Rhinemannova výměna

Robert Ludlum

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Podzim 1943. V Buenos Aires se schází elita špionážních služeb z celého světa, aby tam dohodly podmínky spolupráce na tajném zbrojařském projektu. Intenzivní jednání na nejvyšší úrovni se soustřeďují kolem německého průmyslníka Ericha Rhinemanna a zanedlouho začínají nést první nebezpečné ovoce. V Argentině plní svou misi i americký agent David Spaulding. Je přesvědčen, že i jeho zásluhou válka brzy skončí, ale postupně zjišťuje, že ve městě nájemných vrahů, přeběhlíků a exotických krásek byla uzavřena nejděsivější dohoda, jakou kdy válčící strany uzavřely. Pravidla se rychle mění, pravda ustupuje do stínů a na povrch vyplývají temná tajemství. Spaulding se náhle ocitá v drtivém sevření a nezbývá mu než napřít všechny síly k záchraně života nejen svého, ale i ženy, kterou miluje – a především záchraně světa před zlověstnou Rhinemannovou výměnou.

Rhinemannova výměna

ROBERT LUDLUM

Podzim 1943. V Buenos Aires se schází elita špionážních služeb z celého světa, aby tam dohodly podmínky spolupráce na tajném zbrojařském projektu. Intenzivní jednám na nejvyšší úrovni se soustřeďují kolem německého průmyslníka Ericha Rhinemanna a zanedlouho začínají nést první nebezpečné ovoce.

V Argentině plní svou misi i americký agent David Spaulding. Je přesvědčen, že i jeho zásluhou válka brzy skončí, ale postupně zjišťuje, že ve městě nájemných vrahů, přeběhlíků a exotických krásek byla uzavřena nejděsivnější dohoda, jakou kdy válčící strany uzavřely.

Pravidla se rychle mění, pravda ustupuje do stínu a na povrch vyplývají temná tajemství. Spaulding se náhle ocitá v drtivém sevření a nezbývá mu než napřít všechny síly k záchraně života nejen svého, ale i ženy, kterou miluje –a především záchraně světa před zlověstnou Rhinemannovou výměnou.

Prolog

20. BŘEZNA 1944 – WASHINGTON, D.C.

„Davide?“

Dívka vešla do hotelového pokoje, zastavila se a tiše pozorovala urostlého armádního důstojníka, který hleděl z okna. Za ním padal do nepříjemného chladu březnový déšť a studený vítr vytvářel nad washingtonskou siluetou mlhavá oblaka.

Spaulding se otočil; postřehl její přítomnost, ale hlas neslyšel. „Promiň, říkalas něco?“ Všiml si, že drží jeho nepromokavý plášť. A neuniklo mu ani znepokojení v jejích očích – a strach, který se pokoušela zakrýt.

„Je po všem,“ zašeptala.

„Je po všem,“ zopakoval. „Či spíše bude. Za hodinu od této chvíle.“

„Budou tam všichni?“ zeptala se a přistoupila k němu; plášť nesla před sebou jako ochranný štít.

„Ano. Nemají na vybranou… Já nemám na vybranou.“ Spaulding měl levou paži ovázanou a zavěšenou pod sakem uniformy na široké černé pásce. „Pomoz mi do toho kabátu, ano? Déšť hned tak nepoleví.“

Jean Cameronová váhavě otevřela plášť a podržela ho. Stála s pohledem upřeným nejprve na límec armádní košile a pak na klopy a nárameníky uniformy.

Všechny výložky a insignie odpáral, zůstaly po nich jen nevelké světlejší plošky.

Žádné kousky mosazi či stříbra označující hodnost, chyběly i iniciály země, které slouží.

Sloužil.

Postřehl, na co se dívka dívá.

„Tak jsem začínal,“ řekl tiše. „Beze jména, bez hodnosti, bez minulosti. Pouze číslice a za nimi písmeno. Chci jim to připomenout.“

Dívka nehybně svírala kabát. „Oni tě zabijí, Davide,“ vydechla sotva slyšitelně.

„To je to jediné, co neudělají,“ odvětil pevně. „Nebudou žádní najatí zabijáci, žádné nehody, žádné náhlé přeložení do Barmy nebo Dáresalámu. S tím je konec. Ti lidé nemohou vědět, co jsem udělal.“

Něžně se usmál a pohladil ji po tváři. Měla krásné rysy. Zhluboka oddechovala a mobilizovala vůli, aby se ovládla. Opatrně mu natáhla plášť přes levé rameno a pak mu pomohla navléct pravačku do rukávu. Krátce mu zabořila obličej do zad; cítil, jak se chvěje, když promluvila.

„Nebudu se bát. Slíbila jsem ti to.“

Vyšel okázalými prosklenými dveřmi z hotelu Shoreham a zavrtěl hlavou na portýra, jenž stál pod kopulovitou stříškou nad vchodem. Ne, taxi nebude potřebovat, raději se projde a nechá konečně dohořet a uhasnout poslední uhlíky vášnivého hněvu. Čeká ho dlouhá procházka.

Poslední hodina života, kterou stráví v uniformě.

V uniformě, která už nenesla žádné insignie ani hodnostní označení.

Projde druhými dvojitými dveřmi v budově ministerstva války a udá vojenským policistům své jméno.

David Spaulding.

Víc neřekne. Bude to stačit. Nikdo jej nezastaví, nikdo nezasáhne.

Bezejmenní velitelé, identifikovaní pouze číslem divize, zanechali příslušné rozkazy, které mu dovolí projít šedě natřenými chodbami do neoznačené kanceláře.

Ty rozkazy dorazily na stůl bezpečnostní kontroly proto, že byl vydán jiný rozkaz. Rozkaz, který nikdo nedokáže vystopovat. Nikdo nepochopil…

Dožadovali se. Tvrdě a ve vzteku.

Ale nikdo s takovým vztekem, který by se přiblížil jeho zlobě.

A oni to věděli, ti neznámí velitelé.

V oné neoznačené místnosti budou muži, jejichž jména Davidovi ještě před měsícem nic neříkala, ale dnes představovala symbol děsivé propasti plné zrady, která jej naplňovala takovým odporem, až málem uvěřil, že se zbláznil.

Howard Oliver.

Jonathan Craft.

Walter Kendall.

Jména sama o sobě zněla neškodně. Mohla patřit stovkám tisíc anonymních osob. Bylo na nich něco hodně… amerického.

Přesto jej tato jména, tito muži, přivedla na samý pokraj šílenství.

Budou na něj čekat v neoznačené kanceláři a on jim připomene nepřítomné.

Erich Rhinemann. Buenos Aires.

Alan Swanson. Washington.

Franz Altmuller. Berlín.

Další symboly. Další souvislosti.

Propast zrady, do níž jej uvrhli… nepřátelé.

Jak se to, pro smilování boží, stalo?

Jak se to mohlo stát?

Ale stalo se. A on zapsal všechna fakta, jak je znal.

Sepsal je a uložil dokument do archivní skříňky, která skončila v depozitní schránce jisté banky v Coloradu.

Nevystopovatelná. Uzamčená v podzemí na tisíc let… Protože takové řešení je nejlepší.

Pokud jej muži v neoznačené místnosti nedonutí jednat jinak.

Jestli to udělají… Jestli ho k tomu donutí, pak duševní zdraví milionů podstoupí těžkou zkoušku. Odpor nezůstane omezen hranicemi ani zájmy jednotlivých národů světa.

Z vůdců se stanou zavrženci.

Stejní zavrženci jako on sám.

Číslice a za ní písmeno.

Zastavil se u schodiště před budovou ministerstva války. Tmavé kamenné pilíře pro něj dnes už neztělesňovaly sílu. Připadaly mu jako hnědé těsto.

Instituce pozbyla význam.

Prošel několika dvojitými dveřmi k bezpečnostnímu pultu, za nímž seděl podplukovník středního věku obklopen dvěma seržanty.

„Spaulding, David,“ představil se tiše.

„Vaše doklady.“ Podplukovník se zahleděl na ramena pláště, pak na límec. „Spaulding…“

„Jmenuji se David Spaulding. Jsem z Fairfaxu,“ řekl David stejně tiše. „Podívejte se do papírů, vojáku.“

Podplukovník zlostně škubl hlavou, ale vztek se rychle změnil ve zmatek, jak se na Spauldinga díval. David totiž nemluvil hrubě, dokonce ani nezdvořile. Pouze věcně.

Seržant vlevo od důstojníka beze slova přisunul před nadřízeného list papíru. Podplukovník se na něj zadíval, pak krátce zvedl pohled k Davidovi a mávnutím ruky ho propustil.

Když kráčel s pláštěm přes rameno šedivou chodbou, Spaulding na sobě cítil cizí oči, které si prohlížely uniformu a pátraly po hodnostním označením nebo insigniích jednotky. Někteří muži mu váhavě zasalutovali.

Nikomu na pozdrav neodpověděl.

Lidé se za ním otáčeli, jiní vykukovali ze dveří.

Tohle je ten… důstojník, říkaly jejich pohledy. Jistě slyšeli pověsti pronášené jen šeptem v zastrčených rozích. Tohle je muž, který…

Byl vydán jistý rozkaz…

Je to on.

PŘEDEHRA

I.

8. ZÁŘÍ 1939 – NEW YORK CITY

Dva armádní důstojníci ve vzorně nažehlených uniformách a s brigadýrkami v rukou sledovali skleněnou přepážkou skupinu neformálně oblečených mužů a žen. Prostor, v němž vojáci seděli, zahalovala tma.

Nad hlavou jim blikalo červené světlo a ze dvou krabic potažených látkou na obou koncích prosklené temné kóje bouřila varhanní hudba, po níž následovalo vzdálené vytí psů, obrovských hladových bestií, a pak do zvuků varhan a šelem promluvil hluboký, zřetelný a hrozivý lidský hlas.

Kdekoliv propukne šílenství, odkudkoliv zazní nářek bezmocných, tam vždy spatříte vysokou postavu Jonathana Tynea, který čeká, pozoruje ze stínů, připraven pustit se do boje se silami pekla. Viditelnými i neviditelnými…

Náhle se ozval pronikavý, uši drásající výkřik: „Oóóóch!“ V osvětlené místnosti rozhlasového studia zamrkala tělnatá žena na drobného muže se silnými brýlemi, který – jako všichni ostatní – držel v ruce strojopis scénáře, a odstoupila od mikrofonu; její čelisti neúnavně zpracovávaly žvýkačku.

Hluboký hlas pokračoval: Dnes večer přichází Jonathan Tyne na pomoc k smrti vyděšené lady Ashcroftové, jejíž manžel zmizel v mlhavých skotských bažinách přesně o půlnoci před třemi týdny. A každou noc přesně úderem dvanácté se nad temnými slatinami roznese vytí a štěkot neviditelných psů, kteří nyní jako by vyzývají na souboj muže, jenž neohroženě kráčí hustou mlhou. Jonathan Tyne. Hledač zla. Nemesis samotného Lucifera. Zastánce bezmocných obětí temnoty…

Varhany se znovu vzepjaly do crescenda, psí štěkot zněl ještě hrozivěji.

Starší důstojník, plukovník, sjel pohledem na svého společníka v hodnosti poručíka. Mladší muž, jehož oči prozrazovaly obavy, hleděl na skupinu nonšalantních herců v osvětleném studiu.

Plukovník vesele zamrkal.

„Zajímavé, že?“ prohodil.

„Co…? Ach ano, pane. Jistě, pane, moc zajímavé. Který z nich to je?“

„Ten vysoký chlapík tamhle v rohu. Ten co čte noviny.“

„Hraje Tynea?“

„Koho? Ale ne, poručíku. Myslím, že má jen drobnou roli. Ve španělském dialektu.“

„Drobnou roli… ve španělském dialektu.“ Poručík váhavě zopakoval slova nadřízeného, v očích zmatený pohled. „Promiňte, pane, jsem z toho trochu popletený. Nejsem si jistý, co tady vlastně pohledáváme a co tady dělá on. Měl jsem za to, že je stavební inženýr.“

„Taky že je.“

Varhany se ztišily do pianissima, vytí psů se vytratilo a ze dvou krabic potažených látkou zazněl jiný hlas, tentokrát lehčí, přátelštější, postrádající dramatický náboj.

Poutník. Mýdlo s vůní májových květů. Mýdlo Mayflower. Poutník vám i dnes přináší… „Dobrodružství Jonathana Tynea“.

Silné korkové dveře kóje se otevřely a vstoupil jimi vysoký štíhlý muž s náznakem pleši, oblečený v konzervativním obleku. V levé ruce držel hnědou manilovou obálku a pravou natáhl k plukovníkovi. Promluvil tiše, avšak ne šeptem. „Nazdar, Ede. Rád tě zase vidím. Nemusím ti snad říkat, jak mě tvůj telefonát překvapil.“

„To si umím představit. Jak se daří, Jacku…? Poručíku, rád bych vám představil pana Johna Ryana, ještě nedávno majora Johna N. M. I. Ryana z Šestého armádního sboru.“

Mladší důstojník vyskočil a strnul v pozoru.

„Posaďte se, poručíku,“ řekl Ryan, když mu potřásl rukou.

„Rád vás poznávám, pane. Děkuji, pane.“

Ryan obešel řadu černých kožených křesel a posadil se vedle plukovníka před skleněnou přepážku. Varhany opět nabíraly na síle, aby udržely krok s psím štěkotem. Kolem dvou mikrofonů se shromáždilo několik herců obojího pohlaví a všichni sledovali muže za panelem jiné prosklené kóje – tato byla zalita světlem – na protější straně studia.

„Jak se má Jane?“ zajímal se Ryan. „A děti?“

„Nesnáší Washington a chlapec také. Nejraději by se vrátili do Omahy. Zato Cynthii se tady líbí. Není divu. Je jí osmnáct a hlavní město nabízí spoustu tanečních večírků.“

Muž v osvětlené kóji máchl rukou a herci zahájili rozhovor.

„A co ty?“ pokračoval Ryan. „Washington se bude v tvém služebním záznamu skvěle vyjímat.“

„Asi ano, ale nikdo neví, že tady jsem, a to mi moc nepomůže.“

„Copak?“

„Gé dva.“

„Ano, domyslel jsem si to.“

„Zato ty vypadáš, že přímo vzkvétáš, Jacku.“

Ryan se stydlivě usmál. „Nic slavného. To, co dělám já, by v agentuře zvládlo deset dalších – a lépe. Jenže oni nemají v životopisu West Point. Jsem u nás něco jako symbol, verze se silnou integritou. Klienti to žerou i s navijákem.“

Plukovník se zasmál. „Blbost. Tys to se slídily vždycky uměl. I generálové posílali kongresmany raději za tebou.“

„Lichotíš mi. Alespoň si myslím, že mi lichotíš.“

„Oóóóch!“ zaječela do mikrofonu obézní herečka, stále se žvýkačkou v puse. Vzápětí ustoupila a postrčila kupředu hubeného zženštilého kolegu, který se chystal promluvit.

„Na můj vkus je tady moc křiku,“ poznamenal plukovník s úsměvem.

„A psího vytí a rozladěných varhan a zatracená spousta sténání a funění,“ doplnil Ryan. „Tyne je náš nejpopulárnější program.“

„Přiznávám, že ho občas poslouchám. A moje rodina nevynechala od našeho příjezdu jediný díl.“

„Neuvěříš mi, až ti řeknu, kdo píše většinu scénářů.“

„Kdo?“

„Básník, který dostal Pulitzerovu cenu. Samozřejmě pod pseudonymem.“

„Trochu divné, nezdá se ti?“

„Ale vůbec ne. Jde mu o přežití. My platíme. Poezie zdaleka tolik nevynáší.“

„Tak proto je tady on?“ Plukovník ukázal hlavou na vysokého tmavovlasého muže, který odložil noviny, ale zůstal stát v rohu studia daleko od ostatních herců a opíral se o korkové obložení stěny.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Vůbec jsem netušil, kdo to je… Teda, pochopitelně jsem věděl, kdo to je, ale nevěděl jsem nic o něm – dokud jsi mi nezavolal.“ Ryan podal plukovníkovi hnědou obálku. „Tady je seznam pořadů, v nichž vystupoval, a agentur, pro které pracoval. Trochu jsem se na něho vyptával, tvrdil jsem, že ho chceme angažovat do hlavní role. Hodně ho využívají Hammertovi…“

„Kdo?“ přerušil ho otázkou plukovník.

„Dodávají pořady na zakázku včetně obsazení. Denní program, seriály, večerní estrády. Říkají o něm, že je spolehlivý, žádné problémy s chlastem. Nasazují ho výhradně na dialekty. A taky na cizí jazyky, když je třeba.“

„Němčina a španělština.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Správně,“ potvrdil Ryan.

„Jenže to není španělština, nýbrž portugalština.“

„A kdo to ksakru pozná? Víš přece, kdo jsou jeho rodiče.“

Další konstatování faktu, s nímž je možno pouze souhlasit.

„Richard a Margo Spauldingovi. Koncertní klavíristé, velmi cenění v Anglii a na kontinentu. V poslední době omezili svá vystoupení a stáhli se do ústraní na Costa del Santiago v Portugalsku.“

„Ale původem jsou Američané, nemám pravdu?“

„Do morku kostí. Dali si zatraceně záležet, aby se jejich syn narodil ve Státech, a ať žili kdekoliv, posílali ho do amerických škol. Na poslední dva roky přípravky a na univerzitu ho pak poslali sem.“

„Proč potom Portugalsko?“

„Těžko říct. První úspěchy zaznamenali v Evropě a rozhodli se, že tam zůstanou. Což je fakt, za který budeme podle mého názoru v dohledné budoucnosti velmi vděční. Do Států se vracejí jen na turné, která jsou v poslední době dost vzácná… Věděl jsi, že je stavební inženýr?“

„Ne, nevěděl. Zajímavé.“

„Jenom zajímavé? Víc mi k tomu nepovíš?“

Ryan se usmál, v jeho očích se však objevil náznak smutku. „No, v minulých pěti šesti letech se toho u nás moc nepostavilo, nemyslíš? Chci říct, že po stavebních inženýrech není žádná velká poptávka, snad s výjimkou památkové péče a národního programu rekonstrukce.“ Ryan se rozmáchl pravou rukou a jeho gesto zahrnulo všechny herce ve studiu. „Víš, co je to za lidi? Advokát specializovaný na trestní právo, jehož klienti – pokud vůbec nějaké sežene – mu nemohou zaplatit. Někdejší vedoucí provozu u Rolls-Royce, který je od osmatřicátého bez práce. Bývalý senátor jednoho státu na Středozápadě, který při kampani před několika lety přišel nejen o křeslo, ale i o řadu potenciálních zaměstnavatelů. Domnívají se, že patří k rudým. Nic si nenamlouvej, Ede. Ty jsi na tom dobře, ale pro většinu národa hospodářská krize ještě zdaleka neskončila. Tihle lidé patří k těm šťastnějším. Našli si vedlejší zaměstnání a dělají v něm malou kariéru… Dokud vydrží.“

„Jestli udělám dobře svou práci, pak jeho kariéra nepotrvá déle než měsíc.“

„Myslel jsem si, že půjde o něco podobného. Bouře se blíží, viď? Brzy se nám snese na hlavy. A já se budu muset vrátit… Kde ho chcete nasadit?“

„V Lisabonu.“

David Spaulding se odstrčil od bíle natřené stěny studia. Se scénářem v ruce přistoupil k mikrofonu a připravoval se na svůj výstup.

Pace se na něj díval přes skleněnou přepážku a se zájmem čekal na zvuk jeho hlasu. Neuniklo mu, že když se Spaulding blížil ke skupince shluklé kolem mikrofonu, herci se vědomě – alespoň to tak působilo – rozestoupili, jako by nového účastníka pokládali svým způsobem za cizince. Možná šlo o projev zdvořilosti, s níž dalšímu účinkujícímu uvolňovali místo, avšak plukovník si to nemyslel. Nezaregistroval jediný úsměv, jediný pohled, jediný náznak familiárnosti, jichž si všiml mezi ostatními.

Nikdo ani nemrkl. I tělnatá žena s nerozlučnou žvýkačkou, která po zaječení pobízela své kolegy, teď jenom stála s nehybnými čelistmi a dívala se na Spauldinga.

A pak se to stalo – podivuhodný okamžik.

Spaulding se zazubil a všichni, dokonce i hubený zženštilý herec, který byl právě uprostřed monologu, zareagovali zářivými úsměvy a pokyvováním. Obézní žena laškovně přimhouřila oči.

Vskutku podivný moment, pomyslel si plukovník Pace.

Z krabic potažených látkou zazněl Spauldingův hlas, středně hluboký, pronikavý, s výrazným přízvukem. Jeho role bláznivého lékaře hraničila s komikou. Byla by komická, pomyslel si Pace, nebýt autority, kterou Spaulding dodal autorovu textu. Plukovník nevěděl o herectví vůbec nic, ale poznal, když člověk dokázal mluvit přesvědčivě. A Spaulding přesvědčivý byl.

V Lisabonu to bude nutně potřebovat.

Za několik minut Spauldingova role zřejmě skončila. Obézní žena znovu vykřikla; Spaulding se uchýlil zpět do svého rohu a tiše, aby stránky nezašustily, rozevřel složené noviny. Opřel se o zeď, vylovil z kapsy tužku a pustil se do křížovky v The New York Times.

Pace od něj nedokázal odtrhnout oči. Pokládal za důležité, pokud to bylo jen trochu možné, prohlédnout si podrobně každý subjekt, s nímž se měl kontaktovat. Pozoroval zdánlivé maličkosti – chůzi, držení hlavy; pevnost či naopak vyhýbavost pohledu; šaty, hodinky, manžety; čistotu obuvi a sešlapání podpatků; sebevědomou nebo zakřiknutou řeč těla.

Snažil se porovnat člověka, jenž se opíral o stěnu a luštil křížovku, s údaji ve složce, která ležela v jeho washingtonské kanceláři.

Jméno se poprvé objevilo v osobních spisech armádního ženijního sboru. David Spaulding se vyptával na službu u vojska. Nehlásil se jako dobrovolník, zajímalo ho, jaké příležitosti by se mu otevíraly, zda by se mohl účastnit práce na zajímavých projektech, jak dlouhý závazek by musel podepsat. Podobné otázky kladly stovky a tisíce kvalifikovaných mužů, kteří věděli, že návrh zákona o výběrové branné službě vstoupí za pár týdnů v platnost. Pokud by nástup k armádě znamenal kratší závazek anebo možnost pokračovat a zdokonalovat se v profesi, pak raději obléci uniformu hned než čekat na povinný odvod.

Spaulding vyplnil všechny potřebné formuláře a bylo mu řečeno, že ho armáda bude kontaktovat. Od té doby uplynulo šest týdnů a nikdo se mu neozval. Ne že by o něj ženisté neměli zájem, naopak. Od blízkých prezidentových spolupracovníků prosákla informace, že Kongres zákon o branné povinnosti schválí každým dnem, a očekávané rozšiřování vojenských základen mělo nabýt tak neuvěřitelně obrovského stupně, že každý technik, zejména stavební inženýr Spauldingovy kvalifikace, se stane velmi žádaným zbožím.

Jenže velitelé ženijního sboru věděli o průzkumu, prováděném zpravodajskou divizí Spojeného výboru náčelníků štábů a ministerstvem války.

Ve vší tichosti a pomalu. Nelze připustit nejmenší chybu.

Takže formuláře, které David Spaulding vyplnil, putovaly k armádní rozvědce G-2 a ženisté mlčeli.

Muž, kterého zpravodajci hledali, musel splňovat tři základní požadavky. Jakmile budou potvrzeny, zbytek portrétu už se detailně dořeší tak, aby celek vyhověl zbývajícím nárokům. První z oněch základních požadavků, které byly samy o sobě dostatečně náročné, představovala dokonalá znalost portugalštiny, druhý zvládnutí němčiny na stejně vysoké úrovni a třetí technické – pokud možno stavební – vzdělání a pracovní zkušenosti, které umožní rychlé a přesné porozumění výkresům, fotografiím, a dokonce i slovním popisům nejrůznějších průmyslových objektů, od mostů a továren přes skladovací budovy až po železniční depa.

Muž v Lisabonu bude muset těmto třem základním kritériím beze zbytku vyhovovat a své schopnosti pak uplatní během války, která určitě přijde, války, kterou budou Spojené státy nuceny vybojovat.

Muž v Lisabonu bude odpovědný za vybudování špionážní sítě, jejímž prvotním úkolem bude ničit zařízení protivníka hluboko na jeho vlastním území.

Určití lidé – muži i ženy – opakovaně navštěvují potenciálně nepřátelské státy, přičemž své nedefinovatelné aktivity řídí z neutrálních zemí. A právě tyto osoby muž v Lisabonu použije, dříve než je do svých služeb zláká protistrana.

Další spolupracovníky pak vycvičí v umění infiltrace. Vyzvědačské jednotky. Týmy lidí plynné ovládajících dva nebo tři cizí jazyky, které rozešle po celé Francii až k německým hranicím. Zpátky mu pak přinesou výsledky svých pozorování a případně zorganizují pár destrukčních operací.

Angličané souhlasili, že takového Američana je v Lisabonu vskutku potřeba. Britská zpravodajská služba přiznala, že Portugalsko je její slabina – její lidé tam prostě pobývali příliš dlouho a byli nápadní. V poslední době navíc Londýn řešil vážné bezpečnostní problémy a MI-5 byla zřejmě prolezlá nepřátelskými agenty.

Lisabon se stane americkým projektem.

Pokud vůbec takový Američan existuje.

David Spaulding ve svých materiálech potřebné znalosti uvedl. Mluvil třemi jazyky, a to již od dětství. Jeho rodiče, slavní umělci Richard a Margo Spauldingovi, pobývali střídavě v malé rezidenci v londýnské čtvrti Belgravia, v zimní chatě v německém Baden-Badenu a v rozlehlém domě na pobřeží, který se nacházel v umělecké kolonii Costa del Santiago v Portugalsku. V těchto místech malý David vyrůstal. V šestnácti letech ho otec přes matčiny námitky poslal do Spojených států, aby tam dokončil střední školu a přihlásil se na americkou univerzitu.

Syn poslechl a postupně studoval na Andoveru v Massachusetts, v Dartmouthu ve státě New Hampshire a nakonec na Carnegieho institutu v Pensylvánii.

Zpravodajská divize samozřejmě nezískala všechny tyto údaje ze Spauldingovy žádosti. Záplavu dodatečných informací jim poskytl jistý Aaron Mandel z New Yorku.

Pace s pohledem stále upřeným na vysokého štíhlého muže, který odložil noviny a nyní s nezaujatým pobavením sledoval herce kolem mikrofonů, vzpomínal na své jediné setkání s Mandelem a znovu porovnával jeho slova s člověkem, na něhož se díval.

Spaulding uvedl Aarona Mandela jako osobu, která o něm může podat reference. V kolonce povolání o něm napsal zplnomocněnec a koncertní manažer rodičů a udal jeho adresu: bytový apartmán v Chrysler Building. Mandel byl velmi úspěšný impresário, ruský Žid, který se přetahoval o klienty se Solem Hurokem, ačkoliv zdaleka nepřitahoval tolik pozornosti, po níž stejně netoužil.

„David je pro mě jako syn,“ řekl tehdy Pacemu. „Ale domnívám se, že tohle už víte.“

„Proč myslíte? Vím jenom tolik, co jsem si přečetl na jeho přihlášce. A pak jen útržkovité informace, které jsem získal z jeho školních záznamů a od předchozích zaměstnavatelů.“

„Řekněme, že jsem vás očekával. Ne vás osobně, prostě někoho jako vy.“

„Co prosím?“

„Ale jděte. David strávil řadu let v Německu. Prakticky tam vyrůstal.“

„Z jeho přihlášky… a vlastně i z razítek v jeho cestovním pasu jsme se dozvěděli o rodinné rezidenci v Londýně a místu zvaném Costa del Santiago v Portugalsku.“

„Řekl jsem prakticky. Domluví se plynule německy.“

„Pokud vím, tak i portugalsky.“

„Samozřejmě. A ovládá i sesterský jazyk španělštinu… Netušil jsem, že přihláška k armádním ženistům vyžaduje ověření důstojníkem v hodnosti plukovníka. A kontrolu cestovního pasu.“ Mandel se usmál a v koutcích očí mu naskočily vrásky.

„Na někoho jako vy jsem rozhodně připraven nebyl,“ odvětil Pace popravdě. „Většina lidí pokládá podobné otázky za součást běžného postupu. Nebo o tom sami sebe přesvědčí… Jenom je třeba je trochu postrčit.“

„Většina lidí nežila jako Židé za cara v Kyjevě… Co ode mne chcete?“

„Pro začátek, řekl jste Spauldingovi, že mě očekáváte? Nebo někoho jako…“

„Pochopitelně neřekl,“ přerušil ho Mandel vlídně. „Opakuju, že ho pokládám za svého syna. Rozhodně ho nechci zbytečně znepokojovat.“

„Teď se mi ulevilo. Ostatně, třeba z toho nakonec nic nebude.“

„Vy však doufáte, že bude.“

„Upřímně přiznávám, že se nemýlíte. Ale nejprve musíme získat odpovědi na některé otázky. Jeho minulost není pouze neobvyklá, připadá mi plná protikladů. Tak především se od syna známých hudebníků… Chci říct…“

„Koncertních umělců,“ nabídl Mandel termín, který Pace hledal.

„Ano, koncertních umělců. U dětí takových lidí se nečeká, že by se staly inženýry. Nebo účetními, jestli víte, jak to myslím. Kromě toho – a tohle jistě pochopíte – mi přijde nanejvýš nelogické, že když už se společnost s tímto faktem smíří a on se tím inženýrem skutečně stal, zjistíme, že si v současné době vydělává převážnou část svých příjmů jako…, jako rozhlasový herec. Takový obraz naznačuje jistý stupeň… Řekněme nestálosti. Možná více než pouhý stupeň.“

„Trpíte americkou posedlostí stabilitou. Nemyslím to ve zlém. Například já bych těžko mohl působit jako neurochirurg. Vy možná hrajete docela slušně na klavír, ale pochybuju, že bych vám mohl zařídit koncert v Covent Garden… Otázky, které kladete, lze jednoduše zodpovědět a v jádru těch odpovědí se možná dobereme i k oné stabilitě. Dokážete si představit, máte vůbec ponětí o tom, jak vypadá svět koncertních umělců? Šílenství… David v tom světě žil, jak se domnívám, dobrých dvacet let… Ale ne, nedomnívám se, já to vím. A pokládal ho za nesnesitelný… Lidé často přehlížejí určité charakteristiky života hudebníků, charakteristiky, které lze snadno zdědit. Velcí hudebníci bývají zpravidla geniálními matematiky. Vezměte si Bacha. Matematický génius…“

Podle Aarona Mandela objevil David Spaulding své budoucí povolání v druhém roce studia na univerzitě. V pevnosti a trvalosti stavebních konstrukcí a jejich kombinaci s přesností inženýrských detailů se mu staly únikovou cestou z těkavého, nestálého světa koncertních pódií. Současně však v jeho nitru působily další zděděné vlastnosti. Spaulding měl silné ego a značně vyvinutý smysl pro nezávislost. Toužil po ocenění, potřeboval uznání, které ovšem mladý inženýr krátce po promoci ve velké newyorské stavební firmě ve třicátých letech tak lehce nezískal. Nebylo prostě dost práce a jemu chyběl kapitál, aby se osamostatnil.

„Přesto dal ve firmě výpověď,“ pokračoval Mandel, „a zapojil se do řady individuálních stavebních projektů, kde, jak doufal, potečou peníze rychleji a bude moci pracovat samostatně. Netížily jej žádné závazky a mohl cestovat. Podílel se na několika stavbách na Středozápadě, na jedné… ne, na dvou ve Střední Americe a myslím, že na čtyřech v Kanadě. Prvních pár zakázek si vyhledal v novinových inzerátech a na základě nabytých zkušeností získal další. Do New Yorku se vrátil před půldruhým rokem a ukázalo se, že došlo na má slova – že by nějak zbohatl, to se říct nedá. A projekty, na nichž se podílel, nepatřily jemu a měly jen lokální dosah.“

„A to jej přivedlo k práci rozhlasového herce?“ Mandel se hlasitě rozesmál a rozpřáhl paže. „Jak možná víte, pane plukovníku, rozšířil jsem své zaměření do více oblastí. Koncertní sály a válka v Evropě – která, jak si všichni uvědomujeme, brzy dorazí k našim břehům – nejdou dost dobře dohromady.

V posledních letech vysílám své klienty i na jiná jeviště a mezi nimi se nacházejí i velmi dobře platící rozhlasová studia. David rychle rozpoznal svou příležitost a já jsem souhlasil. A počíná si vskutku dobře, to musím uznat.“

„Ale trénovaný profesionál není,“ konstatoval důstojník.

„Ne, to není. Má však v sobě jistý dar… Uvažujte. Podobná schopnost je vlastní většině potomků známých umělců, vysoce postavených politiků – nebo velmi bohatých lidí, když už jsme u toho. Mám na mysli sebevědomí při vystupování na veřejnosti, sebedůvěru, chcete-li, bez ohledu na vnitřně prožívanou osobní nejistotu. Není se ostatně co divit, když se v přeneseném slova smyslu ocitli na jevišti ve chvíli, kdy se naučili chodit a mluvit. David tuto vlastnost bezesporu má. A kromě ní vynikající hudební sluch, pochopitelně zděděný po obou rodičích. Vládne dokonalou sluchovou pamětí pro hudební i jazykový rytmus… On nehraje, on čte. Téměř výlučně v cizích jazycích nebo dialektech, které plynně ovládá…“

Spauldingovu exkurzi do „velmi dobře platících rozhlasových studií“ motivovaly výlučně peníze; byl zvyklý na slušný život.

V době, kdy majitelé stavebních společností pro sebe stěží získávali sto dolarů týdně, David Spaulding vydělával jenom v rádiu tři nebo čtyři stovky.

„Jak jste si již asi domyslel,“ navázal Mandel, „Davidovým bezprostředním cílem je shromáždit dostatek prostředků, aby si mohl založit vlastní firmu. Pokud mu v tom ovšem nezabrání místní nebo mezinárodní situace. Není slepý; každý, kdo si umí přečíst noviny, chápe, že naše je země je postupně vtahována do války.“

„Myslíte si, že bychom se do ní měli zapojit?“

„Jsem Žid. Co se mě týká, včera bylo pozdě.“

„Tenhle Spaulding… Popsal jste mi ho jako velmi schopného muže.“

„Uvedl jsem pouze to, co byste si mohl zjistit z řady jiných zdrojů. A vy jste popsal závěr, k němuž jste dospěl na základě těchto všeobecných informací. Obrázek zdaleka není kompletní.“ V tomto místě, vzpomínal Pace, vstal Mandel ze židle, vyhnul se jeho pohledu a začal přecházet po místnosti. Hledal negativa, hledal slova, která by „jeho syna“ diskvalifikovala jako objekt zájmu vládních orgánů. A Pace to věděl. „Na tom, co jsem vám o něm pověděl, vás určitě zarazila Davidova zaujatost jím samým, zajištěním vlastního živobytí a jistého pohodlí. Z vašeho hlediska je to asi chvályhodná vlastnost, takže mé obvinění z americké posedlostí stabilitou bylo dost nemístné. Nebyl bych k vám však upřímný, kdybych vám neřekl, že David je abnormálně tvrdohlavý člověk. V podřízeném postavení vlastně nedokáže jednat. Ani přemýšlet. Prostě a jednoduše řečeno je sobec, který se neumí podřídit autoritě. Bolí mě, že to musím přiznat. Mám ho velmi rád…“

A čím déle Mandel mluvil, tím výrazněji otiskoval Pace na Spauldingův spis razítko SCHVÁLENO. Ani na okamžik neuvěřil extrémním projevům chování, které Aaron Mandel náhle začal Davidu Spauldingovi připisovat – žádný člověk by se nemohl projevovat tak „stabilně“ jak Spaulding, kdyby to měla být pravda. Ale i kdyby to byla pravda jen z poloviny, pak se nejednalo o zápor, nýbrž o přednost. Poslední z požadavků.

Protože pokud v armádě Spojených států působil voják – ať již v uniformě nebo v civilu –, po němž se bude žádat, aby operoval výhradně na vlastní pěst, bez podpory svých nadřízených, kteří budou muset činit závažná rozhodnutí bez jeho vědomí, pak to bude zpravodajský důstojník v Portugalsku.

Muž v Lisabonu.

8. ŘÍJNA 1939 – FAIRFAX, VIRGINIE

Neexistovala žádná jména.

Pouze číslice a písmena.

Číslice následované písmeny.

Dva-šest-B. Tři-pět-Y. Pět-jedna-C.

Žádné osobní spisy, žádná individuální minulost… Žádné zmínky o manželkách, dětech, rodičích… Žádná vlast či rodné město, žádné školy. Pouze těla, mozky a izolované, svébytně reagující inteligence.

Lokalita se nacházela hluboko na virginském venkově, stovky hektarů polí, zalesněných kopců a horských bystřin. Hustě zarostlé úseky se střídaly s holými pastvinami. Smrtelně nebezpečné močály, v nichž žili stejně nebezpeční plazi a obtížný hmyz, sousedily s nahromaděnými mohutnými balvany a prudkými svahy.

Oblast byla vybrána pečlivě a s vědomím konkrétního účelu. Ohraničoval ji čtyři metry vysoký plot, jehož dráty byly nabity elektrickým proudem, který sice člověka neusmrtil, ale spolehlivě jej omráčil, a každých pět metrů na něm visela výrazná tabule varující kolemjdoucí, že toto území – lesy, bažiny, kopce a pastviny – je výhradním vlastnictvím vlády Spojených států. Nepovolaným byl vstup nejen přísně zakázán, ale také mimořádně nebezpečný. Následoval údaj o velikosti elektrického napětí a pak čísla příslušných zákonů a paragrafů.

Různorodější terén byste v rozumné vzdálenosti od Washingtonu nenašli a svým způsobem dokonale odpovídal topografii míst, kam měli být muži, kteří zde absolvovali výcvik, vysláni.

Číslice následované písmeny.

Žádná jména.

Uprostřed severní větve plotu se nacházela vstupní brána, k níž vedla zanedbaná okresní silnice. Na kovové tabuli, upevněné mezi dvěma strážními budkami po stranách brány, stálo velkými písmeny VELITELSTVÍ POLNÍ DIVIZE – FAIRFAX.

Jakákoliv další specifikace či bližší popis určení zcela chyběly.

Obě strážní budky byly opatřeny stejným varováním, jaké na plotě viselo co pět metrů po celém obvodu – výlučné vlastnictví státu, čísla paragrafů, velikost elektrického napětí.

Žádný prostor pro omyl.

David Spaulding dostal přidělenu novou totožnost, fairfaxskou totožnost. Stal se Dva-pět-L.

Žádné jméno. Jen číslice následované písmenem.

Dva-pět-L.

Překlad: jeho výcvik skončí pátý den druhého měsíce. Místo určení: Lisabon.

Bylo to neuvěřitelné. Během čtyř měsíců musel vstřebat nový způsob života – žití – tak totálně, že se to vzpíralo všem představám.

„Pravděpodobně to nezvládnete,“ konstatoval plukovník Edmund Pace.

„Nejsem si jistý, jestli vůbec chci,“ zněla Spauldingova odpověď.

Avšak součástí výcviku byla motivace. Hluboce, pevně zakořeněná, nezpochybnitelná, ale stále součást psychologické reality, jak ji kandidát vnímal.

U muže Dva-pět-L nemávala vláda Spojených států vlajkami a nemusela hlasitě apelovat na jeho vlastenectví. Takové metody by postrádaly smysl, protože kandidát prožil formativní léta mimo svou vlast v sofistikovaném internacionálním prostředí. Ovládal jazyk budoucího nepřítele, poznal obyvatele té země jako obyčejné lidi – taxikáře, prodavače, bankéře, právníky – a drtivá většina těch, co znal, se lišila od Němců, jak je vykreslovala propaganda. Legitimní návnada Fairfaxu spočívala v tom, že šlo o zatracené blázny pod vedením psychopatických zločinců. Jejich vůdcové byli zajisté fanatici a nezvratné důkazy potvrzovaly jejich zločiny mimo veškeru pochybnost. Mezi tyto zločiny patřily nejrůznější nemravnosti, nevybíravé vraždy, mučení a genocida.

Mimo veškeru pochybnost.

Zločinci.

Psychopati.

A zejména Adolf Hitler.

Adolf Hitler zabíjel Židy. Po tisících, z nichž se brzy stanou miliony, pokud bylo jeho zamýšlené „konečné řešení“ chápáno správně.

Aaron Mandel byl Žid. Jeho druhý „otec“ byl Žid, „otec“, jehož miloval více než vlastního rodiče. A ti zatracení blázni tolerovali vykřičník za slovem Juden!

David Spaulding se snadno dokázal přimět, aby ty zatracené blázny – taxikáře, prodavače, bankéře, právníky – nenáviděl, a za daných okolností bez planých výčitek svědomí.

Kromě tohoto velmi racionálního přístupu používal Fairfax při výcviku standardně druhotnou psychologickou „zbraň“. Někteří ji vnímali silněji než jiní, ale nikdo jí neunikl.

Všichni kandidáti ve Fairfaxu měli společný dar – nebo nedostatek, záleží na úhlu pohledu.

Vysoce vyvinutý smysl pro soutěživost, tah na branku.

O této skutečnosti nemohl nikdo pochybovat; ve Fairfaxu nebyla arogance pokládána za špatnou vlastnost.

Z psychologického profilu Davida Spauldinga, který zpravodajská divize neustále rozšiřovala, velitelé Fairfaxu vyčetli, že kandidát má měkké jádro, které by pobytem v terénu mohlo ztvrdnout – určitě ztvrdne, pokud přežije dostatečně dlouho –, a každé zlepšení, jehož při výcviku dosáhne, bude jen ku prospěchu. Zejména samotnému subjektu.

Spaulding byl sebevědomý, nezávislý, mimořádně přizpůsobivý v každém prostředí, jedním slovem univerzální, avšak vyznačoval se i jistou slabinou, která vyvěrala z jeho psychiky. Dva-pět-L nedokázal okamžitě využít výhodu, jež se mu nabízela, váhal, když mohl skočit a zabít za situace, kdy okolnosti stály na jeho straně – doslovně i v přeneseném smyslu slova.

Plukovník Edmund Pace tuto slabou stránku rozpoznal během třetího týdne výcviku. Se svým abstraktním smyslem pro férovou hru by Dva-pět-L v Lisabonu neměl šanci. Plukovník Pace znal řešení.

Mentálního přizpůsobení dosáhne prostřednictvím náročného fyzického tréninku.

Kurz nesl nic neříkající označení „Uchopení, držení a puštění“, které maskovalo nejnáročnější, nejvíce vyčerpávající součást výcviku ve Fairfaxu: boj muže proti muži. Nůž, řetěz, drát, jehla, provaz, prsty, kolena, lokty… Všechno, jen ne střelná zbraň.

Reakce, reakce, reakce. S výjimkou případů, kdy útok inicioval sám kandidát.

Dva-pět-L dosahoval vynikajících výsledků. Byl hodně urostlý, ale vládl pohybovou koordinací, jaká je obvykle připisována subtilnějším postavám. Jeho pokrok musel být proto uměle brzděn, kandidát byl nucen zažívat pokoření. Tak se naučil prakticky využívat výhody, když se mu nabízely.

Pokořovali ho menší, arogantnější muži.

Plukovník Edmund Pace si od britských jednotek komandos „vypůjčil“ ty nejlepší vojáky. Tři udivení „specialisté“ přiletěli armádním bombardérem, seznámili se s výcvikovou základnou ve Fairfaxu a vyslechli si jednoduchý rozkaz.

„Vyrazte z Dva-pět-L duši.“

Snažili se o to několik následujících týdnů.

A neprocházelo jim to beztrestně.

David Spaulding se s pokořením nehodlal smířit a nakonec byl stejně dobrý jako britští instruktoři.

Muž pro Lisabon dělal velké pokroky.

Plukovník Edmund Pace dostával do své kanceláře na ministerstvu války pravidelná hlášení.

Vše probíhalo podle plánu.

Týdny se přelily do měsíců. Kandidáti se ve Fairfaxu podrobně seznámili s každou známou útočnou či obrannou zbraní, se všemi myslitelnými sabotážními prostředky, s každým způsobem – otevřeným i skrytým – vniknutím do objektu a úniku z něj. Kódy a šifry se jim staly mateřským jazykem, opatrnost a improvizace druhou přirozeností. Dva-pět-L postupoval mílovými kroky. Kdykoliv polevil, specialisté na „uchopení, držení a puštění“ obdrželi drsnější příkaz. Psychologický klíč představovalo hmatatelné fyzické pokoření.

A pak už jej nebylo možné dosáhnout. Obávaní příslušníci komandos našli svého mistra.

Přesně podle plánu.

„Takže jste to přece jenom zvládl,“ poznamenal plukovník Pace.

„Nejsem si tak úplně jistý, co jsem vlastně zvládl,“ opáčil David v uniformě nadporučíka nad skleničkou v koktejlovém salonku hotelu Mayflower a pak se tiše rozesmál. „Počítám, že kdyby se udělovaly diplomy v oboru pokročilá zločinecká studia, pak bych na něj měl nárok.“

Výcvik kandidáta Dva-pět-L skončí za deset dnů. Čtyřiadvacetihodinová propustka představovala vzácnou výjimku, ale plukovník Pace si ji vyžádal. Nutně si potřeboval se Spauldingem promluvit.

„Znepokojuje vás to?“ zeptal se Pace.

Spaulding se zadíval přes stolek na plukovníka. „Určitě by mě to znepokojovalo, kdybych měl čas o věci přemýšlet. Copak vás to nechává klidným?“

„Ano… Protože chápu důvody.“

„Fajn. Já taky.“

„V terénu vám budou ještě jasnější.“

„Jistě,“ souhlasil David stručně.

Pace se na něj upřeně zahleděl. Mladý muž se podle očekávání změnil. Lehce rozmazlená modulace hlasu a změkčilá ladnost gest zmizely, nahradily je napjatý výraz, úsporné pohyby a uvážená mluva. Transformace ještě nebyla úplná, ale moc nechybělo.

Na povrch již prosakovala patina profesionála, kterou Lisabon dále vytvrdí.

„Jak na vás zapůsobila skutečnost, že vám Fairfax umožnil přeskočit poručickou hodnost? Mně trvalo osmnáct měsíců, než jsem ten stříbrný proužek získal.“

„Opět problém času. Neměl jsem ani čas si to uvědomit a uniformu mám na sobě dnes vůbec poprvé. Připadá mi nepohodlná.“ Spaulding si přejel rukávem po saku.

„Výborně. Nezvykejte si na ni.“

„Od vás to zní trochu divně…“

„Jak se cítíte?“ přerušil ho Pace.

David se zadíval na plukovníka a na vteřinku či na dvě se vrátila někdejší ladnost, měkkost, dokonce i suchý smysl pro humor. „Těžko říct… Jako kdyby mě vyrobili na zrychlené montážní lince. Jako na vysokorychlostním šlapadle, jestli víte, jak to myslím.“

„Svým způsobem přesný popis. Až na to, že jste si toho do továrny hodně přinesl.“

Spaulding pomalu otáčel skleničkou v ruce. Hleděl na plující kostky ledu a pak pozvedl zrak k plukovníkovi. „Přál bych si to brát jako kompliment,“ řekl tiše. „Ale obávám se, že nemohu. Poznal jsem ty chlapy, co jsem s nimi trénoval. Pěkná sebranka.“

„Jsou vysoce motivovaní.“

„Evropané jsou stejní blázni jako ti, proti kterým chtějí bojovat. Samozřejmě, mají své důvody a já je nehodlám zpochybňovat…“

„Inu,“ skočil mu do řeči Pace, „nemáme k dispozici tolik rodilých Američanů. Alespoň zatím.“

„A ty, které máte, dělí jediný krok od věznice.“

„Neslouží v armádě.“

„To jsem nevěděl,“ přiznal Spaulding a rychle s úsměvem dodal: „Přirozeně.“

Plukovník se zlobil sám na sebe. Dopustil se sice drobného, ale přesto prořeknutí. „Na tom nesejde. Za deset dnů ve Virginii skončíte a svléknete uniformu. Abych řekl pravdu, domnívám se, že byla chyba vám ji vůbec vydat. V těchto věcech se stále ještě učíme, zaběhaná pravidla přidělování výstroje se těžko mění.“ Pace se napil a uhnul očima.

„Domníval jsem se, že mám nastoupit jako vojenský atašé na velvyslanectví. Jeden z několika dalších.“

„Oficiálně ano. Připraví vám věrohodné osobní materiály. Ale bude zde jistý rozdíl, součást vašeho krytí. Nepotrpíte si na uniformy a my si myslíme, že byste měl chodit v civilu. Vždy a všude.“ Plukovník odložil sklenku a podíval se na Davida. „Díky svému původu, svým znalostem jazyků a svým rodinným kontaktům jste získal teplé a bezpečné místečko ve chvíli, kdy jste se začal strachovat, že by váš hezký krček mohl uvíznout ve smyčce opravdové armády.“

Spaulding se na chvíli zamyslel. „To zní celkem logicky. Co se vám na tom nezdá?“

„Skutečnost, že na velvyslanectví bude znát pravdu pouze jediný člověk. Naváže s vámi kontakt… Po nějaké době, dost dlouhé době, se však ostatních – velvyslance a dalších zaměstnanců zmocní podezření. Samozřejmě nic konkrétního vědět nebudou, ale připravte se na to, že mezi personálem nebudete zrovna populární.“

David se tiše zasmál. „Doufám, že mě necháte přeložit, než mě zlynčují.“

Pace odpověděl stejně tiše, o to však důrazněji: „Přeloženi budou jiní, vy ne.“

Spaulding mu hleděl do očí a chvíli mlčky přemýšlel. „Teď vám nerozumím.“

„Nevím, jestli to dokážu jasně vysvětlit.“ Pace odložil sklenku na koktejlový stolek. „Budete muset začít pomalu a mimořádně opatrně. Britská MI-5 nám předala pár jmen – moc jich není, ale pro začátek snad postačí. Musíte si však vybudovat vlastní síť. Lidi, kteří budou udržovat kontakt pouze s vámi, s nikým jiným. To bude vyžadovat spoustu cestování. Domníváme se, že těžištěm vašich operací se stane sever země a hlavně sousední Španělsko. Baskicko… Převážně antifalangisté. Podle našich předpokladů se oblasti jižně od Pyrenejí stanou útěkovými trasami a místem setkávání s informátory… Nic si nenamlouváme, Maginotova linie se neudrží a Francie padne…“

„Kristepane,“ přerušil ho David nehlasně. „To jste se nechali zanést hodně do budoucnosti.“

„Nic jiného prakticky neděláme,“ odvětil Pace. „Z toho důvodu vznikl Fairfax.“

Spaulding se opřel na židli a znovu zakroužil skleničkou mezi prsty. „Té vlastní síti rozumím, na to jsme na základně všichni cvičeni. Ale teď jsem poprvé slyšel něco o severním Španělsku, o Baskicku. Víte, já to tam docela znám.“

„Možná se mýlíme. Je to jenom naše teorie. Třeba vám budou lépe vyhovovat vodní cesty. Středomoří a Malaga nebo Biskajský záliv a portugalské pobřeží… Možná budou schůdnější. Rozhodnutí je na vás. Vy tam budete pracovat.“

„Fajn. Chápu… Ale co to má společného s překládáním pracovníků velvyslanectví?“

Pace se usmál. „Ještě jste ani nenastoupil, a už chcete změnit místo?“

„Vy jste s tím začal, na můj vkus dost nečekaně.“

„To je pravda,“ Plukovník si na úzké židli poposedl. Spauldingovi to myslelo velmi rychle; zaměřoval se na konkrétní slova a využíval krátkých časových intervalů k maximalizaci účinku. Byl by z něj vynikající vyšetřovatel. Bryskní, tvrdé otázky na tělo. V terénu. „Rozhodli jsme se, že se po jistou dobu budete zdržovat v Portugalsku. Všechny vaše normální i ‚nenormální‘ výjezdy budou směřovat na jih země. Podél pobřeží se nachází řetěz kolonií…“

„Mezi nimi Costa del Santiago,“ poznamenal Spaulding téměř neslyšně. „Útočiště boháčů z celého světa.“

„Přesně tak. Vybudujte si tam krytí. Nechte se vidět se svými rodiči. Snažte se tam zapustit kořeny, stát se součástí komunity.“ Pace se znovu usmál, byť poněkud váhavě. „Dokážu si představit horší práci.“

„Vy ty komunity neznáte. Jestli vás mám správně přečteného, jak říkáme ve Fairfaxu, kandidát Dva-pět-L by si měl pořádně prohlédnout ulice New Yorku a Washingtonu, protože je dlouho, velmi dlouho neuvidí.“

„Jakmile vybudujete svou síť – tedy pokud se vám to podaří –, každá vaše návštěva domova by představovala neúnosné riziko. Kdybyste z jakéhokoliv důvodu odletěl z Lisabonu do kterékoliv spojenecké země, nepřítel by vložil pod drobnohled veškeré vaše pohyby během řady posledních měsíců. Tím byste ohrozil úplně všechno. V největším bezpečí budete – a naše zájmy také –, když setrváte na místě. Tohle nás naučili Britové. Někteří jejich agenti působili v jedné lokalitě dlouhá léta.“

„To jste mě moc nepotěšil.“

„Nepracujete pro MI-5. Vaše poslání je časově omezené. Válka nepotrvá věčně.“

Nyní se usmál Spaulding. Byl to úsměv člověka, jenž se nechal polapit do pasti, kterou nemohl ani tušit. „Na vašem prohlášení je něco šíleného… Válka nepotrvá věčně.“

„Proč?“

„Ještě v žádné válce nejsme.“

„Vy už ano,“ odvětil Pace.

II.

8. ZÁŘÍ 1943 – PEENEMUNDE, NĚMECKO

Muž v proužkovaném obleku ušitém v salonu na Alte Strasse nevěřícně zíral na trojici usazenou na protější straně stolu. Byl by vznesl důraznou námitku, kdyby ti tři odborníci nenosili na naškrobených bílých laboratorních pláštích kovový odznak červené barvy, jenž vědce opravňoval ke vstupu do prostor, které byly všem kromě nejvyšší elity v Peenemunde zapovězeny. I on si pověsil na proužkovanou klopu stejný odznak jako dočasnou propustku, o níž si od počátku nebyl jistý, zdali ji vůbec chce.

Rozhodně po ní netoužil právě v této chvíli.

„Vaše hodnocení situace nemohu přijmout,“ řekl tiše. „To je prostě absurdní.“

„Pojďte s námi,“ vyzval ho vědec, který seděl uprostřed, a pokynul kolegovi vpravo.

„Odklady nemají smysl,“ dodal třetí expert.

Všichni čtyři vstali a zamířili k ocelovým dveřím, jedinému vstupu do místnosti. Každý z nich postupně odepnul červený odznak a přitiskl jej k šedivému panelu na stěně. V okamžiku kontaktu se rozzářila silná žárovka, několik vteřin svítila a pak zhasla –. skrytá čočka pořídila fotografii. Poslední ze čtveřice, zaměstnanec Peenemunde, pak dveře otevřel a muži vyšli do chodby.

Kdyby vyšli tři nebo jich bylo pět, prostě jakýkoliv jiný počet než kolik jich bylo vyfotografováno, spustil by se poplach.

Mlčky kráčeli dlouhou chodbou s oslnivě bílými stěnami. V čele muž z Berlína, vedle něj vědec, který seděl předtím uprostřed a byl zřejmě mluvčím skupinky. Jeho dva kolegové pak tvořili zadní voj.

Zastavili se u řady výtahů a znovu podstoupili rituál s přikládáním červených odznaