvětlení poskytovala slabá stropní žárovka. Až na sklápěcí sedadla byla dodává úplně prázdná.

Třeba je to šance.

Ben si v duchu posteskl: Co jsem to udělal?

Motor nastartoval a pak trochu protestoval, než Lenz zařadil jedničku.

Takhle se likvidují lidi, pomyslel si Ben. Toho chlapa vůbec neznám, ať už je to vážně kněz, nebo ne. Možná patří k jedné z těch skupin. Sonnenfeld se zmínil, kdo hájí a chrání staré nacisty. Po nějakých dvaceti minutách dodávka zastavila. Dveře se otevřely Ve světle probleskujícím mezi hustými větvemi stromů Ben spatřil nerovnou dlažbu ulice. Podle délky cesty usoudil, že neopustili Buenos Aires. Ulice však byla z jiného světa než město, které do té doby viděl. Byla klidná a tichá, tedy až na zpěv ptáků. A sotva slyšitelnou hru na klavír.

Ne, oni mě nechtějí zabít.

Přemýšlel, co by tomu asi řekla Anna. Určitě by mu vyčinila, že strašně riskuje. A měla by pravdu.

Parkovali před jednopatrovou cihlovou budovou se střechou z pálených tašek. Dům byl nevelký, avšak hezký na pohled. Dřevěné okenice na všech oknech byly zavřené. Zdálo se, že klavírní hra vychází zevnitř, asi nějaká Mozartova sonáta. Kolem domu a malé zahrádky se táhl vysoký plot z dílny uměleckého kováře. Kněz vzal Bena za loket a pomohl mu vystoupit z vozu. Po pistoli ani památky. Buď ji schoval, nebo ji nechal v dodávce, což však bylo méně pravděpodobné. Naťukal heslo na číselníku u branky. Zazněl bzučák a branka se odemkla. Uvnitř domu byla zima a tma. Mozartova nahrávka se linula z pokoje přímo před nimi. Vtom se ozval falešný tón a pasáž začala znovu od začátku. Ben si uvědomil, že to žádná nahrávka není. Někdo hrál na klavír, a to se značnou virtuozitou. Že by sama stará paní?

Šel za knězem do místnosti, z níž vycházela hudba. Byl to malý obývací pokoj obložený knihami, na jehož podlaze se skvěly perské koberce. Nad klavírem značky Steinway se krčila drobná žena ptačího zjevu. Zdálo se, že si jejich příchodu nevšimla. Posadili se na prostý nepohodlný gauč a tiše čekali.

Když skladba skončila, žena nechala viset ruce nad klávesami a pak je pomalu složila do klína. Rituál koncertního klavíristy. Pomalu se otočila. Měla svraštělou tvář, zapadlé oči a vrásčitý krk. Muselo jí být nejméně devadesát.

Ben krátce zatleskal.

Stařena se roztřeseným slabým hláskem zeptala: „Quién es éste?“

„Matko, tohle je pan Johnson,“ řekl kněz. „Pane Johnsone, to je moje nevlastní matka.“

Ben k ní vykročil a stiskl její křehkou ruku.

„A já jsem Francisco,“ dodal kněz směrem k Benovi.

„Póngame en una silla cómoda,“ pravila stařena.

Francisco vzal nevlastní matku kolem ramen a pomohl jí do křesla. Slušnou angličtinou se zeptala: „Přicházíte z Rakouska?“

„Ano, zrovna jsem byl ve Vídni.“

„Proč jste tady?“

Ben začal mluvit, ale ona ho se strachem v hlase přerušila: „Vy jste ze Společnosti?“

Ze Společnosti? Myslela tím Sigmu? Pokud ano, potřeboval jí rozvázat jazyk. „Frau… Frau Lenz, musím se přiznat, že jsem se k vám vloudil pod falešnou záminkou.“

Francisco vztekle škubl hlavou k Benovi. „Já vás zabiju!“

„Víte, Jürgen Lenz mě požádal, abych se s vámi sešel,“ nedbal na něj Ben. Blíž to nevysvětlil. Držel se plánu: zmínit se o Rakousku a naznačit, že získal důvěru Jürgena Lenze. A v případě nutnosti improvizovat. Už mu to začínalo jít. „Požádal mě, abych za vámi zašel a varoval vás. Máte si dávat pozor, protože váš život je možná v ohrožení.“

„Já nejsem Frau Lenz,“ pravila stařena povýšeně. „Nejsem Lenzová už přes třicet let. Jsem seňora Acosta.“

„Omlouvám se, seňora.“

Její povýšenost však rychle ustoupila strachu. „Proč, proč vás Lenz posílá? Co chce?“

„Seňora Acosta,“ začal Ben. „Požádal mě…“

„Proč?“ zeptala se zvýšeným hlasem, který se jí stále třásl. „Proč? Jdete ze Semmeringu? Nic jsme neudělali! Dohodu jsme neporušili! Dejte nám pokoj!“

„Ne! Buď zticha, matko!“ okřikl ji kněz.

Co tím chce říct? Jakou dohodu? Tak na tohle Peter narazil? „Seňora Acosta, váš syn mě doslova požádal…“

„Můj syn?“ zasípala stařena.

„Říkáte můj syn ve Vídni?“

„Ano. Váš syn Jürgen.“

Kněz vstal. „Co jste zač?“ zeptal se.

„Pověz mu to, Francisco,“ řekla stařena. „Francisco je můj nevlastní syn. Z druhého manželství. Já žádné děti nikdy neměla.“ Její tvář se zkřivila strachem. „Žádného syna nemám.“

Kněz se výhrůžně vztyčil nad Benem. „Jste lhář,“ vyštěkl. „Vydával jste se za realitního právníka a teď nám lžete zas!“

Benovi hučelo v hlavě. Snažil se rychle vzpamatovat. „Vy žádného syna nemáte? Tak to jsem rád, že jsem tady. Teď vidím, že jsem cestou do Buenos Aires zbytečně neutrácel čas ani peníze firmy.“

Kněz zbrunátněl. „Kdo vás sem poslal?“

„On není od Společnosti!“ zaskřehotala jeho nevlastní matka.

„Tak tohle si musíme vyjasnit,“ prohlásil Ben vítězoslavně. „Takže ten Jürgen Lenz z Vídně říká, že je váš syn, ale ve skutečnosti váš syn není? Tak co je zač?“

Kněz se otočil k nevlastní matce, která se chystala něco říct. „Mlč!“ poručil jí. „Neodpovídej mu!“

„Nemůžu o něm mluvit!“ řekla stařena. A k nevlastnímu synovi dodala: „Proč se mě vyptává na Lenze? Proč jsi ho sem pozval?“

„Je to lhář a podvodník!“ zavrčel kněz. „Kdyby Vídeň posílala kurýra, dala by vědět předem!“ Sáhl za sebe, vytáhl pistoli a namířil přímo na Benovo čelo.

„Co vy jste vlastně za kněze?“ sykl Ben. Žádný kněz. Ten by mi nedal pistoli k hlavě.

„Jsem boží služebník, co chrání svoji rodinu. A teď okamžitě zmizte.“

Náhle Bena napadlo přirozené vysvětlení. „Váš manžel měl druhou ženu. Měli spolu syna.“

„Tady nemáte co dělat,“ houkl kněz a máchl zbraní. „Ven.“

„Gerhard Lenz žádné děti neměl!“ vykřikla stařena.

„Ticho!“ zahřměl kněz. „Dost! Už ani slovo!“

„Vydává se za syna Gerharda Lenze,“ hlesl Ben, jako by sám pro sebe. „Proč by ale proboha předstíral, že je syn takového.., prasete?“

„Vztyk!“ nařídil mu kněz.

„Gerhard Lenz tady nezemřel, že?“ řekl Ben.

„Co to povídáte?“ vyjekla nevlastní matka.

„Jestli hned nevypadnete, zabiju vás,“ pohrozil duchovní.

Ben poslušně vstal, ale podíval se na stařenu zabořenou v lenošce. „Takže pověsti nelhaly. Gerhard Lenz nebyl v roce 1961 pohřben na hřbitově Charcarita, viďte? Prchl z Buenos Aires. Utekl pronásledovatelům…“

„Zemřel tady!“ zvolala stařena hystericky. „Měl tady pohřeb! Sama jsem házela hlínu na jeho rakev!“

„Ale jeho tělo jste neviděla,“ řekl Ben.

„Ven!“ dostalo se mu odpovědi.

„Proč mi říká takové věci?“ vyjekla.

Na příborníku za knězem zazvonil telefon. Aniž by pohnul pistolí, sáhl napravo a zvedl sluchátko. „Sí?“

Zdálo se, že napjatě poslouchá. Ben využil chvilkové nepozornosti kněze a nepatrně se posunul jeho směrem. „Potřebuju najít Josefa Strassera,“ špitl stařeně.

Vychrlila odpověď: „Jestli vás opravdu poslali z Rakouska, tak víte, jak se s ním spojit. Jste lhář!“

Takže Strasser je naživu!

Ben se ještě víc přiblížil ke knězi a dál hovořil k jeho nevlastní matce. „Mě taky obelhali — ušili na mě boudu!“ Ve skutečnosti to nemělo vůbec žádnou logiku, ale chtěl stařenu zmást a ještě víc ji vyděsit.

„Jako bych to neříkal,“ prohodil kněz, když zavěsil. „To byla Vídeň. Ten chlap je podvodník.“ Podíval se na Bena. „Vy jste nám lhal, pane Hartmane!“ řekl a letmo se ohlédl za sebe. Ben okamžitě vyskočil. Uchopil protivníka za zápěstí pravé ruky, v níž svíral zbraň, a vší silou mu ji zkroutil. Druhou rukou ho zároveň chytil pod krkem. Stařena zavřeštěla hrůzou. Muž překvapeně vykřikl bolestí. Pistole mu vypadla z ruky a s žuchnutím přistála na podlaze.

Jedním mocným pohybem Ben přitlačil kněze k zemi a ještě pevněji mu stiskl hrdlo. Ucítil, jak se tvrdé chrupavky jeho hrtanu přesunují na stranu. Muž ležel na dlaždičkách s hlavou v krkolomném úhlu a přiškrceně chroptěl. Snažil se vzepřít a vyprostit levou ruku, ale měl ji zakleslou pod zády. Ze všech sil se vzpínal a lapal po dechu. Stařena si přitiskla hřbety rukou k tváři, jako by se chtěla bránit.

Pistole! Musím sebrat pistoli!

Ben ještě silněji zabořil levou ruku do mužova krku a vrazil mu koleno do břicha. Náhlé bezděčné vydechnuti mu prozradilo, že ho zasáhl na solar. Knězovy tmavé oči se obrátily v sloup, takže z nich byla vidět jen bělma. Rána ho na okamžik ochromila. Ben shrábl pistoli ze země a přiložil ji muži k čelu.

Odjistil zbraň. „Pohni se a je po tobě!“

Tělo kněze okamžitě ochablo. „Ne!“ zasípal.

„Odpovězte na moje otázky! Jestli chcete žít, tak řekněte pravdu!“

„Ne, prosím vás, ne! Jsem boží služebník.“

„Správně,“ vyštěkl Ben pohrdlivě. „Kde najdu Josef a Strassera?“

„On je — já nevím — prosím vás — můj krk!“

Ben trochu uvolnil sevření, aby mu umožnil dýchat a mluvit. „Kde je Strasser?“ zaburácel.

Kněz se hltavě nadechoval. „Strasser — já nevím, kde je. Bydlí v Buenos Aires, nic víc nevím!“ Na podlaze mezi jeho nohama se objevila malá loužička moči.

„Hovno!“ zařval Ben. „Dejte mi adresu nebo telefonní číslo, nebo se o vaši matku už nebude mít kdo starat!“

„Prosím vás, ne!“ vyhrkla stařena, stále schoulená v křesle.

„Jestli — jestli mě zabijete,“ vyjekl kněz, „nedostanete se z Buenos Aires živý! Najdou si vás — a budou vám dělat věci, že budete litovat, že žijete!“

„Strasserovu adresu!“

„Já ji nemám!“ naříkal muž. „Prosím vás! Já nevím, kde ho hledat!“

„Nelžete. Znáte se. Všichni jste ve stejné organizaci. Kdybyste nutně potřeboval se Strasserem mluvit, našel byste si způsob.“

„Já jsem nula! Když mě zabijete, nebudu jim chybět! Ale najdou si vás!“

Ben zapřemýšlel, kdo jsou ti „oni“. Ale místo toho se zeptal: „Kdo je Jürgen Lenz?“ Přitlačil mu hlaveň pistole do čela tak silně, až se objevilo pár kapiček krve. Natrhl mu kůži.

„Prosím… Ten chlap, co si říká Jürgen Lenz, má obrovskou moc. Patří mu její dům i majetek.“

„Co je ve skutečnosti zač?“

„Dejte pryč tu pistoli a běžte od něj.“

Ten hlas — tichý a klidný, se španělským přízvukem — se ozval ze dveří za Benem. Stál v nich vysoký muž s brokovnicí se zkrácenou hlavní. Měl na sobě těžké zelené kalhoty a džínovou pracovní košili. Byl to urostlý pořízek se širokými rameny, jemuž mohlo být kolem třiceti.

„Roberto, pomoc!“ vykřikla vdova. „Zachraň mého Franciska! Vyžeň odsud toho chlapa!“

„Mám ho zabít, seňora?“ zeptal se Roberto.

Ben poznal, že by Roberto bez lítosti střílel. Na chvíli zaváhal. Nevěděl, co má dělat. Držel kněze jako rukojmí, ale stejně by nedokázal stisknout spoušť a vpálit mu kulku do čela. A i kdyby to udělal, chlap s brokovnicí by ho v mžiku zastřelil.

Ale mohl bych z toho nějak vybruslit, řekl si.

„Roberto!“ zaskřehotala stařena. „Dělej něco!“

„Polož tu bouchačku, nebo střelím,“ vyzval ho mladý muž. „Je mi fuk, co bude s tím šmejdem.“ Ukázal na kněze.

„Jasně, ale seňora to asi vidí jinak,“ nadhodil Ben. „Sklopíme zbraně současně.“

„Tak dobře,“ dostal odpověď. „Sundejte mu pistoli z čela, vstaňte a vypadněte. Pokud chcete žít.“ Hlaveň brokovnice klesla k zemi a Ben zase přestal mířil na kněze. Pomalu vstal se svěšenou pistolí.

„A teď běžte ke dveřím,“ poručil muž.

Ben začal couvat. Pravou rukou svíral pistoli a levou šátral za sebe, aby o něco nezakopl. Mladík za ním šel do předsíně. Pušku měl stále sklopenou.

„A teď koukejte mazat,“ pravil muž klidně. „Jestli se ještě někdy přiblížíte k tomuhle domu, bude okamžitě po vás.“ Kněz se těžkopádně posadil. Vypadal vyčerpaně a poníženě. Ben vycouval z otevřených dveří — buď je tak nechal duchovní, nebo tudy vešel Roberto — a pak je přibouchl.

Vzápětí vzal nohy na ramena.

Anna zaplatila taxikáři a vešla do malého hotýlku v tiché ulici ve čtvrti La Recoleta v Buenos Aires. Stísněně si uvědomila, že to není zrovna místo, kde samotná žena ujde pozornosti.

Recepční Annu pozdravil jménem, což ji znepokojilo. V hotelu se s Benem ubytovali každý zvlášť, několik hodin po sobě. V různou dobu si také telefonicky rezervovali pokoj. Bydlet ve stejném hotelu bylo praktické, ale poněkud riskantní.

Před jejím pokojem stál úklidový vozík. To bylo mrzuté. Anna chtěla být sama, v klidu projít spisy a zatelefonovat si. Takhle musela čekat. Když vešla do pokoje, uviděla pokojskou shrbenou nad otevřeným kufrem.

Vytahovala spisy z její kožené aktovky.

Anna se zarazila. Pokojská vzhlédla, všimla si jí a upustila spisy aktovkou do kufru.

„Co to sakra děláte?“ rozlítila se Anna a zamířila k ní.

Pokojská začala rozhořčeně protestovat ve španělštině. Nejspíš soudila, že nejlepší obrana je útok. Anna za ní šla do chodby a chtěla vědět‘ co dělala. „Eh, qué haces? Ven para acá! Qué cuernos haces revisando mi valija?“

Anna se snažila přečíst jmenovku pokojské, žena se však náhle rozběhla chodbou.

Pokojská nechtěla jen krást. Procházela Anniny písemnosti. Nebylo důležité, jestli rozuměla anglicky. Někdo ji pravděpodobně najal, aby ukradla veškeré dokumenty, papíry, spisy či poznámky.

Ale kdo?

Kdo mohl vědět, že je Anna v Buenos Aires a co tady vyšetřuje? Někdo ji musel sledovat — ale kdo?

Kdo ví, že jsem tady? Samozřejmě Denneen. Neprořekl se před nějakým kolegou?

Nebo se snad Peralta z Interpolu dovtípil, co je zač? Bylo by to možné? Sáhla po telefonu na nočním stolku právě v okamžiku, kdy zazvonil. Že by volal ředitel hotelu, aby se omluvil? Nebo Ben?

Zvedla sluchátko. „Haló?“

Nic, jen ticho. Vlastně ne tak docela. Anna slyšela povědomé syčení magnetofonové kazety. Odposlech. A pak slabé nezřetelné hlasy, které postupně sílily.

Anně stoupl adrenalin v krvi. „Kdo je to?“

Najednou zřetelně uslyšela nějaký hlas. „A co záznamy cizinecké policie? Záznamy o lidech, kteří vstoupili do země ve čtyřicátých a padesátých letech.“ Byl to její vlastní hlas. Další hlas patřil muži. Peraltovi.

Někdo jí přehrával do telefonu záznam jejího rozhovoru s Peraltem.

Všechno slyšeli a přesně věděli, co je zač a oč jí jde. Ale kdo vlastně.

Posadila se na okraj postele, zaskočená a vystrašená. Teď už nebylo pochyb, že se o jejím pobytu ví, a to navzdory všem preventivním opatřením. Zlodějka pokojská měla spoluhráče.

Telefon znovu zazvonil.

Děsem ztuhlá Anna ještě pevněji přitiskla sluchátko k uchu. „Prosím?“

„Chceme zachytit novou Argentinu. Zemi, kde na výkon spravedlnosti dohlížejí lidé jako vy. Zemi, která má moderní bezpečnostní složky a zároveň ctí demokracii Odposlouchávací zařízení zachytilo její hlas poněkud plechově, ale naprosto čistě.

Cvaknutí.

Ve chvatu nechala otevřené dveře. Rozběhla se k nim. V chodbě nikdo nebyl. Zavřela, zamkla na dva západy a zajistila dveře řetízkem.

Vyrazila k oknu s roztaženými závěsy. Uvědomila si, že je jako nahý v trní. Pro střelce v kterékoli z protějších vysokých budov by byla snadným cílem. Zatáhla těžké závěsy, aby na ni nebylo vidět.

Telefon znovu zazvonil.

Pomalu k němu vykročila, zvedla sluchátko, nic však neřekla.

„Ale já nemám ve zvyku házet flintu do žita. To bych se nedostala tam, kde dneska jsem.“

„Jen si volej,“ přinutila se nakonec říct s předstíraným klidem. „My si tě zjistíme.“

Nikdo však neposlouchal. Bylo slyšet jen tlumené syčení magnetofonu.

Zamáčkla vidlici, a než telefon stačil znovu zazvonit, zavolala na hotelovou ústřednu. „Někdo mě pořád obtěžuje telefonem,“ řekla anglicky.

„Obtěžuje…?“ opakovala spojovatelka nechápavě.

„Amenazas,“ vysvětlila Anna. „Palabrotas.“

„Aha, to mě moc mrzí, seňorita, mám zavolat policii?“

„Stačí, když mi sem nebudete nic přepojovat.“

„Ano, madam, jistě.“

Chvíli přemítala, pak vytáhla z kabelky proužek papíru, který vytrhla z bloku v odbavovací hale amsterdamského letiště Schiphol. Naškrábala si na něj telefonní číslo místního soukromého detektiva, kterého jí Denneen doporučil. Je naprosto spolehlivý, zkušený a má styky na úřadech, ujistil ji Denneen.

Naťukala číslo a nechala telefon vyzvánět.

Sepnul se záznamník. Sergio Machado se představil jménem své detektivní kanceláře. Anna počkala na pípnutí a zanechala jméno telefonní číslo. Nezapomněla se zmínit o Denneenovi. Pak znovu zavolala na ústřednu a řekla spojovatelce, že přijme pouze hovor od Sergia Machada.

Potřebovala sehnat někoho, kdo se vyzná a komu by mohla důvěřovat. Bez podobného informátora se člověk nikam nedostane a nic se nedozví, pokud tedy nemá spolehlivý kontakt ve státní správě, což Anna neměla.

Zamířila do koupelny a opláchla si tvář nad umyvadlem, nejdřív studenou a pak teplou vodou. Telefon zazvonil.

Ztěžka vykročila k nočnímu stolku.

Telefon nepřestával vyzvánět.

Stála nad aparátem, zírala na něj a přemýšlela, co dělat. Zvedla sluchátko. Mlčky čekala.

Ticho.

„Haló?“ ozval se nakonec mužský hlas. „Je tam někdo?“

S vyschlými ústy hlesla: „Ano?“

„Slečna Navarrová?“

„Kdo volá?“ Snažila se udržet neutrální tón.

„Tady Sergio Machado. To vy jste mi před chvílí telefonovala? Zrovna jsem byl pro poštu, tak vám volám zpátky.“

Anna s úlevou vydechla: „Hrozně se vám omlouvám. Měla jsem pár obscénních telefonátů a bála jsem se, že je to další.“

„Obscénních? To jako někdo ztěžka oddychoval a podobně?“

„Ne. Nic takového. Je to trochu složitější.“

„Máte problémy?“

„Ne. Ano. Nevím, možná. Každopádně vám moc děkuju, že jste ozval. David Denneen si myslel, že byste mi mohl pomoct.“

„Jasně, nechcete zajít na kávu? Nemyslím tu bryndu, co pijete vás v Americe. Opravdovou kávu.“

„Jo, jasně, moc ráda.“ Pomalu ze sebe setřásala nervozitu. Dohodli se, že se sejdou vpodvečer před restaurací nedaleko od kanceláře. „Udělám, co bude v mých silách. Víc vám slíbit nemůžu.“

„To mi bohatě stačí,“ ujistila ho.

Zavěsila. Chvíli stála nad telefonem a dívala se na něj, jako by to byl nějaký cizí organismus, který bez pozvání vnikl do pokoje.

Věděla, že budou muset změnit hotel. Možná ji sledovali od její návštěvy u Peralty. Možná už z letiště. Místo jejího pobytu však bylo odhaleno, stejně jako její úkol: to bylo pravé sdělení telefonátů. Byla natolik chytrá, aby je brala jako otevřenou výhrůžku.

Ozvalo se zaklepání.

Adrenalin ji postrčil ke dveřím. Bezpečnostní řetízek pevně spojoval zástrčku s rámem dveří.

K otevření nestačil jen klíč.

Nebo ano?

Nebylo tam žádné kukátko.

„Kdo je to?“

Odpověděl jí známý mužský hlas. Nikdy by neřekla, že ho tak ráda uslyší.

„Tady Ben.“

„Díkybohu,“ zamumlala.

36

Ben byl špinavý, měl rozcuchané vlasy, zmačkanou košili a kravatu nakřivo.

„Co ten řetízek. Vy jste taky bydlela ve Východním New Yorku?“

Když si navzájem sdělili zážitky posledních několika hodin, Anna řekla: „Musíme odsud vypadnout.“

„A hezky rychle,“ přitakal Ben. „V centru je jeden hotel. Je to sice hrozná díra, ale měl by splnit náš účel. Vedou ho přistěhovalci z Británie Jmenuje se Sfinga.“ Na letišti si totiž koupil průvodce Jižní Amerikou. Při listování narazil na zmíněný hotel. „Tady je to. Můžeme tam jít rovnou, nebo zavoláme z ulice z mobilu. Odsud ne.“

Přikývla. „Tentokrát asi bude nejlepší ubytovat se v jednom pokoji. Jako manželé.“

„Od odbornice si nechám poradit.“ Zdálo se, že mu pobaveně zajiskřilo v očích.

Anna mu vysvětlila: „Všude budou hledat Američanku a Američana, co cestují spolu, ale bydlí v různých pokojích. Jak dlouho jim asi bude trvat, než nás najdou?“

„To je fakt — něco vám ukážu.“ Vytáhl z náprsní kapsy složený list papíru.

„Co to je?“

„Fax.“

„Od koho?“

„Od jednoho detektiva z New Yorku. Jsou tam jména členů představenstva společnosti Armakon AG se sídlem ve Vídni. A taky vlastníků jedné menší biotechnologické firmy z Filadelfie, která vyrobila jed, co zabil ty staříky.“

Podal jí fax. „Jürgen Lenz,“ vydechla.

„Patří mezi šéfy. Není to zajímavá náhodička?“

Arliss Dupree se znovu zadíval do papírů před sebou a opět se nedokázal soustředit. Byla to dlouhá zpráva od zástupce ředitele Správy majetku, která dohlíží na konkurzy firem. Podrobně rozebírala tvrzení o korupci na federálních konkurzních soudech. Dupree četl už potřetí tutéž větu, pak papíry odsunul a nalil si další šálek odporné kávy, která vytékala z automatu v chodbě.

Potíž byla v tom, že měl úplně jiné starosti. Znepokojovaly ho události kolem agentky Navarrové. Znamenaly pro něj totiž velké mrzutosti. Bylo mu jedno, co se jí stalo. Ale kdyby jí prokázali porušení bezpečnostních předpisů, vrhlo by to špatné světlo i na něj. Což byla strašná nespravedlnost. Dupree se nemohl ubránit dojmu, že celá lapálie začala u toho zatraceného fízla z oddělení vnitřních záležitostí Alana Bartletta. Několikrát tam vznesl řádný dotaz, a pokaždé ho odbyli. Jako by snad měl v Úřadu zvláštního vyšetřování méněcenné postavení. Jako by úřad sám nestál za slušnou odpověď. Kdykoli se nad tím Dupree zamyslel, musel si povolit kravatu. Bylo to k vzteku.

Nejdřív mu vzali tu mrchu Navarrovou a odveleli ji bůhvíkam. Následně se rozkřiklo, že porušuje zákon a prodává informace různým překupníkům a nepřátelským osobám. Pokud pověsti nelhaly, byla to pro jejího šéfa velice špatná zpráva — a tím šéfem byl právě Arliss Dupree. Agent dokázal poznat, odkud vítr fouká, jinak by ostatně neudělal takovou kariéru. Tentokrát cítil ve vzduchu pořádnou vichřici.

Rozhodně nehodlal dopustit, aby mu kariéru zničily prohřešky Navarrové, nebo spíš Bartlettovy pikle. Obvinění Navarrové mu totiž připadala nesmyslná. Když chce člověk přežít, musí mít odvahu chytit býka za rohy. Arliss měl dostatek přátel, kteří mu mohli říct, co ho zajímalo. Nebylo však od věci navštívit samotného Ducha. Bartlett vypadal jako vetchý stařík, ale byl to nejmocnější člověk na ministerstvu, J. Edgar Hoover v menším vydání. Dupree věděl, že s ním bude muset jednat opatrně. Současně chtěl dát Bartlettovi jasně najevo, že si s ním není radno zahrávat. Duch od rána do noci vyšetřoval své kolegy. Kdy se někdo naposledy podíval na prsty jemu?

Dupree roztrhl dva sáčky s cukrem a nasypal si je do kávy. Pořád měla odpornou chuť, ale přesto ji vypil. Měl před sebou spoustu práce. Chtěl přitlačit Alana Bartletta ke zdi.

Pokoje v hotelu Sfinga byly prostorné a světlé. Ben s Annou se po očku podívali na manželskou postel. Organizaci spaní raději odložili a pozdější dobu.

„Pořád mi nejde do hlavy, jak někdo věděl, že jsem tady a proč,“ řekla Anna.

„Co ten chlap z Interpolu?“

„Ale u něj jsem byla až potom, co někdo ukradl balíček z pobočky American Express.“ Stála vedle vysokých oken a pohrávala si s tenkými průsvitnými závěsy. „Zloděj musel vědět, že pátrám po Strasserovi. Otázka je, jak věděl, že má ten balíček vzít? Neřekl jste někomu, se mnou letíte do Buenos Aires?“

Benovi se její narážka nelíbila, ale ignoroval ji. „Ne. A nevolala jste někam z hotelu?“

Chvíli mlčela. „Jo, volala. Do Washingtonu.“

„Když má člověk kontakty na správných místech, nedá takovou práci napíchnout telefony v hotelu.“

Anně cosi blesklo hlavou. „To by vysvětlovalo i historku s tím falešným agentem CIA. No jasně. Nenaznačil jste Jürgenu Lenzovi…“

„Lenzovi jsem rozhodně neřekl, že pojedu do Buenos Aires. Tenkrát jsem o tom ani neuvažoval.“

„Nejlepší by bylo nějak získat Lenzovy otisky a protáhnout je přes pár databází. Třeba by se dalo něco zjistit. Možná by se našel i záznam v trestním rejstříku. Dal vám něco? Třeba vizitku.“

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Vlastně spíš naopak. Já jsem mu dal fotku, kterou jsem našel v Peterově sejfu v Curychu. Chtěl jsem, aby se na ni podíval.“

„Kolika lidem jste ji ukázal?“

„Vám. Potom jednomu historikovi z univerzity v Curychu. Liesl. A taky Lenzovi. To je všechno.“

„Měl ji v ruce?“

„No jasně. Prohlížel si ji z obou stran. Musí být plná otisků.“

„Výborně. Dám udělat kopii a originál pošlu na AFIS. To je naše automatická služba zjišťování otisků.“

„Cože? Já myslel, že jste o svoje úřední výsady přišla.“

„Já jo, ale Denneen ne. Mohl by tu fotku předat někomu z FBI. On už to nějak vymyslí.“

Ben zaváhal. „No, když nám to pomůže najít něco na Lenze. Nebo dostat Peterovy vrahy…“

„Tak fajn. Díky.“ Podívala se na hodinky. „Můžeme to probrat u jídla. Máme schůzku s detektivem Sergiem — příjmení si nepamatuju — ve čtvrti La Boca. Můžeme si tam dát něco k snědku.“

Taxík řídila žena zralého věku ve vestičce. Měla tučné bachraté paže. Na přístrojové desce byla zarámovaná barevná fotografie dítěte, pravděpodobně syna. Na zpětném zrcátku visela kožená botička.

„Kněz s pistolí,“ přemítala Anna. „A já se dřív v kostele bála jeptišek od dominikánů.“ V hotelu se převlékla do šedé plisované sukně a bílé blůzky. Labutí krk jí obepínal perlový náhrdelník. Voněla čímsi výrazně sladkým. „Řekl vám, že její dům patří Jürgenu Lenzovi?“

„Ne tak docela. Vyjádřil se, že dům patří tomu chlapovi, co si říká Jürgen Lenz.“

Vjeli do zchátralé dělnické čtvrti v nejjižnějším cípu Buenos Aires. Po levé straně měli kanál Riachuelo, v jehož stojaté vodě byly napůl potopené prámy, vyřazené lodě a zrezivělá plovoucí rypadla. Podél vodní cesty se táhly budovy skladišť a konzerváren.

„Řekla vám, že Gerhard Lenz neměl děti?“ Anna svraštila obočí soustředěním. „Něco mi asi uniká.“

„Hmm. Je to Lenz, a není to Lenz.“

„Takže ten člověk, s nímž jste se sešel ve Vídni a kterého všichni znají jako Jürgena Lenze, je podvodník.“

„Vypadá to tak.“

„Ale ať je to kdokoliv, ta stará paní i její nevlastní syn se ho zjevně bojí.“

„To je jasná věc.“

„Ale proč by se proboha Jürgen Lenz vydával za syna takové bestie? To nedává smysl,“ namítla Anna.

„To není jako hrát si na Elvise Presleyho. Vtip je v tom, že nevíme, jak se v Sigmě řeší otázka následnictví. Možná si díky tomu vybudoval pozici. Prohlásil se za přímého potomka jednoho ze zakladatelů, což byl asi jediný způsob, jak proniknout dovnitř.“

„Vycházíte z toho, že Jürgen Lenz patří k Sigmě.“

„Je to pravděpodobnější než opak. Když vyjdeme z toho, co říkal Chardin, tak otázka nezní, co Sigma ovládá, ale co ještě neovládá.“

Padla tma. Vjeli do skromně osvětlené oblasti plné lidí, která vypadala nebezpečně. Domy byly z plechu, měly vlnité střechy a růžový, okrový či tyrkysový nátěr.

Taxík zastavil před restaurací plnou podezřelých individuí. Hosté seděli u rozvrzaných dřevěných stolů i u baru, bavili se a smáli. Čestné místo za barem zaujímal portrét Evity Perónové. Stropní větráky se pomalu otáčely.

Objednali si empanadas, cabernet sauvignon San Telmo a láhev agua mineral gaseosa. Sklenky na víno páchly nakysle jako starý hadr na nádobí. Místo ubrousků na stole ležely lesklé útržky balicího papíru.

„Vdova si myslela, že jste ze ‚Semmeringu‘,“ řekla Anna, když se usadili. „Co tím podle vás myslela? Místo? Nebo nějakou firmu?“

„To nevím. Asi místo.“

„A co její zmínka o ‚společnosti‘?“

„Vyložil jsem si to jako Sigmu.“

„Ale existuje i jiná společnost. Jürgen Lenz — ať je to kdokoliv — zasedá v představenstvu Armakonu.“

„Kolik z toho chcete prozradit Machadovi?“

„Vůbec nic,“ odvětila. „Chci po něm jen to, aby nám našel Strassera.“

Svačinu zakončili humitas, tedy sladkou krémovitou kaší v kukuřičném listu, a kávou.

„Předpokládám, že ten chlap z Interpolu vám moc nepomohl,“ nadhodil Ben.

„Vyloučil, že by tady Strasser mohl žít. To se mi vůbec nezdá. Těsně před druhou světovou válkou Interpol nějakou dobu řídili nacisti a leckdo si myslí, že se nikdy úplně neočistil. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby toho chlapa podplatila jedna z organizací kryjících nacisty. A ten váš kněz s pistolí…“

„Můj kněz s pistolí tvrdil, že neví, jak Strassera najít, ale já mu nevěřím.“

„Vsadím se, že Strasserovi zavolal, jakmile jste vyšel ze dveří.“

Ben dostal nápad. „Jestli mu zavolal… Co takhle sehnat telefonní výpisy staré paní?“

„Můžeme se zeptat Machada. Třeba by to mohl zařídit. Nebo bude aspoň vědět, na koho se obrátit.“

„Když už jsme u toho, víte vůbec, jak ten chlap vypadá?“

„Ne, ale máme se s ním sejít před hospodou.“

Ulice byla plná lidí a ruchů. Z reproduktorů na chodnících vyřvávala rocková hudba, z nedalekého bistra se ozývalo tango, odjinud se zase linuly tóny operní árie. Po kočičích hlavách pěší zóny Caminito kráčeli porteňos a okukovali zboží ve stáncích pod širým nebem. Dveřmi restaurace proudili lidé oběma směry a bez omluvy do Bena s Annou vráželi.

Ben si všiml, že k nim míří parta asi osmi mladíků kolem dvaceti let. Hlasitě povykovali a smáli se, zjevně nabuzení alkoholem a testosteronem. Anna na půl úst cosi zamumlala Benovi. Příliš jí nerozuměl. Někteří výrostci na ně nepokrytě zírali. V očích měli něco víc než jen obyčejnou zvědavost. Ben s Annou se v mžiku ocitli v obklíčení gangu.

„Uteč!“ vykřikl a dostal pěstí do žaludku.

Chránil si břicho oběma rukama, vtom však ucítil úder do ledvin — kopanec! — a vrhl se dopředu, aby útok odvrátil. Uslyšel, jak Anna vykřikla, ale znělo to jakoby z velké dálky. Byl v sevření. Útočníci, třebaže ještě výrostci, měli zřejmě bojový výcvik. Nemohl se hýbat a dostával jednu ránu za druhou. Koutkem oka viděl, jak Anna s překvapivou silou setřásla jednoho z útočníků, hned ji však uchopilo několik dalších. Ben se snažil vysvobodit, ale příval pěstí a kopů mu to nedovolil.

Zahlédl záblesk a do boku se mu zabodl nůž. Ucítil horkost a vzápětí strašlivou bolest. Popadl ruku s nožem, silou ji zkroutil a uslyšel výkřik. Začal kolem sebe divoce kopat a mlátit pěstmi. Kdosi mu vrazil loket do žeber a koleno do břicha. Měl vyražený dech a zoufale lapal po vzduchu. Čísi noha ho kopla do varlat. Ben se zhroutil bolestí.

Uslyšel houkání sirény a pak výkřik Anny: „Tady! No konečně!“ Dostal kopanec do spánku a ucítil na jazyku krev. Vymrštil ruce na obranu před dalšími ranami. Zaslechl křik neznámých hlasů. Vyskočil a spatřil dva policisty, kteří řvali na jeho mučitele.

Jeden z policajtů ho chytil a křikl: „Vamos, vamos por acá, que los vamos a sacar de acá!“ Pojďte rychle, dostaneme vás odsud. Další policajt zatáhl Annu k policejnímu autu. Ben se bůhvíjak dostal k vozu, uviděl otevřené dveře, někdo ho postrčil a byl vevnitř. Dveře se za ním zabouchly. Všechny výkřiky rázem utichly.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jeden z policistů z předního sedadla.

Ben zasténal.

Anna řekla: „ Gracias!“ Ben si všiml, že má potrhanou blůzku. Perlový náhrdelník byl pryč. „Jsme Američani…,“ začala a pak jako by se na chvíli zamyslela. „Moje kabelka,“ vyhrkla. „Sakra. Měla jsem tam peníze.“

„Pas?“ podařilo se Benovi zasípat.

„V pokoji.“ Auto se rozjelo. Otočila se k němu. „Panebože, co to bylo? Není ti nic, Bene?“

„Těžko říct.“ Ostrá bolest ve slabinách začínala ustupovat. V místě, kde ho pořezal nůž, cítil lepkavé teplo. Sáhl si na bok a ucítil krev.

Auto vplulo do provozu a řítilo se ulicí. „To nebyla náhoda,“ řekla Anna. „Někdo ten útok naplánoval a koordinoval.“

Ben se na ni otupěle podíval. „Díky,“ prohodil k policistům na předních sedadlech.

Žádná odpověď. Uvědomil si, že přední a zadní část vozu odděluje přepážka z plexiskla a slyšel, jak Anna říká: „Ta přepážka…?“

Plexisklo tam předtím nebylo. Právě vyjelo nahoru. Ben neslyšel policejní vysílačku. Její zvuk možná nepronikl přes plexisklo.

Zdálo se, že Anna si všimla stejné věci ve stejný okamžik, protože se předklonila a zabušila na plexisklo. Policisté však nereagovali.

Zadní dveře byly automaticky uzamčené.

„Panebože,“ vydechla Anna. „Tohle nejsou policajti.“

Vzali za kličky dveří, ale nic. Zkoušeli vytáhnout jisticí kolíky pod okny, ani ty se však nepohnuly.

„Kde máte pistoli?“ zašeptal Ben.

„Já žádnou nemám!“

Kolem se míhaly reflektory. Vůz rychle ujížděl po čtyřproudové dálnici. Zjevně už byli za hranicemi města. Ben oběma pěstmi zabouchal na přepážku z plexiskla, ale řidič ani spolujezdec si toho nevšímali.

Auto zahnulo na sjezd z dálnice. Za pár minut se ocitli na temné dvouproudové silnici lemované vzrostlými stromy a pak bez varování vjeli do neosvětlené slepé ulice pod příkrovem větví.

Motor zhasl. Na okamžik nastalo ticho, přerušované jen občasným zvukem projíždějícího auta.

Muži na předních sedadlech se pravděpodobně radili. Pak spolujezdec vystoupil, zamířil k zádi vozu a otevřel kufr.

Za okamžik se vrátil ke svému místu. V levé ruce svíral kus jakési látky, v pravé pistoli. Řidič vystoupil a vytáhl zbraň z pouzdra pod ramenem. Zadní dveře se odemkly.

Řidič, který se choval jako šéf, prudce otevřel dveře vedle Anny a mávl na ni pistolí. Pomalu vystoupila a dala ruce vzhůru. Muž ustoupil, volnou levou rukou zabouchl dveře a nechal Bena samotného na zadním sedadle.

Opuštěná venkovská silnice, zbraně… Vypadalo to jako klasická poprava. Druhý falešný policista — nebo možná pravý, co na tom záleželo? — zamířil k Anně a začal ji prohledávat. Nejprve v podpaží, pak se na chvíli zastavil na prsou. Projel jí rukama přes boky a přesunul je do rozkroku, kde také pobyl až příliš dlouho. Nakonec jí přejel po vnitřní straně stehen ke kotníkům. Když se přesvědčil, že u sebe nemá žádnou zbraň, mírně poodstoupil. Pak vzal látkový pytlík, přetáhl ho Anně přes hlavu a uvázal kolem krku.

Řidič cosi vyštěkl. Anna padla na kolena a sepnula ruce za zády.

Ben si s hrůzou uvědomil, co s ní chtějí udělat. „Ne!“

Řidič křikl další příkaz. Mladší policista otevřel dveře auta a namířil na Bena pistolí. „Pomalu si vystupte,“ vyzval jej plynnou angličtinou.

Ben neměl šanci utéct na silnici, ani chytit Annu a odvést ji do bezpečí. Měl proti sobě dva chlapy s pistolemi. Vystoupil z auta a dal ruce vzhůru. Mladší strážník ho začal prohledávat, ale hruběji než Annu.

„No está enfierrado,“ houkl muž. Je čistý.

Pak prohodil k Benovi: „Jeden nečekaný pohyb a je po vás. Rozumíte?“

Jo, rozumím. Zabijete nás oba.

Také dostal na hlavu látkový pytlík. Byl cítit koňskou stájí. Uvázali mu ho kolem krku tak pevně, že se dusil. Viděl jen tmu. Zasípal: „To škrtí!“

„Drž hubu,“ okřikl ho jeden z mužů, nejspíš ten starší. „Nebo vás oddělám a vaše tělo se najde až za hezkou řádku dní, jasný?“

Slyšel, jak mu Anna pošeptala: „Neodporujte jim. Stejně nemáme na vybranou.“

Ucítil cosi tvrdého na týlu hlavy. „Na kolena,“ přikázal hlas.

Poslechl, klekl si a bez vyzvání sepnul ruce za zády. „Co po nás chcete?“ zeptal se falešných policistů.

„Držte hubu!“ zařval jeden z nich. Cosi tvrdého ho udeřilo do týla. Zasténal bolestí.

Únosci se nechtěli bavit. Zabijí je v tomhle zapomenutém koutě uprostřed krajiny. Ben přemýšlel, jak to všechno začalo na Bahnhofplatz v Curychu, kde o vlásek unikl smrti. Nebo to začalo už zmizením Petera? Promítl si bratrovu strašnou smrt ve venkovském hostinci ve Švýcarsku. Ta vzpomínka ho však nesrazila na kolena. Naopak, dodala mu odvahu. Pokud ho zabijí, aspoň bude mít klidné svědomí, že udělal všechno pro dopadení vrahů svého bratra. A i když se mu nepodařilo pohnat je k odpovědnosti, ani odhalit jejich motivy, aspoň se k tomu přiblížil. Nenechá po sobě zdrcenou manželku, ani děti a přátelé na něj za čas zapomenou. Ben nepropadal sebelítosti. Lidský život beztak není v dějinách ničím víc než jen bliknutím světlušky za letní noci.

Pomyslel na otce, který tak záhadně zmizel. Litoval jen toho, že se o něm nikdy nedozvěděl celou pravdu.

Z temnoty se náhle ozval hlas. Starší muž.

„A teď nám odpovíte na pár otázek. Co sakra chcete Josefu Strasserovi?“

Vrahouni si přece jen chtěli promluvit.

Chránili Strassera.

Čekal, že promluví Anna. Když se k tomu neměla, řekl: „Já jsem právník. Z Ameriky. Vyřizuju pozůstalost — to znamená, že se snažím, aby dostal peníze, které mu právem náleží.“

Něco ho silně udeřilo ze do strany hlavy.

„Chci slyšet pravdu, ne ty vaše bláboly!“

„Ale já říkám pravdu,“ vyhrkl Ben roztřeseným hlasem. „Přítelkyni vynechte. Nemá s tím nic společného. Vzal jsem ji s sebou, ještě nikdy v Buenos Aires nebyla…“

„Držte hubu!“ okřikl ho jeden z nich. Následovala rána do pravé ledviny. Ben padl obličejem přímo do hlíny. Bolest byla tak silná, že nemohl ani zasténat. Pak dostal úder do tváře, asi nohou. Ucítil chuť i pach krve. Zatmělo se mu před očima.

„Nechte toho!“ zařval Ben. „Co chcete? Všechno vám řeknu!“ Schoulil se, zakryl si hlavu rukama a těžce oddychoval. Cítil nepopsatelnou bolest. Z úst mu tekla krev. Připravil se na další ránu, ale chvíli se nic nedělo.

Pak se ozval hlas staršího z mužů. Byl klidný a věcný, jako by šlo o přátelskou konverzaci. „Ta ženská není ‚jen‘ vaše přítelkyně. Je to agentka Anna Navarrová a pracuje pro ministerstvo spravedlnosti Spojených států amerických. Tohle všechno víme. Zajímáte nás vy.“

„Já jí pomáhám,“ vypravil ze sebe a ještě víc se schoulil. Vzápětí dostal ránu do druhé tváře. Očima mu prolétl blesk bolesti. Byla tak silná a úporná, že ji Ben nemohl vydržet.

Pak nastala chvilková přestávka v mučení. Bylo ticho. Muži zřejmě čekali, až Ben znovu promluví.

On ale nebyl schopen myslet. Co jsou zač? Kdo je poslal? Jürgen Lenz? Sigma? Na to používali příliš primitivní metody. Že by Kamaradenwerk? To bylo pravděpodobnější. Jaká odpověď by je asi uspokojila, ukončila mlácení a zabránila popravě?

Vtom promluvila Anna. Ben měl ucpané uši, pravděpodobně krví, a tak ji špatně slyšel. „Jestli chráníte Strassera,“ řekla překvapivě klidným hlasem, „tak vás bude zajímat, co tady dělám. Přijela jsem ho varovat. Nejde mi o jeho vydání.“

Jeden z mužů se zasmál, ale Anna mluvila dál. Její hlas doléhal k Benovi jakoby z dálky. „Víte, že řadu Strasserových druhů v posledních dnech zabili?“

Žádná reakce. „Máme informace, že teď je na řadě Strasser. Ministerstvo spravedlnosti USA nemá zájem na jeho dopadení, jinak by to už dávno udělalo. Ať už spáchal cokoliv, není stíhán jako válečný zločinec. Snažím se mu zachránit život. Chci si s ním promluvit.“

„Lžete!“ obořil se na ni jeden z mužů. Ozvala se tlumená rána. Anna vykřikla.

„Nechte toho!“ vyjekla. „Můžete si ověřit, že vám říkám pravdu! Potřebujeme se dostat ke Strasserovi, protože ho chceme varovat! Jestli nás zabijete, doplatí na to!“

„Anno!“ křikl Ben. Potřeboval s ní navázat kontakt. „Není vám nic? Jste celá?“

Měl pocit, že mu prasknou hlasivky. Křik ho stál spoustu sil. V hlavě mu tepala nesnesitelná bolest.

Ticho. A po chvíli tlumený hlas: „Nic mi není.“

Víc už neslyšel. Pak už byla jen tma.

37

Ben se probudil v posteli v neznámé velké místnosti s vysokým stropem a okny do ulice.

Večer, dopravní ruch, mihotavá světla.

V křesle se choulila vytáhlá žena s tmavými vlasy a hnědýma očima. Měla na sobě tričko s krátkým rukávem a černé elastické šortky. Nehybně ho sledovala.

Anna.

V hlavě mu tepalo.

Klidným hlasem prohodila: „Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděl. „Já žiju.“ Začala se mu vybavovat ta strašná scéna, ale nemohl si vzpomenout, kdy omdlel.

Usmála se. „Jak ti je?“

Chvíli o tom přemýšlel. „Jako chlápkovi, co vypadne z mrakodrapu a někdo vystrčí hlavu z okna v desátém patře a zeptá se ho, jak se má, a ten chlápek povídá: Zatím to ujde.“

Anna se zasmála.

„Trochu mě bolí hlava.“ Otočil hlavou ze strany na stranu. Ucítil palčivou bolest za očima. „Možná víc než trochu.“

„No, zřídili tě pěkně. Chvíli jsem si myslela, že máš otřes mozku, ale asi ne. Aspoň se mi nezdá.“ Odmlčela se. „Trochu mě zkopali, ale vyžívali se hlavně na tobě.“

„Byli to kavalíři.“ Chvíli přemýšlel. Byl stále dezorientovaný. „Jak jsem se sem dostal?“

„Asi už je omrzelo mlácení, nebo se možná lekli, když jsi omdlel. Každopádně nás odvezli zpátky do města a vysadili nás někde v La Boce.“

Jediné světlo v pokoji vycházelo z lampičky vedle postele, kde ležel. Uvědomil si, že má ovázané čelo a bok. „Kdo to udělal?“

„Co jako? Kdo tě zmlátil, nebo obvázal?“

„Kdo mě ošetřil.“

„Moi,“ řekla a skromně se uklonila. „Lékárničku dodal hotel Sfinga, využila jsem hlavně kysličník a betadin.“

„Díky.“ Měl zamlženou mysl. „Co byli zač?“

„No, jsme naživu, takže asi místní bijci. Říká se jim pistoleros, nájemní zabijáci.“

„Ale co to policejní auto?“

„Argentinská policie je tradičně prolezlá korupcí. Řada z policajtů si přivydělává právě jako pistoleros. Ale neřekla bych, že byli ve spojení se Sigmou. Spíš pracovali pro Kamaradenwerk, nebo něco na ten způsob — to je jakási ochranka starých Němců. Místní síť mohla dostat echo řadou způsobů. Třeba od kolegy z Interpolu — řekla jsem mu falešné jméno, ale možná zahlédl moji fotku. Možná je za tím balíček, co se ztratil z kanceláře American Express. Mohl je upozornit můj detektiv Machado. Nebo ten kněz s pistolí. Ale dost zbytečných otázek. Potřebuješ odpočívat.“

Ben se pokusil posadit, ale ucítil bolest v boku, a tak raději opět ulehl. Vzpomněl si, že ho kopali do břicha, slabin i ledvin.

Klížily se mu oči. Začal vidět rozmazaně. Brzy ho přemohl spánek.

Když se znovu probudil, byla pořád temná noc. Jediné světlo vycházelo z ulice, ale i to mu stačilo, aby si všiml obrysu v posteli vedle sebe. Ucítil slabou vůni jejího parfému. Teď jí najednou nevadí spát se mnou v jedné posteli, pomyslel si.

Při dalším probuzení už bylo v pokoji světlo. Až ho z té intenzity bolely oči. Zaslechl zvuk tekoucí vody v koupelně a s námahou se posadil.

V oblaku páry vešla Anna zabalená do osušky.

„Pán už je vzhůru,“ řekla. „Jak je?“

„Trochu líp.“

„Dobře. Mám objednat kafe u pokojové služby?“

„Oni tady mají pokojovou službu?“

„Vážně je ti líp,“ zasmála se. „Začíná se ti vracet smysl pro humor.“

„Mám hlad jak vlk.“

„To dá rozum. Včera nebyl čas na pořádnou večeři.“ Znovu se obrátila ke koupelně.

Ben na sobě měl čisté tričko a trenýrky. „Kdo mě převlíkl?“

„Já.“

„I trenky?“

„Ehmmm. Byl jsi celý od krve.“

Ach jo, posteskl si v duchu. Naše první intimní chvilka, a já ji klidně prospím.

Anna si začala čistit zuby. Za pár minut se vrátila. Byla nalíčená a měla na sobě bílé tričko a fialové elastické šortky.

„Co se podle tebe stalo?“ zeptal se. V hlavě se mu začalo rozjasňovat. „Myslíš, že někdo odposlouchával tvůj telefonát tomu detektivovi… Jak se jen jmenoval?“

„Možná.“

„Odteďka budeme používat jen můj mobil. Musíme vycházet z toho, že napíchli i hotelovou ústřednu.“

Anna mu podložila záda dvěma polštáři. Nenavoněla se parfémem, ale byla příjemně cítit mýdlem a šamponem. „Můžu si zavolat do předchozího hotelu? Můj přítel z Washingtonu si myslí, že tam ydlím, a mohl by mi tam volat.“ Hodila mu čerstvé vydání International Herald Tribune. „Hezky odpočívej. Můžeš si číst, nebo spát, jak libo.“

„Podívej se, jestli je nabitý. Možná ho budeš muset zastrčit do zásuvky.“ Opřel se a líně listoval stránkami. Zemětřesení v indickém státě Guadžarat. Akcionáři dali k soudu kalifornský podnik veřejných služeb. Přední světoví činitelé se sešli na Mezinárodním fóru o dětském zdraví. Ben odložil noviny a zavřel oči. Spát však nechtěl. Toho si užil do sytosti. Poslouchal, jak Anna mluví s hotelem v La Recoletě. Její hlas na něj působil uklidňujícím dojmem. Měla příjemný nakažlivý smích.

Její původní odměřenost a podrážděnost zmizela. Pořád se chovala sebejistě, ale přestala být nedůtklivá. Možná čerpala jistotu z jeho slabosti. Možná se ráda o někoho starala. Možná ji změnilo společně prožité dobrodružství. Nebo oceňovala, že o ni měl starost. Možná ho litovala, nebo si dávala za vinu, co se mu stalo. A možná všechno dohromady.

Anna položila telefon. „No to se podívejme.“

„Co?“ Otevřel oči. Stála vedle postele. Měla rozcuchané vlasy a pod bavlněným tričkem se jí rýsovala oblá ňadra. Ben pocítil záchvěv vzrušení.

„Dostala jsem zprávu od Sergia, to je ten soukromý detektiv. Omlouval se za zpoždění, zdržel se s jedním případem. Mluvil naprosto věrohodně.“

„Asi odposlouchávali telefon v hotelu.“

„Sejdu se s ním.“

„Zbláznila ses? Copak sis už neužila dost?“

„Určila jsem si podmínky.“

„Nedělej to.“

„Vím, co dělám. Třeba to zpackám — to se mi taky občas stává —’ ale svojí práci docela rozumím. Aspoň se to o mně říká.“

„Tomu rád věřím. Ale neděláš ani organizovaný zločin, ani drogy, ani vraždy. Ani jeden z nás na to nestačí.“

Cítil k ní jakýsi ochranitelský pud, i když rozhodně střílela líp než on a uměla se líp bránit. Ještě divnější bylo, že se s ní cítil nějak bezpečnější.

Posadila se na postel vedle něj. Trochu se odtáhl, aby jí udělal místo. „Vážím si toho, že si o mě děláš starost,“ ujistila ho. „Ale mám výcvik. Vážně jsem agentka.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem…“

„To nic. Já se neurazila.“

Po očku na ni pohlédl. Chtělo se mu říct: Můj bože, ty jsi tak krásná, ale nevěděl, jak by na to reagovala. Pořád se mu zdála trochu odměřená.

„Děláš to kvůli bratrovi, nebo kvůli otci?“

Ta otázka ho překvapila. Takovou upřímnost nečekal. Uvědomil si, že na to neexistuje jednoduchá odpověď. „Možná kvůli oběma, ale samozřejmě hlavně kvůli Peterovi.“

„Jak jste s Peterem vycházeli?“

„Byli jsme dvojčata. Mám dojem, že je to vůbec ten nejbližší vztah. Bližší, než má spousta lidí v manželství, tedy ne že bych s tím měl osobní zkušenost. Ale navzájem jsme se chránili. Skoro jsme si dokázali číst myšlenky. V dětství jsme se často prali, ale pak jsme na sebe neměli zlost. Spíš nás to mrzelo. Soupeřili jsme spolu ve sportu a tak podobně, ale ve skutečnosti ani ne. Když měl Peter radost, já ji měl taky. Když se mu něco povedlo, přál jsem mu to. A naopak.“

Ke svému překvapení uviděl v jejích očích slzy. To ho dojalo.

„Těžko se to vysvětluje. Peter pro mě byl jako kus vlastního těla.“ Všechno se mu to náhle vybavilo ve změti myšlenek, nebo spíš obrazů. Peterova vražda. Jeho překvapivé vzkříšení. Jak spolu jako děti běželi domem a smáli se na celé kolo. Peterův pohřeb.

Odvrátil se od Anny a zakryl si tvář rukou. Nedokázal zadržet vzlykání. Bylo mu to trapné.

Uslyšel tichý nářek a uvědomil si, že Anna pláče s ním. To ho překvapilo a hlavně dojalo. Vzala ho za ruku a pevně stiskla. Tváře se jí leskly slzami. Něžně ho vzala kolem krku a pak ho objala. Očividně přitom dávala pozor, aby se nedotkla jeho zranění. Položila mu svou vlhkou tvář na rameno. Její důvěrnost Bena překvapila, ale zároveň byla úplně přirozená. Pomalu začínal poznávat jinou Annu — složitou osobnost plnou citu. Jeden z druhého čerpali útěchu. Cítil na prsou její srdce, její teplo. Zvedla hlavu z Benova ramene a pomalu, nejprve s jistým ostychem, přitiskla rty k jeho ústům. Pevně zavřela oči. Začali se líbat — nejdřív něžně, poté vášnivě a náruživě. Objímal její pružné tělo. Prozkoumával ji prsty, ústy i jazykem. Překročili neviditelnou čáru, kterou si před časem mezi sebou nakreslili. Zbourali vysokou zeď‘ která pohlcovala a odrážela elektrické výboje, jež mezi nimi jiskřily. Milování s Annou mu najednou nepřipadalo tak nepatřičné, jak si představoval, když se toho vůbec odvážil.

Nakonec podlehli vyčerpání a asi na půl hodiny usnuli, zaklesnutí jeden v druhém.

Když se vzbudil, byla pryč.

Šedovlasý muž zaparkoval vypůjčený mercedes a vykročil po nerovné dlažbě ulice Estonba. Po chvíli chůze nalezl hledaný dům. Stál v srdci buenosaireské části Belgrano, jedné z nejbohatších obytných čtvrtí. Šedovlasý muž v modrém obleku na míru se přátelsky usmál na mladíka, který venčil šest psů najednou.

Budova byla z červených cihel, v duchu georgiánského slohu. Muž prošel kolem, jako by obdivoval její architekturu, a pak se otočil. Všiml si strážní budky na chodníku před domem. Byla to šedivá kukaň, v níž stál muž v uniformě a oranžové reflexní vestě. Podobné strážnice stály v každé ulici.

Moc klidná a bezpečná čtvrť, pomyslel si Trevor Griffiths. Tím líp. Strážník si ho změřil pohledem. Trevor na něj přátelsky kývl a přistoupil k budce, jako by se chtěl na něco zeptat.

Anna opatrně zabalila Benovu fotografii, odnesla ji do kanceláře zásilkové služby DHL a poslala na Denneenovu domácí adresu v Dupont Circle. Zaplatila expresní příplatek za co nejrychlejší doručení. Všechno, co dělala, s sebou neslo určité riziko. O DHL se však nezmínila do telefonu a dokonce ani Benovi v pokoji. Také se důkladně přesvědčila, že ji nikdo nesleduje. Byla si celkem jistá, že fotka dorazí na místo určení v pořádku.

Zastavila se u dveří obchodu pod červenou cedulí s nápisem Lucky Strike a zadívala se do oken kavárny na rohu ulic Junin a Via-monte, nedaleko od Facultad Medecina. Název kavárny, Entre Tiempo, byl namalovaný na zrcadlovém skle různě pokrouceným písmem, nejspíš aby to vypadalo ztřeštěně. Kolem procházely zamilované páry a houfy studentů s batůžky na zádech. Vozovka byla plná žlutočerných taxíků.

Anna se zařekla, že tentokrát už se překvapit nenechá.

Schůzku se Sergiem Machadem si domluvila na půl sedmou, ale přijela o tři čtvrtě hodiny dřív, aby si místo pořádně obhlédla. Bylo hezky na očích a navíc ještě nepadl soumrak. Požádala Machada, aby se posadil ke stolu u okna, pokud bude nějaký volný, nebo aspoň co nejblíž k oknu. A aby si vzal mobilní telefon. Zdálo se, že její opatrnost Machada spíš pobavila, než roztrpčila.

Přesně v osmnáct dvacet vešel do kavárny muž se stříbřitými vlasy v modrém saku a modré košili s rozepnutým límečkem. Odpovídal popisu, který ji Machado dal do telefonu. Zhruba o minutu později se objevil u stolu u okna a vyhlédl do ulice. Stáhla se do obchodu, aby ji nebylo vidět, a pokračovala v pozorování přes prosklené dveře. Prodavači vysvětlila, že čeká na manžela.

V šest třicet pět Machado mávl na číšníka.

O pár minut později před něj číšník položil láhev coca-coly.

Pokud se Machado podílel na včerejším únosu, v okolí jistě číhali jeho komplicové. Anna však nikoho neviděla. Nikdo nepostával na chodníku a nepředstíral zájem o zboží ve výkladech, neprohlížel si noviny u stánku, ani neseděl v autě u obrubníku. Anna věděla, nač si dávat pozor. Machado byl sám. Co když jsou ostatní v kavárně a čekají na ni?

Snad. Na tuto možnost se však připravila.

V osmnáct čtyřicet pět zavolala z Benova telefonu Machadovi na mobil.

Zazvonil jen jednou „Sí?“

„Tady Anna Navarrová.“

„Zabloudila jste?“

„Panebože, kdo se má v tomhle městě vyznat,“ lamentovala. „Asi jsem si spletla kavárnu. Co kdybyste sem za mnou přišel? Jinak se zase určitě ztratím!“ Popsala mu cestu do kavárny o několik ulic dál.

Sledovala, jak vstal, nechal na stole drobné a vyšel ven. Nezdálo se, že by někomu v kavárně dával znamení. Anna věděla, jak Machado vypadá, ale on by ji pravděpodobně nepoznal.

Přešel ulici a prošel kolem ní, takže si ho mohla lépe prohlédnout. Vlasy měl prošedivělé předčasně. Mohlo mu být něco přes čtyřicet, měl světle hnědé oči a sympatickou tvář. Neměl u sebe žádnou aktovku ani desky, jen telefon.

Pár vteřin počkala a pak se vydala za ním.

Kavárnu našel snadno a vstoupil dovnitř. Anna si k němu přisedla zhruba po minutě.

„Nechtěla byste mi vysvětlit, o co tady jde?“ zeptal se Machado. Vyprávěla mu, co se jim s Benem stalo předchozího večera. Pozorně se mu přitom dívala do tváře. Četla v ní nefalšovaný úlek.

Machado měl temný pohled italské filmové hvězdy šedesátých let. Byl opálený do bronzova. Na krku se mu houpal tenký zlatý řetízek, další mu obepínal zápěstí. Mezi očima, posazenýma hodně blízko, se mu rýsovala hluboká vráska. Neměl snubní prsten.

„Místní policie je prolezlá korupcí, to máte naprostou pravdu,“ pravil. „Najímá si mě na detektivní práci, protože nevěří vlastním lidem!“

„To mě nepřekvapuje.“ Strach, který cítila od únosu, se měnil ve zlost.

„Víte, tady v Argentině se netočí filmy o policajtech, protože místní policajti nejsou hrdinové. Jsou to šmejdi. Vím to. U státní policie jsem sloužil jedenadvacet let. Pak jsem shrábl penzi a šel jsem.“

Dlouhý stůl poblíž vybuchl smíchem. Seděla u něj nějaká studentská parta, aspoň soudě podle vzhledu.

„Všichni se tady bojí policejního násilí,“ rozohnil se Machado. „Policajti si nechávají platit za ochranu. Odprásknou člověka, kdy se jim zamane. Líbí se vám jejich uniformy?“

„Podobné má policie v New York City.“

„Je to přesná kopie. Nic víc bohužel nepřevzali.“ Zářivě se usmál. „Tak co pro vás můžu udělat?“

„Potřebuju najít člověka jménem Josef Strasser.“

Machado otevřel oči dokořán. „No jo, ten starej parchant tady žije pod falešným jménem. Nevím, kde bydlí, ale můžu se trochu poptat. Nebude to žádná legrace. Jde vám o jeho vydání?“

„To ne, musím s ním mluvit.“

Zpozorněl. „Vážně?“

„Možná bych věděla, jak ho najít, ale potřebuju vaši pomoc.“ Popsala mu Benovo setkání s vdovou Lenzovou. „Jestli jsou Vera Lenzová nebo její nevlastní syn ve styku se Strasserem, mohli ho telefonicky varovat. Dalo by se zjistit, na jaké číslo volali?“

„Aha… No dobře, ale nejdřív musíte sehnat telefonní číslo seňory Lenzové.“

Podala mu proužek papíru s číslem.

„Telefonní operátoři v Argentině registrují začátek i konec všech telefonátů, volané číslo a délku hovoru. Říká se tomu systém Excalibur. Kamarádi u policie mi za příslušnou cenu zjistí všechny hovory z toho čísla.“

A aby předvedl, jak je to snadné, hned si zavolal a přečetl číslo z útržku papíru.

„Bez problému,“ oznámil. „Brzy to zjistíme. A teď vás zvu na biftek.“

Minuli několik ulic, až došli k bílému Fordu Escort s odmontovanou zadní sedačkou. Machado zavezl Annu do staré restaurace poblíž Cemeterio de la Recoleta. Jmenovala se Estilo Munich. Na stěnách visely vycpané hlavy kanců a jelenů. Podlaha byla z mramoru, ale vypadala jako ošlapané linoleum. Strop byl polepený polystyrenovými deskami. Znudění číšníci se pomalu šourali mezi stoly. „Objednám vám bife de chorízo,“ řekl Machado. „S omáčkou chimichurri. Jugoso, jestli vám to vyhovuje?“

„Proč ne, když biftek, tak krvavý. Vzal jste mě do restaurace, která má v názvu Mnichov. Je to náhoda?“

„Dělají tady nejlepší bifteky v Buenos Aires, a tohle město biftekům rozumí.“ Spiklenecky se na ni podíval. „V Buenos Aires bývala spousta restaurací s názvem Mnichov — kdysi to bylo hrozně moderní. Teď už moc ne.“

„Není tady tolik Němců.“

Machado se napil carrascalu. Vtom mu zazvonil mobilní telefon. Krátce do něj promluvil a vrátil přístroj do kapsy. „To byla moje přítelkyně,“ omlouval se. „Myslel jsem, že už máme výsledky, ale bohužel.“

„Pokud tady Strasser žije tak dlouho bez povšimnutí, musí mít kvalitní falešné doklady.“

„Lidi jako on mají perfektní papíry. Dlouhou dobu je dokázal vypátrat jen Jakob Sonnenfeld. Léta se například povídalo, že Martin Bormann žije v Argentině, až se jeho lebka objevila v Německu. Konkrétně v Berlíně v roce devatenáct set sedmdesát dva. Při stavbě mostu dělníci vybagrovali hlínu a našli lebku. Bormannovu.“

„A vážně to byla jeho lebka?“

„Před pár lety Němci konečně provedli test DNA. Ano, byla to Bormannova lebka.“

„A co zbytek těla?“

„Ten se nikdy nenašel. Já bych řekl, že Bormanna pohřbili tady v Bariloche a někdo pak odvezl lebku do Německa. Aby zmátl pronásledovatele.“ V očích mu pobaveně zajiskřilo. „Víte, že tady bydlí Bormannův syn? Je to katolický kněz. Vážně.“ Další lok carrascalu. „O Bormannovi šly vždycky nejrůznější pověsti. Stejně jako o Josefu Mengelem. Všichni si mysleli, že svoji smrt nafingoval. S Lenzem je to totéž. Ještě léta po oznámení jeho smrti se povídalo, že pořád žije. Pak našly jeho kosti.“

„Taky prošly testem DNA?“

„To těžko.“

„Jeho lebka se neobjevila.“

„Takže by mohl ještě žít?“

Machado se zasmál. „Bylo by mu přes sto dvacet.“

„Lumpové se dožívají vyššího věku než poctivci, aspoň se to říká. Pokud se nemýlím, zemřel na mrtvici.“

„To je oficiální verze. Ale já myslím, že Lenze zavraždila izraelská tajná služba. Víte, když sem přišel Eichmann, dali si se ženou falešné jméno. Ale jejich tři synové pořád používali jméno Eichmann! Ve škole je všichni znali jako Eichmannovy. Proč ne, když je tady tehdy nikdo nehledal. Až Sonnenfeld.“

Číšník před ně položil bifteky. Vypadají nádherně, libovala si v duchu Anna. Maso příliš nejedla, ale takové pochoutce nemohla odolat.

„Můžu se zeptat, proč chcete mluvit se Strasserem?“ otázal se Machado.

„Promiňte, ale to vám nemůžu říct.“

Zdálo se, že to přijal s pochopením. „Strasser byl jedním z vynálezců cyklonu B.“

„To byl plyn používaný v Osvětimi.“

„Vyzkoušet ho na lidech byl jeho nápad. Chytrá hlavička, tenhle Strasser. Objevil způsob, jak efektivně zabíjet Židy.“

Když se navečeřeli, přešli o pár domů dál do velké kavárny La Biela na Avenue Quintana. I po jedenácté hodině v noci to tam hučelo jako v úle.

Nad kávou se Anna zeptala: „Můžete mi sehnat zbraň?“

Lišácky se na ni podíval. „Dalo by se to zařídit.“

„Do rána?“

„Uvidíme, co se dá dělat.“

Znovu mu zazvonil telefon.

Tentokrát si čmáral poznámky na malý ubrousek.

„V telefonním seznamu je pod jménem Albrecht,“ řekl Machado, když ukončil hovor. „Věk taky odpovídá. Na přihlášce uvedl skutečné datum narození. Myslím, že jste ho našla.“

„Takže mu opravdu volal někdo od Lenzových.“

„Přesně tak. S telefonním číslem byla hračka zjistit i jméno a adresu. Nejspíš byl dlouho mimo město, protože z jeho domu v posledních pěti týdnech nikdo nevolal. Až předevčírem.“

To by vysvětlovalo, proč Strasser nebyl na seznamu mrtvých jako všichni ostatní, napadlo Annu. Byl mimo město. Proto přežil. „Jak si váš informátor vysvětluje, že se o Strassera zajímáte?“

„Možná si myslí, že ho chci vydírat.“

„Nedá Strasserovi echo, že po něm jdete?“

„Moji kamarádi u policie jsou na takové hry moc hloupí.“

„Doufejme.“ Její obavy však Machado příliš nerozptýlil. „A co naši únosci a podobná verbež?“

Machado se zamračil. „Synové a vnuci německých utečenců si na mě netroufnou. Mám spoustu přátel na policii. Je to pro ně riskantní. Když občas dělám na podobných případech, přijdu domů a najdu na záznamníku nahraného Wagnera. Takhle mi vyhrožují. Nebo jdou vedle mě po ulici a fotí si mě. Ale to je asi tak všechno. Nedělám si s tím hlavu.“ Zapálil si další cigaretu. „A vy taky nemusíte.“

No jasně, nemusím si dělat hlavu, posteskla si v duchu.

Vám se to řekne.

„Pan Bartlett teď bohužel nemůže nikoho přijmout a nevidím, že byste byl objednaný.“ Recepční byla komisní a neoblomná.

„Tak se teda objednávám — na teď,“ pravil Arlis Dupree. „Řekněte mu, že je to i v jeho zájmu. Jde o důležitou služební záležitost.“

„Je mi velice líto, pane Dupree, ale…“

„Ušetřím vám potíže. Prostě proklouznu kolem a zaklepu na jeho dveře. Klidně ho můžete varovat, jestli chcete. Jeho kancelář je tudy, že?“ Přes tučnou růžolící tvář mu přelétl úsměv. „Nedělejte si starosti, slečno. Všechno dobře dopadne.“

Recepční cosi tiše zadrmolila do mikrofonu spojeného se sluchátky. Po chvíli vstala. „Pan Bartlett vás velice rád přijme. Zavedu vás k němu.“

Dupree se rozhlédl po ředitelově spartánské kanceláři a poprvé ucítil varovné bodnutí. Nebylo to pohodlné doupě typického státního úředníka, který se obklopuje fotkami milovaných a stohy nezařazených papírů. Jako by tam ani nepracoval živý člověk.

„Copak pro vás můžu udělat dnes, pane Dupree?“ Alan Bartlett vstal od velkého psacího stolu, na kterém byl takový pořádek, že připomínal vystavený kus v prodejně kancelářského nábytku. V jeho úsměvu bylo cosi mrazivého. Z šedých očí ukrytých za úzkými skly brýlí nedokázal Dupree nic vyčíst.

„Spoustu věcí,“ odvětil Dupree a bez vyzvání se posadil na židli ze světlého dřeva naproti Bartlettovu stolu. „Můžeme začít třeba s tou záležitostí kolem Navarrové.“

„Poslední zprávy zní dost hrozně,“ řekl Bartlett. „Vrhají špatné světlo na nás všechny.“

„Jak víte, z jejího převelení k vám jsem vůbec neměl radost.“

„To není žádná novinka. Možná jste o ní věděl něco, o čem jste radši pomlčel.“

„Ale ne, tak to nebylo.“ Dupree se přinutil pohlédnout do Bartlettových upřených očí. Připadal si, jako by mluvil s ledovcem. „Upřímně řečeno, když bez mého vědomí a souhlasu takhle přesunete jednoho z mých zaměstnanců, podkopáváte tím moji autoritu. Těžko teď ostatním zaměstnancům vysvětlím, že nešlo o jistý druh povýšení.“

„Pane Dupree, mám pocit, že jste sem nepřišel probírat své personální těžkosti ani styl řízení.“

„To si pište,“ odsekl Dupree. „Jde o to, že lidi z ministerstva spravedlnosti se vašemu oddělení vyhýbají obloukem. Vy si hledíte svého a my o tom naštěstí většinou nic nevíme. Ale tentokrát jste mi vlezli do zelí, jestli si rozumíme. Dostali jste mě do prekérní situace. Nechci vás z ničeho obviňovat, jen říkám, že mi to nedalo a začal jsem přemýšlet.“

„Což je u vás jistě nezvyklá činnost. Ale nebojte, to se časem poddá.“ Bartlett mluvil s neskrývaným pohrdáním.

„Možná nejsem zrovna génius. Ale uvidíte, že umím taky vystrčit drápy.“

„To mě uklidňuje.“

„Celá ta věc mi totiž nějak smrdí.“

Bartlett zkřivil nos, jako by čichal. „Že by Aqua Velva? Nebo Old Spice? Vaše kolínská je cítit na sto honů.“

Dupree nevzrušeně zavrtěl hlavou. „Tak jsem si vás trochu proklepl. Zjistil jsem, že vlastníte obří pozemek na východním pobřeží. To není u státního zaměstnance zrovna moc normální, co říkáte?“

„Dědeček z matčiny strany byl jedním ze zakladatelů Holleran Industries. Matka zdědila část pozůstalosti. To není tajemství, ale ani se s tím nějak nechlubím, to uznávám. Luxus mi nic neříká. K životu mi stačí celkem málo. Kam tím vším míříte?“

„Ano, vaše matka byla dědičkou Holleranu — to jsem si taky zjistil. Musím přiznat, že mě to překvapilo. Jaká čest, že se multimilionář snížil k práci mezi námi prostými úředníky.“

„Všichni se musíme rozhodnout, jak naložíme se svým životem.“

„Jo, to máte recht. Ale pořád si kladu otázku, kolik toho ještě o Alanu Bartlettovi nevím. Asi toho bude dost. Co například vaše cesty do Švýcarska? Víte, v Úřadu zvláštního vyšetřování se zabýváme taky praním špinavých peněz a Švýcarsko je jako varovná kontrolka. Takže se nemůžete divit, že mi ty vaše výlety vrtají hlavou.“

„Prosím?“

„No, vy přece do Švýcar jezdíte dost často, nebo ne?“

„Jak vás to napadlo?“

Dupree vytáhl z náprsní kapsy saka pomačkaný papír. Položil list před Bartletta a uhladil ho rukou. Na papíře byla řada teček, které dohromady tvořily jakousi kružnici. „Omlouvám se, je to trochu primitivní, ale kreslil jsem to sám.“ Ukázal na nejvrchnější tečku. „Tady máme Mnichov. Těsně pod ním Innsbruck. Když se přesuneme na jihovýchod, jsme v Miláně a v Turíně. Ještě trochu na západ a na sever leží Lyon, Dijon nebo Freiburg.“

„Chodíte do večerní školy zeměpisu?“

„Ale kdepak,“ odvětil Dupree. „Trvalo dlouho, než jsem to dal dohromady. Musel jsem projít počítače pasové kontroly i hlavních aerolinek. To byla největší fuška, to vám řeknu. Ale výsledkem je soupis všech letišť, na kterých jste přistál za posledních patnáct let. Nejvíc letů začínalo přímo na Dullesově letišti, některé měly mezipřistání ve Frankfurtu, nebo v Paříži. Člověk se dívá na tu změř teček a klade si otázku, co mají společného?“

„Čekám, že mi to povíte,“ pravil Bartlett pobaveně. Z jeho očí však čišel ledový chlad.

„No jen se na to koukněte. Je to jasný jako facka! Ty tečky leží na kružnici o poloměru tři sta kilometrů, která má střed v Curychu. Jsou to místa, kam by člověk logicky jel, kdyby chtěl do Švýcarska, ale neměl by zájem o švýcarské razítko v pase. Ve vašem případě šlo o jeden z pasů. S překvapením jsem totiž zjistil, že máte dva.“

„Což není u lidí v našem oboru nic zvláštního. Jste k smíchu, pane Dupree, ale dobrá, přistoupím na vaši hru. Řekněme, že jsem ve Švýcarsku opravdu byl. A co z toho?“

„Jasně, to je správná otázka. Na tom přece není nic špatného. Ale proč byste mi kvůli tornu lhal?“

„Vy si opravdu sedíte na vedení, pane Dupree. Kdybych s vámi chtěl probírat plány na dovolenou, určitě byste se to dozvěděl jako první. Vaše chování navozuje otázku, jestli jste vůbec schopen plnit svěřené úkoly. Dalo by se říct, že dokonce hraničí s porušením pracovní kázně.“

„Vy nejste můj šéf, Bartlette.“

„Ne, protože jste před sedmi lety neuspěl se žádostí k našemu oddělení. Neprokázal jste dostatečnou kvalifikaci.“ Bartlettův hlas zůstal chladný, ale zčervenaly mu tváře. Dupree věděl, že ho vyvedl z míry. „A teď mi dovolte ukončit tento rozhovor.“

„Já jsem s vámi ještě neskončil, Bartlette,“ zasyčel Dupree a vstal.

Bartlett se jen mrtvolně usmál. „Na shledanou, pane Dupree,“ pravil klidně. „Cesta k vám domů do Arlingtonu trvá v tuhle denní dobu dlouho. Jistě byste nerad uvízl v dopravní špičce.“

Když se Ben probudil, nejdřív si uvědomil nesmělé světlo časného rána, pak tiché oddychování Anny. Spali v jedné posteli. Pomalu se posadil. Ucítil tupou bolest v končetinách i krku. Z jejího těla sálalo i přes noční košili příjemné živočišné teplo.

Pomalu vykročil ke koupelně. Bolest se probudila naplno. Uvědomil si, že prospal celý den a noc. Věděl, že je ošklivě potlučený, ale bylo lepší se rozhýbat než zůstat v posteli. Tím by uzdravení stejně neurychlil.

Vrátil se do ložnice a tiše zvedl mobilní telefon. Fergus O’Connor na Kajmanských ostrovech čekal, až mu zavolá. Ale když se pokusil mobil zapnout, zjistil, že má vybitou baterii. Anna jej zřejmě zapomněla strčit do zásuvky. Slyšel, jak se zavrtěla v posteli.

Vložil telefon do nabíječky a zavolal Fergusovi.

„Ááá, pan Hartman!“ zahlaholil Fergus, jako by na Benův hovor toužebně čekal.

„Máš pro mě něco?“ zeptal se Ben. Odkulhal k oknu a vyhlédl z okna na ulici.

„Dvě zprávy. Jednu dobrou a jednu špatnou. Kterou mám začít?“

„Tou dobrou, jako vždycky.“

Na lince se ozvalo pípnutí — někdo mu volal. Ben však zvuk ignoroval.

„Tak jo. Jeden pochybnej právník z Lichtenštejnska dneska ráno přišel do svý kanceláře a zjistil, že se mu do ní někdo vloupal.“

„To mě fakt mrzí.“

„A ten chlápek taky zjistil, že se mu ztratil jeden spis. Byly to dokumenty fondu, co spravuje majetek pro nějakou nejmenovanou stranu z Vídně.“

„Tak z Vídně.“ Benovi se sevřel žaludek.

„Bohužel beze jmen. Jen pokyny k převodům, identifikační kódy a podobná veteš. Ale rozhodně šlo o Vídeň. Majitelé úzkostlivě tajili svoje jména, dokonce i před tím chlápkem. Mimochodem, ten právník nejspíš nebude volat lichtenštejnskou policii. Kvůli ilegálním kšeftům je jednou nohou v kriminále.“

„Zasloužíš pochvalu, Fergusi. A co ta špatná zpráva?“

„Tvoje výdaje. Jen ta práce v Lichtenštejnsku mě stála padesát táců. Těm hajzlům je všechno málo. Jsou to normální zloději!“ I na Ferguse to byla velká částka. Získal však informace, které za to stály.

„Stvrzenky pro mě asi nemáš,“ odvětil Ben.

Jakmile přerušil hovor, telefon zazvonil. „Ano?“

„Annu Navarrovou, prosím!“ křikl mužský hlas. „Potřebuju s ní mluvit!“

„Ale… S kým mluvím?“

„Řekněte, že volá Sergio.“

„Aha, jistě. Hned to bude.“

Anna byla vzhůru. Vzbudilo ji zvonění. „Machado?“ zamumlala ospalým ochraptělým hlasem. Ben jí podal telefon.

„Sergio, omlouvám se, asi jsem vypnula mobil… Jasně, to znamená… Cože… Cože…? Sergio, haló? Jste tam? Haló!“

Stiskla tlačítko a ukončila hovor. „To je zvláštní,“ řekla. „Co se děje?“

Ohromeně na Bena zírala. „Říkal, že se mi celou noc snažil dovolat. Volal z auta ze čtvrti San Telmo. Chce se sejít v baru Plaza Dorrego, tak to myslím říkal. Má pro mě pistoli.“

„Proč byl tak nervózní?“

„Už s tím vyšetřováním nechce nic mít.“

„Vyhmátli ho.“

„Zněl vyděšeně, Bene. Říkal, že mu někdo vyhrožuje. Prý to nejsou normální místní, co dělají ochranku válečným zločincům.“ S hrůzou v očích k němu vzhlédla. „A hovor skončil v půli věty.“

Oheň ucítili ještě dřív, než vjeli na náměstí Plaza Dorrego. Když taxík zastavil vedle baru Plaza Dorrego, uviděli velký houf lidí, sanitky, policejní i hasičská auta.

Taxikář rychle cosi zadrmolil.

„Co říká?“ zeptal se Ben.

„Že dál nejede, že se tady stala nějaká nehoda. Jdeme.“

Požádala řidiče, aby na ně počkal, pak s Benem vyskočili z auta a rozběhli se na náměstí. Kouř se už většinou rozptýlil, ale vzduch čpěl stále sírou, dehtem a spáleným benzinem. Trhovci dočasně opustili stolky v parku uprostřed náměstí, nechali levnou bižuterii a parfémy bez dozoru a seběhli se k místu neštěstí. Obyvatelé vzrušeně diskutovali ve dveřích stařičkých činžovních domů a fascinovaně sledovali ten hrozný výjev.

Hned bylo jasné, co se stalo. Přímo před barem Plaza Dorrego vybuchlo auto. Exploze vytloukla okna lokálu i skla na druhé straně ulice. Vůz zřejmě nějakou dobu hořel, než hasiči oheň zdolali. Zčernala dokonce i bílá zebra na přechodu pro chodce poblíž vraku.

Bělovlasá stařena v hnědé blůze s tištěným vzorem nepřestávala ječet: „Madre de Dios! Madre de Dios!“

Ben ucítil, že ho Anna vzala za ruku a pevně ji stiskla. Společně sledovali záchranáře, kteří se neúspěšně snažili vyřezat zuhelnatělé tělo z ohořelých trosek kdysi bílého Fordu Escort.

Všiml si, jak se zachvěla, když se jednomu z nich podařilo ohnout kus železa. Objevila se černá spálená ruka se začouzeným zlatým řetízkem na zápěstí. V dlani svírala malý mobilní telefon.

38

Užasle seděli na zadním sedadle taxíku.

Hodnou chvíli nebyl ani jeden z nich schopen slova.

„Ježíšikriste. Bene, já se z toho snad zblázním.“ Anna se zabořila do opěradla a zavřela oči.

Položil jí ruku na rameno, aby ji aspoň trochu utěšil. Slova neměla význam. Co by také říkal?

„Když jsem byla včera s Machadem na večeři, řekl mi, že se za celou svoji detektivní praxi nikdy nebál. A že taky nemusím mít strach.“

Ben nevěděl, jak odpovědět. Pořád ho pronásledoval hrůzný obraz Machadova ohořelého těla a ruky s telefonem. Někdo říká, že svět skončí v plamenech. Zachvěl se, když si vybavil Chardinovu hlavu bez tváře a jeho svědectví o tom, že někdy je lepší zemřít než trpět naživu. „Anno, možná bych to měl udělat sám,“ navrhl jí opatrně.

„Ne, Bene,“ odmítla ho rázně. Viděl, že je odhodlaná. Dívala se přímo před sebe. Měla zaťatou čelist a z její tváře čišelo napětí.

Zdálo se, že ji prožitá hrůza nezastrašila, ale naopak utvrdila její odhodlání. Byla pevně rozhodnutá jít za Strasserem a dostat se na kloub spiknutí ukrytému za názvem Sigma. Možná to bylo šílenství — možná se oba chovali jako blázni— ale ani Ben nechtěl couvnout. „Myslíš, že po tom, co jsme zjistili, nás nechají žít?“

Nastalo ticho.

„Objedeme to,“ řekla po chvíli Anna. „Přesvědčíme se, že kolem domu nikdo nečmuchá a nečeká na nás. Když zneškodnili Machada, možná si myslí, že už jim nic nehrozí.“ Benovi se zdálo, že v jejím hlasu slyší úlevu, ale nebyl si jistý.

Taxík ujížděl rušnými ulicemi Buenos Aires směrem k bohaté čtvrti Belgrano. Bena napadlo, jaká je to zvláštní a hrozná ironie. Kvůli tomu, aby mohli s Annou zachránit jednoho mizeru, musel zemřít slušný člověk. Zauvažoval, jestli ji napadlo totéž. Nasazujeme život kvůli darebákovi, který napáchal tolik zla, pomyslel si.

Kdoví, jaký byl skutečný rozsah jeho zločinů. Dalo se to vůbec zjistit?

Znovu se mu vybavila Chardinova trýznivá slova.

Byli jsme jako stát ve státě… Nikoho nenapadlo, že Západ řídí tajná společnost. Bylo to něco nepředstavitelného. Kdyby to totiž byla pravda, víc než půlka planety by nebyla ničím víc než dceřinou společností jediné obří korporace. Sigmy.

V posledních letech se dostal do popředí jeden zvláštní projekt Sigmy. Jeho úspěch by revolučním způsobem změnil způsob vlády nad světem. Už by nešlo o rozdělování peněz a dalších zdrojů. Záleželo by jen na tom, kdo bude tím „vyvoleným“.

Patřil Strasser mezi „vyvolené“? Nebo už byl také po smrti?

„Mluvil jsem s Fergusem z Kajmanů,“ prohodil Ben. „Přišel na převody peněz až z Vídně.“

„Z Vídně,“ opakovala Anna zamyšleně.

Nic víc neřekla. Ben uvažoval, nač asi myslí, ale než se jí stačil zeptat, taxikář zastavil před vilou z červených cihel s bílými okenicemi. Na krátké příjezdové cestě parkoval bílý kombík.

Anna řekla řidiči něco španělsky a pak se otočila k Benovi. „Poprosila jsem ho, aby objel blok. Chci si prohlídnout parkující auta i chodce.“

Nezbývalo mu než se opět podřídit. Musel věřit tomu, že ví, co dělá. „A co dál?“ zeptal se.

„Půjdeme dovnitř a varujeme ho. Řekneme mu, že je v ohrožení. Mám doklady ministerstva spravedlnosti. To by ho mělo přesvědčit.“

„Musíme vycházet z toho, že dostal varování — od zabijáků z Kamaradenwerk, od Very Lenzové, nebo od někoho jiného. A co když jeho život není v ohrožení? Co když si ty vraždy objednal právě on? Uvážila jsi to?“

Po chvíli ticha připustila: „Opravdu je to risk.“ Risk. To bylo neskutečně slabé slovo.

„Nemáš zbraň,“ připomněl jí Ben.

„Stačí, když nás bude chvíli poslouchat. Třeba to pak bude chtít slyšet všechno.“

Ale co když si ty vraždy objednal on? Ale nemělo cenu se přít.

Když objeli dům, taxikář zastavil a oni vystoupili.

Přestože byl teplý slunečný den, Bena mrazilo, nepochybně ze strachu. Byl si jist, že i Anna se bojí, ale nedávala to znát. Obdivoval její sílu.

Osm metrů před Strasserovým domem stála na chodníku strážní budka. Strážník byl shrbený starý pán s rozčepýřenými bílými vlasy a povislým knírem. Na hlavě měl směšně naraženou modrou čepici. I kdyby na ulici k něčemu došlo, tenhle strážník by to nevytrhl, pomyslel si Ben. Přesto bylo lepší ho nedráždit, takže klidně pokračovali v chůzi, jako by sem odjakživa patřili.

Zastavili se před Strasserovým domem, který stál za plotem, ostatně jako většina domů v této ulici. Plot byl ze dřeva posetého černými skvrnami, nikoli z ohýbaného železa, a nesahal Benovi ani po ramena. Plnil čistě ozdobnou funkci. Jako by chtěl dát na vědomí, že obyvatel tohoto domu nemá co skrývat. Anna uvolnila zástrčku dřevěné branky a otevřela. Vešli na malou a udržovanou předzahrádku. Na chodníku za sebou zaslechli kroky.

Ben se nervózně otočil. Mířil k nim ten strážník. Byl asi tak šest metrů daleko. Bena napadlo, jestli si Anna připravila nějaké alibi. On nikoli. Strážník se usmál a odhalil zažloutlý umělý chrup. Řekl něco španělsky.

Anna zamumlala: „Chce vidět naše doklady.“ A ke starému pánovi prohodila: „Cómo no, seňor!“ Jistě.

Strážník sáhl do saka. Bylo to podivné gesto, jako by se jim chtěl sám legitimovat.

Ben si všiml nepatrného pohybu na druhé straně ulice a otočil se tím směrem. Stál tam jakýsi muž. Vysoký muž s růžolící tváří, kšticí prokvetlých černých vlasů a huňatým obočím.

Benovi svitlo. S hrůzou si uvědomil, že ten obličej už viděl. Ale kde?

Paříž — rue des Vignoles.

Vídeň. Graben.

A ještě někde předtím.

Byl to jeden ze zabijáků.

Mířil na ně pistolí.

Ben křikl: „Anno, k zemi!“ Vrhl se na betonovou zahradní pěšinu.

Anna uskočila vlevo, aby se vyhnula střele.

Ozvalo se štěknutí. Z hrudníku strážníka vytryskla krev. Padl zády na dlážděný chodník. Brunátný muž se rozběhl k nim.

Byli vězni na Strasserově zahradě.

Zabiják zastřelil strážníka! Ben s Annou padli včas k zemi, ale strážník zůstal na ráně.

Příště už se zabiják nesplete.

Ben si uvědomil, že i kdyby mohl běžet, nebylo úniku. Vběhl by zabijákovi do náruče.

A oba byli neozbrojení!

Uslyšel, jak muž anglicky křičí: „Jen klid! Jen klid! Nebudu střílet! Růžolící muž běžel k nim a pistoli držel u boku. „Pane Hartmane!“ zařval. „Pane Hartmane!“

Ben překvapeně vzhlédl.

Anna vyjekla: „Mám pistoli! Stůjte!“

Ale růžolící muž pistoli nezvedl. „Jen klid! Já nebudu střílet!“ Muž odhodil pistoli na chodník před sebou a rozpřáhl ruce. „On vás chtěl zabít,“ houkl neznámý a rozběhl se ke starcovu tělu. „Podívejte!“

To byla jeho poslední slova.

Starý strážník náhle pohnul rukou jako nějaká obživlá figurína, vytáhl z kalhot pistoli s tlumičem a namířil na růžolícího muže, který stál nad ním. Ozval se zvuk podobný plivnutí. Kulka s tupou špičkou mu prolétla čelem a odtrhla celý týl hlavy.

Co se to sakra děje?

Starý strážník si začal sedat, i když mu z košile na prsou stále kapala krev. Byl raněný, možná smrtelně, ale ruka s pistolí se mu ani nezachvěla.

Za jejich zády se ozval vzrušený výkřik: „Ne!“

Ben se otočil a spatřil jiného muže. Stál vedle dubu na jejich straně ulice, asi dvacet metrů nalevo od nich. Svíral velkou pušku s teleskopickými mířidly, jakou používají ostřelovači.

Že by komplic zabijáka s brunátnou tváří?

Hlaveň mířila jejich směrem.

Nebyl čas uniknout z její smrticí mušky.

Vzápětí Ben zaslechl výstřel silné pušky. Měl takový strach, že nebyl schopen pohybu.

Tři kulky zasáhly starého strážníka doprostřed hrudníku a on se opět svezl na zem.

Zase vyvázli. Jak to? S tak přesnou zbraní nemohl ostřelovač v žádném případě minout snadný cíl.

Střelec s puškou — měl lesklé černé vlasy a olivovou pleť — se rozběhl k ležícímu zkrvavenému tělu strážníka, jich si ani nevšiml.

Nedávalo to smysl. Proč by chtěli střelci zabíjet starého strážného? Koho měli na mušce doopravdy?

Ben pomalu vstal a uviděl, jak muž sahá starci pod sako uniformy a vytahuje další zbraň: druhou automatickou pistoli s hlavní zakončenou tlumičem.

„No nazdar,“ sykla Anna.

Muž s olivovou pletí vzal do ruky chomáč bílých vlasů a stáhl je starci z hlavy jako kůži z králíka. Pod parukou se skrývaly ocelově šedé vlasy. Škubl za bílý knír; povolil stejně snadno. Pak chytil za volnou kůži na starcově tváři a odlepil zvrásněný nepravidelný plást gumy v tělové barvě.

„Latexová maska,“ řekl muž. Strhl „starci“ umělý nos i vrásčité pytlíky pod očima. Ben poznal hladkou tvář člověka, který se ho pokusil zabít před domem Jürgena Lenze ve Vídni. Člověka, který je chtěl všechny připravit o život v Paříži.

Bratrova vraha.

„Architekt,“ vydechla Anna.

Ben zkoprněl.

Bylo to nevysvětlitelné, neuvěřitelné… Ale byla to pravda.

„Chtěl vás oba zabít,“ řekl muž. Ben upíral pohled na jeho snědou pleť, podivně dlouhé řasy a hranatou čelist. Neznámý mluvil s lehkým přízvukem Blízkého východu. „A taky by se mu to povedlo, protože vás zmátl jeho vzhled.“

Ben si vybavil, jak ten zdánlivě neškodný stařec s téměř omluvným výrazem sáhl pod sako.

„Moment,“ vyhrkla Anna. „Vy jste Yossi. Z Vídně. Ten Izraelec ze CIA. Nebo jste si na něj aspoň hrál.“

„Sakra, řekněte mi, co jste zač!“ houkl Ben.

„Na jménu nesejde,“ odvětil.

„Ale mě to zajímá. Kdo jste?“

„Jehuda Malkin.“

To jméno mu nic neříkalo. „Sledovali jste mě,“ řekl Ben. „Vašeho kolegu jsem viděl ve Vídni i v Paříži.“

„Jo, zvoral to a prozradil se. Sledoval vás celý minulý týden. Já mu kryl záda. Možná vás bude zajímat, že nás najal váš otec, Bene.“

Najal je můj otec. Ale proč? „Najal vás…?“

„Max Hartman před půl stoletím vykoupil naše rodiče z nacistického Německa. Ten mrtvý nebyl jen můj kolega. Byl to můj bratranec.“ Na okamžik zavřel oči. „Doprdele, Avi neměl zemřít. Nebyl jeho čas. Doprdele.“ Divoce zatřásl hlavou. Bratrancova smrt s ním viditelně otřásla, ale nechtěl dát průchod emocím. Nebyl na to vhodný okamžik. Probodl Bena pohledem a všiml si jeho zmateného výrazu. „Oba vděčíme vašemu otci za všechno. Musel mít u nacistů velké slovo, protože to udělal i pro spoustu dalších židovských rodin v Německu.“

Max vykupoval Židy — platil jim cestu z koncentračních táborů? Takže Sonnenfeld říkal pravdu.

„Kde jste prodělal výcvik? V Americe to určitě nebylo,“ ozvala se Anna.

Muž se k ní otočil. „Narodil jsem se v jednom z izraelských kibuců. Po útěku z Německa se rodiče usadili v Palestině.“

„Sloužil jste u izraelské armády?“

„U výsadkářů. Po šestidenní válce v roce 1968 jsme se přestěhovali do Ameriky. Rodiče už měli válčení po krk. Po střední škole jsem se dal k izraelské armádě.“

„A co měla sakra znamenat ta bouda se CIA ve Vídni?“ chtěla vědět Anna.

„Kvůli tomu jsem si s sebou vzal kamaráda z Ameriky. Měli jsme rozkaz ochránit Bena před nebezpečím a dostat ho zpátky do Států.“

„Ale jak jste…“ začala Anna.

„Podívejte, na to teď není čas. Jestli chcete vyslechnout Strassera, měli byste sebou hodit, než dorazí policie.“

„To je fakt,“ přitakala Anna.

„Počkat,“ ozval se Ben. „Říkáte, že vás najal můj otec. Kdy?“

Malkin se netrpělivě rozhlédl. „Asi před týdnem. Zavolal, že vám hrozí nebezpečí. Říkal, že jste ve Švýcarsku. Dal nám jména a adresy, na kterých byste se mohl ukázat. Měli jsme vám zajistit bezpečnost. Tvrdil, že nechce ztratit dalšího syna.“ Rychle se rozhlédl. „Ve Vídni vás málem zabili před našima očima. Totéž pak v Paříži. A tady jste měl taky namále.“

Benovi vířila hlavou spousta otázek. „Kam odjel můj otec?“

„To nevím. Říkal, že do Evropy, ale blíž to nespecifikoval. Tvrdil, že na nějakou dobu přeruší kontakty se světem. Nechal nám hromadu peněz na cestovní výdaje.“ Pochmurně se usmál. „Daleko víc, než můžeme utratit.“

Anna se zatím sklonila nad Voglerovým tělem a z nylonového ramenního pouzdra mu vytáhla pistoli. Odšroubovala tlumič, dala si jej do kapsy saka a zbraň si zastrčila za sukni, takže nebyla pod sakem vidět. „Ale tady jste nás nesledovali, že ne?“ nadhodila Anna.

„Ne,“ přiznal Jehuda. „Strasserovo jméno bylo na seznamu, co mi dal Max Hartman spolu s adresou a krycí identitou.“

„On ví, co se tady děje!“ řekl Ben. „On ví, kdo tahá za nitky. Napadlo ho, že nakonec Strassera najdu.“

„Ale Voglera asi nenapadlo, že se na něj pověsíme. Jakmile jsme zjistili, že letí do Argentiny a měli jsme Strasserovu adresu…“

„Sledovali jste Strasserův dům,“ skočila mu do řeči Anna. „Čekali jste, až se Ben ukáže.“

Izraelec se znovu rozhlédl. „Měli byste sebou hodit.“

„Jasně, ale nejdřív mi něco řekněte,“ pokračovala Anna. „Když máte takovou praxi ve sledování lidí, tak byste mohl vědět, jestli se Strasser nevrátil do Buenos Aires teprve nedávno.“

„Nejspíš jo. Asi byl na dovolené, aspoň to tak vypadalo. Měl spoustu zavazadel.“

„Navštívil ho tady někdo?“

Muž se na chvíli zamyslel. „Nikoho jsem neviděl. Jen pečovatelku. Přijela asi před půl hodinou…“

„Pečovatelku?!“ zvolala Anna. Podívala se na bílý kombík, který parkoval před domem. Na autě byl nápis PERMANENCIA EN CASA. „Rychle!“ křikla.

„No nazdar,“ hlesl Ben a vyrazil za Annou, která už divoce mačkala zvonek u dveří.

„Do hajzlu,“ zaklela. „Přišli jsme pozdě.“ Jehuda Malkin ustoupil stranou.

Za necelou minutu se dveře pomalu otevřely. Stál v nich stařičký shrbený muž sešlý věkem. Jeho silně opálená ošlehaná tvář byla samá vráska.

Josef Strasser.

„Quién es éste?“ zeptal se zamračeně. „Se está metiendo en mis cosas — ya llegó la enfermera que me tiene que revisar.“

„Říká, že tady má zrovna pečovatelku. Přišla na kontrolu,“ přeložila Anna. Pak zvýšila hlas: „Ne! Pane Strassere — na tu pečovatelku si dejte pozor, varuju vás!“

Za Němcem se zjevil bílý obrys. „Anno, koukni!“ vyhrkl Ben.

Pečovatelka přistoupila ke dveřím a začala cosi drmolit. Zdálo se, že Strassera peskuje. „Vamos, seňor Albrecht, vamos para allá, que estoy apurada! Tengo que ver al próximo paciente todavía!“

„Říká mu, aby si pospíšil,“ překládala Anna Benovi. „Musí za dalším pacientem. Pane Strassere, tahle žena není opravdová pečovatelka — měl byste ji požádat o doklady!“

Žena v bílé uniformě sevřela starcovo rameno a prudce ho přitáhla k sobě. „Ya mismo,“ zavrčela, „vamos!“

Volnou rukou vzala za dveře a chtěla je zabouchnout, ale Anna přiskočila a zablokovala dveře kolenem.

Pečovatelka náhle odstrčila Strassera. Sáhla pod uniformu a jediným švihem vytasila pistoli.

Anna však byla ještě rychlejší. „Stát!“

Pečovatelka vystřelila.

Ve stejném okamžiku Anna uskočila a srazila Bena k zemi.

Když dopadl na podlahu, zaslechl výstřel a pak zvířecí řev.

Uvědomil si, co se stalo: pečovatelka vystřelila na Annu, ale ta se kulce vyhnula a zásah dostal jeho izraelský ochránce.

Uprostřed jeho čela se objevil rudý kroužek a z místa, kde kulka vylétla z lebky, vystříkla krev.

Anna vypálila dvě rychlé rány. Falešná pečovatelka se prohnula jako luk a padla na zem.

Na malou chvíli všechno umlklo. V téměř dokonalém tichu Ben zaslechl vzdálený zpěv ptáka.

„Bene, není ti nic?“ zeptala se Anna.

Zachroptěl, že ne.

„Ježíšikriste,“ zabědovala, když se otočila a uviděla, co se stalo. Pak se znovu obrátila ke dveřím.

Strasser se choulil v bleděmodrém županu na podlaze, zakrýval si tvář rukama a usedavě naříkal.

„Pane Strassere?“ oslovila ho několikrát.

„Gott im Himmel,“ sténal stařec. „Gott im Himmel. Sie haben mein Leben gerettet!“ Pane na nebi. Vy jste mi zachránili život.

Obrazy. Beztvaré a rozostřené, zbavené významu i podstaty. Nejasné šedivé chuchvalce, které se rozplývaly jako brázda za letadlem na větrné obloze. Matně si uvědomil, že vnímá. Byla mu zima. Strašná zima. Až na podivné teplo, které se mu rozlévalo hrudníkem.

A v teplém místě ucítil bolest.

To bylo dobře.

Bolest byla Architektova přítelkyně. Když bylo potřeba, dokázal ji potlačit. Zároveň to znamenalo, že žije.

Chlad byl ovšem nebezpečný. Znamenalo to, že ztratil spoustu krve. Že jeho tělo reagovalo šokem, aby zmírnilo další ztrátu krve. Měl zpomalený tep, srdce mu tlouklo s menší silou a cévy v končetinách se stáhly, aby minimalizovaly přísun krve do těch částí těla, které nebyly životně důležité.

Musel si zrekapitulovat situaci. Ležel bez hnutí na zemi. Nevěděl, jestli vůbec slyší. Na okamžik neměl v hlavě nic než hluboké ticho. Pak se spojení obnovilo. Zaslechl slabé a tlumené hlasy, jako by uvnitř domu…

Uvnitř domu.

Ale jakého domu?

Musel ztratit spoustu krve. Snažil se rozpomenout na události poslední hodiny.

Argentina. Buenos Aires.

Strasser.

Strasserův dům. Čekal na Benjamina Hartmana a Annu Navarrovou a narazil na… dva další. Jeden z nich měl špičkovou pušku.

Dostal několik zásahů do prsou. To nemůže nikdo přežít. Ne! Hned tu myšlenku zaplašil. Byla to neproduktivní myšlenka. Myšlenka, kterou by se trápil jen amatér.

Žádná kulka ho netrefila. Byl živý a zdravý. Pravda, trochu zesláblý, ale ne natolik, aby ho to vyřadilo z boje. Oni si myslí, že už je nemůže ohrozit, a v tom spočívá jeho síla. Před očima se mu míhaly různé obrazy. Podařilo se mu je na okamžik zastavit a v tu chvíli jasně spatřil tváře svých tří cílů, jako fotografie v pase. Byly v pořadí: Benjamin Hartman, Anna Navarrová a Josef Strasser. Mysl měl zakalenou a hustou jako starý motorový olej, ale věřil, že to zvládne. Byla to otázka dokonalé duševní koncentrace: přiřkne zranění jinému tělu — svému pomyslnému dvojníkovi. Byl celý od krve a v šoku, ale nebyl to on. Jemu samotnému bylo skvěle. Potřeboval zmobilizovat síly, aby se opět mohl hýbat a zaútočit. Zabíjet. Svou ocelovou vůlí vždycky dokázal překonat i ty nejtěžší situace. Spoléhal na ni i teď.

Kdyby se někdo pozorně zadíval na tělo Hanse Voglera, všiml by si nanejvýš jemného škubnutí očního víčka. Uprostřed horečného soustředění Architekt šetřil fyzické síly. Musel si přesně rozplánovat každičký pohyb. Byl jako umírající na poušti, který přesně odměřuje bity z polní láhve. Nemohl si dovolit zbytečnou námahu.

Architekt žil pro zabíjení. To byl obor, jemuž dokonale rozuměl, jediný smysl jeho existence. Potřeboval znovu vraždit. Třeba jen proto, aby si dokázal, že ještě žije.

„Kdo jste?“ zasípal Strasser fistulí.

Ben přelétl pohledem bezvládnou falešnou pečovatelku v zakrvácené bílé uniformě, pak vraha, který je málem oba zabil, a nakonec záhadné ochránce najaté jeho otcem. Leželi mrtví na cihlové verandě.

„Herr Strasser,“ začala Anna, „policie tady bude každou chvíli. Máme velice málo času.“

Ben chápal, co chce naznačit: argentinské policii se nedá věřit. Do jejího příjezdu museli zmizet.

Na to, aby ze starého Němce dostali potřebné informace, měli minimum času. Strasserova tvář byla plná hlubokých rýh a záhybů, zbrázděných nespočetnými vráskami. Jeho nažloutlé rty byly výrazně ohnuté dolů a připomínaly protáhlé sušené švestky. Zapadlé tmavé oči se vyjímaly vedle širokého popraskaného nosu jako rozinky ve vánočce. „Já nejsem Strasser,“ zaprotestovaL „To jste si popletli.“

„My známe vaše jméno i pseudonym,“ vyhrkla Anna netrpělivě. „Ptám se vás: Byla to vaše stálá pečovatelka?“

„Ne. Ta je nemocná. Trpím anémií a potřebuju injekce.“

„Kde jste byl poslední měsíc nebo dva?“

Strasser si přešlápl. „Musím se posadit,“ zachroptěl a pomalu vykročil chodbou.

Vydali se za ním do velkého pokoje obloženého knihami. Byla to knihovna, dvoupodlažní atrium se stěnami a policemi z leštěného mahagonu.

„Žijete v anonymitě,“ řekla Anna. „Protože jste válečný zločinec.“

„Já nejsem válečný zločinec!“ zasyčel Strasser. „Nic jsem neudělal.“

Anna se usmála. „Když nejste válečný zločinec,“ odvětila, „tak proč se schováváte?“

Zaváhal, ale jen na chvíli. „Vyhánět někdejší nacisty je tady teď velká móda. Ano, byl jsem členem Národně socialistické strany. Argentina podepisuje dohody s Izraelem, Německem a Amerikou — chce vypadat hezky. Teď je nejdůležitější, co si myslí Američani. Vyhnali by mě klidně jen proto, aby se zavděčili prezidentovi USA. Víte, tady v Buenos Aires je pátrání po starých nacistech výnosný byznys! Pro některé novináře je to práce na plný úvazek. Vydělávají si tím na živobytí! Ale já jsem nikdy nebyl Hitlerův stoupenec. Hitler byl nebezpečný šílenec — to bylo jasné už na začátku války. Všechny nás přivedl do záhuby. Já dobře věděl, že musí nastat změny, a nebyl jsem sám. Moji lidé chtěli toho chlapa zabít, než napáchá nenapravitelnou škodu na našich průmyslových kapacitách. Naše předpoklady se potvrdily. Na konci války ovládala Amerika tři čtvrtiny světových investic a dvě třetiny průmyslové výroby světa.“ Ztichl a pousmál se. „Ten chlap prostě nesvědčil obchodu.“

„Když jste se postavil proti Hitlerovi, proč vás pořád chrání Kamaradenwerk?“ zeptal se Ben.

„Jsou to vraždící primitivové,“ ušklíbl se Strasser. „Nevědí nic o dějinách. Stejně jako mstitelé, kterým chtějí překazit plány.“

„Proč jste odjel z města?“ přerušila ho Anna.

„Byl jsem na jedné estancia v Patagonii, která patří rodině mojí nebožky manželky. Stojí na úpatí And v provincii Río Negro. Je to ranč, kde se chovají ovce a dobytek. Ale velice luxusní.“

„Jezdíte tam pravidelně?“

„Teď jsem tam byl poprvé. Moje žena zemřela vloni a… Proč se na to ptáte?“

„Proto vás nemohli najít a zabít,“ řekla Anna.

„Zabít? Ale kdo by mě chtěl zabíjet?“

Ben Anně naznačil pohledem, aby nepřestávala mluvit.

„Společnost,“ odvětila.

„Jaká společnost?“

„Sigma.“

Ben věděl, že Anna blufuje, ale dělala to velice přesvědčivě. Zničehonic se mu vybavila Chardinova slova. Západní svět a nejen on zareagoval na akce Sigmy žádoucím způsobem a předkládaným smyšlenkám uvěřil.

Strasser přemítal. „Nové vedení. Ano, to je ono. No ovšem.“ Jeho rozinkové oči se zaleskly.

„Co je to ‚nové vedení‘?“ naléhal Ben.

„Jak by ne,“ pokračoval Strasser, jako by Bena neslyšel. „Bojí se, že toho vím příliš.“

„Kdo?“ vykřikl Ben.

Strasser na něj polekaně pohlédl. „Pomáhal jsem jim to zakládat. Alfordu Kittredgeovi, Siebertovi, Aldridgeovi, Holleranovi, Conoverovi — všem těm králům velkokapitálu. Dívali se na mě spatra, ale potřebovali mě. Potřebovali moje kontakty na německou vládu. Pokud by podnik nebyl dokonale nadnárodní, neměl šanci na úspěch. Měl jsem důvěru mužů ve vrcholných funkcích. Věděli, že jsem pro ně udělal věci, které mě povýšily nad obyčejné smrtelníky. Věděli, že jsem pro ně přinesl tu největší oběť. Byl jsem prostředníkem, kterému důvěřovaly všechny strany. A ta důvěra se teď zbortila jako domeček z karet. Ukázalo se, že mě jen využívali.“

„Mluvil jste o nových vůdcích — patří mezi ně i Jürgen Lenz?“ zeptala se Anna naléhavě. „Lenzův syn.“

„Jürgena Lenze jsem v životě osobně neviděl. Já ani nevěděl, že měl Lenz syna. Nebyl jsem jeho kamarád.“

„Ale oba jste byli vědci,“ namítl Ben. „Vy jste přece vynalezl cyklon B, nebo ne?“

„Byl jsem členem týmu, který ho vynalezl,“ odpověděl Strasser. Zatáhl za svůj obnošený župan a upravil si jej u krku. „Teď na mě všichni spravedliví útočí, ale vůbec si neuvědomují, jak elegantní byl ten plyn.“

„Elegantní?“ opakoval Ben. Měl pocit, že se přeslechl. Elegantní. Ten chlap byl zvrhlík.

„Před příchodem cyklonu B museli vojáci zastřelit každého vězně,“ řekl Strasser. „Byly to příšerné masakry. Plyn byl čisté, jednoduché a elegantní řešení. Plyn vlastně ušetřil Židy utrpení.“

Ben nevěřícně zopakoval: „Ušetřil utrpení.“ Udělalo se mu zle.

„Jistě! V těch táborech řádila spousta smrtelných chorob. Židi by tam trpěli mnohem delší dobu a navíc v bolestech. Otrávení plynem byla ta nejhumánnější možnost.“

Nejhumánnější. Ten chlap je snad sám ďábel, pomyslel si Ben. Sedí tady v županu a tváří se jako boží neviňátko.

„To zní krásně,“ utrousil Ben.

„Proto jsme tomu taky říkali ‚zvláštní zacházení‘.“

„Váš výraz pro vyhlazení.“

„Jak je libo.“ Pokrčil rameny. „Ale já jsem nevybíral oběti do plynových komor jako doktor Mengele nebo Lenz. Mengelemu se říká Anděl smrti, ale tu přezdívku si zasloužil spíš Lenz. To byl opravdový Anděl smrti.“

„Ale vy ne,“ řekl Ben. „Vy jste byl vědec.“

Strasser vycítil v jeho poznámce jízlivý podtón. „Co vy víte o vědě?“ odsekl. „Jste snad vědec? Máte tušení, jaký náskok před zbytkem světa měli vědci v Německu? Dokážete si to vůbec představit?“ Stařec mluvil vysokým roztřeseným hlasem. V koutcích úst se mu tvořila pěna. „Kritizují Mengeleho výzkum dvojčat, ale jeho zjištění i dnes citují přední světoví genetici! Nebo experimenty v Dachau se zmrazením lidí — ty údaje se pořád používají! V Ravensbrücku se zase zjistilo, co dělá stres s ženským menstruačním cyklem — když se ženy dozvěděly, že je čeká poprava. To byl přece zásadní objev! Nebo pokusy doktora Lenze se stárnutím. Experimenty s hladověním na sovětských válečných zajatcích, transplantace končetin — a mohl bych pokračovat dál. Asi se to nesluší říkat, ale vy využíváte naši vědu dodneška. Vám se ty experimenty nelíbí, ale copak si neuvědomujete, že právě pokusy na lidech byly základem naší pokročilosti?“

Strasserova vrásčitá tvář postupně bledla, až byla křídově bílá. Docházel mu dech. „Vám Američanům se náš výzkum hnusí, ale sami používáte při transplantacích plodovou tkáň z potratů. To je v pořádku?“

Anna přecházela sem a tam. „Bene, nediskutuj s tím grázlem.“

Ale Strasser se nedal zastavit. „Samozřejmě byla i řada bláznivých myšlenek. Třeba pokusy předělat dívky na chlapce a naopak.“ Vyprskl smíchy. „Nebo pokusy vytvořit siamská dvojčata spojením životních orgánů dvojčat. To byl naprostý krach, přišli jsme tak o spoustu dvojčat…“

„Stýkal jste se s Lenzem i po založení Sigmy?“ uťala jej Anna.

Strasser se otočil. Anna ho zřejmě překvapila. „Jistě. Lenz využíval mých zkušeností a styků.“

„Jak konkrétně?“ zeptal se Ben.

Stařec pokrčil rameny. „Říkal, že provádí výzkum — molekulární výzkum — který změní svět.“

„Svěřil se vám, co zkoumá?“

„Ne, mně ne. Lenz byl tajnůstkář. Ale vzpomínám si, že jednou řekl: ‚Ty si nedovedeš představit, na čem pracuju. Požádal mě, abych mu sehnal moderní elektronové mikroskopy, které byly tehdy vzácností. Byl to poslední výkřik moderní techniky. Taky chtěl různé chemikálie. Na spoustu věcí bylo embargo kvůli válce. Chtěl všechno zabalit do beden a poslat na soukromou kliniku, kterou si zařídil v jednom starém schloss, tedy zámku, který ukořistil při invazi Rakouska.“

„Kde ten zámek je?“ zeptala se Anna.

„V Alpách.“

„Ale kde v Alpách? Pamatujete si název města, nebo vesnice?“ nevzdávala se Anna.

„Jak si to mám po těch letech pamatovat? Možná mi to ani neřekl, jen si vzpomínám, že tornu Lenz říkal ‚Hodinářství‘ — protože tam kdysi byla nějaká továrna na hodinky.“

Lenzův vědecký projekt. „Takže laboratoř? Ale proč?“

Strasser stáhl rty a káravě vzdychl. „Přece aby mohl pokračovat ve výzkumu.“

„V jakém výzkumu?“

Strasser mlčel, jako by o něčem hloubal.

„No tak!“ vyštěkla Anna. „V jakém výzkumu?“

„Já nevím. Šlo o velice důležitý výzkum, který začal už v době třetí říše. Práce Gerharda Lenze.“

Gerhard Lenz… Co to Sonnenfeld povídal o Lenzových hrůzných pokusech v koncentračních táborech? Byly to pokusy na lidech… ale jaké?

„A vy nevíte, čeho se ten výzkum týká?“

„Dneska už ne. Věda a politika — těm lidem to splývalo. Sigma odjakživa fungovala jako prostředek finanční podpory jistých politických organizací a rozvracení jiných. Lidé, o kterých se bavíme, měli už tenkrát ve světě ohromný vliv. Sigma jim ukázala, že jestli spojí síly, celek může být nesrovnatelně větší než součet jednotlivých částí. Bylo toho opravdu málo, co nemohli ovlivnit a řídit. Ale Sigma byla živá věc, a proto se vyvíjela.“

„Jistě,“ řekla Anna. „Díky penězům od největších světových firem a financím ukradeným ze státní Reichs bank. My víme, kdo byli zakládající členové. Ale kdo jsou jejich nástupci?“

Strasser se podíval do chodby, ale zdálo se, že jen tak civí do prázdna.

„Kdo ji řídí teď? Chceme slyšet jména!“ obořil se na něj Ben.

„Já to nevím!“ Strasserovi přeskakoval hlas. „Lidem jako já pravidelně posílají peníze, aby nás umlčeli. Byli jsme jen poskoci a nakonec nás vyloučili z kroužku zasvěcených. Správně by už z nás všech měli být miliardáři. Posílají nám miliony, ale jsou to jen drobky, co spadnou pod stůl.“ Strasser zkroutil rty do odpudivého úsměvu. „Dávají mi jen drobky a teď by mě rádi odřízli úplně. Chtějí mě zabít, protože už mi nechtějí platit. Jsou hladoví po penězích a hryže je svědomí. Po tom všem, co jsem pro ně udělal, mě považují za přítěž. A za nebezpečí. I když jsem měl léta zavřené dveře, pořád si myslí, že toho vím příliš. Jen díky mně teď můžou dělat to, co dělají. A co za to mám? Jen pohrdání!“ Z jeho slov čišel rostoucí vztek a křivda nahromaděná za dlouhá léta. „Jednají se mnou jako s chudým příbuzným, jako s černou ovcí nebo s nějakým smradlavým bezdomovcem. Nová vrchnost se chystá na to svoje maškarní fórum a bojí se, že jí pokazím zábavu, Ale já vím, kde se mají sejít. Takový pitomec zase nejsem. Nejel bych do Rakouska, ani kdyby mě o to prosili.“

Rakousko.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Ben. „Kde se sejdou? Mluvte!“

Strasser na něj vrhl pohled, v němž se snoubila únava se vzdorem. Bylo jasné, že z něj víc nedostanou.

„Tak odpovězte mi, sakra!“

„Vy jste jako oni,“ vypískl Strasser. „Člověk v mém věku si snad zaslouží trochu úcty! Už vám nic neřeknu.“

Anna náhle zpozorněla. „Jako bych slyšela sirény. No jistě. Bene, musíme vypadnout.“

Ben stál tváří v tvář Strasserovi. „Pane Strassere, víte, kdo jsem?“

„Kdo jste…?“ vyhrkl Strasser.

„Můj otec je Max Hartman. Určitě si to jméno pamatujete.“

Strasser přimhouřil oči. „Max Hartman… Ten Žid, náš pokladník…?“

„Přesně tak. A byl taky důstojníkem SS, jak jsem slyšel.“ Ale Sonnenfeld říkal, že by to mohla být jen zástěrka, malá lest. Srdce mu divoce bušilo. Bál se, že Strasser potvrdí Maxovu hroznou minulost.

Strasser se zasmál a ukázal zkažené hnědé zuby. „SS!“ kuckal smíchy. „On u SS nebyl. Dali jsme mu falešné papíry SS, aby ho ODESSA propašovala z Německa do Švýcarska bez zbytečných otázek. Byl to obchod.“

Benovi hučela krev v uších. Spadl mu kámen ze srdce.

„Bormann si ho osobně vybral do německé delegace,“ pokračoval Strasser. „Nejen proto, že se vyznal v převodech peněz, ale protože jsme potřebovali… falešného šéfa…“

„Loutku.“

„Ano. Průmyslníkům z Ameriky i odjinud moc nevonělo, co nacisti napáchali. Žid byl nutný, abychom ukázali, že nejsme ti špatní Němci, že nejsme Hitlerovi fanatici. Z pohledu vašeho otce to byl dobrý obchod — vysvobodil z koncentračních táborů své příbuzné i spoustu dalších židovských rodin a dostal čtyřicet milionů švýcarských franků — skoro milion amerických dolarů. To byla hromada peněz.“ Strašlivý úsměv. „Teď o sobě tvrdí, že začínal od píky. Pěkná píka, milion dolarů.“

„Bene!“ vykřikla Anna a vytasila kožený obal s doklady ministerstva spravedlnosti. „Chcete vědět, kdo jsem já, Herr Strasser? Jsem tady jménem Úřadu zvláštního vyšetřování ministerstva spravedlnosti USA. Určitě víte, oč jde.“

„Ohó,“ zvolal Strasser. „Nerad bych vás zklamal, ale já jsem argentinský občan a vaši pravomoc neuznávám.“ Sirény zněly čím dál hlasitěji. Zdálo se, že už jsou jen pár ulic opodál.

Anna se znovu otočila ke Strasserovi. „Takže uvidíme, jak vážně to argentinská vláda myslí s vydáváním válečných zločinců. Vypadneme zadem, Bene.“

Strasser zbrunátněl vzteky. „Hartmane,“ zachroptěl.

„Tak už pojď, Bene!“

Strasser na Bena kývl prstem, a ten neodolal. Stařec začal cosi šeptat. Ben se sklonil a poslouchal.

„Hartmane, váš otec byl ubožák a slaboch. Člověk bez páteře. Zbabělec a podvodník, který si hraje na oběť.“ Strasserovy rty byly jen pár centimetrů od Benova ucha. Jeho hlas zněl naříkavě. „A vy jste syn toho podvodníka, nic víc. Tak je to.“

Ben zavřel oči. Snažil se ovládnout vztek.

Syn podvodníka.

Byla to pravda?

Strasser si Benovy rozpaky s gustem vychutnával.

„Nejradši byste mě na místě zabil, nemám pravdu, Hartmane?“ prohodil Strasser. „Ale neuděláte to. Protože jste zbabělec jako váš otec.“

Ben viděl, že Anna vběhla do chodby.

„Ne,“ odpověděl. „Protože budu mnohem radši, když zbytek života strávíte v páchnoucí cele v Jeruzalémě. Pro vás je kulky škoda.“

Vyrazil za Annou do zadní části domu. Sirény dál sílily.

Plížení bude jistější než chůze. Architekt věděl, že ve vzpřímené poloze by mu mohl neúnosně klesnout ortostatický krevní tlak v hlavě. Učinil proto racionální rozhodnutí. Skutečnost, že toho byl schopen, mu dodávala téměř takovou sebejistotu jako pistole glock v pouzdře na kotníku.

Hlavní dveře byly otevřené, chodba prázdná. Plížil se tradičním vojenským způsobem a nedbal na širokou krvavou šmouhu, kterou za sebou nechával, jak se jeho košile třela o světlou podlahu. Každý metr mu připadal jako míle. To ho však neodradilo.

Jsi nejlepší. Bylo mu sedmnáct, když mu to velitel výcviku řekl před celým praporem. Jsi nejlepší. Bylo mu dvacet tři, když to jeho velící důstojník ve Stasi napsal do neoficiální zprávy, kterou ukázal mladému Hansovi, než ji poslal svému nadřízenému. Jsi nejlepší. Tato slova slyšel od samotného ředitele Stasi: právě se vrátil z „lovu“ ze západního Berlína, kde odpravil čtyři fyziky — členy významného mezinárodního týmu z univerzity v Lipsku — kteří den předtím emigrovali. Jsi nejlepší, pochválil ho vysoký představitel Sigmy, bělovlasý Američan v brýlích s obroučkou v tělovém odstínu. Bylo to poté, co zařídil smrt významného italského levičáka. Dotyčný byl právě ve víru vášně s patnáctiletou somálskou děvkou, a tak nebylo těžké zastřelit ho z protější strany ulice. Ta slova slýchal zas a znovu. Protože to byla pravda.

Proto se nechtěl vzdát. Uložil si, že nesmí podlehnout intenzivnímu nutkání všeho nechat, zastavit se a spát.

S přesností robota se posunoval chodbou.

Nakonec se ocitl v prostorné dvoupodlažní místnosti obložené knihami. Ještěrčíma očima si zkoumavě prohlížel okolí. Jeho hlavní cíl tam nebyl. Ucítil zklamání, nikoli překvapení.

Byl tam však ten sípající a potící se slaboch Strasser. Zrádce, který také zasluhoval smrt.

Architekt uvažoval, kolik minut vědomí mu asi zbývá. Dychtivě Strassera sledoval, jako by mu jeho vražda mohla vdechnout život.

Roztřeseně se vztyčil z podlahy do skrčené střelecké pozice. Cítil, jak se mu svaly stahují do křeče, ale udržel ruce naprosto pevné. Malý glock získal tíhu kanónu, Architektovi se však přesto podařilo zvednout střelnou zbraň do žádoucího úhlu.

Právě v té chvíli si Strasser konečně uvědomil jeho přítomnost. Možná jej varoval železitý zápach krve.

Architekt viděl, jak se rozinkové oči na okamžik rozšířily a pak prudce zavřely. Stisknout spoušť pro něj byla taková námaha jako zvednout jedním prstem těžký stůl. Ale on to dokázal.

Opravdu?

Když neuslyšel žádnou ránu, nejdřív se bál, že svůj úkol nesplnil. Pak si uvědomil, že ho začínají šálit smysly.

Místnost se rychle zatemňovala. Architekt věděl, že mozkové buňky přestávají z nedostatku kyslíku fungovat — že sluchové a zrakové funkce vypovídají službu jako první a brzy bude následovat i samotná schopnost vnímání.

Počkal, až uvidí Strassera dopadnout na podlahu, a teprve pak zavřel oči. Když to udělal, mlhavě si uvědomil, že už je nikdy neotevře. A pak už si neuvědomoval vůbec nic.

Když se Ben s Annou vrátili do hotelového pokoje, přehrabovali se ve stohu novin, které cestou chvatně nakoupili u stánku. Chardin mluvil o tom, že se něco chystá. „Maškarní fórum“ v Rakousku, o němž se zmínil Strasser, jim něco připomínalo. Ale co?

Odpověď měli v rukou.

Anna našla ten článek v největším argentinském deníku El País. Byla to jedna z krátkých zpráv o Mezinárodním fóru o dětském zdraví, tedy setkání předních světových činitelů, kteří měli diskutovat o řešení palčivých problémů s důrazem na rozvojové země. Tentokrát jí však padlo do oka město, kde se měl kongres uskutečnit: Vídeň.

Četla dál. Byl tam seznam sponzorů — mezi nimi i Lenzova nadace. Nahlas překládala Benovi článek ze španělštiny.

Benovi přeběhl mráz po zádech. „Panebože,“ sykl. „To je ono! No jasně. Chardin říkal, že už zbývají jen dny. Muselo to mít nějakou souvislost s tou konferencí. Přečti mi znovu seznam sponzorů.“

Anna mu vyhověla.

Ben zvedl telefon. Začal obvolávat lidi z různých nadací, kteří rádi slyšeli jednoho ze svých přispěvatelů. Ben s nimi mluvil přátelsky a srdečně, ale dozvěděl se hrozné věci.

„Lidi z Lenzovy nadace jsou fajn,“ sdělil mu Geoffrey Baskin, programový ředitel Robinsonovy nadace, svým těžkým neworleanským přízvukem. „Byla to vlastně jejich myšlenka, ale nechtěli se cpát do popředí. Dali to dohromady a uhradili většinu nákladů. My na tom vlastně žádnou zásluhu nemáme. Řekl bych, že jim šlo o to, aby akce měla mezinárodní vyznění. Jak říkám, nejsou to sobci.“

„To rád slyším,“ řekl Ben. Snažil se zachovat radostný tón, i když ho jímala hrůza. „Možná s nimi půjdeme do jednoho zvláštního projektu, tak jsem se o nich chtěl jen něco dozvědět. Vážně to rád slyším.

Přední politici a představitelé z celého světa se sejdou ve Vídni pod záštitou Lenzouy nadace…

Ben věděl, že musejí do Vídně.

Bylo to přitom jediné místo na světě, kde by se vůbec neměli ukazovat. Ale neměli na vybranou.

Anna s Benem nervózně přecházeli po hotelovém pokoji. Mohli opět sáhnout k úhybným manévrům, které se staly jejich druhou přirozeností: převleky, falešné doklady, odlišná letadla.

Riziko se však zdálo mnohem větší než kdy dřív.

„Pokud se nehoníme za přeludem, musíme předpokládat, že každé dopravní letadlo do Vídně bude pod drobnohledem,“ řekla Anna. „Budou mít pohotovost.“

Benovi bleskl hlavou nápad. „Zopakuj to ještě jednou.“

„Vyhlásí pohotovost. Pohraniční kontrola určitě nebude žádná procházka růžovým sadem.“

„Ještě předtím.“

„Řekla jsem, že musíme předpokládat, že každé dopravní letadlo do Vídně…“

„To je ono,“ řekl Ben.

„Co jako?“

„Teď trošku zariskuju. Je to asi ta nejlepší možnost ze všech špatných.“

„Poslouchám.“

„Zavolám Fredovi McCallanovi. To je ten dědula, se kterým jsem měl jet lyžovat do Svatého Mořice.“

„Tys měl jet do Mořice lyžovat s nějakým ‚dědulou‘?“

Ben zčervenal. „No, na tom obrázku byla vnučka.“

„Pokračuj.“

„Důležitější ale je, že na tom obrázku je taky soukromé letadlo. Gulfstream. Jednou jsem v něm seděl. Všechno je tam červené — sedačky, koberec a dokonce i televize. Fred je určitě pořád v hotelu Carlton a to letadlo nejspíš stojí na menším letišti v Churu.“

„Takže ty mu zavoláš a řekneš mu o klíčky. Jako když si od někoho půjčíš kombíka na odvoz nákupu. Takhles to myslel?“ Anna zavrtěla hlavou. „Co se říká, je pravda. Boháči vážně uvažují jinak než my dva.“ Šlehla po něm pohledem. „Teda vlastně než já.“

„Anno…“

„Promiň, byl to pokus o vtip. Ale hrozně se bojím, Bene. Hele, já toho chlápka neznám. Jestli si myslíš, že se mu dá věřit — jestli ti to říká cit — tak to nějak přežiju.“

„Ty máš totiž pravdu, oni vážně budou sledovat dopravní letadla…“

Anna rázně přikývla. „Zato soukromá letadla mají prakticky volný průlet, pokud nepřilétají z míst, jako je Kolumbie. Jestli pilot přiletí s tím gulfstreamem třeba do Bruselu…“

„Poletíme přímou linkou do Bruselu. Budeme spoléhat na to, že nikdo nejde po falešných dokladech od Oscara. Pak přesedneme do Fredova soukromého letadla a poletíme do Vídně. Takhle cestují šéfové Sigmy. Snad nebudou čekat na gulfstream se dvěma uprchlíky na palubě.“

„Tak jo, Bene,“ souhlasila Anna. „Je to ale jen zárodek plánu.“

Ben vytočil číslo hotelu Carlton a minutu čekal, až ho ústředna spojí.

Pak se po mezistátních telefonních linkách rozlehl dunivý hlas Freda McCallana. „Ježíšmarjá, Benjamine, víš vůbec, kolik je tady hodin? No nic, předpokládám, že se chceš omluvit. Mně se omlouvat nemusíš, ale Louisa byla doslova zdrcená. Vy dva toho přitom máte tolik společného.“

„Chápu, Frede, a ujišťuju tě…“

„Ale vlastně jsem rád, že jsi nakonec zavolal. Víš, co všechno se o tobě povídá? Volal mi jeden chlápek a všechny ty nesmysly mi řekl. Prý jsi…“

„Musíš mi věřit, Frede,“ skočil mu do řeči Ben, „není na tom ani kousek pravdy. Vážně…“

„A já se mu vysmál do obličeje!“ nenechal se přerušit Fred. „Povídám mu, tohle vás možná učí na těch mizerných anglických internátních školách, ale já sám mám Deerfield, a můžu naprosto vyloučit, že by…“

„Vážím si tvojí důvěry, Frede. Jde o to, že…“

„Řekl jsem mu, žes býval nejlepší v tenise. Je to tak, ne?“

„No vlastně…“

„Nebo v atletice? Já byl solidní atlet — ukazoval jsem ti svoje medaile? Louisa se mi směje, že se s nimi chlubím i po padesáti letech, a má pravdu. Ale stejně mi to nedá.“

„Frede, musím tě požádat o velkou, ale opravdu velkou laskavost.“

„Pro tebe všechno, Benny. Patříš už skoro do rodiny, to přece víš. Jednoho dne by to mohlo být doopravdy. Stačí říct slovo, chlapče. Stačí říct slovo.“

Byl to skutečně jen zárodek plánu, jak říkala Anna. Ale dokonale promyšlený plán by zabral víc času, než měli. Jisté bylo jedině to, že museli co nejrychleji do Vídně.

Pokud už nebylo pozdě, jak naznačoval Chardin.

39

Ten hotel byl v sedmém vídeňském obvodu. Ben s Annou si ho vybrali, protože jim připadal dostatečně anonymní. Bydleli v něm převážně němečtí a rakouští turisté. Ben odcestoval do Bruselu v uniformě jako David Paine. Anna dorazila o několik hodin později, opět pod falešným jménem Gajátrí Čandragupta. Do Bruselu letěla jiným letadlem, s mezipřistáním v Amsterdamu. McCallanova pilota, družného Ira jménem Harry Hogan, podivný oděv pasažérů trochu zaskočil. Ještě víc ho zmátlo, že mu odmítli říct předem, kam vlastně chtějí letět. Od starého pána však dostal důrazné pokyny: kam bude Ben chtít, tam taky poletí. Bez otázek. Ve srovnání s luxusem gulfstreamu a přátelským chováním Harrybo Hogana působil hotel zašle a depresivně. Tím spíš, že Anna ještě nedorazila. Shodli se totiž, že jet společně z letiště by bylo zbytečné riziko. Cestovali tedy zvlášť a jinudy.

V pokoji na Bena padla tíseň a nervozita. Bylo poledne, ale počasí bylo pod psa. Bubnování deště na malá okna pokojíku ještě prohlubovalo Benův smutek. Přemýšlel o Chardinově životě a o neuvěřitelných metodách, jimiž šéfové velkých společností manipulovali s vládami celého západního světa. A myslel také na otce. Co byl vlastně zač? Oběť? Pachatel? Nebo snad obojí?

Max najal lidi, kteří na něho měli dávat pozor jako nějaké chůvy. Svým způsobem mu to bylo podobné: když se Ben začal rýpat ve starých tajemstvích, chtěl nad ním mít starý Max dohled. Bylo to k vzteku a zároveň k pláči. Když přijela Anna — měli společný pokoj jako pan a paní Paineovi — objal ji, opřel jí hlavu o tvář a cítil, jak z něj neklid odplouvá.

Po dlouhém letu se cítili špinaví, a tak se osprchovali. Anna si dávala na čas. Nakonec vyšla z koupelny ve froté županu, s ulízanými tmavými vlasy a rozpálenou pletí.

Když vykročila ke kufru pro oblečení, Ben řekl: „Nechci, abys za Lenzem chodila sama.“

Ani nezvedla hlavu. „Vážně?“

„Anno,“ vyhrkl rozčileně. „Vždyť ani nevíme, co je to za chlapa.“ Otočila se k němu s blůzkou v jedné ruce a modrou sukní v druhé.

Z očí jí šlehaly plameny. „To je teď fuk. Já s ním prostě musím mluvit.“

„Podívej se, ať je to kdokoliv, dá se s úspěchem předpokládat, že má prsty ve vraždách osmi staříků roztroušených různě po světě. A taky s vraždou mého bratra. A nedivil bych se, kdyby stál za spiknutím, které může změnit svět, aspoň podle Chardina. Lenz zná moji tvář a určitě ví, kde se pohybuju. Takže nejspíš taky ví, že cestuju s tebou, a to znamená, že možná viděl i tvoji fotku. Nechoď za ním, je to riskantní.“

„Já se s tebou nepřu, Bene. Jenže my si nemůžeme vybírat. Všechny naše kroky v sobě mají jistou míru rizika. I když třeba neuděláme nic. Kromě toho, kdybych čirou náhodou zemřela krátce potom, co se ho zeptám na pár věcí ohledně jisté série vražd, okamžitě by na něj padlo podezření. A pochybuju, že by o to stál.“

„Proč by tě měl vůbec přijímat?“

Položila šaty na okraj postele.

„Nejlepší bude odkrýt karty.“

„To se mi vůbec nelíbí.“

„Ten chlap má ve zvyku vládnout, řídit lidi i události. Určitě mě bude chtít vidět — přinejmenším ze zvědavosti.“

„Poslyš, Anno…“

„Bene, dokážu se o sebe postarat Sama. Vážně.“

„Neříkám, že ne,“ zaprotestoval. „Já jen, že…“ Zarazil se. Podívala se na něj nějak podivně. „Co je?“

„Máš potřebu chránit slabší, co?“

„To nevím. Já jen…“

Přistoupila k němu a pozorně si ho prohlížela, jako nějaký exponát v muzeu. „Když jsem tě potkala, myslela jsem si, že jsi jeden z řady bohatých sobeckých mazánků.“

„Nejspíš jsi měla pravdu.“

„Ne, to bych neřekla. Takže tys v rodině zastával roli ochránce?“ Ben byl v rozpacích. Nevěděl, jak odpovědět. Možná měla pravdu, ale bůhvíproč to nechtěl přiznat. Místo toho si ji k sobě přitáhl.

„Nechci tě ztratit, Anno,“ špitl jí do ucha. „V životě už jsem ztratil moc lidí.“

Zavřela oči a pevně ho objala. Oba byli rozrušení, nervózní a vyčerpaní, přesto však v objetí aspoň na chvíli našli klid. Vdechoval její jemnou květinovou vůni a cosi v jeho nitru začalo tát.

Anna se něžně odtáhla. „Musíme se řídit plánem, Bene,“ řekla tiše, avšak rozhodně. Začala se rychle oblékat. „Potřebuju si něco vyzvednout v kanceláři DHL a pak si zavolat.“

„Anno.“

„Už musím. Promluvíme si potom.“

„Ježíšikriste,“ vydechl strážník Burt Connelly. U hlídky na dálnici 166 ve státě Virginia sloužil teprve šest měsíců a pořád nemohl uvyknout pohledu na silniční masakry. Cítil, že se mu zvedá žaludek, a tak odběhl na krajnici a vyzvracel se. Trochu si přitom potřísnil nažehlenou modrou uniformu. Otřel si ji papírovým kapesníčkem, který pak odhodil.

I v šeru časného rána velice dobře viděl krev rozstříklou po čelním skle a hlavu mrtvého muže na palubní desce. Byla oddělená od trupu a strašlivě potlučená následkem takzvaného „sekundárního nárazu“, což je náraz cestujícího uvnitř havarovaného vozu.

Connellyho kolega Lamar Graydon byl u dálniční hlídky už přes rok. Pár ošklivých nehod už viděl, a tak věděl, jak bojovat s nevolností.

„Tohle je vážně hnus, Burte,“ prohodil Graydon, zamířil ke kolegovi a poplácal ho po zádech. V jeho hnědých očích se zableskla hraná statečnost. „Ale viděl jsem už horší,“ dodal unaveně.

„Viděl jsi hlavu toho chlápka?“

„Aspoň že tam nejsou děti. Vloni jsem byl u havárky, kde děcko vyletělo otevřeným oknem z auťáku a deset metrů plachtilo vzduchem. Jako nějaká hadrová panenka. Tomu říkám hrůza.“

Connelly ještě párkrát zakašlal a pak se narovnal. „Promiň,“ sykl. „Já jen že jsem viděl obličej toho chlápka… Už je mi dobře. Sanitka je na cestě?“

„Měli by sem dorazit za deset minut. I když toho už nic nebolí.“ Graydon kývl směrem k bezhlavé oběti nehody.

„Jak se to podle tebe stalo? Víc aut tady asi nebylo.“ Havárie jednoho vozidla byla statisticky nejběžnější.

„Jsi vedle,“ řekl Graydon. „Tohle svodidla nedokážou. Ten chlápek nejspíš narazil do tahače aut. Těch tady jezdí spousta. Mají záď nízko. Je to plochá ocelová hrana ostrá jako břitva. Když před tebou kamion prudce zabrzdí, buď se vyhneš, nebo ti usekne hlavu. To bude asi náš případ.“

„Tak kde je ten zatracenej náklaďák?“ Connelly se začínal vzpamatovávat. Kupodivu dokonce dostal znovu hlad.

„Řidič nejspíš radši rychle zmizel,“ odvětil Graydon.

„Najdeme ho?“

„Dal jsem vysílačkou zprávu dispečerovi. I když mezi náma, moc bych na to nesázel. Teď je hlavně potřeba identifikovat toho chlápka. Musíme mu prohledat kapsy.“

I když byla střecha červeného taurusu promáčklá, dveře na řidičově straně šly lehce otevřít. Dřív, než začal Connelly šátrat v kapsách mrtvého, navlékl si latexové rukavice. Takový postup se používal v případech, kdy bylo oblečení nasáklé krví.

„Řekni mi jméno, ať to můžu nahlásit,“ houkl na něj Graydon.

„V řidičáku je jméno Dupree, Arliss Dupree,“ řekl Cormelly. „Bytem v Glebe Road v Arlingtonu.“

„Víc vědět nepotřebujeme,“ usoudil Graydon. „Nemusíš tady mrznout, Burte. Můžeme počkat v autě.“

***

Sídlo Lenzovy nadace působilo jako typická ukázka umělecké školy Bauhaus, samé sklo a mramor. Prosluněná vstupní hala byla střídmě zařízená bílými koženými křesílky a pohovkami.

Anna požádala recepční, aby zavolala do kanceláře ředitele. Předem si telefonicky ověřila, že je přítomen.

„Koho mám ohlásit?“ zeptala se recepční.

„Jmenuju se Anna Navarrová. Jsem agentka ministerstva spravedlnosti USA.“

Už dříve zvážila a zavrhla myšlenku, že za ním půjde pod falešným jménem. Ale jak řekla Benovi, nejlepší bylo odkrýt karty. Kdyby si ji Lenz jen zběžně proklepl, zjistil by, že je na seznamu hledaných osob. Tím by se snížila šance, že ji přijme. Nebo naopak? Kdyby její teorie o Alanu Bartlettovi byla pravdivá, Jürgen Lenz už toho o ní nejspíš věděl spoustu. Ale nemohl vědět, co přesně zjistila a předala dál. Musela spoléhat na jeho zvědavost, samolibost a především na jeho zvyk mít situaci pevně pod kontrolou. Lenze určitě zajímalo, jestli je pro něj Anna nebezpečná. Chtěl by se o tom přesvědčit sám.

Recepční zvedla sluchátko, cosi tiše řekla a pak podala aparát Anně. „Prosím.“ Žena v telefonu byla zdvořilá, ale neoblomná. „Doktor Lenz má dnes bohužel nabitý program. Ale mohla byste si domluvit schůzku na jindy. Víte, všichni tady mají plno práce s tím Mezinárodním fórem o dětském zdraví.“

Lenz se asi nechal zapírat. Ale proč? Protože slyšel, kde Anna pracuje? Anebo proto, že už její jméno znal? A třeba mu ta žena vůbec nic nevyřídila.

„Ale já vážně nemůžu čekat,“ řekla Anna. „Musím s ním mluvit v mimořádně naléhavé záležitosti.“

„Můžete mi sdělit, o čem chcete s doktorem Lenzem hovořit?“

Zaváhala. „Řekněte mu, že je to soukromá věc.“

Položila telefon a nervózně přecházela halou.

Tak, tady jsi v dračím doupěti, pomyslela si. V srdci temnoty plném světla.

Bílé mramorové stěny byly holé, až na řady velkých zvětšených fotografií z široké škály humanitárních akcí, které Lenzova nadace podporovala. Visel tam například snímek několika generací jedné uprchlické rodiny — shrbená bezzubá stařena, zbědovaní manželé a jejich otrhané děti. Snímek byl pojmenován jednoduše KOSOVO.

Co má Lenzova nadace společného s uprchlíky?

Na stěně byl i portrét podivně scvrklé dívky s orlím nosem, pergamenovou pletí, vypouklýma očima a dlouhými vlasy, které vypadaly jako paruka. Její úsměv odhaloval nepravidelné křivé zuby. Byla to mladá dívka, ale zároveň stařena. Tato fotografie byla opatřena nápisem: HUTCHINSON-GILFORDŮV SYNDROM PROGERIE.

Na zdi se vyjímala i slavná otřesná fotografie vyzáblých vězňů koncentračního tábora, kteří se ze svých pryčen zvědavě dívali do objektivu. HOLOCAUST.

Podivný soubor případů. Co je asi spojovalo?

Anna ucítila něčí přítomnost a zvedla oči. V hale se objevila statná žena. Na řetízku kolem krku jí visely brýle na čtení. „Slečno Navarrová,“ oslovila ji. „Máte štěstí. Doktor Lenz se na chvíli uvolnil a přijme vás.

Ve služebně ostrahy o patro výš se technik hrbil nad ovládacím panelem. Otáčel joystickem a snažil se zaostřit jednu z kamer na zdi.

Plochou plazmovou obrazovku náhle zaplnila světle hnědá tvář návštěvy. Technik stisknutím tlačítka zastavil obraz. S pomocí sedmatřicetibodové fyziognomické škály obličej digitálně porovnal s řadou obrazových souborů v bohaté databázi systému. Technik měl bůhvíproč pocit, že najít odpovídající soubor nedá příliš práce.

Nemýlil se. Tiché pípnutí mu oznámilo, že obrázek odpovídá jednomu souboru ze seznamu hledaných osob. Když se na obrazovce objevil sloupek s informacemi, muž zvedl telefon a zavolal Lenzovi přímo na stůl.

Jürgen Lenz vypadal přesně podle Benova popisu: štíhlý jak proutek, stříbřité vlasy, elegantní a sympatický. Měl na sobě dokonale střižený oblek z tmavě šedého flanelu, úhledně nažehlenou bílou košili a vázanku. Seděl ve starožitném křesle naproti ní, ruce složené v klíně.

„Přiznávám, že jste mě dostala,“ pravil, když jí vrátil doklady.

„Prosím?“

„Vyprovokovala jste moji zvědavost. Řekli mi, že je tady nějaká Američanka a chce se mnou mluvit v ‚soukromé věci‘. Tomu se přece nedá odolat.“

Anna zauvažovala, kolik toho o ní ví. Viděla, že je hladký a tvrdý jako leštěný kámen.

„Díky, že jste mě přijal,“ oplatila mu Anna zdvořilost. „Víte, pracuji na jednom zvláštním úkolu. Jde o sérii vražd různě po světě…“

„Vraždy? Co já vám probůh můžu říct o vraždách?“

Anna věděla, že má jen jednu šanci. Potřebovala ho tvrdě zasáhnout. Jakákoli slabost, zaváhání, nejistota — a hra skončí dřív, než začala. Věděla, že se musí držet Sigmy.

„Oběti vražd byly členy společnosti známé jako Sigma, kterou zakládal Gerhard Lenz. Objevili jsme přímé spojení mezi úmrtím těch osob a dceřinou společností chemického gigantu Armakon, v jehož představenstvu sedíte…“

Lenz působil naprosto uvolněně. Od srdce se zasmál. „Slečno Navarrová, za ty roky, co vedu boj se zlem, které páchal můj otec, už mě obvinili z řady hrozných zločinů — ze zrady rodiny, z vlastizrady, z oportunismu, neupřímnosti a tak dále. Ale nikdo mě ještě v životě neobvinil z vraždy!“

Anna věděla, co od Lenze může čekat. Že bude klidný, vyrovnaný a kluzký jako úhoř. Proto se snažila odhadnout každou jeho reakci a přichystat si patřičnou odpověď. „Doktore Lenzi. Nechcete snad popřít, že jste členem představenstva Armakonu.“

„Je to jen čestná funkce.“

Zaváhala a pak řekla: „Nechci vás okrádat o čas. Jak víte, Armakon tajně vlastní jednu menší biotechnologickou firmu ve Filadelfii. Jmenuje se Vortex.“

Dívala se mu do tváře. Jeho oči byly neutrální a ostražité. „Armakon nepochybně vlastní řadu bezvýznamných firmiček po celém světě. A co z toho?“

„Vortex vyvinul a uvedl do výroby syntetickou látku, která se používá v základním výzkumu ke spojování molekul. Taky je to smrtelný jed. Když se člověku vstříkne injekcí, způsobí okamžitou smrt na srdeční selhání. A v krvi se nedá zjistit.“

Lenz monotónně odvětil: „Zajímavé.“

„Ten jed se našel v oční tekutině několika obětí vražd.“

„Chcete tím něco naznačit?“

„Ano,“ hlesla a upřeně se mu zadívala do očí. Na okamžik ji zaskočilo, co v nich spatřila: nepokryté pohrdání. „Mám důkazy, které vedou přímo k vám.“

Chvíli bylo slyšet jen tikání hodin. Lenz v zamyšlení spojil ruce. Vypadal jako luteránský kněz. „Agentko Navarrová, našel jsem si na vás čas, i když mám spoustu práce, protože jsem si myslel, že si můžeme vzájemně nějak pomoct. Říkal jsem si, že se možná někdo z mých přátel dostal do potíží. A vy sem místo toho přijdete čmuchat a vybalíte na mě spoustu nesmyslů.“ Vstal z křesla. „A teď byste měla jít.“

Anně se rozbušilo srdce. Ne tak rychle, ty parchante. „Já jsem ještě neskončila,“ řekla s rezolutností, která ho zjevně překvapila.

„Agentko Navarrová, já se s vámi opravdu nemusím bavit. Opravte mě, jestli se pletu, ale každý, kdo mě navštíví jako agent amerických bezpečnostních složek, je v naší zemi jako host. Jestli mě chcete vyslýchat kvůli otcově minulosti, musíte požádat o svolení rakouské úřady, nemám pravdu? Udělala jste to?“

„Ne,“ přiznala a zarděla se. „Ale aby vám bylo jasno…“

„Ne, madam,“ zvýšil hlas. „Aby vám bylo jasno, neudělala jste to proto, že už nejste ve službách vlády USA. Jste na útěku. Není třeba chodit kolem horké kaše. Při vyšetřování jste se dostala za hranici zákona. Sekretářka mi vyřídila naléhavou žádost jedné americké agentky o schůzku. Na můj příkaz si pak telefonicky ověřila vaši totožnost.“ Nespouštěl z ní oči. „A víte, co zjistila? Že jste na seznamu hledaných osob. Ale to jste přece mohla čekat. A stejně jste za mnou přišla. Což podnítilo moji zvědavost.“

„Chtěl jste si zpestřit šedivou nudu svých dnů,“ nadhodila Anna.

„Vžijte se do mé situace, slečno Navarrová. Zajímá se o mě uprchlá americká agentka — to se nestává zrovna každý den. Logicky se proto ptám: Přišla jste na něco, čím byste mě mohla ohrozit? Porušila jste služební postup, abyste mi přišla říct o nepřátelských intrikách rozvědky USA? Já vím, že vyšetřováním operace Sponka jsem si v jistých amerických kruzích nadělal nepřátele. Přišla jste mě varovat před hrozícím nebezpečím? Fantazie pracuje naplno. Vzniká nejistota. Tak jak jsem vás mohl nepřijmout? Dobře jste věděla, že neodolám.“

„Odbíháme od tématu,“ namítla Anna. „Nic z toho…“

Lenz si však dál vedl svou. „Ale vy jste přišla jen proto, abyste mi vmetla do tváře absurdní a naprosto nepodložená obvinění. Hrozně jsem se ve vás zklamal. Všechno nasvědčuje tomu, že jste se zbláznila.“ Ukázal na svůj stůl. „Stačí zvednout telefon, zavolat jednomu známému na ministerstvu spravedlnosti a skončíte v laskavých rukou amerických úřadů.“

Chceš boj, máš ho mít, řekla si Anna v duchu. Zastrašovat ji nebude. Ví toho o něm až příliš.

„Máte naprostou pravdu,“ pravila klidně. „Mohl byste zvednout telefon, ale nevím, jestli by to bylo ve vašem zájmu.“

Lenz se k ní otočil zády a vykročil k východu. „Slečno Navarrová, vaše infantilní hrátky mě vážně nezajímají. Žádám vás, abyste okamžitě opustila moji kancelář, jinak budu nucen…“

„Cestou jsem se zastavila pro jeden dokument v místní kanceláři DHL. Jsou v něm výsledky pátrání, které jsem si vyžádala. Poslala jsem vaše otisky do laboratoře a požádala o identifikaci. Trvalo to dlouho. Ale nakonec se podařilo najít odpovídající vzorek.“ Nadechla se. „Pane doktore, já vím, co jste zač. Upřímně řečeno, moc to nechápu. Ale vím, co jste doopravdy zač.“

V životě neměla větší strach. Srdce jí bušilo jako kladivo. Krev jí šuměla v uších. Věděla, že je na všechno úplně sama.

Lenz se zarazil necelý metr od východu a zavřel dveře. Když se otočil, byl brunátný vztekem.

40

Ben se vmísil do hloučku novinářů a kameramanů shromážděných před kongresovou halou Wiener Stadthalle, velkou budovou z béžového kamene, která měla hostit Mezinárodní fórum o dětském zdraví, Navázal zrakový kontakt s očividně promrzlým a ztrápeným mužem středního věku v obnošeném žlutohnědém plášti, pod nímž se dmulo vystouplé břicho. Ben mu podal ruku.“Já jsem Ron Adams,“ představil se. „Dělám pro časopis American Philanthropy. Stojíte tady dlouho?“

„Ani se neptejte,“ odvětil pomačkaný muž. Mluvil s londýnským přízvukem. „Jim Bowen z Financial Times. Zpravodaj v Evropě a hlavně chudák.“ Vrhl naoko výhrůžný pohled. „Šéfredaktor mě nalákal na řízek, štrůdl a Sachertorte a já si v duchu říkal: ‚Hmm, to zní slibně.‘ Ale tohle Higginsovi nedaruju, přísahám. Dva dny tady stojím v dešti, ruce i nohy už mám jak rampouchy, docházejí mi cigarety a navíc pořád dostáváme jen ty podělaný tiskový zprávy, co stejně chodí faxem do všech redakcí.“

„Zato jste tady ale viděl spoustu důležitých papalášů. Díval jsem se do seznamu hostů.“

„No, to je právě ono — nevím, kde jsou, ale tady rozhodně ne. Možná je program nudí stejně jako ostatní. Třeba si odskočili na lyže do Alp. Viděl jsem tady jenom lidi ze seznamu B. Náš fotograf už se dal na chlast. A dobře dělá. Mám nutkání skočit si za roh na pivo, ale v Rakousku ho točí strašně ledový. Taky jste si všiml? A navíc chutná jako chcanky.“

Takže významní hosté tady nejsou? Znamená to snad, že se schůze Sigmy koná někde jinde? Benovi se sevřel žaludek: Nesleduje špatnou stopu? Strasser se možná spletl. Nebo si z toho všeho s Annou vyvodili chybný závěr.

„A kde jsou hlavouni? Povídá se aspoň něco?“ prohodil Ben nenuceně.

Pisálek z Londýna si odfrkl. „Velký kulový. Víte, jak si připadám? Jako v jednom z těch debilních nočních klubů, kde smetánku uvedou do zvláštní místnosti a obyčejnýho člověka nacpou do kobky se senem na podlaze.“ Zašátral v silně pomačkané a téměř prázdné krabičce cigaret Silk Cuts. „Velký kulový.“

Ben horečně uvažoval. Bylo jasné, že Jürgen Lenz má všechno pevně v rukou. Stejně jasné bylo i to, že skutečná akce se vůbec neodehrává na konferenci. Odpověď bylo nepochybně třeba hledat v činnosti Lenzovy nadace. Ben usoudil, že nejlepší bude jít na to oklikou. Když se vrátil do hotelu, začal žhavit telefon a po očku sledoval hodinky. Chtěl shromáždit co nejvíc informací, aby mohli večer s Annou správně vyhodnotit situaci.

„Tady Rakouská nadace pro boj s rakovinou.“

„Rád bych mluvil s někým, kdo má na starosti finance,“ řekl Ben. Následovalo cvaknutí a po něm několik vteřiny hudby — pochopitelně „Povídky z Vídeňského lesa“ — a pak se ozval jiný ženský hlas: „Schimmelová.“

„Paní Schimmelová, jmenuju se Ron Adams. Jsem novinář ze Států a pracuji na medailonu Jürgena Lenze pro časopis American Philanthropy.“

Komisní tón úřednice vystřídalo nefalšované nadšení. „Ano, jistě! Co byste potřeboval?“

„Rád bych napsal o jeho podpoře vaší nadaci, o tom, jak se podílí na činnosti a tak podobně. Zvlášť s ohledem na nynější Mezinárodní fórum o dětském zdraví.“

Na nejasnou otázku dostal ještě mlhavější odpověď. Úřednice zdlouhavě vyprávěla, až nakonec otráveně zavěsil. Zavolal do Lenzovy nadace a požádal asistentku o seznam všech dobročinných organizací, které financují. Žádné otázky. Jako organizace osvobozená od daně byla Lenzova nadace povinna zveřejňovat veškeré dary.

Ben přesně nevěděl, po čem vlastně pátrá. Střílel naslepo. Musel přece existovat nějaký způsob, jak se dostat na kůži tomu vzornému patronovi charity Jürgenu Lenzovi. Zdálo se však, že mezi dobročinnými projekty jeho nadace není žádné pojítko. Rakovina — Kosovo — předčasná senilita — německo-židovský dialog. To byly ty hlavní. Pokud mezi nimi byla nějaká souvislost, zatím ji nezjistil, i když už obvolal tři charitativní organizace.

Řekl si, že udělá ještě jeden pokus. Vstal, vytáhl z malé hotelové chladničky pepsi, vrátil se ke stolu a vytočil další číslo ze seznamu.

„Haló, tady Institut pro výzkum progerie.“

„Prosím vás, mohl bych mluvit s někým, kdo má na starosti finanční dary?“

Uběhlo několik vteřin.

„Meitnerová.“

„Dobrý den, paní Meitnerová. Mé jméno je Ron Adams…“ Pokračoval v nacvičeném rozhovoru, aniž by si dělal velké naděje. I tato úřednice byla velkou obdivovatelkou Jürgena Lenze a ochotně na něj pěla ódy.

„Pan Lenz je naším hlavním přispěvatelem,“ řekla. „Bez něj bychom mohli jen těžko existovat. Víte, jedná se o tragickou a nesmírně vzácnou poruchu.“

„Abych řekl pravdu, nic o ní nevím,“ odvětil zdvořile. Uvědomil si, že marní čas, kterého nemá nazbyt.

„Jednoduše řečeno, je to předčasné stárnutí. Plné jméno choroby je Hutchinson-Gilfordův syndrom progerie. Děti, které postihne, stárnou sedmkrát až osmkrát rychleji, než by měly. Desetileté dítě s progerií vypadá jako osmdesátiletý stařec, trpí artritidou, má problémy se srdcem a tak dále. Většina nemocných umírá do třinácti let. Jen zřídka dorostou do výšky průměrného pětiletého děcka.“

„Panebože,“ vydechl Ben. Jeho zděšení nebylo předstírané.

„Jelikož se jedná o tak vzácnou chorobu, říká se jí ‚sirotek‘. To znamená, že na její výzkum jde jen velice málo peněz a farmaceutické firmy nemají žádný finanční stimul, aby našly lék. Proto je pro nás tak životně důležitá pomoc pana Lenze.“

Biotechnologické firmy… Vortex.

„Proč myslíte, že se pan Lenz o tu nemoc tak zajímá?“

Zaváhání. „Na to byste se měl spíš zeptat jeho.“

Ben v jejím hlase náhle vycítil chladný tón. „A co mimo záznam…?“

Odmlka. „Víte, kdo byl otec Jürgena Lenze?“ zeptala se žena opatrně.

„Gerhard Lenz, ten doktor za nacistů,“ odvětil Ben.

„Přesně tak. Mezi námi, pane Adamsi, slyšela jsem, že Gerhard Lenz prováděl nějaké příšerné experimenty právě na dětech s progerií. Jürgen Lenz chce určitě odčinit jeho zločiny. Ale tohle tam, prosím vás, nepište.“

„Nebojte, nebudu,“ slíbil Ben. Ale jestli Jürgen Lenz není Gerhardův syn, proč se zajímá o tytéž věci? Co je to za šaškárnu?

„Víte, pan Lenz posílá pár těch ubohých dětí do soukromého sanatoria v Alpách, které vede jeho nadace.“

„Říkáte do sanatoria?“

„Ano, myslím, že se mu říká Hodinářství.“

Ben sebou škubl. Hodinářství: místo, kam Strasser poslal starému Lenzovi elektronové mikroskopy. Jestli je Jürgen Gerhardův syn, zdědil by ho. Ale opravdu ho využívá jako sanatorium?

Pokusil se o bezstarostný tón. „A kdepak to je?“

„V Alpách. Nevím přesně kde. Nikdy jsem tam nebyla. Je to exkluzivní zařízení v klidném prostředí. Daleko od ruchu města.“

„Rád bych si promluvil s nějakým dítětem, které tam bylo.“ A zjistil, co se opravdu děje.

„Pane Adamsi,“ pravila zasmušile, „děti tam jsou obvykle zvány na úplném konci svého krátkého života. Nevím o žádném, které by ještě žilo. Ale někdo z rodičů by si s vámi o štědrosti doktora Lenze jistě rád promluvil.“

Ten muž bydlel ve třetím patře bez výtahu v ponurém činžovním domě ve dvanáctém vídeňském obvodu. Jeho malý tmavý byt byl načichlý cigaretovým kouřem a přepáleným tukem.

Muž žil sám. Vysvětlil Benovi, že se s manželkou rozvedl po smrti jejich milovaného syna, který navždy odešel ve věku jedenácti let. Manželství prožité útrapy nepřekonalo. Na čestném místě vedle pohovky byla vystavena velká barevná fotografie jejich chlapce Christopha. Bylo těžké odhadnout jeho věk. Mohlo mu být osm, nebo klidně osmdesát let. Byl zcela holohlavý, měl pokleslou bradu, velkou hlavu s malou tváří a vypoulené oči. Vypadal seschle jako velice starý člověk.

„Můj syn zemřel v tom sanatoriu,“ řekl muž. Měl šedivý plnovous, bifokální brýle a holou lebku lemovanou rozcuchanými třásněmi vlasů. Jeho oči byly plné slz. „Ale zažil štěstí aspoň na konci života. Doktor Lenz je velice šlechetný člověk. Jsem rád, že Christoph mohl umřít šťastný.“

„Byl jste tam někdy za Christophem na návštěvě?“ zeptal se Ben.

„Ne, rodiče tam nesmějí. Je to jen pro děti. O všechny jejich zdravotní problémy se stará odborný personál. Ale posílal mi pohledy.“ Vstal a po několika minutách se vrátil s pohlednicí napsanou velkým dětsky neumělým písmem. Ben pohlednici otočil a zadíval se na barevný snímek jakési alpské hory. Pod fotografií stál nápis: SEMMERING.

O Semmeringu se zmínila vdova po Lenzovi.

Strasser mluvil o výzkumné klinice Gerharda Lenze v rakouských Mohlo by to být totéž místo?

Semmering.

Musel okamžitě najít Annu a informovat ji.

Vzhlédl od pohlednice a viděl, že otec tiše pláče. Za minutu byl muž opět schopen slova. „Tak si to vždycky říkám. Můj Christoph umřel šťastný.“

Dohodli se, že se sejdou v hotelu nejpozději v sedm večer.

Anna slíbila, že kdyby se do té doby nestihla vrátit, určitě zavolá. Pro případ, že by z nějakého důvodu nemohla ani zavolat, nebo by to nepovažovala za bezpečné, uvedla náhradní místo setkání: v devět hodin ve Schweizerhausu v Pratru. Do osmi hodin se do hotelu nevrátila a nedala o sobě ani vědět. Byla pryč téměř celý den. I kdyby ji Lenz přijal, Ben si nedokázal představit, jak by mohla v nadaci strávit víc než hodinu či dvě. Ale ona byla pryč téměř dvanáct hodin.

Dvanáct hodin.

Začínal si dělat starosti.

V půl deváté, když stále nevolala, vyrazil do Schweizerhausu v ulici Prvního máje číslo 2. Nervy už měl napjaté k prasknutí. Bál se, že se jí něco stalo. V duchu se ptal: Nepřeháním to? Nemusí se mi přece pořád hlásit.

Ale stejně…

Byl to rušný lokál, proslulý pečeným vepřovým kolenem podávaným s hořčicí a křenovou omáčkou. Ben čekal sám u stolu pro dva a pomalu upíjel budvar.

Čekání.

Ani pivo ho neuklidnilo. Pořád musel myslet na Annu. Co se jí mohlo stát?

Neukázala se ani do deseti hodin. Zavolal do hotelu, ale tam také nebyla, ani nenechala vzkaz. Opakovaně se ujišťoval, že má zapnutý mobilní telefon, aby se mu mohla dovolat.

Objednal večeři pro dva, ale než číšník přinesl jídlo, přešla ho chuť.

Kolem půlnoci se vrátil do prázdného hotelového pokoje. Snažil se chvíli číst, ale nedokázal se soustředit.

Chraplavý Chardinův hlas: Byli jsme jako stát ve státě..

Strasser: Lenz říkal, že dělá práci, která změní svět.

Ani nezhasnul a usnul oblečený na ustlané posteli. Měl divoké sny.

On a Peter leželi připoutaní na postelích vedle sebe. Nad nimi se skláněl doktor Gerhard Lenz. Měl chirurgický plášť a roušku, jeho světlé oči ho však prozrazovaly. „Uděláme z nich jednoho,“ řekl asistentovi s ostře řezanými rysy. „Spojíme jejich orgány, aby jeden bez druhého nemohli žít. Buď společně přežijí — nebo spolu zemřou.“ Ruka v rukavici třímala skalpel způsobem, jímž houslista drží smyčec. Pak ráznými a jistými pohyby začala řezat. Ben ucítil nesnesitelnou bolest.

Vzpínal se v popruzích. Když se otočil a pohlédl do bratrovy tváře, ztuhl hrůzou.

„Petere!“ zařval.

Bratr měl ústa otevřená dokořán. Ve světle reflektorů Ben jasně viděl, že má vyříznutý jazyk. Vzduch naplnil těžký zápach éteru. K Benově tváři se přisála černá maska. Neztratil však vědomí. Naopak, byl ještě bdělejší o dokonale si uvědomoval všechny hrůzy, které s ním prováděli.

Vzbudil se ve tři ráno.

Anna se stále ještě nevrátila.

Následovala dlouhá bezesná noc.

Snažil se dřímat, ale nemohl. Byl zoufalý z toho, že nemá jak zjistit, kde Anna je.

Posadil se, snažil se číst, ale nemohl se soustředit. Musel na ni pořád myslet.

Strašně ji miloval.

V sedm hodin už popáté rozespale zavolal na recepci a zeptal se, jestli Anna přece uprostřed noci nevolala.

Nic.

Osprchoval se, oholil a objednal si u pokojové služby snídani.

Věděl, že se jí určitě něco stalo. Bylo absolutně vyloučeno, že by jen tak zmizela a nic mu neřekla.

Něco se jí stalo.

Vypil několik šálků silné černé kávy a pak se přinutil sníst tvrdý rohlík.

Měl strašný strach.

Ve Währinger Strasse sídlí internetová kavárna, jedna z mnoha ve vídeňském telefonním seznamu. Z podniku s názvem Internet Bar/Kaffehaus se vyklubala místnost křiklavě osvětlená zářivkami vybavená několika počítači Macintosh na kulatých umakartových stolcích a přístrojem na espresso. Podlaha byla lepkavá a lokál čpěl pivem. Třicet minut na internetu přišlo na padesát rakouských šilinků.

Ben zadal slovo Semmering do několika různých vyhledávačů a pokaždé dostal tytéž výsledky: domovské stránky lyžařských středisek, hotelů a obecné popisy vesnice a zimního střediska v Alpách asi devadesát kilometrů od Vídně.

V zoufalství pak našel telefonní automat a zavolal do Lenzovy nadace. Věděl, že možná dělá strašnou chybu, ale bylo to poslední místo, kam Anna před svým zmizením šla. Byl to šílený nápad, ale co jiného mu zbývalo?

Nechal se přepojit do kanceláře Jürgena Lenze a zeptal se Lenzovy asistentky, jestli tam byla žena jménem Anna Navarrová.

Zdálo se, že úřednice dobře ví, o koho se jedná. Ale místo odpovědi se ho zeptala na jméno.

Ben se představil jako atašé z amerického velvyslanectví.

„Kdo volá?“ chtěla vědět žena.

Sdělil jí falešné jméno.

„Doktor Lenz mě požádal, abych si zapsala vaše číslo. Zavolá vám zpátky.“

„Ale já budu celý den mimo kancelář. Nemohl bych mluvit s doktorem Lenzem hned?“

„Doktor Lenz nemá čas.“

„A máte tušení, kdy si ho udělá? Je to hrozně důležitá věc.“

„Doktor Lenz tady není,“ pravila chladně.

„Dobře, mám na něj číslo domů, zkusím mu zavolat tam.“

Sekretářka zaváhala. „Doktor Lenz není ve Vídni,“ oznámila mu.

Není ve Vídni. „Víte, sám velvyslanec mě požádal, abych s doktorem Lenzem promluvil. Jde o velice naléhavou záležitost.“

„Doktor Lenz je se zvláštní delegací z Mezinárodního fóra o dětském zdraví — vzal ji na soukromou cestu po některých našich zařízeních. To není nic tajného. Jestli se chtěl pan velvyslanec přidat, tak už je asi bohužel pozdě.“

Pozdě.

Po odmlce sekretářka dodala: „Jistě budete k dosažení na telefonním čísle americké ambasády, ne?“

Zavěsil.

41

Vlak do Semmeringu vyjel z vídeňského nádraží Südbahnhof pár minut po deváté. Ben se ani neodhlásil z hotelu.

Měl na sobě džíny, tenisky a svou nejteplejší lyžařskou bundu. Usoudil, že devadesátikilometrová cesta vlakem bude mnohem rychlejší než si půjčit auto a šplhat do alpských serpentin.

Vlak projížděl hustými lesy, nořil se do dlouhých tunelů a uháněl vysoko nad strmými horskými průsmyky. Ben sledoval okénkem zvlněnou venkovskou krajinu s nabílenými kamennými domy s červenými střechami, za nimiž se tyčily šedé hory. Poté vlak pomalu stoupal přes úzké viadukty a projížděl ohromujícími vápencovými roklemi.

V Benově vagonu příliš lidí necestovalo. Interiér ozařovalo žlutavé světlo, sedadla měla vysoká opěradla a nehezké oranžové čalounění.

Pořád musel myslet na Annu Navarrovou. Cítil, že je v nebezpečí.

Znal ji dost dobře na to, aby měl jistotu, že by z vlastní vůle nikdy jen tak nezmizela. Buď narychlo odjela někam, odkud nemohla zavolat, nebo tam byla odvlečena násilím.

Ale kam?

Když se sešli ve vídeňském hotelu, dlouho se bavili o Lenzovi. Ben si vybavil, co vyhrkla vdova po Gerhardu Lenzovi — proč vás Lenz posílá? Jdete ze Semmeringu? A Strasser jim řekl, že nechal poslat elektronové mikroskopy na starou kliniku v rakouských Alpách známou pod názvem Hodinářství.

Ale co je v Semmeringu? Čeho se ta stará paní tak bála? Zřejmě se tam děje něco nekalého. Možná to má souvislost s nedávnou sérií vražd.

Anna chtěla tu kliniku v Alpách za každou cenu vypátrat. Byla přesvědčená, že tam najde chybějící odpovědi.

Což znamenalo, že se možná vydala Hodinářství hledat. A pokud se mýlil — pokud tam nebyla — mohl se aspoň o krok přiblížit k jejímu nalezení.

Díval se do mapy oblasti Semmering-Rax-Schneebert od nakladatelství Freytag&Berndt, kterou si zakoupil před odjezdem z Vídně, a snažil se vymyslet nějaký plán. Ale jak se do té kliniky nebo výzkumného zařízení dostat, když ani nevěděl, kde je?

Nádraží Semmering byla skromná jednopatrová budova, před níž stála jediná zelená lavička a nápojový automat. Když vystoupil z vlaku, ovanul ho ledový vítr. Rozdíl v podnebí mezi Vídní a Alpami byl výrazný. Panovala zde tuhá zima. Po několika minutách chůze strmou klikatou cestou k obci ho uši i tváře štípaly od mrazu.

A jak tak šel, začaly v něm hlodat pochyby. Co to vyvádím? ptal se v duchu. Co když tady Anna není? Co pak?

Seminering byla malá vesnička. Byla to vlastně jen jedna ulice, Hochstrasse, lemovaná Gasthauses a hospůdkami, která se táhla po jižním svahu jakési hory. Nad ulicí čnělo pár rozlehlých luxusních hotelů a sanatorií. Na sever ležel Höllental, tedy Pekelné údolí, hluboká rokle vymletá řekou Schwarzou.

Nad bankou na Hochstrasse sídlila malá turistická kancelář, kterou vedla nepříliš hezká mladá žena.

Ben jí vysvětlil, že by se rád prošel po okolí Semmeringu, a požádal ji o podrobnější Wanderkarte. Žena, která neměla zjevně nic jiného na práci, mu jednu podala zároveň s obšírným výkladem o nejmalebnějších stezkách. „Jestli chcete, můžete jít podél historické železnice — je tam panoramatická vyhlídka, odkud můžete sledovat, jak vlak projíždí tunelem Weinzettlwand. Můžete se zastavit i na jednom nádherném místě, které bylo dokonce na staré dvacetišilinkové bankovce. Úžasný pohled je také na trosky hradu Klamm.“

„Opravdu?“ řekl Ben s předstíraným zájmem a jako by mimochodem dodal: „Slyšel jsem, že je tady v okolí taky nějaká slavná soukromá klinika. Prý ve starém zámku. Tuším, že se jí říká Hodinářství.“

„Hodinářství?“ opakovala bezbarvým hlasem. „Uhrwerken?“

„Je to soukromá klinika — možná spíš výzkumné zařízení, zkrátka vědecká instituce. Sanatorium pro nemocné děti.“

Ženě se zablesklo v očích. Nebo si to jen namlouval? Zavrtěla však hlavou. „Nevím, o čem mluvíte, pane. Je mi líto.“

„Někdo mi tuším říkal, že je to klinika doktora Jürgena Lenze.“

„Je mi líto,“ zopakovala až příliš rychle. Náhle začala být nevrlá. „Tady žádná taková klinika není.“

Ben tedy pokračoval dál po Hochstrasse, až došel k podniku, který vypadal jako hostinec. Před domem stála vysoká černá tabule korunovaná zeleným transparentem piva Weininger, pod nímž se skvěl malovaný nápis Herzlich Wilkommen — Srdečně vás vítáme. Na tabuli byly tlustou křídou vypsané speciality dne.

Potemnělou hospodou se linula vůně piva. I když nebylo ještě ani poledne, u dřevěného stolku seděli tři statní muži a popíjeli pěnivý mok z masivních půllitrů. Ben k nim přistoupil.

„Dobrý den. Hledám jeden starší zámek tady někde kolem. Je v něm výzkumná klinika, která patří člověku jménem Jürgen Lenz. Kdysi to bývala továrna na hodinky.“

Muži se na něj podezřívavě podívali. Jeden z nich zamumlal cosi ostatním, a ti také něco drmolili. Ben zaslechl „Lenz“ a „Klinik“. „My o ničem nevíme.“

Ben znovu pocítil neklamné nepřátelství. Byl si jist, že muži něco tají. Položil na stůl bankovky v hodnotě několika tisíc šilinků a jen tak si s nimi pohrával. Na servítky nebyl čas. „Tak jo, díky,“ řekl a obrátil se k odchodu. Vzápětí se však otočil zpátky, jako by něco zapomněl. „Poslyšte, jestli znáte někoho, kdo by o té klinice něco věděl, tak mu řekněte, že za tu informaci dobře zaplatím. Jsem podnikatel z Ameriky a hledám tady investiční možnosti.“

Vyšel z hospody a chvíli před ní postával. Kolem prošla skupinka mužů v džínách a kožených bundách. Měli ruce v kapsách a bavili se rusky. Těch se nemělo smysl ptát.

Po několika vteřinách ucítil zaklepání na rameno. Byl to jeden z návštěvníků lokálu. „Ehm, a kolik za tu informaci zaplatíte?“

„Pokud bude správná, stojí mi za pár tisíc šilinků.“

Muž se pokradmu rozhlédl. „Nejdřív peníze.“

Ben na něj chvíli zíral a pak mu podal dvě bankovky. Chlap ho odvedl o pár metrů dál a pak ukázal nahoru směrem ke strmé hoře. Těsně pod zasněženým vrcholkem stál starý zámek s barokní fasádou a pozlacenou věžičkou s hodinami, téměř ztracený v hustém háji zasněžených jedlí.

Semmering.

Klinika, kam Hitlerův vědecký poradce Josef Strasser před desítkami let poslal moderní vědecké přístroje.

Kam Jürgen Lenz pravidelně zval pár šťastných dětí postižených hroznou chorobou.

Kam přijela na návštěvu delegace předních světových činitelů, pokud si správně vyložil slova Lenzovy sekretářky.

A kam odvlekli Annu. Bylo to vůbec možné?

Jistě. V každém případě to byl Benův jediný záchytný bod.

Hodinářství stálo „ukryté“ na viditelném místě. Zahlédl ho, když stoupal od nádraží. Byla to největší budova široko daleko.

„Nádhera,“ vydechl Ben. „Znáte někoho, kdo byl vevnitř?“

„Ne. Nikdo tam nesmí. Dobře to tam hlídají. Dovnitř se člověk nedostane.“

„Ale najímají přece místní lidi.“

„Ne. Všechny zaměstnance sem vozí vrtulníkem z Vídně. Zámek má přistávací plochu pro helikoptéry, můžete ji vidět, když se pořádně podíváte.“

„Víte, co se tam děje?“

„Jen co se povídá.“

„A co se povídá?“

„Že se tam dějou zvláštní věci. Autobusy přivážejí podivné děti…“

„Víte, kdo je majitelem?“

„Jak říkáte, ten Lenz. Jeho otec byl nácek.“

„Jak dlouho mu to patří?“

„Dlouho. Po válce to asi bylo jeho otce. Za války nacisti používali zámek jako velitelství. Říkalo se tam tomu Schloss Zerwald — tak se ve středověku jmenoval Semmering. Zámek dal postavit jeden z princů Esterházyových v sedmnáctém století. Na konci devatenáctého století byl chvíli opuštěný a pak asi dvacet let fungoval jako továrna na výrobu hodinek. Starousedlíci mu pořád říkají Uhrwerken. Jak jste to říkal…?“

„Hodinářství.“ Ben vytáhl dalších tisíc šilinků. „Měl bych ještě pár otázek.“

Anna nad sebou spatřila obrys muže v bílém plášti. Jeho tvář se zaostřovala a hned zase rozmazávala. Měl šedé vlasy, mluvil tiše a dokonce se usmíval. Vypadal přátelsky. Snažila se porozumět jeho slovům.

Uvažovala, co se s ní stalo, že se nemůže posadit. Měla nehodu? Nebo srdeční záchvat? Pohltila ji náhlá úzkost.

Slyšela „…vám tohle udělat, ale opravdu jsme neměli na vybranou.“

Přízvuk byl možná německý, nebo švýcarský.

Kde to jsem?

Pak „…disociativní anestetikum…“

Někdo na ni mluvil anglicky s jakýmsi středoevropským přízvukem.

A dál „…co nejpříjemnější, a my zatím budeme čekat, až ketamin opustí váš systém.“

Začínala se rozpomínat. Byla na místě, o které se sice velice zajímala, ale teď by odsud nejradši co nejrychleji zmizela.

Matně si vybavovala zoufalý zápas. Uchopilo ji několik silných mužů a pak ji bodlo cosi ostrého. A potom už nic.

Šedovlasý muž, z nějž dostala strach, odešel. Anna zavřela oči.

Když je znovu otevřela, byla sama. Hlava se jí projasnila. Cítila, že je celá potlučená. Uvědomila si, že je přivázaná k posteli.

Zvedla hlavu, jak nejvíc to šlo, což nebylo příliš, protože měla popruh kolem hrudníku.

Ale stačilo to, aby uviděla pouta a pásy, v nichž byla uvězněná a připevněná k nemocničnímu lůžku. Všimla si polyuretanových lékařských popruhů, jaké se vyrábějí i z kůže a používají se v psychiatrických léčebnách u těch nejzuřivějších a nejnebezpečnějších pacientů. Říkalo se jim „zádržný systém“. Anna je sama používala v dobách výcviku.

Zápěstí měla v zamčených poutech, spojených dlouhým řetězem s popruhem kolem pasu, který byl také zamčený. Totéž platilo o kotnících. Ruce měla pohmožděné a bolavé. To naznačovalo, že asi kladla silný odpor.

Pouta byla označená barvami: červená na zápěstích, modrá na kotnících. Vypadala moderněji než ta kožená, která kdysi sama používala. Ale zámek se určitě nezměnil. Vzpomínala si, že k němu byl malý plochý klíček, který neměl žádné zoubky. Na jedné straně byl rovný, na druhé zúžený do klínu.

Vzpomínala si, že nemocniční popruhy je celkem snadné stáhnout, když člověk ví, jak na to. Ale potřebovala by kancelářskou sponku nebo něco podobného, zkrátka kousek rovného a pevného drátu.

Natočila hlavu a viděla, že vedle postele stojí mohutný anestetický přístroj a na druhé straně kovový vozík. Byl jen pár desítek centimetrů od lůžka.

Měl osm zásuvek. Nahoře se povaloval různý zdravotnický materiál — obvazy, kleště, nůžky a sterilní balíček špendlíků.

Ale nemohla na ně dosáhnout.

Snažila se posunout doleva k lesklému vozíku. Doufala, že popruhy mají nějakou vůli, ale zmýlila se. Zkusila sebou prudce škubnout, ale ani to k ničemu nevedlo. Pohnula se jen samotná postel. Určitě byla na kolečkách.

Kolečka.

Chvíli byla zticha a napínala uši, jestli někdo nejde. Pak se znovu opřela do popruhů a ucítila, že kolečka opět popojela o pár centimetrů.

Byl to jen nepatrný pohyb, ale znamenal povzbuzení. Znovu sebou trhla. Kolečka se zase o kousek pohnula.

Vozík jí však pořád připadal vzdálený a nedosažitelný, jako fata morgána jezera, která se zjeví žíznivému na poušti.

Chvíli si odpočinula. Krk se jí stáhl v bolestivé křeči.

Pak znovu zburcovala síly. Snažila se nemyslet na to, jak je vozík daleko. Prudce se opřela do popruhů a získala asi tři centimetry.

Tři centimetry z metru vypadaly jako jediný krok v newyorském maratonu.

Zaslechla z chodby kroky a hlasy, které stále sílily. Ztuhla, šetřila namožený krk a čekala. Hlasy přešly kolem.

Další výpad doleva a lůžko se opět o kousek posunulo.

Nechtěla myslet na to, co udělá, až dosáhne na vozík. To byl zcela jiný úkol. Musela postupovat po jednotlivých krocích.

Po centimetrech.

Dalších pár centimetrů. A zas. Vozík už byl necelého půl metru od ní. Znovu sebou škubla a získala další kousek. A pak vešel do místnosti muž se stříbřitými vlasy.

Jürgen Lenz, tak si říkal. Anna však pochopila ohromující pravdu. Tenhle Jürgen Lenz nebyl Jürgen Lenz.

42

Na konci Hochstrasse Ben našel obchod se sportovními potřebami, který nabízel širokou škálu vybavení pro turisty a sportovce. Půjčil si běžky a zeptal se, kde si může pronajmout auto.

V okolí žádná půjčovna nebyla.

V boční ulici u obchodu parkoval motocykl BMW. Vypadal vysloužile, ale funkčně. Ben uzavřel s mladým vedoucím prodejny obchod a motorka byla jeho. S lyžemi přivázanými na zádech se vydal vzhůru průsmykem Semmering, až dojel na úzkou prašnou cestu, která se klikatila do prudkého kopce k zámku. Cesta byla zbrázděná a ledovatá. Zjevně po ní nedávno projela nákladní auta a jiná těžká vozidla.

Po zhruba čtyř stech metrech do kopce dorazil k červené ceduli s nápisem BETRETEN VERBOTEN - PRIVATBESITZ: Zákaz vjezdu — soukromý majetek.

Hned za cedulí byla žlutočerně pruhovaná závora. Zdálo se, že je na automatické ovládání. Ben ji přeskočil, pak sklopil motocykl a protlačil jej pod závorou.

Nic se nestalo: žádný klakson, ani alarm.

Pokračoval dál hustým zasněženým lesem a po pár minutách dojel k vysoké kamenné zdi s cimbuřím. Zřejmě byla stovky let stará, avšak nedávno opravená. Nad zdí se táhl tenký ostnatý drát. Z dálky nebyl vidět. Pravděpodobně byl pod napětím, ale Ben to raději nechtěl zkoušet.

Pokračoval tedy asi sto metrů podél zdi, až přišel k čemusi, co vypadalo jako hlavní brána. Byla zhruba čtyři metry široká a tři metry vysoká. Nepochybně pocházela z dílny uměleckého kováře. Při bližším pohledu si Ben všiml, že plot je ve skutečnosti z oceli, natřené tak, aby připomínala železo. Z vnitřní strany byl potažený sítí propletených drátů — nepochybně špičkové zabezpečení proti nezvaným hostům.

Zauvažoval, jestli má za úkol zadržovat lidi venku, nebo uvnitř.

Co když se Anně podařilo vniknout do zámku? Nebo ji uvěznili?

Několik set metrů od brány prašná cesta končila. Za ní se blyštil bělostný sníh. Ben zaparkoval motocykl, nasadil si lyže a vydal se sněhem. Držel se přitom co nejblíž u zdi.

Měl v úmyslu prohlédnout celý obvod pozemku, nebo aspoň tolik, co půjde. Doufal, že najde nějakou skulinku v bezpečnostním systému, kudy by se mohl dostat dovnitř. Ale moc slibně to nevypadalo.

Sníh byl prachový a hluboký, takže se do něj Ben bořil. Čím dál hlubší závěje mu ztrpčovaly život. Po chvíli se v nich sice naučil pohybovat, to mu však moc nepomohlo. Svah byl totiž stále prudší.

Půda vedle zdi se náhle zvedala, a tak Ben brzy uviděl do areálu. Třpytivý sníh ho přinutil přimhouřit oči. Jasně však rozeznával zámek, velkou kamennou stavbu, nepříliš vysokou, zato však rozlehlou. Na první pohled vypadal zámek jako turistická atrakce. To by tam ovšem nesměli stát dva strážní v uniformách se samopaly, kteří připomínali vojáky.

Za těmi zdmi se rozhodně neodehrával obyčejný výzkum.

To, co spatřil vzápětí, Bena zmrazilo. Po zámeckém nádvoří se procházely desítky otrhaných dětí. Ben znovu zamžoural do blyštivého sněhu. Co jsou zač?

A proč tam jsou?

Bylo jisté, že to není žádné sanatorium. Ben přemítal, jestli děti ve skutečnosti nejsou vězni.

Vyběhl na lyžích kousek do kopce, aby se podíval víc zblízka. Vybral si místo, odkud bylo přes vysokou kamennou zeď dobře vidět.

Hned za zdí byla oplocená plocha o rozloze bloku městských domů. Uvnitř stálo několik vojenských stanů nabitých dětmi. Vypadalo to jako kolonie provizorních obydlí, stanové městečko určené pro mládež z nějaké východoevropské země. Po vrcholu ocelového plotu se vinuly spirály ostnatého drátu.

Byl to podivný výjev. Ben zatřásl hlavou, jako by chtěl zaplašit přelud, a pak se podíval znovu. Ano. Byly to děti. Některé ještě ve věku batolat, jiné v pubertě, zarostlé a zpustlé. Kouřily cigarety a navzájem se překřikovaly. Dívky se šátky na hlavě, v rozedraných prostých šatech a kabátech. Děti se hemžily úplně všude. Podobné lidi viděl Ben jen v televizi. Ať byli kdokoli a odkudkoli, měli nezaměnitelné vzezření zbídačených dětí, které vyhnala z domova válka — utečenci z Bosny, Kosova či Makedonie, možná etničtí Albánci.

Že by známý lidumil Jürgen Lenz poskytoval přístřeší uprchlíkům a nemocným dětem?

To těžko. Přístřeší vypadá jinak. Ty venkovské děti se mačkaly ve svém stanovém městečku jak sardinky. Nebyly pořádně oblečené, a tak se třásly zimou. A navíc je hlídaly ozbrojené stráže. Vypadalo to spíš jako internační tábor. Pak Ben zaslechl výkřik. Byl to hlas dospívajícího chlapce. Někdo si ho všiml. I ostatní zbědovaní vězni spustili povyk. Mávali na něj a kývali. Okamžitě pochopil, co chtějí.

Chtěli vysvobodit.

Chtěli, aby jim pomohl. Považovali ho za zachránce. Za někoho zvenčí, kdo by jim mohl pomoci k útěku. Udělalo se mu nevolno. Zachvěl se, a nebylo to zimou.

Co tam s nimi provádějí?

Náhle se ozval výkřik odjinud a jeden ze strážných na Bena namířil zbraň. Další na něj řvali a gestem ho odháněli.

Bylo jasné, čím mu hrozí: Mazej ze soukromého majetku, nebo budeme střílet. Uslyšel dávku ze samopalu. Otočil se a viděl, jak sprška kulek pokropila sníh asi metr nalevo od něj.

Mysleli to vážně. Byli hodně netrpěliví.

Mladí uprchlíci byli opravdu vězni. A co Anna?

Byla taky uvnitř?

Panebože, nedopusť, aby se jí něco stalo. Dej, ať je živá.

Ben nevěděl, jestli má chtít, aby byla uvnitř — anebo se modlit, aby tam nebyla.

Otočil se a zamířil z kopce.

„Vidím, že už jste se vzpamatovala,“ prohodil Lenz a zářivě se usmál. Zastavil se u nohou její postele a spojil ruce před sebou. „Možná mi teď povíte, komu jste prozradila, kdo skutečně jsem.“

„Jděte někam,“ odsekla.

„Ale to snad ne,“ pravil klidně. „Až přestane účinkovat ketamin,“ — podíval se na své zlaté hodinky — „což bude nejpozději za půl hodiny, píchneme vám asi pět miligramů silného opiátu. Jmenuje se versed. Možná jste se s ním už setkala někdy při operaci.“

Anna na něj jen tupě zírala.

Lenz klidně pokračoval: „Pět miligramů je ta správná dávka, abyste se hezky uvolnila, ale neztratila jste kontakt s realitou. Ucítíte opojení, ale to asi za deset vteřin přejde a pak budete absolutně klidná. Tak klidná, jak jste ještě v životě nebyla. Vyprchá z vás veškerá nervozita. Je to báječný pocit.“

Naklonil hlavu na stranu jako nějaký pták. „Kdybychom vám měli píchnout celou dávku najednou, přestala byste dýchat a nejspíš byste zemřela. Takže vám ji musíme asi osm až deset minut pomalu dávkovat. Rozhodně nechceme, aby se vám něco stalo.“

Arma vydala zvuk, jímž chtěla vyjádřit pochyby a pohrdání. Navzdory chemicky vyvolanému klidu měla děsivý strach.

„Bude lepší, když vás najdou ve zdemolovaném autě z půjčovny jako další oběť jízdy pod vlivem alkoholu…“

„Já jsem si auto nevypůjčila,“ zamumlala.

„Ale ano. Tedy udělali jsme to za vás. S pomocí vaší kreditní karty. Včera v noci vás zadrželi v sousedním městě. Naměřili vám dvě a půl promile alkoholu, což byl nepochybně důvod vaší havárie. Noc jste strávila ve vazební cele a pak vás propustili. Ale znáte alkoholiky — nedají si říct.“

Anna nereagovala. Ale hlavou se jí honily divoké myšlenky. Zoufale se snažila najít cestu z bludiště. Jeho plán přece musí mít nějaké trhliny. Ale kde je hledat? Lenz mluvil dál. „Versed je nejúčinnější sérum pravdy, i když k tomuto účelu nebylo původně určeno. Žádná z drog, které zkoušela CIA, například sodium pentothol nebo skopolamin, nikdy pořádně nezabírala. Ale po správné dávce versedu ztratíte veškeré zábrany a řeknete mi všechno, co mě zajímá. A nejlepší na tom je, že si pak nebudete na nic pamatovat. Budete mluvit a mluvit, celkem srozumitelně, a přesto nebudete vědět, co se dělo od okamžiku, kdy jste dostala kapačku. Je to vážně zázrak.“

Do pokoje vešla starší zavalitá sestra se širokými boky. Přivezla vozík s nástroji — zkumavkami, manžetami na měření krevního tlaku a injekčními stříkačkami — a začala vše připravovat. Naplnila pár injekcí z malých ampulek a pak na ně nalepila připravené štítky. Přitom Annu po očku podezíravě sledovala.

„To je Gerta, jedna z našich nejlepších anestezioložek. Jste v dobrých rukou.“ Lenz Anně jemně zamával na rozloučenou a opustil místnost.

„Jak se cítíte?“ zeptala se Gerta hlubokým netečným hlasem a zavěsila sáček s průzračnou tekutinou na stojánek kapačky vlevo od Anniny postele.

„Celkem… ospale…“ odvětila Anna a pak se jí zlomil hlas. Zamrkala a zavřela oči. Ale byla při smyslech jako nikdy v životě. V hlavě se jí zrodil plán.

Gerta cosi dělala s plastikovými trubičkami, aspoň to tak znělo. Po chvíli řekla: „Hotovo. Za chvíli se vrátím. Doktor chce počkat, až z vás vyprchá většina ketaminu. Kdybychom použili versed už teď, mohla byste přestat dýchat. Stejně si musím skočit do sesterny. Tahle sonda je špatná.“ Zavřela za sebou dveře.

Anna otevřela oči a prudce sebou škubla doleva. Hodila přitom i spoutanýma rukama, aby ještě zvýšila účinek nárazu. Už věděla, jak na to. Zdálo se, že postel poskočila asi o deset centimetrů směrem k vozíku s materiálem. Na odpočinek nebyl čas. Ještě jeden pokus a byla tam.

Zvedla ramena, kolik jí popruh dovolil, a přitiskla tvář na chladnou horní desku vozíku. Koutkem levého oka zahlédla zavírací špendlíky, jaké se používají k zajišťování obvazů. Byly v nafouklém sterilním balíčku jen několik centimetrů daleko.

Ale stále na ně nedosáhla.

Vytočila krk co nejvíc doleva a spatřila balíček špendlíků přímo před sebou. Tolik si přitom však namohla šlachy na krku i šíji, že jí v nich začalo cukat. Bolest byla brzy nesnesitelná.

Pak co nejvíc vyplázla jazyk, jako nějaké rozpustilé děcko. Na jeho kořeni vzápětí ucítila drobné jehličky bolesti.

Po chvíli vyplazený jazyk dosáhl na desku vozíku a dotkl se plastikového obalu jako nějaké miniaturní rypadlo. Anna pomalu zakláněla hlavu a jazykem posunovala balíček k okraji vozíku. Těsně předtím, než stačil sklouznout na zem, jej sevřela mezi zuby.

Kroky. Dveře pokoje se otevřely.

Rychle jako chřestýš se znovu natáhla na postel. Balíček měla ukrytý pod jazykem. Cítila jeho ostré hrany. Kolik toho asi viděla? Sestra k ní přistoupila. Anna se dávila, ale udržela balíček v zavřených ústech plných slin.

„Ano,“ řekla Gerta, „po ketaminu se může udělat trochu špatně, ale to nic není. Jak vidím, jste vzhůru.“

Anna zavřenými ústy zasténala a zavřela oči. Sliny se jí hromadily za předními zuby. Přinutila se polknout.

Gerta přešla napravo od Anny a začala cosi montovat u hlavy postele. Anna zavřela oči a snažila se pravidelně oddychovat.

O pár minut později Gerta znovu odešla a zavřela za sebou dveře.

Anna věděla, že tentokrát se vrátí mnohem dřív.

V ústech měla krev. Prýštila z místa, kde balíček prořízl měkkou tkáň. Přesunula ho jazykem ke rtům a pak vyplivla. Balíček jí přistál přímo na hřbetu levé ruky. Přiložila ruce k sobě a pravým ukazovákem stáhla balíček do hrsti. Jednala rychle. Věděla, co dělá, stejné zámky totiž odemykala nejednou, když někam založila klíč a bylo jí trapné žádat o náhradní.

S trochou potíží strhla obal, ale rozpojit jeden ze zavíracích špendlíků už byla hračka.

Nejdřív levé pouto. Vložila špendlík do zámku, zatlačila doleva, pak doprava. Ozvalo se cvaknutí a zámek povolil.

Vyprostila levou ruku!

Zalila ji vlna radosti. Ještě rychleji uvolnila pravou a pak i spojovací popruh. Dveře tiše vrzly. Gerta se vrátila.

Anna zasunula ruce zpátky do polyuretanových pout a zavřela oči.

Gerta přistoupila k posteli. „Slyšela jsem, že sebou tady házíte.“

Srdce Anně bušilo tak hlasitě, že to muselo být slyšet. Pomalu otevřela oči a zatvářila omámeně.

„Tak to by stačilo,“ sykla sestra výhrůžně. „Myslím, že to na mě hrajete.“ A pak tiše zavrčela: „Budeme to muset risknout.“

Panebože, jen to ne!

Omotala Anně kolem levé paže škrtidlo a počkala, až žíla naběhne. Vpíchla do ní jehlu a otočila se zády, aby nastavila průtok kapačky. Anna jediným rychlým pohybem vytrhla ruce z odemčených pout a tiše se snažila stáhnout škrtidlo, tiše, hlavně tiše, ale Gerta uslyšela lupnuti gumy a otočila se. V tom okamžiku se Anna zvedla z postele, jak jí to jen popruh kolem hrudníku dovolil, a pravou rukou vzala sestru kolem krku, jako by byly dobré přítelkyně. Pak stáhla škrtidlo a omotala ho ošetřovatelce kolem masitého krku.

Výkřik.

Gerta rozhodila ruce, chytla se za krk a snažila se dostat prsty pod škrtidlo. To se jí však nedařilo, jen si nehty rozdrásala hrdlo. Její tvář zbrunátněla. Gerta zoufale lapala po dechu. Třepotání rukou se zpomalilo. Pravděpodobně omdlévala.

Anna byla tak vyčerpaná, že se sotva hýbala. Přesto však sestře ucpala ústa roubíkem a připoutala ji ke konstrukci lůžka. Odemkla si pouta na kotnících a vyklouzla z postele. Náhle se cítila silná. Připoutala Gertu pro jistotu i k anestetickému přístroji, jímž nebylo snadné pohnout.

Pak jí odepnula z opasku svazek klíčů a pohlédla na vozík.

Byl plný zbraní. Nabrala plnou hrst zabalených jehel, a několik skleněných ampulek s různými chemikáliemi. Vtom si uvědomila, že na sobě má nemocniční úbor bez kapes.

V šatníku visely dva bílé doktorské pláště. Jeden z nich si oblékla, nacpala ukradené zásoby do obou bočních kapes a vyběhla z místnosti.

43

Archiv regionu Semmering sídlil v malé suterénní místnosti budovy v bavorském stylu. Tady pracovala hrstka městských úředníků. Stály tam řady zelených registračních skříní, uspořádaných podle čísel pozemků.

„Schloss Zerwald není přístupný veřejnosti,“ řekla suše bělovlasá vedoucí archivu. „Je součástí soukromé kliniky.“

„To chápu,“ ujistil ji Ben. „Ale já se zajímám jen o staré mapy.“ Když jí Ben vysvětlil, že je historik a zabývá se studiem německých a rakouských hradů a zámků, zatvářila se, jako by právě ucítila cosi smrdutého. Nařídila však vyjukané mladičké asistentce, aby vytáhla pozemkovou mapu z jedné ze zásuvek podél zdi. Byl to na pohled složitý systém, ale bělovlasá žena přesně věděla, kde hledat dokumenty, které Bena zajímaly.

Mapa pocházela z počátku devatenáctého století. Jako majitel parcely, která tehdy zabírala většinu horského úbočí, byl uveden J. Esterházy. Mapa byla posetá řadou tajemných značek.

„Co to znamená?“ zeptal se Ben a ukázal prstem.

Stará žena se zamračila. „Jeskyně,“ odtušila. „Vápencové jeskyně v hoře.“

Jeskyně. To by byla možnost.

„Ty jeskyně vedou přes pozemky zámku?“

„Ano, jistě,“ řekla netrpělivě.

To znamenalo pod zámkem.

Ben se snažil potlačit rozrušení. „Můžete mi tu mapu okopírovat?“

Nepřátelský pohled. „Za dvacet šilinků.“

„Dobře. A nevíte, kde bych našel plán zámku?“

Mladý prodavač v obchodu se sportovními potřebami zíral na mapu jako na nějaký neřešitelný matematický problém. Když mu Ben vysvětlil, že značky označují síť jeskyní, rychle přitakal.

„Jasně, staré jeskyně vedou pod zámkem. Myslím, že tam dokonce býval vchod rovnou do zámku, ale to už je dávno. Dneska bude určitě zavalený.“

„Byl jste někdy v těch jeskyních?“

Mladý prodavač vyděšeně vzhlédl. „Ne, chraň Bůh.“

„A neznáte někoho, kdo tam byl?“

Na okamžik se zamyslel. „Ja, myslím, že znám.“

„Myslíte, že by byl ochoten mě tam zavést?“

„Pochybuju.“

„Můžete se zeptat?“

„To jo, ale moc si od toho neslibujte.“

Ben rozhodně nečekal muže, jemuž táhlo na sedmdesát, ale právě takový o půl hodiny později vešel do prodejny. Byl malý a šlachovitý, měl uši jako květáky, dlouhý křivý nos, ptačí hrudník a ruce jako hůlky. Rychle a podrážděně spustil na prodavače, ale když spatřil Bena, zmlkl.

Ben ho pozdravil. Muž kývl.

„Nebyl by někdo mladší a silnější?“ zeptal se Ben prodavače.

„Mladší ano, ale ne silnější,“ odvětil starší muž. „Nikdo nezná jeskyně líp než já. Ale stejně nevím, jestli to vůbec chci udělat.“

„Vy mluvíte anglicky?“ vyhrkl Ben překvapeně.

„Někteří z nás se naučili anglicky po válce.“

„Vede z jeskyní vchod přímo do zámku?“

„Býval tam. Ale proč bych vám měl pomáhat?“

„Potřebuju se dostat do zámku.“

„To nejde. Teď je z něj soukromá klinika.“

„Ale stejně se tam musím dostat.“

„Proč?“

„Řekněme, že z osobních důvodů, které mi stojí za spoustu peněz.“ Řekl starému Rakušanovi, co je za jeho služby ochoten zaplatit.

„Budeme potřebovat výzbroj,“ pravil muž. „Umíte lézt?“

Jmenoval se Fritz Neumann a jeskyněmi kolem Semmeringu brouzdal už dřív, než se Ben narodil. Byl mimořádně silný, ale také mrštný a elegantní.

Ke konci války, když mu bylo osm let, se jeho rodiče dali k partyzánské skupině Odpor katolických dělníků, která tajně bojovala proti nacistickým okupantům. Ti obsadili i starou továrnu na hodinky a udělali si z ní oblastní velitelství.

Nacisté, kteří na zámku bydleli a pracovali, ovšem nevěděli o průlezu, který vedl ze suterénu do vápencové jeskyně. Zámek byl postaven nad tímto ústím celkem záměrně, protože původní obyvatelé, kteří se báli útoků na svou pevnost, chtěli mít bezpečný nouzový východ. V průběhu staletí se na ústí jeskyně zapomnělo.

Ale za války si členové Odporu uvědomili, že znají klíčovou informaci, která by jim umožnila špehovat nacisty, provádět sabotáže a podvratné akce. Usoudili, že když si dají dobrý pozor, okupanti nebudou mít ani tušení, co se vlastně děje. Odpor propašoval ze zámku desítky vězňů. Věznitelé nikdy nezjistili, jakým způsobem.

Jako osmiletý chlapec Fritz Neumann pomáhal rodičům a jejich přátelům. Spletité chodby jeskyní si vryl nesmazatelně do paměti.

Neumann jako první seskočil z lyžařského vleku, Ben těsně za ním. Lyžařské středisko se rozkládalo na severním svahu. Zámek stál na protější straně, ale Neumann usoudil, že odsud bude snadnější dosáhnout Ústí jeskyně. Měli běžecké vázání s volnou patou, která se však při sjezdech dala zajistit. Ještě důležitější bylo, že jim vázání umožňovalo lyžovat v horolezeckých pohorkách namísto lyžařských bot. Neumann zajistil důkladnou výzbroj a výstroj: pružné horolezecké mačky s dvanácti bodci, které rakouští horolezci s oblibou používají na tvrdý sníh, reflektory Petzl, cepíny s řemínky na zápěstí, skoby a karabiny.

Všechno bez problémů nakoupili v prodejně sportovních potřeb.

Pistole, jaké chtěl Ben, se tak snadno sehnat nedaly. Ale Rakousko je lovecká země a řada přátel starého pána měla ruční zbraně i brokovnice. Jeden z nich byl ochoten uzavřít obchod.

Ve vlněných kuklách, šponovkách a podkolenkách se vydali na lyžích k vrcholu. Na zádech měli horolezecké batohy, na rukou tenké rukavice s vložkou. Nahoře si zajistili vázání pro dlouhý sjezd po jižním svahu. Ben se považoval za dobrého lyžaře, ale s Neumannem stěží držel krok. Vzduch byl mrazivý a brzy ho začal štípat do odhalené části obličeje. Ben obdivoval, s jakou bravurou se Neumann pohybuje po sotva znatelných pěšinách. Časem si všiml červených skvrn na prořídlých jedlích kolem cesty. Pravděpodobně to byly značky.

Po dvacetiminutové jízdě dorazili na konec lesa a krátce poté k hluboké rokli. Zastavili se asi tři metry od okraje, sundali si lyže a ukryli je v křoví.

„Dostat se do té jeskyně dá pořádnou fušku,“ řekl Neumann. „Teď se slaníme. Opravdu víte, co máte dělat?“

Ben přikývl a prohlížel si sráz. Hloubku odhadoval na necelých třicet metrů. Lenzův zámek byl odsud tak daleko, že vypadal jako nějaký miniaturní model.

Neumann vytáhl úhledně smotané lano. Benovi se ulevilo, když viděl, že je vyrobené ze spletených nylonových vláken.

„Jedenáct milimetrů,“ oznámil mu Neumann. „Stačí?“

Ben znovu přikývl. Na danou hloubku to bylo tak akorát. Hlavně že se dostane za Annou.

Ze svého místa do ústí jeskyně neviděl. Předpokládal, že to bude nějaký otvor ve srázu.

Neumann si klekl vedle vyčnívajícího kamene na okraji útesu a začal zatloukat skoby kladivem, které vyndal z pouzdra. Každá vydala uklidňující cinkavý zvuk. Čím hlouběji byla zatlučena, tím byl tón vyšší, což znamenalo, že ve skále pevně drží.

Pak přehodil lano kolem největšího kamene a provlékl jej karabinami.

„Dostat se do jeskyně není žádná sranda,“ ohlásil Neumann. „Slaníme dolů, trochu se zhoupneme a vlezeme dovnitř. Teď si nasadíme mačky.“

„A co cepíny?“

„Ty zatím nepotřebujeme. Tady je ledu málo. Až v jeskyni.“

„V jeskyní je led?“

Ale Neumann už soustředěně vybaloval materiál a neodpověděl.

Ben s Peterem v mládí jeskyňařili poblíž Greenbriaru, ale tamní jeskyně jsou vlastně jen malé dutiny. S ledem se nikdy nesetkal.

Ucítil, jak se mu na okamžik sevřel žaludek. Až doteď ho poháněl adrenalin, vztek a strach. Soustředil se na jedinou věc: jak dostat Annu z Lenzovy kliniky, kde byla podle něj uvězněna.

Nyní zapochyboval, jestli zvolil ten nejlepší způsob. Lezení sice není nijak zvlášť riskantní, když to člověk umí, a Ben se cítil na skalách pevný v kramflecích. Ale i velice zkušení jeskyňáři se občas zabijí.

Uvažoval, že by vzal útokem hlavní bránu. Strážní by ho třeba chytili, a tak by upoutal Lenzovu pozornost.

Ale stejně pravděpodobné bylo, že by ho stráže zastřelily.

Došel k smutnému závěru, že jeskyně znamená jedinou možnost.

Oba muži si navlékli neoprenové pásky maček přes horolezecké boty s vibramovou podrážkou. Dvanáct ostrých hrotů vpředu i vzadu jim zajišťovalo značnou stabilitu.

„Použijem Dülfersitz,“ houkl Neumann rakouský slangový výraz pro slaňování bez sedacího úvazku, jen s využitím lidského těla.

„Bez úvazku?“

Neumann se usmál. Vychutnával si Benovy rozpaky. „K čemu by nám byl?“

Bez sedacích úvazků byl sestup sice nepříjemný, ale zase je nemuseli tahat s sebou. Navíc by nebyli přivázaní přímo k lanu, a proto by slanění bylo ještě nebezpečnější.

„Půjdete za mnou,“ řekl Neumann, když na jednom konci lana uvázal dvojitou dračí smyčku a pak si lano omotal kolem ramene a boku a provlékl si je pod rozkrokem. Kráčel pozadu ke strži. Trochu lano nadzvedl, roztáhl nohy a přelezl přes okraj.

Ben sledoval, jak se starší muž pomalu pohupuje tváří ke stěně a hledá opěrný bod pro nohu. Pak napnul provaz a posunoval se nohama dolů po stěně. Když sestoupil o něco hlouběji, znovu se chvíli kýval ve volném prostoru. Po chvíli se ozvalo křupnutí, následované výkřikem.

„Tak a teď vy!“

Ben se stejným způsobem rozkročil nad provazem a couval ke strži. Zadržel dech a přehoupl se přes okraj.

Lano se mu okamžitě zařízlo do rozkroku. I přes silné kalhoty to pořádně pálilo. Najednou si vzpomněl, proč dülfersitz tak nesnášel. Pomalu se spouštěl dolů, nohama se dotýkal stěny a hledal záchytné body. Pohrával si s provazem a pravou ruku používal jako brzdu. Během pár sekund spatřil svůj cíl: malý temný ovál. Ústí jeskyně. Posunul se nohama o dalších pár metrů. Když dorazil k otvoru, zhoupl se nohama dovnitř.

Ale nebylo to tak snadné, jak čekal. Nestačilo jen spustit se do jícnu. Bylo to mnohem složitější. Za otvorem zela jáma do hlubin.

„Ještě kousek dovnitř!“ křikl Neumann. „Ještě kousek!“

Ben okamžitě viděl, co tím myslí. Musel přistát přesně na úzké římse. Pro chybu nebyl téměř žádný prostor. Římsa byla široká něco přes půl metru. Neumann se na ní krčil a držel se úchytu ve skále.

Ben se houpal na laně. Chvíli jen tak visel a čekal, až se trochu ustálí.

Nakonec lano povolil, pravou rukou přibrzdil a zhoupl se do jeskyně a zase zpátky. Když byl dostatečně daleko a hluboko, seskočil na římsu a zmírnil dopad pokrčením kolen.

„Dobře!“ houkl Neumann.

Aniž by Ben pustil lano, předklonil se do temnoty jeskyně a pohlédl dolů. Světlo, které dovnitř proudilo v ostrém úhlu, odhalovalo nebezpečí, jež na ně číhalo.

Prvních několik desítek metrů od vchodu do jeskyně klesal strmý sráz pokrytý tlustou vrstvou ledu. Nejhorší bylo, že šlo o tající led, kluzký a zrádný. Nic podobného v životě neviděl.

„No?“ křikl na něj Neumann po několika vteřinách, když vycítil Benovo zaváhání. „Nebudeme tady snad tvrdnout věčně.“

Ben sice nebyl žádný nezkušený zajíc, z toho ledovatého srázu však šla hrůza. „Jdeme,“ prohodil s největším nadšením, jaké v sobě vyburcoval.

Nasadili si lehké helmy, zajistili je suchým zipem a připnuli si na ně svítilny. Neumann podal Benovi dva supermoderní karbonové cepíny se zahnutými hroty, které se omotávaly páskem kolem zápěstí. Houpaly se Benovi na rukou jako nějaké přívěsky.

Neumann kývl a otočil hlavu k ústí jeskyně. Ben udělal totéž. Žaludek měl jako na vodě. Oba o krok couvli a sestoupili z úzké římsy. Mačky na jejich podrážkách se zakously do ledu. První kroky byly neobratné. Ben se snažil udržet rovnováhu, a tak zasekával mačky hluboko do ledu. Po chvíli chůze pozpátku mohl sevřít cepíny v rukou a zaseknout je do lesklého povrchu. Viděl, jak Neumann slézá po příkrém srázu lehce jako po schodech. Byl mrštný jako kamzík.

Ben nejistě pokračoval. Plazil se břichem po ledu jako pavouk. Celou svou vahou se opíral o cepíny připnuté na zápěstích. Zabořit botu, seknout cepínem, a pak zas a znovu. Když už začal nalézat jakýsi rytmus, dostal se na dno, kde led ustoupil vápenci.

Neumann se otočil, odepnul si cepíny i mačky a začal zdolávat mírnější sráz. Ben se držel v těsném závěsu.

Pomalu sestupovali točitým schodištěm ve skále. Paprsek Benovy svítilny osvětloval řadu chodeb, které odbočovaly po obou stranách a v nichž by bez Neumanna jistě zabloudil. Zde už nebyly žádné červené pruhy, které by ukazovaly správnou cestu. Fritz Neumann se očividně řídil popaměti.

Vzduch se zdál teplejší než venku, ale Ben věděl, že je to klam. Stěny jeskyně byly potažené ledem, který naznačoval, že teplota je pod bodem mrazu. Voda, která jim stékala pod nohama, věštila další ochlazení. Bylo tam totiž také velké vlhko.

Dno jeskyně bylo poseté kamennou drtí, po níž proudila voda. Na pohyblivém štěrku Ben několikrát málem uklouzl. Chodba se brzy rozšířila. Neumann se na okamžik zastavil a pomalu otočil hlavu. Lampa na jeho helmě osvětlila úžasné útvary. Některé stalaktity tvořily křehké a útlé krápníky se špičkami ostrými jako jehlice. Byly tam také shluky pahýlů vápencových stalagmitů. V místech, kde se stalaktity stýkaly se stalagmity, vznikaly jakési sloupy. Po stěnách a krápnících stékala voda. Neustálé kap-kap-kap do louží na dně jeskyně bylo jediným zvukem, který narušoval strašidelné ticho. Ztvrdlý kámen tvořil terasy, průsvitné pláty vápence visely ze stropů jako závěsy s vroubkovanými ostrými okraji. Vše prostupoval čpavý zápach netopýřího trusu.

„Hele!“ zvolal Neumann. Ben se otočil a uviděl dokonale zachovalou kostru medvěda. Náhle se ozvalo ohlušující třepotání netopýřích křídel. Vyrušili hejno ze zimního spánku.

Benovi začala být zima. I když si dával pozor, voda mu natekla do bot a zmáčela mu ponožky.

„Pojďte,“ řekl Neumann. „Tudy.“

Zavedl ho do úzké chodby, jedné z několika takřka stejných odboček z hlavního sálu. Země před nimi postupně stoupala, stěny byly čím dál blíž k sobě a cesta se zužovala. Strop se zase snižoval. Kdyby byl Ben jen o trochu vyšší než sto osmdesát centimetrů, musel by se skrčit. Stěny pokrýval led a stékající voda na zemi mrzla.

Ben přestával cítit prsty u nohou. Ale mrštný Neumann zdolával příkrý sráz s překvapivou lehkostí, což Benovi dodávalo odvahy a překračoval rozeklané kameny s poněkud větším elánem. Věděl, že jestli ztratí rovnováhu, ošklivě si natluče.

Nakonec se ocitli na rovině. „Teď jsme zhruba v úrovni zámku,“ prohlásil Neumann.

Úzká chodba náhle bez varování končila. Zastavili se před zdí, pod níž ležela hromádka sutin, zřejmě zbytky dávného závalu.

„No nazdar,“ vzdychl Ben. „Zabloudili jsme?“

Neumann beze slova odhrnul botou trochu kamení a odhalil rezavý železný prut, asi metr dvacet dlouhý. Jediným máchnutím jej zvedl.

„Je v pořádku,“ řekl Neumann. „Vypadá to slibně. Už spoustu let ho nikdo nepoužil. Nenašli ho.“

„O čem to mluvíte?“

Neumann vzal železný prut, zaklínil ho pod jeden z balvanů a začal páčit, až kámen uvolnil. Za ním se objevil malý nepravidelný průchod — sotva šedesát centimetrů vysoký a asi metr široký.

„Za války jsme tím kamenem zakrývali poslední část chodby.“ Ukázal na rýhy na balvanu staré desítky let. „Teď už je to na vás. Já tady končím. Průlez není největší, ale snad se tam protáhnete.“

Ben se naklonil blíž a jako v mrákotách se zadíval do chodby. Popadla ho úzkost.

Tohle je úplná rakev. To nezvládnu.

„Je to asi dvě stě metrů. Skoro pořád se jde po rovině, ale úplně na konci musíte do kopce. Tam je tajný východ. Snad ho nezavalilo kamení. Těžko říct, naposledy jsem tam byl jako kluk.“

„Vede ten vchod rovnou do zámku?“

„Ale kdepak. Jsou tam ještě vrata. Možná zamčená. Pravděpodobně.“

„A jak se mám dostat dovnitř?“

Neumann vytáhl z kapsy staré zelené bundy rezavý klíč. „Nemůžu vám slíbit, že to s ním půjde, ale naposledy to šlo.“

„A kdy to bylo? Před půl stoletím?“

„Přidejte.“ Neumann natáhl ruku. „A teď se rozloučíme,“ pravil obřadně. „Zlomte vaz.“

44

Průlez byl strašlivě těsný. Bena napadlo, jakou odvahu a odhodlání museli mít bojovníci Odporu, když tudy opakovaně pronikali do zámku. Není divu, že využívali kluka, jako byl mladý Fritz Neumann, který úzkým prostorem snadno proklouzl.

Podobné chodby Ben poznal v jeskyních White Sulphur Springs, ale vždycky se po pár metrech zase rozšiřovaly. Tahle se táhla stovky metrů daleko.

Teprve teď plně pochopil, co staří jeskyňáři mysleli, když říkali, že při pobytu v podzemí zažívají prvotní hrůzy — strach ze tmy, z pádu do prázdnoty, z uvěznění v bludišti, z pohřbení zaživa.

Ale neměl na vybranou. Myslel jen na Annu a sbíral v sobě zbytky vůle.

Vlezl do díry hlavou napřed a ucítil závan chladného vzduchu. Chodbička byla vysoká něco přes půl metru, takže mu nezbývalo než se plazit jako had.

Shodil batoh a začal se odrážet nohama a přitahovat rukama. Batoh postrkoval před sebou. Na dně tunelu bylo několik centimetrů vody. Za chvíli měl úplně nasáklé kalhoty. Chodba se prudce stáčela na jednu stranu, pak zas na druhou, a tak se Ben musel kroutit jako paragraf.

Nakonec se průlez začal rozšiřovat. Strop se zvýšil na metr dvacet, což Benovi umožnilo zvednout zkřehlé břicho z ledové vody, vstát a pokračovat se sehnutou hlavou.

Zanedlouho ho však začala bolet záda. Na chvíli zastavil, shodil batoh a položil ruce na stehna, aby si trochu ulevil.

Když byl zase schopen pokračovat, všiml si, že se strop opět snižuje na necelý metr. Padl na všechny čtyři a začal cupitat jako krab.

Dlouho to však nevydržel, potloukl si totiž kolena o kamenité dno. Zkusil přenést váhu na lokty a špičky nohou. Když se unavil, začal se zase plazit. Strop byl čím dál nižší. Ben se obrátil na bok a dál se sunul točitým tunelem.

Strop se snížil na zhruba padesát centimetrů a dřel ho do zad. Ben se musel na okamžik zastavit, aby ovládl rostoucí úzkost. Znovu se začal plazit po břiše, jenže konce pořád nedohlédl. Lampa ozařovala asi šest nejbližších metrů, ale tunel o rozměrech i tvaru rakve byl snad nekonečný. Zdálo se, že se stěny stále zužují.

V zajetí strachu si všiml, že průlez se vine pomalu do kopce. Voda už se nehromadila na dně, i když bylo stále vlhké. Skála ho dřela do břicha i do zad. Dál před sebou strkal batoh. Tunel byl už stěží čtyřicet centimetrů vysoký. Ben se ocitl v pasti.

Vlastně ne tak docela, ale rozhodně se tak cítil. Přemohla ho hrůza. Musel se nějak protlačit do zámku. Srdce mu bušilo jako o závod. Byl ochromený strachem. Zastavil se.

Dobře věděl, že to nejhorší by bylo podlehnout panice. Člověk pak ztuhne a ztratí ohebnost. Několikrát se pomalu nadechl a zase vydechl a nakonec vypudil z plic úplně všechen vzduch, aby zmenšil průměr svého hrudníku a mohl se prosmýknout průlezem.

Byl zpocený a zmrzlý, ale přinutil se lézt dál. Neustále si v duchu opakoval, kam jde a proč a jak je to strašně důležité. Už dopředu myslel na to, co udělá, až pronikne do zámku.

Stoupání bylo stále prudší. Nadechl se. Stěny ho však tlačily do prsou a bránily mu naplnit plíce vzduchem. Prudce se mu zvýšila hladina adrenalinu v krvi. Začal dýchat rychle a mělce. Měl pocit, že se každou chvíli udusí. Musel znovu zastavit.

Nemysli.

Uvolni se.

Nikdo nevěděl, že je v podzemí. Bude pohřben zaživa v tomhle černočerném pekle, kde není žádný den ani noc.

Přistihl se, že svému vnitřnímu hlasu naslouchá s jistou skepsí. Vládu nad Benovým mozkem převzalo jeho odvážnější lepší já. Srdeční tep se mu začal znovu zpomalovat. Lahodný chladný vzduch se konečně dostal až na dno jeho plic. Tělem se mu rozléval příjemný klid, jako inkoust savým papírem.

S nově nabytou jistotou a vyrovnaností poháněl tělo dopředu. Plazil se a kroutil jako had a nedbal na odřená záda.

Náhle se strop zvýšil a stěny rozšířily. Ben se opřel o bolavé ruce a kolena a po čtyřech lezl do kopce. Dorazil do potemnělé sluje, kde se mohl konečně napřímit.

Všiml si jemného blikání světla.

Bylo to velice slabé a vzdálené světlo, ale Benovi připadalo jasné jako bílý den a nádherné jako východ slunce.

Přímo před ním se rýsoval východ z jeskyně, který tvarem připomínal klíčovou dírku. Ben se vyškrábal po hromadě kamení, prolezl otvorem, zvedl se na rukou a vstal.

Spatřil zrezivělé železné mříže starých vrat, pevně vsazených do nepravidelného jícnu jeskyně. Nerozeznal, co je za vraty, ale uviděl pod nimi úzký pruh světla.

Vytáhl paklíč, který mu dal Neumann, vložil jej do zámku a otočil.

Přesněji řečeno, pokusil se o to.

Zámek však nepovolil. Klíč se ani nehnul.

Zámek byl úplně zrezivělý. Jak by ne. Nikdo ho dlouhá léta nevyměnil, a tak zmizel pod nánosy rzi. Ben lomcoval klíčem ze strany na stranu, ale ani to nepomohlo.

„Doprdele,“ zaklel Ben nahlas.

Byl na dně.

S tím nepočítal ani Neumann.

Žádná jiná cesta dovnitř nevedla. I kdyby s sebou měl nářadí, kolem vrat by se neprokopal. Byla pevně zakleslá ve skále. Budu muset nějak vylézt zpátky, pomyslel si Ben.

Anebo… Jeden z prutů byl tak zrezivělý, že by se dal možná vylomit. Ben to zkusil a zabušil pěstí v rukavici do prutů. Ale výsledkem byla jen bolest. Vrata byla pevná. Rez byla jen na povrchu.

Ben zoufale popadl mříže a zatřásl s nimi jako rozzuřený odsouzenec na doživotí. Vtom se ozvalo tlumené lupnutí.

Jeden z pantů praskl.

Ben s vraty zalomcoval ještě silněji. Povolil další pant.

Nepřestával třást, dokud nevypadly i zbylé dva.

Uchopil vrata oběma rukama, nadzvedl je a opatrně je položil o kousek dál. Byl vevnitř.

45

Ben ucítil cosi tvrdého, hladkého a zaprášeného: byly to pevné železné dveře zajištěné těžkou závorou. Zvedl závoru a strčil do dveří. Ozvalo se krátké zaskřípění. Zřejmě je už desítky let nikdo neotvíral. Opřel se do nich vší silou. Dveře zasténaly a povolily.

Ocitl se v poněkud větším prostoru, i když stále stísněném. Jeho oči, zvyklé na tmu, začaly rozlišovat tvary. Vydal se za úzkým proužkem světla k dalším dveřím. Po obou jejich stranách šátral po vypínači.

Když ho našel, rozsvítil jedinou žárovku připevněnou na stropě.

Viděl, že je v malém skladišti. Kamenné stěny lemovaly ocelové police natřené neurčitou béžovou barvou. Na nich ležely staré kartonové krabice, dřevěné bedýnky a válcovité kovové nádoby.

Ben sejmul helmu i bavlněnou kuklu a shodil ze zad batoh, z nějž vytáhl obě poloautomatické pistole. Všechno kromě zbraní položil na jednu z polic. Jednu ze zbraní si zastrčil za opasek v oblasti kříže, druhou si ponechal v ruce a přitom si prohlížel kopii plánu budovy. Od dob, kdy zde sídlila továrna na hodinky, nepochybně prošla rekonstrukcí. Bylo však nepravděpodobné, že by se základní plán příliš změnil, nebo že by někdo hýbal s masivními zdmi.

Vzal za kliku. Snadno povolila a dveře se otevřely.

Vešel do dobře osvětlené chodby s kamennou podlahou a klenutým stropem. Nikde ani živáčka.

Rozhodl se jít doprava. Vibramové podrážky horolezeckých bot tlumily jeho kroky. Kromě lehkého vrzání mokré kůže nebylo nic slyšet.

Po chvíli se však kdosi objevil na konci chodby. Mířil přímo k němu.

Jen klid, nabádal se. Tvař se, jako by nic.

V mokré a zablácené horolezecké výstroji a těžkých botách to nebyl zrovna lehký úkol. Tvář měl navíc potlučenou a poškrábanou ještě od incidentu v Buenos Aires.

Hlavně rychle.

Vlevo spatřil dveře. Zastavil se, chvíli poslouchal a pak je otevřel. Modlil se, aby za nimi nikdo nebyl.

Když vpadl do místnosti, postava prošla kolem. Byl to muž v bílé uniformě či výsadkářské kombinéze. V pouzdře u pasu měl pistoli. Zřejmě strážný.

Místnost byla možná sedm metrů dlouhá a pět metrů široká. Ve světle z chodby viděl, že to je další skladiště, také obložené kovovými policemi. Našel vypínač a rozsvítil.

Naskytl se mu tak strašlivý pohled, že to snad ani nemohla být pravda. Chvíli si myslel, že jeho oči podlehly nějakému klamu.

Žádný klam to však nebyl.

Panebože na nebi. To snad ne.

Nemohl od té hrůzy odtrhnout oči.

Na policích stály řady zaprášených skleněných nádob. Některé byly malé jako zavařovací sklenice, do nichž paní Walshová zavařovala ovoce, jiné půl metru vysoké.

V každé lahvi byla jakási tekutina. Ben usoudil, že je to konzervační prostředek lehce zakalený věkem, například formalin.

A uvnitř jako okurky v nálevu plavaly…

Ne, to není možné.

Cítil, Jak mu naskakuje husí kůže.

V každé lahvi bylo nenarozené dítě.

Lahve byly seřazené s ďábelskou přesností.

V těch nejmenších plavala malá embrya v nejranějším stadiu těhotenství. Připomínala drobné růžové krevety či průsvitný hmyz s komicky velkými hlavami a zadečky.

Pak viděl plody o velikosti palce. Byly zkroucené, měly baculaté ruce a příliš velké hlavy. Vznášely se v plášti zárodečné blány.

Plody jen o trochu větší, které však vypadaly více lidsky. Měly ohnuté nohy, rozevláté ruce a oči jako trnky. Pluly v dokonale kulatých blanách uprostřed roztřepených kruhů vnějšího obalu plodu.

Maličké děti, které měly zavřené oči a cucaly si palec. Jejich droboučké údy už byly dokonale vyvinuté.

S lahvemi rostl i jejich obsah. V těch největších lahvích plavaly donošené děti těsně před narozením. Měly zavřené oči, roztažené paže i nohy. Malinké ručičky buď mávaly, nebo byly zaťaté v pěst. V tekutině se vznášely odříznuté pupeční šňůry zahalené v průsvitných cárech zárodečné blány.

Bylo tam aspoň sto embryí, plodů a dětí.

Každá láhev nesla krasopisné označení v němčině s datem (vyrvání z lůna?), prenatálním věkem, hmotností v gramech a velikostí v centimetrech. Data sahala od roku 1940 do roku 1954.

Gerhard Lenz prováděl experimenty na kojencích a dětech.

Bylo to horší, než si dokázal představit. Ten chlap nebyl člověk, ale zrůda… Ale proč tady ty hrůzné exponáty pořád jsou?

Ben se musel hodně držet, aby nezačal křičet.

Odvrávoral ke dveřím.

Na stěně vedle dveří byly skleněné nádoby široké půl metru a vysoké od třiceti do téměř sto padesáti centimetrů. V nich neplavaly plody, ale malé děti. Malé scvrklé děti, od droboučkých novorozenců přes batolata až po děti ve věku sedmi či osmi let.

Ben usoudil, že jde o děti, které trpěly syndromem urychleného stárnutí, tedy progerií.

Tváře maličkých starců a stařen.

Hrůzou mu vstávaly vlasy na hlavě.

Děti. Mrtvé děti.

Vzpomněl si na nebohého otce malého Christopha v jeho ponurém bytě.

Můj Christoph zemřel šťastný.

Soukromé sanatorium, říkala ta ženská v nadaci.

Exkluzivní zařízení v klidném prostředí.

Začala se mu motat hlava. Otočil se k odchodu, vtom však zaslechl kroky. Opatrně vykoukl ze dveří a uviděl, že se blíží další strážný v bílé uniformě. Zacouval zpátky do skladiště a schoval se za dveřmi.

Když strážný procházel kolem, Ben hlasitě zakašlal. Kroky se zastavily. Strážný vešel do místnosti, přesně jak Ben očekával. S hbitostí kobry se vymrštil z úkrytu a pažbou pistole udeřil strážného do zátylku. Muž se zhroutil.

Ben zavřel dveře a položil strážnému prsty na krk. Ucítil puls na krční tepně. Strážný byl jen omráčený, i když nadlouho.

Ben mu rozepnul pouzdro a vytáhl z něj pistoli Walther PPK, pak ze strážného stáhl bílý mundúr.

Svlékl si promočené šaty a vklouzl do uniformy. Byla mu velká, ale ne zas tolik. Boty mu naštěstí padly. Palcem vycvakl z pistole zásobník. Obsahoval osm mosazných nábojů.

Nyní měl tři ruční zbraně, to už byla slušná výzbroj. Prohledal kapsy uniformy. Našel jen krabičku cigaret a kódovanou kartu, kterou si vzal.

Poté vyšel do chodby. Na chvíli se zastavil, aby se ujistil, že je čistý vzduch. O kus dál narazil na dvoudílné dveře z broušené oceli. Byl to velký výtah, na takto starou stavbu nečekaně moderní. Stiskl přivolávací knoflík.

Ozvalo se cinknutí. Dveře se okamžitě otevřely a odhalily interiér s šedým čalouněním. Ben vešel do výtahu a prohlédl si ovládací panel. Všiml si, že se do něj musí vložit kódovaná karta. Udělal to a stiskl tlačítko do prvního patra. Dveře se rychle zavřely a výtah prudce vyrazil vzhůru. Po několika sekundách se otevřel v úplně jiném světě.

Ben vstoupil do jasně osvětlené ultramoderní chodby, jaké bývají v sídlech prosperujících firem.

Na podlaze ležel neutrální šedivý koberec, stěny nebyly ze starodávného kamene jako ve spodním patře, ale z hladkých bílých dlaždiček. Kolem prošli dva muži v bílých pláštích, pravděpodobně lékaři. Jeden před sebou tlačil kovový vozík. Druhý na Bena pohlédl, ale zdálo se, že se dívá spíš skrze něj.

Ben odhodlaně vykročil chodbou. Dvě mladé Asiatky, také v bílých pláštích, stály u otevřených dveří do místnosti, která vypadala jako laboratoř. Bavily se jazykem, který Ben nepoznával. Byly zabrané do hovoru a vůbec si ho nevšímaly. Vstoupil do velké síně, ozářené kombinací příjemného bílého světla a jantarového podvečerního slunce, které proudilo dovnitř vysokými okny. Sál vypadal jako někdejší velkolepá vstupní hala zámku, vkusně přestavěná na moderní vestibul. Do vyššího patra se vinulo elegantní kamenné schodiště. Halu lemovala řada dveří. Na každých byla bílá tabulka s černým písmenem a číslem. Daly se otevřít pouze vložením kódované karty do speciální čtečky. Všechny dveře nejspíš vedly do chodeb.

Halou procházelo zhruba deset lidí. Mířili k chodbám i opačným směrem, šli po schodech nahoru i dolů, či k řadě výtahů. Většinou na sobě měli laboratorní pláště, volné bílé kalhoty a bílé polobotky nebo tenisky. Jen strážní v uniformách měli na nohou černé kanady. Jeden z mužů v bílém plášti cosi prohodil k oběma Asiatkám. Ženy se otočily a zamířily zpátky do laboratoře. Zřejmě to byl jejich nadřízený. Dva zřízenci tlačili halou vozík, na němž nehybně ležel stařec v bleděmodrém nemocničním úboru.

Další pacient v nemocniční košili mířil halou od chodby 3A k chodbě 2B. Byl to statný padesátník, který se těžce belhal, jako by trpěl velkou bolestí.

Co má tohle všechno znamenat?

Jestli je Anna opravdu tady, tak kde?

Klinika byla mnohem větší a rušnější, než si představoval. Ať se zde dělo cokoli — ať měly ty příšerné vzorky v suterénu jakýkoli účel, pokud měly vůbec souvislost s činností, která zde probíhala — bylo v tom zapojeno hodně lidí jak pacientů, tak lékařů i vědců v laboratořích.

Je tady někde, vím to.

Ale je živá a zdravá? Jestli odhalila hrůzy, které se tady dějí, nechali by ji žít?

Musím jít. Musím něco udělat.

Spěšně prošel halou. Tvářil se přísně jako strážný, kterého poslali prověřit narušení pořádku. Zastavil se u vchodu do chodby 3B a vložil kartu do štěrbiny. Doufal, že mu uvolní cestu.

Zámek cvakl a Ben vešel do dlouhé bílé chodby, jaké jsou ve všech nemocnicích.

Mezi mnoha lidmi, kteří procházeli kolem, si všiml ženy v bílé uniformě, pravděpodobně zdravotní sestry, která vedla na řemínku malé dítě.

Jako by venčila velkého poslušného psa.

Ben se zadíval na dítě blíž. Podle pergamenové pleti a vrásčité scvrklé tváře usoudil, že je to chlapeček trpící progerií. Vypadal velice podobně jako dítě na fotografii v bytě otce, kterého nedávno navštívil. Také vypadal jako děti naložené ve formaldehydu v té strašlivé suterénní místnosti.

Chlapeček vratce kráčel na široce rozkročených nohou jako nějaký stařec.

Benova fascinace se změnila v mrazivý vztek.

Chlapec se zastavil přede dveřmi a trpělivě čekal, až žena s řemínkem v ruce odemkne klíčem, který jí visel na šňůrce kolem krku. Dveře vedly do velkého zaskleného prostoru, kam bylo z chodby dobře vidět.

Dlouhá místnost za sklem vypadala jako dětské oddělení v běžné nemocnici, s tím rozdílem, že všichni uvnitř měli progerii. Bylo tam sedm či osm malých seschlých dětí. Ben si nejdřív myslel, že jsou také na řemínku. Při bližším pohledu si však všiml, že všem vychází ze zad jakási plastiková trubička připojená k lesklému kovovému sloupku. Děti pravděpodobně dostávaly nitrožilní výživu. Neměly obočí ani řasy, jejich hlavy byly malé a svraštělé, pleť vrásčitá. Pár dětí chodilo, či se spíš šouralo stařeckým krokem.

Některé seděly na podlaze, pohroužené do her či skládanek. Dvě si hrály společně, až se jim trubičky proplétaly. Holčička s dlouhou blonďatou parukou se potulovala bezcílně místností a něco si zpívala nebo broukala. Její slova však nebylo slyšet.

Lenzova nadace.

Hrstka vybraných progerických dětí dostávala každým rokem pozvání na kliniku.

Návštěvy za nimi nesměly.

Nebyl to žádný letní tábor ani rekreační středisko. S dětmi se jednalo jako se zvířaty. Určitě se staly lidskými objekty nějakého experimentu.

Děti v suterénu naložené ve formaldehydu. Děti, s nimiž se jednalo jako se psy.

Soukromé sanatorium.

Nebylo to soukromé sanatorium, ani klinika. Tím si byl jistý.

Tak co tedy? Jaká „věda“ se zde provozuje?

Znechuceně se otočil a pokračoval dál až na konec chodby. Po levé ruce měl červené dveře. Byly zamčené a přístupné pouze s kódovanou kartou. Na rozdíl od ostatních dveří v chodbě neměly žádné okénko.

Dveře nebyly označené. Ben věděl, že musí zjistit, co je za nimi.

Vložil kartu do štěrbiny, tentokrát se však nic nestalo. Dveře zřejmě vyžadovaly jinou úroveň oprávnění.

Když se chtěl otočit, dveře se otevřely.

Vyšel z nich muž v bílém plášti. V ruce svíral podložku na psaní, z kapsy mu visel stetoskop. Doktor. Bez zájmu se podíval na Bena, kývl a podržel mu dveře. Ben vstoupil dovnitř.

Na to, co spatřil, rozhodně nebyl připraven.

Ocitl se v sále o rozměrech basketbalového hřiště. Klenutý kamenný strop a vysoká okna s barevnými skleněnými tabulkami byly pravděpodobně vším, co zbylo z původní architektury. Podle půdorysu Ben usoudil, že obrovská síň původně sloužila jako velkolepá soukromá kaple. Zamyslel se, jestli byla později využívána jako hlavní tovární hala. Byla přes třicet metrů dlouhá a možná stejně široká. Strop mohl být vysoký tak deset metrů.

Dnes zde každopádně bylo obří lékařské zařízení, které zároveň trochu připomínalo fitcentrum. Zařízení bylo kvalitní, i když spartánské.

V jedné části místnosti stála řada nemocničních lůžek, navzájem oddělených závěsy. Některé z postelí byly prázdné. Na jiných, snad na pěti či šesti, leželi na zádech pacienti, připojení k jakýmsi monitorům a kapačkám.

V další části byla dlouhá řada černých běhacích pásů vybavených monitory EKG. Na několika z nich klusali na místě starší muži a ženy. Z paží, nohou i hlav jim vycházely elektrody či sondy.

Různě po místnosti byly rozeseté stolky zdravotních sester, respirátory a anesteziologické přístroje. Doktoři a sestry — dohromady jich mohlo být asi deset — sledovali přístroje, pomáhali pacientům nebo prostě pobíhali kolem. Po celé délce obrovské místnosti se táhl úzký můstek. Byl zhruba šest metrů nad podlahou a tři metry od stropu.

Ben si uvědomil, že stojí u dveří příliš dlouho. V uniformě strážného se musel chovat tak, jako by plnil nějaký úkol. Proto odhodlaně vykročil do místnosti a pohledem kontroloval jednu stranu a pak zas druhou.

V moderním křesle z černé kůže a oceli seděl nějaký stařec. K jedné paži měl připojenou trubičku, která vedla ke stojánku s kapačkou. Muž mluvil do telefonu, v klíně měl složku s papíry. Zřejmě to byl pacient, ale zároveň přitom pracoval.

Vlasy starce místy připomínaly chmýří, jaké mívají na hlavě novorozenci. Po stranách však rostly silnější, hustší a nadýchanější. Na konečcích byly bílé nebo šedé, ale u kořínků černé nebo tmavě hnědé.

Ten člověk Benovi připadal povědomý. Často ho vídal na titulních stranách časopisů Forbes nebo Fortune. Musel to být nějaký známý obchodník nebo investor, zkrátka někdo slavný.

No jistě! Určitě to byl Ross Cameron, přezdívaný „mudrc ze Santa Fe“. Jeden z nejbohatších lidí na světě.

Ross Cameron. Teď o tom už nemohlo být pochyb.

Vedle něj seděl mnohem mladší muž, jehož Ben okamžitě poznal. Byl to určitě Arnold Carr, čtyřicetiletý softwarový multimilionář a zakladatel společnosti Technocorp. O Cameronovi s Carrem se vědělo, že jsou přátelé. Cameron byl Carrův učitel, či dokonce guru. Měl k němu otcovský vztah. I Carr byl připojený ke kapačce a hovořil do telefonu. Zřejmě řídil nějaký obchod, i když bez papírů.

Dva legendární multimilionáři seděli vedle sebe jako chlapi u holiče.

Na „klinice“ v rakouských Alpách.

A oba dostávali nějakou infuzi.

Byli tady na pozorování? Nebo na léčení? Ben cítil, že se tam děje cosi podivného, cosi tak tajného a důležitého, že je k tomu potřeba ozbrojená ochranka a zabíjejí se kvůli tomu lidé.

Ke Cameronovi přistoupil třetí muž a prohodil pár slov na pozdrav. Ben v něm poznal předsedu Federální rezervní banky. Bylo mu přes šedesát a patřil mezi nejváženější postavy ve Washingtonu.

Poblíž jedna ze sester nasazovala pacientovi měřič tlaku ano, určitě to byl sir Edward Downey, ale vypadal přesně jako před třiceti lety, když byl anglickým premiérem.

Ben kráčel dál, až došel k pohyblivým pásům, kde vedle sebe běželi muž se ženou a zadýchaně si povídali. Měli na sobě šedé tepláky, trička a bílé tenisky. Na čele, zátylku, šíji, rukou i nohou měli elektrody, z nichž jim za zády diskrétně stoupaly tenké drátky připojené k monitorům Siemens, které nejspíš zaznamenávaly jejich srdeční činnost.

I je Ben poznával.

Muž byl doktor Walter Reisinger, profesor yaleské univerzity a pozdější ministr zahraničí. Reisinger vypadal na pohled zdravější, než se zdál v televizi nebo na fotkách. Jeho pleť doslova zářila, i když to mohl být důsledek běhu, a vlasy se zdály tmavší, pravděpodobně byly obarvené.

Žena na vedlejším pásu připomínala soudkyni Nejvyššího soudu Miriam Batemanovou. O soudkyni Batemanové však bylo známo, že kvůli zánětu kloubů téměř nemůže chodit. Když Nejvyšší soud slavnostně vcházel do sálu během zpráv o stavu Unie, soudkyně Batemanová byla vždycky nejpomalejší a kráčela s hůlkou.

Tato žena — tato soudkyně Batemanová — běhala jako lehká atletka v přípravě na olympiádu.

Že by dvojníci slavných světových osobností? zauvažoval Ben. Ale proč tedy ty infuze a cvičení?

Asi to bylo jinak.

Zaslechl, jak klon doktora Reisingera říká klonu soudkyně Batemanové cosi o „rozhodnutí soudu“.

Žádný klon. Nepochybně to byla pravá soudkyně Miriam Batemanová.

Tak co se to tady děje? Jsou to snad nějaké lázně pro bohaté a slavné?

Ben slyšel, že podobná místa existují — v Arizoně, Novém Mexiku nebo v Kalifornii, případně ve Švýcarsku a Francii. Smetánka tam jezdí na zotavenou po plastických operacích, léčí se z alkoholismu nebo drogové závislosti, případně se snaží shodit pět či deset kilo.

Ale tohle…?

Elektrody, kapačky, obrazovky, EKG…?

Tito slavní lidé — s výjimkou Arnolda Carra už v pokročilém věku — byli pod důkladným lékařským dohledem. Ale proč?

Ben došel k řadě přístrojů StairMasters, které simulovaly chůzi po schodech. Na jednom z nich hbitě cvičil jakýsi stařec, přesně jak to Ben pravidelně dělal v posilovně. Ben ho nepoznával. Měl na sobě šedé tepláky a tričko nasáklé potem.

Ben znal mladé sportovce, kteří by tak zničujícímu tempu za pár minut podlehli. Jak to mohl vydržet tenhle stařík s vrásčitou tváří a skvrnitýma rukama?

„Je mu devadesát šest,“ zahlaholil mužský hlas. „Úžasné, co říkáte?“

Ben se rozhlédl kolem a pak zvedl hlavu. Hovořící muž stál na můstku přímo nad ním.

Byl to Jürgen Lenz.

46

Sálem se rozlehla klidná a tichá zvonkohra, melodická a uklidňující. Jürgen Lenz sešel po schodišti z ohýbaného železa. Pod nažehleným doktorským pláštěm měl nádherný černý oblek, modrou košili a stříbrnou vázanku. Rozhlédl se po cvičebních trenažerech. Soudkyně Nejvyššího soudu, bývalý ministr zahraničí i většina ostatních pomalu končili s tréninkem, slézali ze strojů a sestry jim odpojovaly dráty z těla.

„To je signál pro další helikoptéru do Vídně,“ vysvětlil Benovi. „Je čas vrátit se na Mezinárodní fórum o dětském zdraví, ze kterého si odskočili. Nemusím vám zdůrazňovat, že to jsou i přes svůj věk velice zaměstnaní lidé. Spíš bych měl říct, že právě pro svůj věk. Všichni toho můžou světu ještě hodně dát — a právě proto jsem je vybral.“

Jemně pokynul rukou. Bena kdosi zezadu uchopil za paže. Dva strážní ho drželi, další ho zkušenými pohyby prohledal a vytáhl všechny tři zbraně.

Lenz zatím netrpělivě čekal, jako vypravěč u stolu, jehož historku přerušilo podávání salátu.

„Co jste provedl s Annou?“ zeptal se Ben nenávistně.

„Na totéž jsem se právě chtěl zeptat já vás,“ odvětil Lenz. „Chtěla si prohlédnout kliniku, což jsem pochopitelně nemohl odmítnout. Ale někam se nám po cestě zatoulala. Asi ví, jak se vyhnout bezpečnostním systémům.“

Ben na Lenze upíral pohled a snažil se odhadnout, co z toho je pravda. Nechce mu tím zabránit, aby se s ní setkal? Anebo vyjednává? Bena popadla úzkost.

Co když lže a spoléhá se, že mu to spolknu? Že tomu budu chtít uvěřit! Zabils ji, ty šmejde?

Bylo však skutečně možné, že Anna zmizela, aby zjistila, co se na klinice děje. „Varuju vás, jestli se jí něco stane -“

„Nic se jí nestane, Benjamine. Vůbec nic.“ Lenz si dal ruce do kapes a sklonil hlavu. „Jsme přece klinika zasvěcená životu.“

„To určitě, už jsem toho viděl dost.“

„A kolik z toho jste opravdu pochopil?“ otázal se Lenz. „Jsem si jist, že až skutečně porozumíte práci, kterou tady děláme, sám oceníte její význam.“ Pokynul strážným, aby Bena pustili. „Tohle je vyvrcholení celoživotního díla.“

Ben nic neříkal. Útěk nepřipadal v úvahu. Ale vlastně tam chtěl zůstat.

Zabils mi bratra.

A co Anna? Zabils i ji?

Uvědomil si, že Lenz znovu promluvil. „Víte, Adolf Hitler tím byl doslova posedlý. Tisíciletá říše a podobné nesmysly — kolik vlastně trvala, dvacet let? Měl teorii, že křížením ras došlo ke znečištění a znehodnocení árijců. Až se takzvaná ‚nadřazená rasa‘ očistí, získá mimořádnou dlouhověkost. Byla to blbost, jak jinak. Ale jedno se tomu starému bláznovi musí nechat. Umanul si, že přijde na to, jak by sobě a dalším vůdcům říše prodloužil život, a proto dal hrstce svých nejlepších vědců volnou ruku. Neomezené finanční zdroje. Dělejte si experimenty na vězních koncentračních táborů. Dělejte si, co chcete.“

„Hitler byl největší zrůda dvacátého století,“ odsekl Ben.

„Jistě, byl to despota a šílenec, v tom se shodneme. A jeho žvásty o tisícileté říši byly k smíchu — sliboval trvalou stabilitu, a přitom měl dost problémů sám se sebou. Ale jeho spojení dvou prvků — dlouhověkosti a stability — to vůbec nebyl špatný nápad.“

„Nerozumím vám.“

„My lidé máme jednu vadu. Ze všech živočišných druhů na téhle planetě potřebujeme nejdelší dobu těhotenství a dětství, jedním slovem vývoje. A musíme myslet na intelektuální i fyzický vývoj. Dvacet let stačí na úplné fyzické dozrání, dalších aspoň deset let roků trvá, než člověk získá praxi ve svém oboru. Ten, kdo potřebuje mimořádnou zručnost, například chirurg, může dosáhnout plné kvalifikace třeba až kolem čtyřicítky. Ale proces učení a zdokonalování pokračuje i dál. A když člověk dosáhne vrcholu, co se stane? Zhorší se mu zrak, prsty ztratí bývalou hbitost. Zub času ho začne okrádat o to, co půlku života budoval. Je to jako špatný vtip. Jsme jako Sisyfos. Víme, že až dovalíme balvan na vrchol hory, znovu se zřítí dolů. Slyšel jsem, že jste kdysi učil děti. Pomyslete na to, jak velká část lidstva se věnuje jen vlastní reprodukci. Snažíme se přenést své zásady, znalosti a dovednosti na mladší lidi, aby se kolo civilizace nezadrhlo. Je to velká daň naší touze vyhrát nad časem. O kolik dál by mohl náš druh pokročit, kdyby se jeho politické i intelektuální elity mohly zaměřit na postup dopředu, a ne jen na vlastní vystřídání! O kolik dál bychom byli, kdyby někteří z nás vydrželi až do finiše a protáhli křivku učení na maximum! Kdyby ti nejlepší a nejchytřejší z nás mohli valit ten kámen pořád nahoru! Když se dnes dostanou na dohled vrcholu, jsou už většinou někde v sanatoriu nebo dokonce v hrobě.“

Smutný úsměv. „Gerhard Lenz byl génius, ať už si o něm myslíme cokoliv,“ pokračoval Lenz. Ben přemítal, jestli je Jürgen Lenz opravdu Gerhardův syn. „Většina z jeho teorií k ničemu nevedla. Ale byl přesvědčený, že tajemství stárnutí se skrývá v našich buňkách. A to bylo ještě dřív, než Watson s Crickem objevili DNA, už v roce 1953! Byl to vážně mimořádný talent. Dokázal vidět dopředu. Věděl, že nacisté prohrají válku, Hitler zemře a zdroje vyschnou. Chtěl zajistit, že jeho práce bude pokračovat. Víte, proč to bylo tak důležité, Benjamine? Smím vám říkat Benjamine?“

Ale Ben nebyl schopen slova. Rozhlížel se po prostorné laboratoři jako omámený a neodpovídal.

Duchem byl úplně jinde.

Ležel propletený s Annou. Cítil teplo jejího nahého těla. Díval se, jak pláče, když jí řekl o Peterovi.

Seděl s Peterem ve venkovském hostinci ve Švýcarsku. Stál nad jeho zakrváceným tělem.

„Mimořádná akce si žádala mimořádné zdroje. Hitler žvanil o stabilitě, a přitom přispíval k její destrukci, a tak to bylo i s ostatními tyrany v jiných částech světa. Ale Sigma mohla skutečně přispět k obnovení klidu a pořádku na planetě. Její zakladatelé věděli, co je třeba. Měli jediné krédo; rozum. Ruku v ruce s úžasným pokrokem ve vývoji techniky musel jít i pokrok ve vládnutí lidstvu. Věda a politika už si nemohly dál hrát jen na vlastním písečku.“

Ben postupně přicházel k sobě. „Vy mluvíte z cesty. Právě technika posloužila jako pomůcka ke všemu tomu šílenství. Totalita byla závislá na masové komunikaci. A vědci pomáhali uskutečnit holocaust.“

„Tím spíš byla Sigma nutná — jako hráz proti šílenství. Tohle přece chápete, ne? Jediný šílenec zavlekl Evropu na pokraj anarchie. Na druhé straně našeho kontinentu skupinka fanatiků přeměnila bývalé impérium Petra Velikého ve vroucí kotel. Šílenství davu ještě zesílilo šílenství jednotlivce. Tak tohle nás naučilo dvacáté století. Budoucnost západní civilizace byla příliš důležitá, aby se mohla ponechat v rukou davu. Po válce nastalo absolutní vakuum. Občanská společnost byla v troskách. Malá skupinka mocných a dobře organizovaných lidí proto musela obnovit pořádek. Vzala vládu do svých rukou, i když nepřímo. Tahali za mocenské páky, ale tajně, hezky v zákulisí. Osvícené vedení bylo potřeba.“

„A kde byla záruka jeho osvícenosti?“

„Říkal jsem vám, že Lenz viděl daleko dopředu a stejně tak průmyslníci, s nimiž se spojil. Znovu se dostáváme ke sňatku vědy a politiky: obě oblasti se musely navzájem posilovat a léčit.“

Ben zavrtěl hlavou. „Ještě něco nechápu. Řada z těch podnikatelů měla vynikající pověst. Proč by se spolčovali se Strasserem nebo Gerhardem Lenzem?“

„Máte pravdu, příliš se k sobě nehodili. Ale možná zapomínáte na nezastupitelnou roli svého vlastního otce.“

„Žida.“

„Tím spíš. Nenápadně převést značné částky peněz z třetí říše byl nepředstavitelně složitý úkol. Váš otec byl ale finanční mág a zhostil se toho úkolu na výbornou. Jeho židovský původ navíc pomáhal uklidnit naše kolegy v zemích Spojenců. Bylo potřeba, aby uvěřili, že nejde o šíření Führerova šílenství. Že jde o byznys. A o pokrok.“

Ben na něj vrhl nepokrytě skeptický pohled. „Pořád jste nevysvětlil, čím Gerhard Lenz ty podnikatele tolik přitahoval.“

„Lenz jim měl co nabídnout. Ukázalo se, že to byly spíš sliby. Mezi magnáty se totiž rozneslo, že Lenz učinil mimořádné objevy, které by jim mohly přinést osobní prospěch. Díky prvotním úspěchům si tehdy Lenz myslel, že je blíž, než ve skutečnosti byl. Jeho nadšení bylo doslova nakažlivé. Zakladatelé se však nakonec výsledků jeho výzkumů nedožili. Ale všichni si zaslouží uznání, že to umožnili. Na podporu výzkumu tajně proudily miliardy dolarů. Manhattanský projekt vedle nich vypadá spíš jako středoškolská laboratorní práce. Ale teď se dotýkáme záležitostí, které možná leží za hranicí vašeho chápání.“

„Můžete to zkusit.“

„Předpokládám, že váš zájem je čistě nezištný,“ pravil Lenz suše. „Stejně jako zájem slečny Navarrové.“

„Co jste s ní udělali?“ zeptal se Ben znovu a otočil se k Lenzovi, jako by se probral z omámení. Vztek už ho opustil. Najednou se cítil mnohem klidnější. Přemýšlel o tom, že Jürgena Lenze zabije. Se zvláštním uspokojením si uvědomil, že je doopravdy schopen zabít člověka.

A přemýšlel, jak najde Annu. Vyslechnu si tě, ty hajzle. Budu se chovat slušně a nechám tě mluvit. Však ty mě k ní nakonec zavedeš.

A pak tě zabiju.

Lenz ho bez mrknutí sledoval a pokračoval ve vysvětlování. „Základní scénář jste asi pochopil. Když to zjednoduším, jeho práce slibovala probádání hranic lidské smrtelnosti. Když má člověk štěstí, dožije se sta let. Myším musí stačit jen dva roky. Želvy z Galapág mohou žít dvě stě let. Proč to tak je? Je to prostě jen rozmar přírody?“

Lenz začal před Benem pomalu přecházet. Jeho stráže byly ve střehu. „I když se můj otec musel odstěhovat do Jižní Ameriky, řídil svůj výzkumný ústav na dálku. Několikrát ročně cestoval tam a zpátky. Koncem padesátých let učinil jeden z jeho vědců velice zajímavý objev — pokaždé, když se lidská buňka rozdělí, její chromozómy, ty maličké šroubovice DNA, se zmenšují! Sice jen mikroskopicky, ale měřitelně. Co se vlastně konkrétně zmenšuje? Najít odpověď trvalo roky.“ Znovu se usmál. „Otec měl pravdu. Tajemství se opravdu skrývalo v našich buňkách.“

„Chromozómy,“ řekl Ben. Začínal tomu rozumět.

Otec měl pravdu.

Už mu svítalo, kam Max zmizel.

„Je to jen jedna maličká část chromozómu. Úplná špička — vypadá jako umělohmotný koneček tkaničky do bot. Ty drobné čepičky byly objeveny v roce 1938 a dostaly název ‚telomery‘. Náš tým zjistil, že při každém dalším rozdělení buňky se dál zmenšují, až buňka začne odumírat. Vypadávají nám vlasy. Řídnou nám kosti. Páteř se ohýbá. Pleť se zvrásní a sesychá. Stárneme.“

„Já viděl, co děláte těm dětem s progerií,“ sykl Ben. „Předpokládám, že na nich provádíte experimenty.“ A na kom ještě experimentujete? „Svět si myslí, že je sem zvete na prázdniny. Pěkně děkuju.“ Ne, peskoval se v duchu, musíš zachovat klid. Snažil se ovládnout svůj vztek.

Poslouchej ho. Veď ho.

„Pravda, prázdniny to pro ně zrovna nejsou,“ souhlasil Lenz. „Ale ty ubohé děti prázdniny nepotřebují. Potřebují léčení! Ti mladí staří jsou vážně fascinující. Oni se staří už rodí. Když vezmete buňku progerického novorozence a položíte ji pod mikroskop vedle buňky devadesátiletého starce — ani molekulární biolog by nepoznal, která je která! U progerika jsou ty drobné špičky krátké. Krátké telomery, krátký život.“

„Co jim to provádíte?“ zeptal se Ben. Uvědomil si, že ho bolí čelist, jak ji dlouho zatíná. Hlavou mu bleskl obrázek progerických dětí v láhvích.

Doktor Reisinger, soudkyně Miriarn Batemanová, Arnold Carr i ostatní se v družném hovoru trousili z místností.

„Ty špičky jsou jako miniaturní tachometry. Nebo časovací zařízení. Máme v těle sto bilionů buněk a každá buňka má devadesát dva telomerů — to znamená deset trilionů maličkých hodin, které našemu tělu říkají, že je čas zavřít krám. Jsme naprogramovaní k smrti!“ Zdálo se, že Lenz není schopen potlačit své rozrušení. „Ale co kdybychom nějak ty hodiny vynulovali, hm? Co kdyby se nám podařilo zabránit zkrácení? V tom je ten vtip. Ukazuje se, že některé buňky — například jisté mozkové buňky — vylučují látku, přesněji řečeno enzym, který je opravuje a obnovuje. Všechny naše buňky mají takovou schopnost, ale bůhvíproč ji nevyužívají — většinu času je prostě vypnutá. Takže… co kdybychom ten vypínač uměli zapnout, aby hodinky mohly tikat dál? Zní to tak jednoduše. Ale lehké to rozhodně nebylo. I když jsme měli k dispozici spoustu peněz a nejlepších světových mozků, bylo k tomu potřeba desítky let a řadu dalších vědeckých pokroků, jako třeba umění spojovat geny.“

Tak proto ty vraždy!

Je to ironie osudu, pomyslel si Ben. Lidé umírají proto, aby si jiní prodloužili život.

Jen ho nech mluvit a vysvětlovat. Nedej najevo vztek. Soustřeď se na cíl.

„Kdy jste učinil ten váš převratný objev?“ zeptal se Ben.

„Asi před patnácti dvaceti lety.“

„A proč zrovna vy?“

„V oboru pracují samozřejmě i jiní. Ale máme proti nim výhodu.“

„Neomezené finance.“ Zásluhou Maxe Hartmana, napadlo Bena.

„Jistě, to nám pomohlo. A taky skutečnost, že jsme na tom pracovali v podstatě bez přestávky už od čtyřicátých let. Ale to není všechno. Klíčovou roli hrají experimenty na lidech. Každá ‚civilizovaná‘ země na světě je zakázala. Ale proboha, kolik toho můžete poznat na krysách nebo octomilkách? První pokroky jsme učinili při pokusech na dětech s progerií, což je ideální materiál, jaký jinde v živočišném světě nenajdete. A progeriky pořád používáme. Díky nim se učíme rozumět příslušným molekulárním drahám. Jednoho dne už je nebudeme potřebovat. Ale pořád se máme ještě co učit.“

„Pokusy na lidech,“ řekl Ben. Ani se nenamáhal skrývat svůj odpor. Mezi Jürgenem Lenzem a Gerhardem Lenzem nebyl žádný rozdíl. Pro oba byly lidské bytosti — nemocné děti, uprchlíci, vězni v táborech — jen laboratorní krysy. „Třeba na těch dětech tam venku za plotem. Možná jste je sem přivezl pod pláštíkem ‚humanitární pomoci‘. Ale ty přece taky můžete obětovat, ne?“ Vybavil si slova, která mu řekl G.eorges Chardin, a vyřkl je nahlas: „Vraždění nevinných.“

Lenz se naježil. „Takhle to nazývali někteří angelli rebelli, ale to je zbytečně ostrý výrok a jako takový brání racionálnímu uvažování. Ano, někteří musí zemřít, aby jiní mohli žít. To je nepochybně znepokojivá myšlenka. Ale odhoďte na chvíli sentiment a podívejte se do očí brutální pravdě. Ty nešťastné děti by jinak zemřely ve válce, případně na nemoci z podvýživy — a kvůli čemu? Takhle jsou z nich zachránci. Změní svět. Je etičtější bombardovat jejich domovy a nechat je postřílet ze samopalu, jak to ‚civilizovaný svět‘ umožňuje? Nebo jim místo toho dát šanci změnit běh dějin? Víte, forma enzymu telomerázy, kterou vyžaduje naše léčba, se nejlépe izoluje z tkání centrálního nervového systému — z buněk velkého a malého mozku. V mládí ho má člověk mnohem víc. Bohužel se nedá vyrobit uměle: je to složitá bílkovina a u proteinu je stavba rozhodující. A tak… musíme ten enzym sbírat od lidí.“

„Vraždění nevinných,“ opakoval Ben.

Lenz pokrčil rameny. „Já vím, že vás to trápí, ale většina světa si nedělá těžkou hlavu.“

„Jak to myslíte?“

„Určitě jste slyšel statistiku — ročně na světě zmizí dvacet tisíc dětí. Lidé to vědí a krčí rameny. Smířili se s tím. Možná by je aspoň trochu uklidnilo, kdyby věděli, že ty děti nezmizely bezdůvodně. Trvalo nám roky, než jsme zdokonalili naše zkoušky, techniky a dávkování. Jiná cesta neexistovala. A v dohledné budoucností ani nebude. Potřebujeme tkáň. A musí to být lidská tkáň, přesněji řečeno dětská. Sedmiletý mozek není o moc menší než mozek dospělého, ale obsahuje desetkrát víc telomerázových enzymů. Je to největší a nejcennější přírodní zdroj na zemi. Jak se říká tam u vás, byla by ho věčná škoda.“

„Takže je ‚mizíte‘. Rok po roce. Tisíce a tisíce dětí.“

„Hlavně z oblastí zničených válkou, kde by stejně dlouho nepřežily. Takhle aspoň nezemřou zbytečně.“

„Ne, zemřou, abyste vy a vaši kamarádi mohli žít věčně.“ S tímhle chlapem nemá cenu se hádat, napadlo Bena, ale měl čím dál větší potíže udržet nervy na uzdě.

Lenz se ušklíbl. „Věčně? Ale, prosím vás, nikdo nebudeme žít věčně. V některých případech jen zastavíme proces stárnutí a v jiných ho obrátíme. Enzym nám umožňuje napravit většinu škod na kůži. Umíme zahladit stopy po srdeční chorobě. Ale naše terapie zatím dokáže opravdu omladit jen málokoho. Dokonce i vrátit někomu v mém věku jeho čtyřicetileté tělo je strašně časově náročné…“

„Oni sem jezdí…, aby omládli,“ řekl Ben.

„Zdaleka ne všichni. Většinou jde o veřejné činitele, kteří nemohou ze dne na den drasticky změnit vzhled. Takže sem na mé pozvání jezdí, abych jim pomohl zastavit stárnutí a odstranit škody, které na nich napáchal věk.“

„Veřejní činitelé?“ odsekl Ben posměšně. „Hlavně jsou to boháči a mají moc!“ Ben začínal chápat, čím se Lenz zabývá.

„Ne, Benjamine. Jsou to ti nejlepší z nás. Vůdcové lidstva, naší kultury. Hrstka lidí, která posunuje civilizaci dopředu. Zakladatelé Sigmy to pochopili. Viděli, že civilizace je křehká a že existuje jediný způsob, jak zajistit potřebnou kontinuitu. Budoucnost průmyslového státu bylo třeba ochránit před bouřemi. Naše společnost se může rozvíjet pouze v případě, že se nám podaří posunout hranici lidské smrtelnosti. Sigma celou tu dobu používala všechny nástroje, které měla k dispozici, ale v tuto chvíli mohou být původní cíle urychleny dalšími, ještě efektivnějšími prostředky. Je to mnohem účinnější než sypat miliardy dolarů do státních převratů a politických akčních skupin. Mluvíme o vytváření stabilní, trvalé elity.“

„Takže tohle jsou vůdcové naší civilizace…“

„Přesně tak.“

„A vy jste ten, kdo je řídí.“

Lenz se mírně pousmál. „Prosím vás, Benjamine. Já nemám zapotřebí hrát si na šéfa. Ale každá organizace musí mít nějakého… koordinátora.“

„A ten může být jen jeden.“

Pauza. „Ano, v konečném důsledku.“

„A co když se vašemu ‚osvícenému‘ režimu někdo protiví? Předpokládám, že se ho zbavíte.“

„Organizace je jako tělo. Taky se musí zbavovat toxinů, jestli má přežít, Benjamine,“ pravil Lenz s překvapivou vlídností.

„Lenzi, tohle není žádná utopie. Jsou to jatka.“

„To je dost ukvapená a hloupá poznámka,“ odtušil Lenz. „Život je plný kompromisů, Benjamine. Žijeme ve světě, v němž jdou mnohem větší peníze na léčení poruch erekce než na tropické nemoci, které si každoročně vyžádají životy milionů. A co vaše vlastní osobní rozhodnutí? Když si koupíte láhev šampaňského Dom Perignon, utratil jste částku, za kterou by se dala naočkovat celá vesnice v Bangladéši, což by ty lidi zachránilo před řáděním nemocí. Benjamine, lidé budou umírat v důsledku rozhodnutí a priorit, které s sebou vaše koupě nese. Myslím to vážně: Můžete snad popřít, že těch devadesát dolarů, které stojí láhev Dom Perignon, by klidně mohlo zachránit pět lidských životů a možná ještě víc? Jen to uvažte. Z té láhve budete mít sedm nebo osm sklenic vína. Každá sklenka, obrazně řečeno, představuje jeden zmařený život.“ Oči mu zářily jako vědci, který rozluštil jednu záhadu a hned se pustil do druhé. „Proto říkám, že kompromisům se nevyhneme. A jakmile to pochopíte, začnete si klást otázky vyššího řádu: kvalitativní otázky, nikoli kvantitativní. Teď máme příležitost značně prodloužit život velkého humanisty nebo myslitele, jehož přínos společnosti se nedá popřít. Co ve srovnání s tím znamená život srbského pasáka koz? Negramotného děcka beztak odsouzeného k životu v bídě a drobným krádežím. Nebo malé cikánky, která by jinak ve dne vykrádala kapsy turistům ve Florencii a po nocích by si vybírala z vlasů vši. Učili vás, že život je posvátný dar, ale člověk každý den dělá rozhodnutí, v nichž se promítá, že některé životy jsou cennější než jiné. Je mi líto těch, kteří položili život na oltář vyššího dobra. Opravdu. Upřímně bych si přál, aby jejich oběť nebyla nutná. Ale zároveň vím, že každý velký čin v historii lidstva si nějaké životy vyžádal. ‚Každý doklad civilizace je současně dokladem barbarství‘. Tohle řekl jeden velký filozof, který zemřel příliš mladý.“

Ben stál, mrkal a nebyl schopen slova.

„Pojďte,“ řekl Lenz, „někdo by vás chtěl pozdravit. Je to váš starý známý.“

Ben zalapal po dechu. „Profesor Godwin?“

„Zdravím vás, Bene.“

Byl to jeho starý učitel z vysoké školy, který už byl dávno v důchodu. Ale jeho postoj se zdál pevnější a kdysi vrásčitá pleť byla nyní hladká a růžová. Bylo mu osmdesát dva, ale vypadal o několik desítek let mladší. John Barnes Godwin, emeritní historik Evropy dvacátého století, byl plný sil. Mocně Benovi stiskl ruku.

„Panebože,“ vydechl Ben. Kdyby Godwina neznal, hádal by mu něco přes padesát.

Godwin patřil mezi vyvolené. Jak by ne. Byl diskrétním poradcem mnoha prezidentů, měl vliv a mimořádné konexe.

Godwin před ním stál jako alarmující důkaz Lenzova úspěchu. Nacházeli se v malém předpokoji velkého sálu, který měl komfortní zařízení: pohovky a křesílka s polštářky, lampičky na čtení a police s novinami a časopisy v řadě jazyků.

Zdálo se, že Godwin má z Benova údivu radost. Jürgen Lenz se zářivě usmíval.

„Vy asi nevíte, co si o tom všem máte myslet,“ řekl Godwin.

Benovi trvalo několik vteřin, než ze sebe vysoukal odpověď. „I tak by se to dalo říct.“

„Doktoru Lenzovi se podařila úžasná věc. Všichni jsme mu velice zavázáni. Ale také si uvědomujeme důležitost a závažnost jeho daru. On nám v podstatě vrátil život. O mládí nejde, ale dal nám další šanci. Odložil naši smrt.“ Zamyšleně se zamračil. „Že je to proti přírodě? Možná. Léčba rakoviny je taky proti přírodě. Vzpomínáte, co řekl Emerson? Stáří je ‚jediná nemoc‘.“

Oči se mu zaleskly. Ben ohromeně poslouchal.

Na vysoké škole ho vždycky oslovoval ‚pane profesore‘, ale rozhodl se, že teď mu nebude říkat nijak. Jen se zeptal: „Proč?“

„Proč? Chcete znát můj osobní názor? Není to zbytečná otázka? Dostal jsem nový život. Možná dokonce dva životy.“

„Omluvíte mě, pánové?“ přerušil je Lenz. „Za chvíli odlétá první vrtulník, a tak se budu muset rozloučit.“ Chvatně odešel, či spíš vyběhl z místnosti.

„Bene, v mém věku už nebudete kupovat zelené banány,“ pokračoval Godwin. „Nebudete se pouštět do psaní knih, které asi už nestihnete dokončit. Ale jen pomyslete, kolik toho můžu udělat teď. Desítky let jsem bojoval, pracoval a studoval, abych se dostal tam, kde jsem, a najednou mělo být všechno pryč. ‚Kdyby tak mládí vědělo, kdyby tak stáří mohlo.‘ A pak zavolal doktor Lenz. Rozumíte mi?“

„I kdyby tohle všechno byla pravda…“

„Máte přece oči. Vidíte, kdo před vámi stojí. Podívejte na mě, proboha! Vždyť já jsem ani nemohl vylézt do schodů v knihovně a teď můžu běhat.“ Ben si uvědomil, že Godwin není jen úspěšným účastníkem experimentu, ale patří k nim. Podílel se na Lenzově spiknutí. Copak nevěděl o jeho krutosti a vraždách?

„Viděl jste přece, co se tady děje — ty děti bez domova tam venku na trávníku. Tisíce unesených dětí! To vám nevadí?“

Godwinovi to zjevně nebylo příjemné. „Připouštím, že to má stránky, o kterých bych radši nevěděl, a nikdy jsem se tím netajil.“

„Ale tady mluvíme o vyvražďování tisíců dětí. Léčba si to žádá. Lenz tomu říká ‚sbírání‘. Hezké slovo pro systematické masakrovaní.“

„Je to Godwin se zajíkl. „Víte, z morálního hlediska je to opravdu složité. ‚Honesta turpitudo est pro causa bona.“

„Dobrá věc ospravedlňuje i špatný prostředek,“ přeložil Ben. „Publilius Syrus. To jste mě učil.“

Godwin si z toho sám vzal příklad a dal se k Lenzovi. „Důležité je, jestli má ta věc opravdovou hodnotu.“ Loudavým krokem zamířil ke kožené pohovce. Ben se posadil na gauč proti němu.

„Podílel jste se na práci Sigmy už za starých dob?“

„Ano, desítky let. Je pro mě velká čest, že se mohu účastnit této nové fáze. Pod Lenzovým vedením se hodně věcí změní.“

„Ale ne všichni vaši kolegové s tím souhlasili.“

„No ovšem. Angelli rebelli, jak jim říká Lenz. Vzpurní andělé. Byla to hrstka lidí, kteří chtěli vyvolat rozbroje. Z ješitnosti nebo krátkozrakosti. Buď Lenzovi nikdy nevěřili, nebo měli strach o vlastní pozice pod novým vedením. Pár z nich možná těžce neslo… nutnost obětí. Při každé změně u vesla se dá očekávat nějaká forma odporu. Ale před pár lety Lenz oznámil, že jeho projekt bude brzy připraven k praktické aplikaci, a jasně přitom řekl, že organizace bude muset uznat jeho vedoucí roli. Nedělal to vůbec ze zištných zájmů. Ale bylo zkrátka potřeba rozhodnout, koho do programu připustit a uvést mezi trvalou elitu. Hrozilo riziko rozštěpení. Lenz byl tím pravým vůdcem, jakého jsme potřebovali. Většina z nás to uznávala, ale pár výjimek se našlo.“

„Něco mi řekněte. Počítá se s tím, že váš plán bude nakonec sloužit masám? Nebo jen těm, které Lenz označí za ‚velikány‘?“

„To je jistě velice závažná otázka. Když mě Jürgen vyzval, abych mu ty vynikající osobnosti pomáhal vybírat, polichotilo mi to. Doktor Lenz nám říká Wiedergeborenen, což znamená Znovuzrození. Daleko překračujeme hranice Sigmy. Přizval jsem i Waltera a svoji starou známou Miriam Batemanovou — soudkyni Miriam Batemanovou.

Dostal jsem za úkol hledat vhodné adepty po celém světě — v Číně, Rusku, Evropě i Africe, zkrátka všude a bez předsudků. Jediným kritériem je význam konkrétního člověka.“

„Ale Arnold Carr není o moc starší než já…“

„Je v ideálním věku, kdy začít s kúrou. Když bude chtít, až do konce života mu může být dvaačtyřicet. Anebo se může biologicky vrátit do věku dvaatřicetiletého člověka.“ Historik rozšířil oči úžasem. „Už je nás tady čtyřicet.“

„Chápu,“ přerušil ho Ben, „ale…“

„Poslouchejte mě, Bene! Druhý soudce Nejvyššího soudu, kterého jsme vybrali, je výborný právník a navíc černoch. Je to syn plantážního dělníka, který prožil segregaci i desegregaci. Kolik moudrosti ten člověk v životě nasbíral! Kdo by ho mohl nahradit? Nebo malíř, jehož díla mění svět umění — kolik ještě velkolepějších pláten by mohl namalovat? Představte si, kdyby největší světoví skladatelé, spisovatelé a malíři — vezměte si třeba Shakespearea, Mozarta, nebo…“

Ben se předklonil. „To je šílenství!“ zahřímal. „Mocní boháči budou žít dvakrát delší dobu než bezmocní chudáci! To je spiknutí elity!“

„A kdyby?“ odsekl Godwin. „Platon psal o vládě moudrých. Chápal, že naše civilizace se pohybuje dopředu a zase dozadu, dopředu a dozadu. Zapomínáme na ponaučení z minulosti. Historické tragédie se opakují — holocaust a genocidy, které následovaly, jako bychom na to všechno zapomněli. Světové války. Diktatury. Falešní mesiáši. Potlačování menšin. Jako by nebyl žádný pokrok. Ale teď poprvé to všechno můžeme změnit. Můžeme přetvořit lidstvo!“

„Jak? Vždyť je vás jen hrstka.“ Ben založil ruce na prsou. „To je další problém elit.“

Godwin chvíli na Bena zíral a pak se uchichtl. „Je nás pár, pár bratrů, co měli štěstí,“ zanotoval. „Jistě, zdá se, že na všechny ty velké úkoly je nás málo. Ale lidstvo nepostupuje kupředu díky kolektivnímu osvícení. Děláme pokroky, protože jednotlivec nebo malá skupinka učiní nějaký objev a všichni ostatní z toho mají prospěch. Před třemi sty lety v oblasti s velice vysokou mírou negramotnosti vynalezl jeden muž kalkulus — nebo snad byli dva? — a úplně tím změnil vývoj našeho druhu. Před sto lety jeden člověk objevil relativitu, a všechno pak bylo jinak. Povězte mi, Bene, víte přesně, jak pracuje spalovací motor? Dokázal byste ho sestavit, kdybych vám dal součástky? Víte, jak vulkanizovat kaučuk? Ovšemže ne, ale přesto máte užitek z automobilu. Takhle to funguje. V primitivním světě —já vím, podobné výrazy by se neměly používat, ale přesto mi to dovolte — neexistuje velká propast mezi tím, co ví jednotliví příslušníci kmene. V západním světě je tomu jinak. Dělba práce je skutečnou známkou civilizace: čím vyšší stupeň dělby práce, tím vyspělejší společnost. A nejdůležitější dělbou práce je intelektuální dělba práce. Na Manhattanském projektu pracovalo minimální množství lidí — a přesto navždy změnil planetu. V minulém desetiletí několik malých týmů rozluštilo genom člověka. Většina lidstva si nedokáže zapamatovat rozdíl mezi nyquilem a niacinem, ale stejně z nich mají užitek. Lidé masově využívají počítače, i když by nepochopili ani úryvek programovacího jazyka a nevědí ani ň o integrovaných obvodech. Jen z několika šťastných se stanou mistři, ale profitují z toho spousty lidí. Náš druh se nerozvíjí ohromným kolektivním úsilím — zapomeňte na Židy, co budovali pyramidy. Děje se tak prostřednictvím jedinců a velice úzkých elit, které objeví oheň, kolo nebo centrální procesor, a tím změní krajinu našich životů. A to, co platí pro vědu a techniku, může platit i pro politiku. S tím rozdílem, že křivka učení je v případě politiky nesrovnatelně delší. Což znamená, že než se stačíme poučit z vlastních chyb, na naše místa přijdou mladší, kteří ty chyby budou opakovat. Nenaučíme se toho dost, protože nejsme u moci dost dlouho. Zakladatelé Sigmy to považovali za klíčovou překážku, kterou náš druh bude muset nakonec překonat, pokud má přežít. Už vám začíná svítat, Bene?“

„Pokračujte,“ řekl Ben jako váhavý student.

„Úsilí Sigmy — náš pokus usměrnit politiku poválečné éry — to byl jen začátek. Teď můžeme změnit tvář planety! Zajistit světový mír, prosperitu a bezpečnost, a to vše díky moudrému řízení a využívání přírodních zdrojů. Pokud to nazýváte spiknutím elity, tak prosím. Ale co je na tom tak špatného? Pokud pár ubohých válečných uprchlíků skončí na pravdě boží o něco dřív, aby zachránili svět, je to opravdu taková tragédie?“

„Je to jen pro lidi, které uznáte za celebrity, že? Chcete to upřít všem ostatním? Potom budou dvě kategorie lidí.“

„Poddaní a vládci. Ale jinak to nejde, Bene. Na jedné straně hrstka moudrých a na druhé ovládané masy. To je jediný způsob, jak vytvořit životaschopnou společnost. Už teď je svět přelidněný. Většina Afriky ani nemá čistou pitnou vodu. Pokud by každý žil dvakrát nebo třikrát déle, uvažte ty následky! Svět by se zhroutil! Lenz má ale dost rozumu, a proto dobře ví, že to musí být určeno jen pro několik vyvolených.“

„A co demokracie? Vláda lidu?“

Godwinovi zčervenaly tváře. „Ušetřte mě těch sentimentálních řečí, Bene. Dějiny jsou přehlídkou lidské krutosti: lůza ničí, co šlechta pracně vybudovala. Hlavním úkolem politiky byla vždycky záchrana lidí před sebou samotnými. S nevzdělanci by to šlo těžko. Princip aristokracie byl vždycky správný: aristos, kratos — vláda těch nejlepších. Potíž byla v tom, že aristokracie často neprodukovala ty nejlepší. Ale představte si, kdyby se poprvé v dějinách lidstva podařilo ten systém zracionalizovat a vytvořit šlechtu založenou na opravdových hodnotách — a Wiedergeborenen budou sloužit jako strážci civilizace.“

Ben vstal a začal přecházet místností. Myšlenky mu vířily hlavou. Bylo zřejmé, že Godwin podlehl neodolatelnému pokušení nesmrtelnosti a byl ochoten ospravedlnit takřka vše.

„Bene, kolik vám je, třicet pět, třicet šest? Představujete si, že budete žít věčně. Já jsem tak kdysi uvažoval. Ale teď si, prosím vás, na chvilku představte, že je vám osmdesát pět nebo devadesát roků. Požehnaný věk. Máte rodinu, děti a vnoučata. Prožil jste šťastný život, vaše práce má smysl — i když vás trápí všechny běžné neduhy stáří…“

„Já budu chtít umřít,“ odsekl Ben.

„No dobře. Pokud budete v normálním stavu lidí toho věku. Ale vám devadesát nikdy být nemusí. Když začnete s terapií teď, navždycky zůstanete v nejlepších letech mezi třicítkou a čtyřicítkou — Bože, co já bych dal za to, kdyby mi bylo jako vám! Jen mi, prosím vás, neříkejte, že proti tomu máte morální výhrady.“

„Nevím, co si mám vlastně myslet,“ řekl Ben a pozorně Godwina sledoval. Zdálo se, že mu Godwin věří.

„Dobře. Jste otevřený člověk. Chci, abyste se k nám přidal. K Wiedergeborenen.“

Ben zatlačil hlavu mezi ramena. „To je jistě lákavá nabídka,“ pronesl polohlasem. „V některých věcech vám člověk musí dát zapravdu…“

„Vy jste ještě tady, Johne?“ přerušil jej Lenzův hlas, hlučný a bodrý. „Poslední vrtulník už se chystá k odletu!“

Godwin hbitě vstal. „Musím ho chytit,“ omluvil se. „Přemýšlejte o tom, co jsme spolu probírali.“

Lenz vstoupil do místnosti. Držel kolem ramen muže se shrbenými zády.

Jakob Sonnenfeld.

„Popovídali jste si dobře?“ zeptal se Lenz.

To ne. Tak on taky? „Vy…,“ vyhrkl Ben s odporem při pohledu na starého lovce nacistů.

„Možná máme dalšího adepta,“ pravil Godwin zasmušile a vrhl na Lenze krátký, avšak významný pohled.

Ben se otočil čelem k Sonnenfeldovi. „Že letím do Buenos Aires, věděli od vás, co?“

Sonnenfeld vypadal ztrápeně. Odvrátil oči. „V životě jsou chvíle, kdy si člověk musí vybrat, na jakou stranu se postaví. Až začnu s léčením…“

„Pojďte, pánové,“ opět je přerušil Lenz. „Musíme si pospíšit.“

Ben zvenčí zaslechl burácení helikoptéry. Godwin se Sonnenfeldem vykročili k východu.

„Benjamine,“ pravil Lenz, aniž by se otočil. „Zůstaňte, prosím, tady. Velice rád slyším, že máte zájem o náš projekt. Takže si teď musíme trochu promluvit.“

Ben ucítil úder zezadu. Na zápěstí mu zaklapla ocelová pouta. Nebylo úniku.

Strážní ho vlekli velkým sálem, kolem cvičebních trenažérů a lékařských přístrojů.

Zařval z plných plic a pak úplně ochabl. Pokud by tam zůstal někdo z Wiedergeborenen, jistě by se proti jeho únosu postavil. Nebyli to zlí lidé.

Ale nikdo z nich tam nezůstal, Ben aspoň nikoho neviděl.

Třetí strážný ho sevřel nad loktem. Ben dřel nárty a koleny o podlahu, což mu působilo mučivou bolest. Kopal a vzpínal se. Dorazil čtvrtý strážný. Teď už mohli držet Bena za všechny čtyři, i když se divoce kroutil a křičel, aby jim to co nejvíc ztížil.

Odvlekli ho do výtahu. Jeden ze strážných stiskl knoflík do druhého patra. Po několika sekundách se výtah otevřel v pusté bílé chodbě. Ozbrojenci ho vynesli ven. Přestal se vzpouzet, stejně to nemělo cenu. Kolemjdoucí sestra na něj překvapeně pohlédla, ale hned odvrátila zrak.

Odnesli ho do jakéhosi moderního operačního sálu a zvedli na postel. Zřízenec, který na něj asi už čekal — dali mu strážní zprávu vysílačkou? — Benovi zajistil kotníky a zápěstí popruhy různých barev. Pak mu sundali pouta.

Ben ležel na zádech, vyčerpaný a znehybněný. Všichni strážní až na jednoho vyšli v zástupu z místnosti. Svůj úkol splnili. Zbývající muž se postavil na hlídku vedle zavřených dveří. Na prsou měl samopal uzi.

Dveře se otevřely a vešel Jürgen Lenz. „Jste vážně machr,“ pravil takřka obdivně. „Ujišťovali mě, že ta stará jeskyně je uzavřená nebo aspoň neprůchodná, takže díky, že jste mě na tohle bezpečnostní riziko upozornil. Už jsem nařídil zničit vchod dynamitem.“

Ben se zamyslel. Opravdu ho Godwin upřímně zval, aby se k nim přidal? Anebo se ho jednoduše snažil zpacifikovat? Lenz byl stejně příliš podezíravý, než aby mu uvěřil.

Nebo ne?

„Godwin mě požádal, abych se připojil k projektu,“ řekl Ben.

Lenz přijel s kovovým vozíkem vedle postele a uchopil injekční stříkačku.

„Godwin vám věří,“ podotkl Lenz a otočil se. „Já ne.“

Ben se mu zadíval do tváře. „Co mi věří?“

„Že zachováte diskrétnost. Že vy ani vaše přítelkyně vyšetřovatelka nebudete s nikým mluvit o tom, co jste zjistili.“

To je jeho slabina! „Když jí nic neuděláte a pustíte ji, můžeme uzavřít obchod,“ navrhl Ben. „Každý dostaneme, co chceme.“

„A mohl bych se spolehnout, že dodržíte slovo?“

„Bylo by to v mém zájmu,“ řekl Ben.

„Lidé se vždycky neřídí svým vlastním zájmem. Kdybych na to snad chtěl zapomenout, je tu odstrašující příklad angelli rebelli.“

„Řekněme si to na rovinu. Já chci, abyste pustil Annu Navarrovou. Vy zase chcete udržel v tajnosti svůj projekt. Uzavřít obchod je v našem společném zájmu.“

„Opravdu?“ zapochyboval Lenz. „No možná. Ale nejdřív potřebuju trochu chemické upřímnosti. To pro případ, že byste jí nebyl schopen přirozenou cestou.“

Ben se snažil zaplašit vlnu úzkosti. „Co tím myslíte?“

„Nic, co by vám uškodilo. Bude to pro vás dokonce příjemný zážitek.“

„Pochybuju, že na to máte čas. Zvlášť když tady každou chvíli bude policie. Teď máte poslední šanci na obchod.“

„Slečna Navarrová je tady na vlastní pěst,“ pravil Lenz. „Nikoho dalšího nevolala. Sama mi to řekla.“ Zvedl stříkačku. „A ujišťuji vás, že mluvila pravdu.“

Udržuj konverzaci. Snaž se ho rozptýlit.

„Jak můžete stoprocentně věřit svým vědcům?“

„Nemůžu. Všechno mám tady — veškeré počítače, sekvencery, diapozitivy, vzorce infuzí, prostě všechno.“

Ben se nedal. „Stejně jste zranitelný. Někdo by mohl získat přístup k vašim záložním souborům. A každá šifra se dá rozluštit.“

„A právě proto jsou všechny soubory přímo tady,“ odvětil Lenz se zjevným uspokojením, že Benovi ukázal, jak se mýlí. „Jinak bych zbytečně riskoval. Upřímně řečeno, kdybych důvěřoval kolegům, nedostal bych se tam, kde jsem.“

„Když mluvíme takhle upřímně, dovolte mi jednu otázku.“

„Prosím.“ Lenz poplácal Bena po levém předloktí, až mu naběhla žíla.

„Rád bych věděl, proč jste dal zabít mého bratra.“

Lenz zabodl jehlu do žíly se zbytečnou silou. „To se nemělo stát. Udělali to fanatici z mojí ochranky. Byla to hrozná chyba, ale báli se, že odhalením původního představenstva Sigmy ohrozí naši práci.“

Benovi se rozbušilo srdce. Ze všech sil se snažil ovládat. „A co můj otec? Toho ‚vaši fanatici‘ taky zabili?“

„Maxe?“ Lenz se zatvářil překvapeně. „Max je génius. Má můj obdiv. To ne, Maxovi bych nezkřivil vlásek na hlavě.“

„Tak kde je?“

„On někam šel?“ zeptal se Lenz nevinně.

Jen tak dál.

„Tak proč jste zabili všechny ty starce…?“

Lenzovi lehce zacukalo pod levým okem. „Museli jsme si doma udělat pořádek. Většinou šlo o jedince, kteří se osobně podíleli na chodu Sigmy, ale bránili se vývoji. Těžce nesli, že se Sigma dostala pod můj vliv. Cítili se odstrčení. Můžu vás ujistit, že ke všem našim členům jsem se choval velkoryse…“

„Chcete říct, že jste je držel na vodítku. Posílal jste jim peníze, aby mlčeli.“

„Jak je libo. Ale to už přestávalo stačit. Nastal rozkol v názorech. Dalo by se říct, že se odmítli ztotožnit s programem. Pak byli tací, co si stavěli hlavu, i když už dávno neměli co nabídnout. Hrozilo riziko prozrazení, a tak jim bylo potřeba zatnout tipec. Možná to zní drsně, ale když je toho v sázce tolik, nestačí člověka pokárat, klepnout ho přes prsty, nebo mu dát červenou kartu. Musíte to řešit radikálně.“

Nepřestávej, nabádal se Ben. Musíš ho zabavit.

„A nebylo naopak riskantní vraždění těch starých lidí? Jejich smrt přece nutně musela vzbudit podezření.“

„Ale, prosím vás. Ve všech případech vypadala jako přirozená. A i kdyby se na ten jed přišlo, měli na světě spoustu nepřátel…“

Lenz zaslechl ten zvuk ve stejném okamžiku jako Ben.

Rána ze samopalu nedaleko od nich. A pak další, ještě blíž.

Výkřik.

Lenz se otočil ke dveřím s injekční stříkačkou v ruce. Řekl něco strážnému u dveří.

Ty se rozlétly pod krupobitím kulek.

Další výkřik. Strážný se skácel na podlahu do kaluže vlastní krve. Lenz padl k zemi.

Anna!

Benovi spadl ze srdce obrovský kámen. Podařilo se jí přežít!

„Bene!“ vykřikla Anna, zabouchla za sebou a otočila klíčem v zámku. „Bene, není ti nic?“

„Ne,“ houkl na ni.

„Vztyk!“ zařvala na Lenze. „Ty zasranej hajzle.“

Lenz vstal. Tvář měl brunátnou, stříbřité vlasy rozcuchané. „Moje stráže tady budou každou chvíli.“ Hlas se mu třásl.

„Na to bych nespoléhala,“ odsekla Anna. „Zaklínila jsem všechny dveře v tomhle křídle.“

„Vy jste toho člověka asi zabila,“ pravil Lenz. Do hlasu se mu vracela sebejistota. „Myslel jsem, že USA cvičí agenty, aby zabíjeli jen v sebeobraně.“

„Copak jste neslyšel, že mě postavili mimo službu?“ prohodila Anna. „Ruce od těla. Kde máte zbraň?“

Lenz se zatvářil uraženě. „Já žádnou nemám.“

Anna k němu přistoupila. „Nebude vám vadit, když se podívám, že ne? Řekla jsem ruce od těla!“

Pomalu vykročila k Lenzovi a vsunula mu volnou ruku pod plášť. „Mrkneme se. Doufám, že mi přitom nespustí samopal. Moc to s tím krámem neumím.“

Lenz zbledl.

Anna jedním pohybem vytrhla z Lenzova pláště malou pistoli, jako by vytahovala králíka z klobouku.

„Podívejme. Na staříka jako vy celkem slušná, Jürgene. Nebo vám přátelé pořád říkají Gerharde?“

47

Ben zalapal po dechu. „Panebože.“

Lenz našpulil rty a pak se kupodivu usmál. Anna si zasunula jeho pistoli do kapsy. „Dlouho mě to mátlo,“ prohlásila. „Federální identifikační laboratoř prověřila otisky, ale na nic nepřišla, i když prohledala spoustu databází. Prošli i archiv vojenské rozvědky, ale pořád nic. Až se vrátili ke starým kartám z války a těsně po ní, které nebyly převedeny do digitální podoby, proč taky, že? Vaše otisky byly v armádním archivu, asi proto, že jste jako esesák uprchl.“

Lenz ji pobaveně sledoval.

„Technici si mysleli, že otisky na fotce, kterou jsem jim poslala, jsou staré. Nešlo jim ale do hlavy, že kožní maz otisku, odborně řečeno zbytkový pot, byl čerstvý. Nedávalo jim to smysl.“

Ben se podíval na Lenze. Ano, podobal se Gerhardu Lenzovi, který stál na snímku vedle Maxe Hartmana. Na té fotografii z roku 1945 bylo Lenzovi mezi čtyřiceti a padesáti. To znamená, že dnes by mu už muselo být přes sto.

To se dalo s úspěchem vyloučit.

„Byl jsem svůj vlastní první úspěšný případ,“ hlesl Gerhard Lenz. „Před asi dvaceti lety se mi nejdřív podařilo zastavit a pak i obrátit vlastní stárnutí. Teprve před pár roky jsme objevili preparát, který spolehlivě zabírá u každého.“ Zadíval se kamsi do dáli. „To znamenalo, že úspěchy Sigmy jsou navždycky v bezpečí.“

„Dobře,“ skočila mu do řeči Anna. „Dejte mi klíč od pout.“

„Já nemám klíč. Zřízenec…“

„To by se vám hodilo.“ Přehodila si samopal do pravé ruky, vytáhla z kapsy pláště narovnanou kancelářskou sponku a osvobodila Bena. Pak mu podala podlouhlý umělohmotný předmět. Ben na něj pohlédl a okamžitě se dovtípil.

„Ani hnout,“ křikla Anna a namířila na Lenze uzi. „Bene, vem ty pouta a zamkni toho parchanta k něčemu pevnému.“ Rychle se rozhlédla. „Musíme co nejdřív vypadnout a…“

„Ne,“ sykl Ben chladně.

Překvapeně se otočila. „Co se…?“

„Drží tady zajatce — děti. Jsou venku ve stanech a přinejmenším taky na jednom z oddělení. Nejdřív je musíme pustit!“

Anna okamžitě pochopila a přikývla. „Nejrychlejší bude vypnout bezpečnostní systém. Přerušit přívod elektřiny do plotů, odemknout…“

Otočila se k Lenzovi a pevně sevřela samopal. „Ve vaší kanceláři je hlavní řídicí panel, kterým se dá všechno vypnout. Půjdeme se trochu projít.“

Lenz vypadal netečně. „Já vůbec nevím, o čem to mluvíte. Bezpečnostní systém kliniky je řízen z centrálního strážního stanoviště v prvním patře.“

„Máte smůlu,“ zpražila ho Anna. „Už jsem stačila ‚vyslechnout‘ jednoho z vašich strážných.“ Pokynula samopalem k zavřeným dveřím, nikoli k těm, jimiž vešli. „Jdeme.“

Lenzova kancelář byla ohromná a temná. Vypadala jako katedrála. Okénky vytesanými do kamenných zdí vysoko nad jejich hlavami problikávalo bledé světlo. Většina místnosti se nacházela ve stínu. Jedinou výjimku tvořil kroužek od rozsvícené lampičky se zeleným skleněným stínítkem, která stála uprostřed masivního Lenzova stolu z ořechového dřeva.

„Nebude vám doufám vadit, když rozsvítím, abych na to viděl,“ začal Lenz.

„Na to zapomeňte,“ zpražila ho Anna. „Běžte za stůl, zmáčkněte knoflík a vysuňte řídicí panel. Neztěžujte nám to.“

Lenz na chvíli zaváhal, ale pak poslechl. „Stejně vám to k ničemu není,“ řekl s unaveným pohrdáním, když obešel stůl. Anna šla za ním a nepřestávala na něj mířit.

Ben jí byl pro jistotu v patách. Nepochyboval, že se Lenz o něco pokusí.

Doktor stiskl knoflík zapuštěný v přední hraně stolu. Ozval se šramot. Ze středu stolu se zvedla dlouhá přístrojová deska z broušené oceli. Na starožitném gotickém stole působila podivně.

Z oceli vystupovala plochá plazmová obrazovka, na níž bledě modře zářilo devět čtverečků, seřazených po třech. Každý čtvercový displej ukazoval jiný pohled na interiér i okolí zámku. Pod obrazovkou byla řada stříbrných spínačů.

Na jednom z displejů si hrály progerické děti, připevněné ke svým sloupkům. Na jiném se uprchlíci potloukali po sněhu kolem stanů a kouřili. Strážní stáli u různých vchodů. Další hlídali přilehlé pozemky. Podél plotů nabitých elektřinou, které se táhly po stařičkých kamenných zdech, blikaly červené kontrolky. Zřejmě signalizovaly, že systém je stále funkční.

„Vypněte to,“ nařídila Anna.

Lenz se blahosklonně uklonil a začal vypínat všechny páčky zleva doprava. Nic se nestalo. Ani náznak, že by bezpečnostní systém přestal pracovat. „Najdeme si jiné progeriky,“ prohodil Lenz, když je všechny přepnul, „a mladých válečných uprchlíků, které nikdo nebude postrádat, je nekonečná zásoba. Vždycky někde bude válka.“ Zdálo se, že ho ta myšlenka pobavila.

Červená světélka zhasla. Poblíž jedné z vysokých železných bran si hrál hlouček dětí. Jedno z nich ukázalo nahoru. Všimlo si, že kontrolky už neblikají?

Další uprchlík přiběhl k bráně a opřel se do ní.

Brána se pomalu otevřela.

Jedno z dětí zkusmo prošlo bránou, ohlíželo se zpátky po ostatních a gestem je přivolávalo k sobě. Na svobodě se vzápětí ocitlo druhé děcko. Zdálo se, že křičí na ostatní, i když nebylo nic slyšet.

A další. Umouněná dívka s rozcuchanými kudrnatými vlasy. A znova chlapec. Další děti.

Nastala vřava. Děti se začaly drát ven, tlačily se a strkaly.

Lenz to sledoval s výrazem, z nějž nebylo možné nic vyčíst. Anna se na něj soustředila a nepřestávala mířit.

Na další obrazovce byly vidět dveře do dětského oddělení otevřené dokořán. Zdálo se, že sestra mává na děti a pokradmu se rozhlíží.

„No tak utíkají,“ řekl Lenz, „ale vy to budete mít horší. Čtyřicet osm strážných má příkaz okamžitě zastřelit každou cizí osobu. Odsud se nedostanete.“ Natáhl se po velké mosazné lampě, jako by chtěl rozsvítit. Ben okamžitě zpozorněl. Byl si jistý, že se Lenz chystá lampu vzít a hodit, případně s ní udeřit. Lenz však vzal za vyčnívající část základny a vytáhl z ní malý podlouhlý předmět, jímž okamžitě namířil na Bena. Byla to malá pistole zdobená mosazí, chytře ukrytá v lampě.

„Odhoďte to!“ křikla Anna.

Ben byl necelý metr vedle Anny. Lenz je nemohl držet v šachu oba. „Radím vám, abyste okamžitě odložila zbraň,“ houkl Lenz. „Když poslechnete, nikomu se nic nestane.“

„Ale jděte,“ ušklíbla se Anna. „Řekla bych, že máme převahu.“

Lenz se nedal zastrašit a vemlouvavě pravil: „Jestli na mě začnete střílet, tak to odnese i váš přítel. Musíte si rozmyslet, jak důležitá je moje smrt — jestli opravdu stojí za to.“

„Zahoďte tu hračku,“ zavrčela Anna, i když Ben dobře viděl, že to žádná hračka není.

„I kdybyste mě zabila, nic tím nezměníte. Moje práce bude pokračovat i beze mě. Ale váš přítel Benjamin bude po smrti.“

„Ne!“ ozval se ochraptělý výkřik.

Byl to hlas starce.

Lenz se otočil na podpatku.

„Lassen Sie ihn los! Lassen Sie meinen Sohn los! Nechte ho na pokoji!“

Hlas vycházel z rohu velkého sálu schovaného ve stínu. Lenz namířil zbraň ve směru hlasu, pak jako by si to rozmyslel a znovu namířil na Bena.

„Nechte mého syna na pokoji!“

Ben v šeru rozeznával jen sedící postavu.

Otec. I on měl v ruce pistoli.

Ben na chvíli oněměl.

Napadlo ho, že v podivně šikmých paprscích světla vidí nějaký optický klam. Když se však zadíval pozorně, přesvědčil se, že ho zrak nemámí.

A zase Maxův hlas, tentokrát tišší: „Nechte je oba.“

„Ale, Maxi, příteli,“ zvolal Lenz srdečně. „Nemohl byste těmhle dvěma domluvit?“

„Už dost zabíjení,“ řekl Max. „Dost krveprolití. Je po všem.“ Lenz ztuhl. „Jste starý hlupák,“ odvětil.

„Máte pravdu,“ přitakal Max. Zůstal sedět a nepřestával mířit na Lenze. „A byl jsem i mladý hlupák. Nechal jsem se ošálit. Celou dobu jsem žil ve strachu — z vás a vašich lidí. Z vašich výhrůžek. Z vydírání.“ Max zvýšil hlas. Dusil se vztekem. „Ať jsem dělal cokoliv, pořád jsem vás měl za zadkem.“

„Můžete sklopit tu pistoli, příteli,“ řekl Lenz mírně. Pořád měl Bena na mušce, ale na zlomek vteřiny se otočil k Maxovi.

Můžu na něj skočit a srazit ho k zemi, napadlo Bena. Příště, až na chvilku ztratí pozornost.

Max pokračoval, jako by neslyšel a jako by v místnosti nebyl nikdo jiný než Lenz. „Copak nevidíte, že už se vás nebojím?“ Jeho hlas se odrážel ozvěnou od kamenných stěn. „Nikdy si neodpustím, že jsem pomáhal vám a vašim kamarádům řezníkům. Že jsem uzavřel smlouvu s ďáblem. Kdysi jsem si myslel, že dělám správnou věc pro svoji rodinu, pro svoji budoucnost i pro budoucnost světa. Ale lhal jsem si do kapsy. A doplatil na to můj syn, můj Peter…“ Zlomil se mu hlas.

„Víte přece, že to bylo nedopatření!“ zaprotestoval Lenz. „Ochranka v horlivosti překročila svoji pravomoc.“

„Dost!“ zařval Max. „To stačí! Už nechci poslouchat další lži!“

„Ale co ten projekt, Maxi? Člověče, vy asi nechápete…“

„Ne, vy to nechápete. Chcete si hrát na Boha, ale já vám na to kašlu! Slyšíte?“

„Pozval jsem vás sem za odměnu. Chtěl jsem vás odškodnit. A tohle mám za to?“ Lenz stěží ovládal hlas.

„Tak vy jste mě chtěl odškodnit? Vždyť je to hrůza. Vy prostě máte svůj sen o nesmrtelnosti a klidně mu obětujete cokoli a kohokoli.“ Těžké oddechování. „Chcete mi vzít i moje poslední dítě! Už jste mi toho snad sebral dost!“

„Takže vy jste ochotu jen předstíral. No jistě, už mi to dochází. Přidal jste se k nám jen proto, abyste nás pak mohl zradit.“

„Byl to jediný způsob, jak jsem mohl proniknout na zakázané území. Jen tak jsem mohl sledovat dění za zdí.“

Lenz si zabručel pod vousy. „Pořád dělám stejnou chybu. Vycházím z toho, že ostatní mají na mysli dobro lidstva tak jako já — že jim jde o vyšší blaho. Strašně jsem se ve vás zklamal. Po tom všem, co jsme spolu zažili, Maxi.“

„Vy se jen tváříte, že máte na srdci pokrok lidstva,“ vykřikl Max. „Nadáváte mi do starých hlupáků! O druhých mluvíte jako o méněcenných, ale sám přitom nejste člověk.“

Lenz krátce stočil pohled na Maxe, sedícího v temném koutě. Ve stejném okamžiku, kdy se Ben chystal vyskočit, uslyšel dutou ránu. Byl to výstřel z malorážné pistole. Lenz se zatvářil překvapeně. Nezdálo se, že je postřelený, ale na náprsní kapse laboratorního pláště poblíž pravého ramena se mu objevil rudý kroužek, který se rychle zvětšoval. Lenz vykročil k Maxovi a třikrát vztekle stiskl spoušť své pistole.

Vtom se na Lenzově hrudi objevila druhá rudá skvrna. Pravá paže se mu bezvládně klátila podél těla a pistole zařinčela o podlahu.

Anna mírně sklopila samopal a sledovala ho.

Lenz se na Annu náhle vrhl a srazil ji k zemi. Samopal jí vypadl z rukou.

Šílený vědec držel Annu pod krkem a železným stiskem jí svíral hrtan. Snažila se vysmeknout, ale udeřil jí hlavou o kamennou podlahu tak silně, že se ozvala rána. A znovu.

Rozzuřený Ben skočil na Lenze. V ruce svíral plastikový váleček, který mu předtím Anna podala. Řval přitom námahou a vztekem. Vymrštil pravou ruku a zabodl injekci přímo do Lenzova krku.

Doktor zakvílel bolestí. Ben věděl, že zasáhl krční žílu, nebo se aspoň trefil těsně vedle ní, a stiskl stříkačku.

Lenz zkameněl hrůzou. Jeho ruce vylétly ke krku, nahmataly stříkačku a vytrhly ji. Lenz se podíval na štítek. „Verdammf nochmal! Scheiss Jesus Christus!“

U úst se mu udělala bublina. Skácel se dozadu jako převržená socha. Otevřel a zase zavřel ústa, jako by se snažil vykřiknout, ale namísto toho jen zalapal po vzduchu.

Pak úplně ztuhl.

Lenz měl v očích vzteklý pohled, ale zornice byly nehybné a rozšířené.

„Asi je po něm,“ vypravil ze sebe zadýchaný Ben.

„Já vím, že je po něm,“ řekla Anna. „Byl to ten nejsilnější opiát na světě. V zamčených skříňkách tady mají ty nejtvrdší drogy. A teď vypadneme!“ podívala se na Maxe Hartmana. „Všichni.“

„Běžte,“ zašeptal Benův otec z křesla. „Mě tady nechte a běžte. Stráže…“

„Ne,“ uťal ho Ben. „Půjdeš s náma.“

„Sakra, slyšela jsem startovat helikoptéru. Už je pryč. A jak ses sem vůbec dostal?“ zeptala se Anna Bena.

„Pod zámkem je chodba, vede do suterénu. Bohužel ji našli.“

„Lenz měl pravdu, jsme v pasti, není kudy utéct…“

„Ale je,“ hlesl Max.

Ben se k němu rozběhl. Ten pohled ho vyděsil.

Max, oblečený ve světle modré nemocniční košili, si tiskl své vetché ruce ke krku, kam se zaryla kulka. Pod roztřesenými prsty mu prýštila krev. Na tenké bavlněné košili bylo černě natištěno číslo osmnáct.

„Ne!“ vykřikl Ben.

Max Hartman se nechal střelit, aby zabil Lenze — a zachránil svého jediného syna.

„Lenzova soukromá helikoptéra,“ zašeptal Max. „Do hangáru se dostanete zadní chodbou vlevo.“ Ještě chvíli mumlal instrukce a nakonec dodal: „Řekni, že mi rozumíš.“ Maxovy oči úpěnlivě prosily. Sotva slyšitelným hlasem opakoval: „Řekni, že mi rozumíš.“

„Rozumím,“ odvětil Ben. Sám nebyl téměř schopen slova. Řekni, že mi rozumíš — otec měl samozřejmě na mysli popis cesty k vrtulníku, ale Ben se nemohl ubránit dojmu, že tím mínil ještě něco jiného. Řekni, že mi rozumíš: řekni, že chápeš, jak složitě jsem se v životě musel rozhodovat, a někdy možná chybně.

Řekni, že mi rozumíš.

Ano, odpověděl Ben, a v té chvíli mu konečně opravdu porozuměl. Rozumím.

Otec vzápětí ochabl v křesle bez známek života.

Byl mrtvý, a přesto vypadal zdravěji než kdy předtím. Ben mžoural mezi slzami a viděl, že otec vypadá o desítky let mladší. Začínaly mu růst lesklé a tmavé vlasy, pleť měl hladkou, pevnou a napjatou.

Ač mrtev, Max Hartman nikdy nevypadal tolik živý.

48

Ben s Annou běželi chodbou, všude kolem se rozléhala střelba. V každé chvíli mohli čekat útok, strážní si však dobře uvědomovali, že jsou ozbrojení, a tak k nim museli přistupovat s ostražitostí. Anna věděla, že žádná placená stráž, ani ta nejvěrnější, nebude zbytečně riskovat život.

Maxovy instrukce byly přesné a jasné.

Další odbočka vpravo je přivedla ke schodišti.

Ben otevřel ocelové dveře a Anna vyslala do odpočívadla dávku ze samopalu. Kdyby tam někdo byl, instinktivně by skočil na zem, aby se kryl. Když vešli do dveří, ozvala se ohlušující palba: strážný o patro níž střílel do úzké mezery mezi schody. Neměl sice dobrý střelecký úhel, hrozilo však nebezpečí odražené kulky.

„Utíkej nahoru,“ pošeptala Anna Benovi.

„Ale Max říkal, že vrtulník je dole,“ namítl Ben tiše.

„Udělej, co povídám. Rozběhni se do schodů. Hlasitě.“

Ben okamžitě pochopil a poslechl. Snažil se co nejvíc dupat.

Anna se přitiskla ke zdi, aby ji ze spodního odpočívadla nebylo vidět. Za chvilku zaznamenala pohyb strážného: zaslechl Benovy kroky a vydal se za ním. Sekundy se táhly jako hodiny. Anna si v duchu představila, jak strážný přískokem stoupá k odpočívadlu. Musela se orientovat podle zvuku. Chtěla se až do posledního okamžiku držet mimo jeho zorný úhel. A pak bleskově zareagovat.

Vyskočila do vzduchu a vypálila do místa, kde si představovala strážného. Tiskla spoušť i poté, co si jeho pozici potvrdila i vizuálně.

Muž měl samopal a mířil přímo na ni. Vítězství či porážka byly otázkou milisekund. Kdyby čekala, až ho uvidí, a teprve poté by začala střílet, ve výhodě by byl on.

Anna si však všimla, že se mu uniforma barví krví. Samopal neškodně pálil nad její hlavu a pak se s hlukem zřítil po schodech.

„Anno?“ houkl Ben.

„Pojď sem!“ ozvala se mu. Ben, který už byl o dvě patra výš, k ní rychle seběhl. Stála před masivními ocelovými dveřmi s šedým nátěrem.

Když vstoupili do hangáru číslo 7, ucítili závan chladu. Pak spatřili vrtulník. Blyštil se ve slábnoucím světle jako obří kovová vážka. Byla to elegantní černá Agusta 109, zbrusu nová italská helikoptéra. Místo kol měla lyžiny.

„Opravdu s tím umíš lítat?“ zeptala se Anna, když se oba vyšplhali na palubu. Ben souhlasně zamručel z pilotní kabiny. Ve skutečnosti letěl s vrtulníkem jen jednou. Byl to výcvikový stroj se zkušeným pilotem. Ben seděl jen u druhého řízení. Letadlo už pilotoval mnohokrát, ale tohle bylo něco úplně jiného, přímo protichůdného. V šeru hledal v pilotní kabině ovládací prvky.

Složitá přístrojová deska se mu na okamžik rozmazala před očima. V duchu viděl zhroucené tělo svého otce. Díval se na Maxe Hartmana, který vypadal mladistvě tak jako před dávnými lety. Měl před sebou mladého finančníka, kolem nějž hořela země plamenem nenávisti. Člověka, který uzavřel odporné dohody s odporným režimem, aby zachránil co nejvíc rodin. Muže zvyklého rozhodovat, jemuž byla náhle přisouzena role obyčejného pěšáka.

Díval se také na muže, do nějž se zamilovala jeho matka. Byl to uštvaný emigrant, který žil se spoustou tajemství. Max Hartman, jeho otec.

Ben silně zatřásl hlavou. Potřeboval se soustředit.

Musel se soustředit, jinak oba zemřou. A všechno bude k ničemu.

Do hangáru foukal studený vítr. Zdálo se, že střelba venku sílí.

„Anno, připrav si samopal, kdyby nás chtěl někdo ze strážných sestřelit,“ řekl Ben.

„Nebudou střílet,“ vyřkla Anna přání, které bylo otcem myšlenky. „Vědí přece, že je to Lenzova helikoptéra.“

Vtom se za nimi ozval kultivovaný hlas: „No ovšem. Předpokládala jste, že tady na Lenze už nikdo nečeká, slečno Navarrová?“

Nebyli sami.

„Tvůj kamarád?“ špitl Ben Anně.

Oba se otočili a spatřili pasažéra schouleného v zadním oddělení, bělovlasého, ale zdravím kypícího muže v brýlích s průsvitnými obroučkami v tělové barvě. Měl na sobě bezvadný oblek Glenn Urquahart ve stylu krále Edwarda, nažehlenou bílou košili a pevně uvázanou hedvábnou kravatu zelenou jako olivy. V ruce svíral automat s krátkou hlavní, která poněkud narušovala jeho uhlazené vzezření.

„Alan Bartlett,“ vydechla Anna.

„Hoďte mi zbraň, slečno Navarrová, mířím na vás. Vy tak dobrou pozici nemáte. Velice nerad bych musel zmáčknout spoušť. Výstřel by určitě rozbil čelní sklo a možná by poškodil i trup. Což by bylo nemilé, protože tento stroj budeme potřebovat jako dopravní prostředek.“

Anna nechala uzi pomalu sklouznout na podlahu a postrčila jej směrem k Bartlettovi. Neohnul se, aby zbraň sebral. Stačilo mu, že na ni nemůže dosáhnout ona.

„Díky, slečno Navarrová,“ řekl Bartlett. „Jsem vaším velkým dlužníkem. Ani nevím, jak bych vám poděkoval za to, že jste nám našla Gastona Rossignola — a tak rychle. Ten stařík nás málem dostal do maléru.“

„Ty jeden hajzle,“ sykla Anna. „Ty svině manipulátorská.“

„Promiňte, slečno Navarrová, já vím, že teď není čas ani místo na služební hodnocení. Ale odvedla jste pro nás vynikající práci a byla by škoda, kdybyste si to zbytečně pokazila. Takže, kde je doktor Lenz?“

Ben odpověděl za ni: „Je po smrti.“

Bartlett chvíli nic neříkal. Pak se v jeho šedých rybích očích zablesklo. „Po smrti?“ Ještě pevněji sevřel automat. Bylo vidět, že se snaží vyrovnat s novou informací. „Vy idioti!“ vykřikl nakonec. „Co jste to provedli? Jste jako frackové, co ničí krásu, kterou nikdy nemůžou pochopit. Jak jste to mohli udělat? Kdo vám dal právo?“ Znovu se odmlčel. Viditelně se třásl vztekem. „Usmažíte se v pekle!“ dodal po chvíli.

„Až po vás, Bartlette,“ vyštěkl Ben.

„Vy jste Benjamin Hartman, no jistě. Je mi líto, že se setkáváme za těchto okolností. Ale je to moje vina. Měl jsem vás dát zabít spolu s vaším bratrem: to by nebyl problém. Asi jsem podlehl stařeckému sentimentu. Nuže, moji mladí milenci, nechali jste na mně tíživou zodpovědnost rozhodnutí.“

V čelním skle kabiny se nejasně zrcadlila hlaveň Bartlettovy zbraně. Ben z ní nespouštěl oči.

„Ale hezky popořádku,“ pokračoval Bartlett po chvíli ticha. „Spoléhám na vaše pilotní umění. Poblíž Vídně je jedno menší letiště. Navedu vás na něj.“

Ben se znova podíval na Bartlettův automat a otočil spínačem baterie. Ozvalo se cvaknutí zapálených svíček a pak skučení startéru, které bylo čím dál hlubší. Ben si uvědomil, že startér je plně automatický, což usnadňuje vzlet.

Za deset vteřin motor zažehl a zaburácel. Listy se začaly otáčet.

„Pevně se připoutej,“ zamumlal Ben Anně. Levou rukou zatáhl za páku řízení a uslyšel, jak se rotory zpomalují.

Pak zazněl nějaký klakson a motor ztratil výkon.

„Sakra,“ zaklel Ben.

„Víte, co děláte?“ zeptal se Bartlett. „Jestli ne, tak jste mi úplně k ničemu. Nemusím vám snad zdůrazňovat, co to znamená.“

„Musím si zvyknout na ovládání,“ odvětil Ben. Lehce si pohrál s řízením, aby dostal cit do rukou, a zároveň přidal plyn.

Motor i vrtule znovu zaburácely. Vrtulník poskočil dopředu, pak se stočil doleva a doprava.

Ben prudce zaškrtil přívod paliva a vrtulník se náhle prudce zastavil. Jeho i Annu zachytily bezpečnostní pásy. Bartlett odlétl na kovovou mříž, která oddělovala kabinu od zbytku trupu. Přesně podle plánu.

Ben uslyšel, jak automat zařinčel o přepážku. Hbitě si rozepnul pásy a vyskočil ze sedadla.

Viděl, že náraz Bartletta dočasně ochromil. Z levé nosní dírky mu vytékal pramínek krve. Ben se s mrštností levharta nahnul přes sedadlo, vrhl se na Bartletta a oběma rukama ho přirazil rameny k drsné ocelové podlaze. Bartlett nekladl vůbec žádný odpor.

Že by při nárazu do přepážky ztratil vědomí? Nebo už byl mrtvý?

Sázet na domněnky bylo riskantní.

„Mám u sebe popruhy,“ řekla Anna. „Když mu dáš zápěstí k sobě…“

Během chvíle spoutala svému zaměstnavateli ruce i nohy a nechala ho ležet na podlaze jako srolovaný koberec.

„Ježíšikriste,“ vyhrkla Anna. „Musíme sebou hodit. Stráže už budou na cestě!“

Ben stlačil obě páky dopředu a zvedl kolektiv nahoru, aniž by přitom přestal svírat cykliku. Kolektivem se ovládá tah vrtulníku, cyklikou jeho směr. Příď helikoptéry se pohnula doprava, ocas doleva. Stroj vyjel z hangáru na zasněžený trávník, osvětlený chladným měsícem.

„Kurva!“ křikl Ben a stlačil kolektiv dolů, aby snížil výkon a stabilizoval vrtulník.

Pak začal kolektiv opět opatrně zvedat a přidávat na výkonu. Ucítil, že stroj je náhle lehčí.

Stlačil přípusť o kousek dopředu, a když příď mírně klesla, přidal kolektivem trochu na výkonu.

Vrtulník vyrazil napříč sněhem.

Kolektiv byl zvednutý asi do poloviny.

V rychlosti pětadvaceti uzlů se vrtulník odlepil od země.

Letěli.

Stáhl přípusť k sobě, čímž přidal plyn. Příď se stočila doprava. Pokračovali ve stoupání.

Pod nimi pobíhali strážní, mířili na vrtulník samopaly a křičeli. Kabinu pokropila sprška kulek.

„Říkal jsi, že na Lenzovu helikoptéru střílet nebudou,“ nadhodila Anna. „Chtěls mě uklidnit, co?“ Vysunula hlaveň uzi z bočního okénka a vypálila dávku. Jeden ze strážných padl k zemi.

A druhá dávka, tentokrát delší.

Druhý strážný se skácel do sněhu.

„Fajn,“ řekla, „myslím, že máme na chvíli klid.“

Ben vrátil kolektiv pod střední úroveň a příď se vyrovnala.

Stoupali výš a výš.

Ocitli se přímo nad zámkem. Stroj už byl ustálený, takže si Ben připadal jako v letadle.

Náhle za sebou zaznamenal jakýsi pohyb. A právě v okamžiku, kdy se otočil, ucítil na šíji a ramenou palčivou bolest. Bylo to jako skřípnutá ploténka, ale stokrát horší.

Anna vyjekla.

Ben ucítil na tváři horký vlhký dech a uvědomil si, co se stalo. Svázaný Bartlett se vrhl na Bena a zaútočil na něj jedinou zbraní, která mu zbyla — zuby.

Bartlett se zakousl ještě hlouběji do Benova odhaleného krku. Vydal přitom hrdelní zvuk, který připomínal zavrčení divokého zvířete.

Ben musel pustit kolektiv, aby chytil Bartletta. Helikoptéra se začala nebezpečně stáčet na jednu stranu.

Ještě to neskončilo! Anna věděla, že kdyby na Bartletta vystřelila, mohla by zabít Bena. Popadla Bartletta za rovné bílé vlasy a vší silou zatáhla. Škubala za ně tak dlouho, až je vytrhla a na hlavě se mu objevily růžové ovály krvavého masa.

Bartlett se přesto nepustil.

Zdálo se, že veškerou životní sílu soustředil do svých čelistí. Zakusoval se do Benovy kůže s vypětím celého těla.

Nic jiného mu nezbývalo. Byla to jediná šance raněného zvířete na přežití — nebo aspoň na likvidaci nepřítele.

Ben byl očividně ochromený strašnou bolestí. Bušil pěstmi doBartlettovy hlavy, ale bez účinku.

Přece nedošli takhle daleko a nevyvázli ze všech nebezpečných situací, aby se nechali zabít uprostřed útěku?

Bartlett byl jako smyslů zbavený. Vůbec necítil bolest. Elegantního vysoce postaveného muže hnal ten nejprimitivnější pud každého obratlovce. Choval se jako hyena na planinách Serengeti, která v souboji na život a na smrt zakusuje řezáky do jiného zvířete.

Bartlett byl přisátý ústy k Benově šíji, jeho tělo se však divoce svíjelo a zmítalo. Kopal kolem sebe, aby setřásl Annu a oslabil její stisk. Do vrtulníku náhle vlétl prudký závan ledového vzduchu. Bartlett sebou házel tak silně, že otevřel dveře vedle Anny.

Dalším divokým pohybem vrazil do pedálů, které ovládají ocasní rotory. Vrtulník se začal otáčet doleva, zprvu pomalu, poté rychleji. Jak odstředivá síla narůstala, Anna začala nebezpečně sklouzávat k otevřeným dveřím. Zatínala nehty do Bartlettovy tváře. Bylo jí to odporné, ale neměla na vybranou: bořila nehty čím dál hlouběji a vší silou mu tlačila prst do oka.

„Otevři hubu, ty svině!“ zařvala a dál mu vrážela prst do měkké tkáně. Bartlett nakonec zavřeštěl a uvolnil stisk zubů.

Pak šlo všechno ráz na ráz. Anna s Bartlettem odlétli k otevřeným dveřím nad hlubokou propastí.

Anna ucítila na zápěstí železné sevření. Ben vymrštil ruku, zachytil ji a držel. Helikoptéra se dál otáčela v náklonu pětačtyřiceti stupňů. Zoufale křičící Bartlett nakonec podlehl zemské přitažlivosti a vypadl z vrtulníku.

Jak se řítil směrem k zámku hluboko pod nimi, jeho řev postupně slábl.

Hrozilo však riziko, že ho vrtulník bude následovat. Když se totiž helikoptéra odchýlí od správného úhlu, zřítí se na zem jako kámen. A rotující stroj se dál děsivě nakláněl. Ztráta tahu byla očividná.

Vrátit se do správné polohy vyžadovalo zapojit obě ruce i nohy. Ben horečně vyrovnal cykliku i kolektiv a nohama šlapal na pedály, které koordinují ocasní a hlavní vrtuli.

„Bene!“ vyjekla Anna, když se jí podařilo zajistit dveře. „Dělej něco!“

„Nevím, jestli to půjde!“ křikl do zoufalého kvílení rotorů.

Vrtulník se náhle prudce zhoupl. Anně se zvedl žaludek. Všimla si však, že se stroj v pádu začíná vyrovnávat.

Pokud by se ustálil včas, měli by ještě šanci.

Ben hýbal s ovladači čím dál divočeji. Oba tušili, že od neodvratného pádu je dělí už jen sekundy. Sebemenší chyba by měla smrtelné následky.

Anna to ucítila dřív, než se mohla přesvědčit na vlastní oči. Ucítila, že vrtulník přestal klesat. Pak si podle čáry horizontu potvrdila, že se stroj vrátil do vodorovné polohy.

Poprvé za dlouhou dobu ucítila menší úlevu. Hbitě si utrhla kus blůzy a přitiskla jej k poraněnému místu na Benově šíji. Měl tam hluboké zářezy zubů, ale rána naštěstí příliš nekrvácela. Nebyly porušeny žádné větší cévy. Ben potřeboval lékařské ošetření, nikoli však neodkladně.

Anna se podívala z okna. „Koukni!“ zvolala. Hluboko dole viděla zmenšený model zámku obehnaný klikatým plotem. U úpatí hory se vlnil hustý proud lidí.

„To jsou oni!“ vykřikla. „Dostali se ven!“

Pak zaslechli explozi a v zemi vedle zámku se objevil velký kráter. Menší část staré kamenné pevnosti nejblíž výbuchu se zbortila jako domeček z karet.

„Dynamit,“ podotkl Ben.

Byli více než tři sta metrů vysoko a pohybovali se rychlosti 140 uzlů. „Ti pitomci vyhodili do vzduchu vchod do jeskyně, ale bohužel byl moc blízko budovy. Podívej, co se stalo. Ježíšikriste!“

Anna spatřila jakýsi bílý oblak, který se vytvořil u vrcholu hory a valil se jako hustá mlha po svahu do údolí.

Byla to záplava bělostného sněhu. Lavina. Příroda v rakouských Alpách občas nastaví svou krutou tvář.

Byl to podivuhodně krásný výjev.

Kromě houfu dětí, jimž se podařilo uprchnout z prostoru zániku, nikdo nepřežil.

Třicet sedm lidí z celého světa, významných činitelů a předních kapacit ve svém oboru, zažilo opravdový šok. Nemohli uvěřit oznámení o smrti štědrého vídeňského mecenáše Jürgena Lenze v lavině, jež pohřbila alpský zámek, který zdědil po svém otci.

Třicet sedm mužů a žen, kteří se všichni do jednoho těšili báječnému zdraví.

49

Klub Metropolis sídlil na rohu bloku krásných domů ve Východní šedesáté osmé ulici na Manhattanu jako blyštivá připomínka lepších časů. Byla to vznosná budova z dílny slavné trojice architektů McKim, Mead White z konce devatenáctého století s bohatě zdobenými vápencovými balustrádami. Dvojité schodiště se zábradlím z ohýbaného železa vedlo podél mramorových pilastrů a štukových medailonů do prostorného sálu Schuyler Hall, na jehož podlaze bylo seřazeno tři sta židlí. Navzdory předchozím obavám musel Ben připustit, že je to pro otcův pohřeb poměrně vhodné místo. Marguerite, která dělala Maxovi Hartmanovi asistentku přes dvacet let, vzala organizaci obřadu do svých rukou a jako vždy odvedla bezvadnou práci. Ben usilovně mrkal a sledoval tváře před sebou, až dokázal v mohutné mase rozeznat jednotlivce.

Na židlích v sále seděla podivná společnost smutečních hostů. Ben viděl ustarané tváře starších členů newyorského bankovního světa, prošedivělých mužů s podbradky a svěšenými rameny, kteří dobře věděli, že profese, jíž zasvětili život, se převratně mění a technická zdatnost získává vrch nad rozvíjením osobních vztahů. Oni sami udělali své největší obchody na golfových hřištích, ale začínali chápat, že budoucnost jejich oboru patří zelenáčům se špatnými účesy a doktoráty z elektrotechniky, kteří nerozeznají golfovou hůl od hokejky.

Ben viděl i elegantní šéfy velkých charitativních organizací. Letmo pohlédl na ředitelku Newyorské historické společnosti, která si své husté vlasy sčesávala do přísného drdolu. Její tvář vypadala až příliš napjatě, hlavně v úhlopříčce vedoucí od koutků úst za uši — neklamný znak nedávné plastické operace, kterou chirurg poněkud odbyl. V řadě za ní Ben v modrém obleku poznával bělovlasého šéfa Grolierovy společnosti. Uhlazeného prezidenta Metropolitního muzea. Výstřední předsedkyni Koalice pro bezdomovce. Jinde zas byli roztroušení ředitelé a děkani několika předních vzdělávacích institucí, kteří si od sebe udržovali náležitý odstup a zasmušile Bena sledovali. V první řadě seděl charismatický ředitel charity Společná cesta. Byl trochu rozcuchaný a jeho hnědé psí oči vypadaly skutečně dojatě.

Změť tváří se Benovi opět rozmazala před očima, ale jen krátce. Spatřil Vypracované páry, ženy s pevnými těly a muže s rovnými břichy, kteří si udržovali pozici v newyorské společnosti díky příspěvkům Maxe Hartmana do jejich bezedných fondů na podporu gramotnosti, léčby AIDS, svobody slova či ochrany přírody. Viděl i sousedy z Bedforu: tiskového magnáta v tradiční košili s tlustým proužkem; poněkud neupraveného potomka významné staré rodiny, který kdysi řídil egyptologický program na přední univerzitě; mladíka, jenž založil a následně obří společnosti prodal firmu, která vyráběla bylinkové čaje s barvitými jmény ve stylu New Age a náboženskými poučkami na krabičkách.

Věkem sešlé i svěží tváře, známé i cizí. V sále nechyběli ani zaměstnanci Hartman Capital Management. Vážení klienti, jako třeba starý dobrý Fred McCallan, který si jednou či dvakrát osušil oči kapesníkem. Jeho bývalí kolegové z dob, kdy učil ve Východním New Yorku, novější kolegové ze stejně chudé střední školy v Mount Vernonu, kam před nedávnem nastoupil. Byli tam lidé, kteří jim s Annou pomohli, když to potřebovali. A především tam byla Anna, jeho snoubenka, přítelkyně a láska.

Před všemi těmito lidmi se Ben postavil k řečnickému pultu na vyvýšeném podiu na konci sálu a snažil se říct něco o svém otci. V předchozí hodině znělo adagietto z Mahlerovy Páté symfonie v provedení špičkového smyčcového kvarteta, které Max Hartman sponzoroval. Někdejší Maxovi obchodní partneři a kolegové připomněli muže, kterého znali. A teď byla řada na Benovi. Přemýšlel, jestli skutečně oslovuje shromážděné, či sám sebe.

Musel mluvit o Maxi Hartmanovi, jakého znal, i když si kladl otázku, kolik toho o něm vlastně ví. Ale mluvit musel, nebylo úniku. Těžce polkl a pokračoval v řeči: „Dítě vidí svého otce jako všemocného pánaboha. Vidíme sebevědomí, široká ramena a autoritu, která nám připadá neomezená. Časem poznáme svůj omyl. V tom okamžiku nejspíš přichází dospělost.“ Benovi se stáhlo hrdlo. Musel chvíli počkat, než mohl opět promluvit.

„Můj otec byl silný člověk, nejsilnější, jakého jsem poznal. Ale svět má mnohem větší moc než jednotlivec, byť odvážný a odhodlaný. Max Hartman žil v nejtemnějších letech dvacátého století. Prožil dobu, v níž lidstvo odhalilo své nejčernější stránky. Myslím, že ho to vnitřně poznamenalo. Musel s tím žít, starat se o rodinu a modlit se, že nás to nepoznamená jako jeho. Co bych mu vlastně měl odpouštět?“

Ben se znovu odmlčel, zhluboka se nadechl a pokračoval. „Můj otec byl nejsložitější člověk, jakého jsem poznal. Prožil neskutečně složitou dobu. Jeden básník napsal:

Člověče pomni,

historie má řadu zrádných zákrut, záhadných chodeb

a otázek, skrývá své skutečné záměry

a klame nás malichernostmi.

Můj otec říkával, že se dívá jen dopředu a nikdy se neohlíží. Ve skutečnosti si to jen namlouval. Právě historie ho totiž formovala a celý život s ní bojoval. Historie, která rozhodně nebyla černobílá. Děti mají vynikající zrak, ale přesto nevidí dobře přechodové odstíny. Odstíny šedé barvy. Mládí má čisté srdce. Je nekompromisní, rezolutní a má horkou krev. To je výsada nezkušenosti. Výsada morální čistoty, kterou neprověřila a nezválcovala realita světa.

Co kdybyste neměli na vybranou a uzavřeli smlouvu s ďáblem, abyste proti němu mohli bojovat? Zachráníte ty, které milujete, anebo si uchováte vnitřní čistotu a neposkvrněnost? Já vím, že jsem tenhle problém nemusel nikdy řešit. A vím ještě něco jiného. Hrdina mívá rozpraskané a odřené ruce plné mozolů. Jen málokdy jsou čisté. Můj otec čisté ruce neměl. Žil s pocitem viny, že v boji proti nepříteli mu zároveň v něčem pomohl. Na jeho širokých ramenou ležela tíha viny, kterou nedokázal smazat žádným dobrým skutkem. Nemohl zapomenout, že tolik jeho milovaných nepřežilo, zatímco on ano. Znovu se ptám: Co bych mu vlastně měl odpouštět? Výsledkem bylo, že ještě zdvojnásobil své úsilí dělat to, co je potřeba. Teprve nedávno jsem pochopil, že jsem k němu nebyl nikdy upřímnější, než když jsem si postavil hlavu a hrál si na rebela. Každý otec chce pro své děti především bezpečí. Jenže to je právě ta jediná věc, kterou jim nedokáže zajistit.“

Ben zachytil Annin pohled. V jejích chápavých hnědých očí našel útěchu. „Když Bůh dá, jednou se i já stanu otcem. Určitě na tuhle lekci zapomenu a budu se ji muset učit znova. Max Hartman byl filantrop — v prapůvodním významu toho slova, opravdu měl rád lidi — a přesto bylo těžké mít ho rád. Jako děti jsme se věčně ptali, jestli je na nás pyšný, nebo se za nás stydí. Teď vidím, že ho trápila stejná otázka: Budeme na něj my děti hrdé, nebo se za něj budeme stydět? Petere, kéž bys tady teď mohl se mnou být a poslouchat a taky něco říct.“ Oči mu zvlhly. „Táta žil ze strachu z našeho soudu. Budeš se divit, ale je to tak, jak jsi s oblibou říkával.“

Ben na chvíli sklonil hlavu. „Zní to neuvěřitelně, ale můj otec opravdu žil ve strachu, že ho budu soudit. Že dítě vychované v luxusu a pohodlí odsoudí člověka, který přišel o všechno, co mu bylo drahé.“

Ben narovnal ramena a trochu zvýšil hlas ochraptělý smutkem. „Žil ve strachu, že ho budu soudit. A tak to dělám. Byl to nedokonalý smrtelník. Byl to člověk tvrdohlavý a složitý, kterého těžce poznamenala minulost.

A byl to hrdina.

Slušný člověk.

Bylo strašně těžké ho mít rád, ale tím jsem ho měl radši…“

Benovi selhal hlas. Slova mu uvázla v krku. Nebyl už schopen slova a možná už ani nebylo co dodat. Podíval se na Annu. Viděl, že se jí tváře lesknou slzami. Pomalu odstoupil od řečnického pultu a vykročil k zadní části sálu. Anna se vzápětí postavila po jeho boku. Nespočetní hosté mu při odchodu ze sálu potřásali rukou a pak si povídali v sousední místnosti. Ben slyšel vyjádření soustrasti a láskyplné vzpomínky. Staří muži mu jemně tiskli rameno. Pamatovali si ho jako dítě, jednu polovinu roztomilých dvojčat Hartmanových. Ben se postupně uklidňoval. Připadal si vymačkaný jako citron. Odplavila se z něj však i značná část smutku.

O deset minut později šéf daňového oddělení Hartman Capital Management vyprávěl laskavý vtip o jeho otci. Ben se přistihl, že se nahlas zasmál. Najednou cítil dlouho nepoznanou lehkost. Dav se postupně ztenčoval. Ruku mu sevřel vysoký muž s pískovými vlasy a výraznou bradou.

„My se vlastně ještě neznáme,“ pravil muž a pohlédl na Annu.

„Bene, tohle je náš dobrý přítel,“ řekla Anna srdečně. „Dovol, abych ti představila nového ředitele oddělení vnitřních záležitostí ministerstva spravedlnosti Davida Denneena.“

Ben mu mocně potřásl rukou. „Hodně jsem o vás slyšel. Mám vám děkovat, že jste nám zachránil kůži? Nebo to prostě máte v popisu práce?“ Ben věděl, že Denneen měl velkou zásluhu na očištění Annina jména. Šikovně pustil do oběhu, že pracovala na tajné operaci a informace o jejích zločinech byly vymyšlené, aby přilákaly skutečné zločince. Anna dokonce obdržela od vlády oficiální dopis s díky za „oddanou službu a statečnost“, i když okolnosti té statečnosti nebyly upřesněny. Přesto jí ten dopis pomohl získat místo viceprezidentky pro otázky bezpečnosti u firmy Knapp Incorporated.

Denneen se sklonil a políbil Annu na tvář. „Poděkování patří spíš vám,“ řekl a otočil se opět k Benovi. „Což jistě dobře víte. No nic, já se teď snažím oddělení trochu zeštíhlit. Až se mě moje matka zeptá, čím se živím, tak bych jí byl rád schopen odpovědět.“

„Bene, ještě někoho bych ti ráda představila.“ Anna ukázala na drobného snědého muže, jenž Dennena doprovázel. „Můj přítel Ramón Perez.“

Další pevný stisk. Ramón se usmál a ukázal velice bílé zuby. „Je mi ctí,“ řekl a mírně se poklonil.

Usmíval se i poté, co se s Annou vzdálil do kouta, aby si v klidu promluvili.

„Vypadáš jako kočka, která zrovna snědla kanárka,“ podotkla Anna. „Co se děje? Co je tady k smíchu?“ V jejích vlhkých očích se objevil záblesk pobavení. Ramón jen zavrtěl hlavou. Podíval se na jejího snoubence na druhé straně místnosti, pak znova na ni a stále se usmíval.

„A táák,“ dovtípila se nakonec. „Já vím, co si myslíš. ‚Toho je škoda‘, nemám pravdu?“

Ramón pokrčil rameny, ale nepopřel to.

Anna se podívala směrem k Benovi. Jejich oči setkaly. „Víš, něco ti povím. Pro mě ho škoda není.“

Po obřadu Bena s Annou čekala před Metropolisem firemní limuzína Lincoln Town Car. Když je řidič viděl vycházet, postavil se před autem do pozoru a chystal se otevřít jim zadní dveře. Ruku v ruce zamířili k vozu, který je měl odvézt. Ulice se po mírném deštíku leskly ve večerním soumraku.

Vtom sebou Ben škubl a ucítil, jak mu prudce vylétla hladina adrenalinu: řidič vypadal velice mladistvě, byl však nápadně urostlý a silný. Před očima mu proběhl kaleidoskop hrůzných obrazů z ne tak dávné doby. Zmáčkl Anně ruku.

Řidič se otočil k Benovi. Záře z klenutých oken Metropolisu osvětlila jeho tvář. Byl to Gianni, který otce vozil poslední dva roky života. Měl mezírky mezi zuby a klukovskou vizáž. Vždycky sršel dobrou náladou. Gianni si sundal tmavošedou čepici a zamával s ní.

„Pane Hartmane,“ zvolal.

Ben s Annou nastoupili do auta. Gianni zabouchl dveře a usedl za volant.

„Kam to bude, pane Hartmane?“ zeptal se Gianni.

Ben se podíval na hodinky. Noc byla ještě mladá a zítra stejně nebyla škola. Obrátil se k Anně. „Kam to bude, slečno Navarrová?“ otázal se Ben.

„Kamkoliv,“ řekla. „Hlavně když tam budu s tebou.“ Znovu nahmatala jeho ruku a položila mu hlavu na rameno.

Ben se zhluboka nadechl. Ucítil na sobě teplo její tváře a naplnil ho klid. Byl to nezvyklý pocit.

„Prostě jeďte, Gianru. Kamkoliv, nebo třeba nikam — jen jeďte.“

50

USA Today

KDO NAHRADÍ BATEMANOVOU U NEJVYŠŠÍHO SOUDU?

Prezident Maxwell prohlásil, že „hluboce lituje, avšak plně chápe“ rozhodnutí soudkyně Miriam Batemanové opustit po skončení jarního zasedání místo u Nejvyššího soudu. Dále řekl, že on i jeho poradci si vezmou nějaký čas na „uvážené a promyšlené“ rozhodnutí o jejím nástupci. „Vyrovnat se bezúhonnosti a moudrosti soudkyně Batemanové bude velice těžký úkol pro každého kandidáta a my přistupujeme k jeho výběru s pokorou a otevřenou myslí,“ uvedl prezident na tiskové konferenci. Zasvěcení už však přišli s krátkým seznamem jmen, o nichž se prý vážně uvažuje…

The Financial Times

ARMAKON A TECHNOCORP

VEDOU ROZHOVORY O SLOUČENÍ

Představitelé zemědělského a technologického gigantu Armakon se sídlem ve Vídni a softwarového gigantu Technocorp ze Seattlu potvrdili, že obě společnosti vstoupily do předběžných jednání o fúzi. Šlo by o neobvyklé spojení dvou motorů Nové ekonomiky. „Biotechnologie jsou čím dál víc o počítačích a software je čím dál víc o aplikacích,“ řekl novinářům generální ředitel Technocorpu Arnold Carr. „V minulosti jsme byli strategickými partnery, ale domníváme se, že formálnějšĺ sjednocení zajistí dlouhodobý růst obou našich společností.“ Jeden z předních členů představenstva Technocorpu a bývalý ministr zahraničí doktor Walter Reisinger uvedl, že představenstva obou společností plně podporují management v tomto rozhodnutí.

Podle generálního ředitele Armakonu Reinharda Wolffa připravovaná fúze sníží náklady na programové vybavení a mohla by vést k miliardovým úsporám. Wolff ocenil „moudrý a prozíravý“ postoj představenstev obou společností, který jednáním velice napomohl.

Zdá se, že rozhovory o fúzi schvalují i velcí akcionáři. „V jednotě je síla,“ tvrdí v připraveném prohlášení Ross Cameron, jehož skupina Santa Fe drží 12,5 procenta prioritních akcií Technocorpu. „Věříme, že dohromady máme světu opravdu co nabídnout.“

Ve společné tiskové zprávě se uvádí, že sloučený podnik zaujme vůdčí pozici v oblasti zdravotních věd.

„Vzhledem k rozsáhlému výzkumu Armakonu v biotechnologiích a ohromným zdrojům Technocorpu mohou firmy spojenými silami posunout hranice poznání života způsobem, jaký si dnes ani nedokážeme představit.“

Analytikové na Wall Streetu se v názorech na předpokládané sloučení rozcházejí…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai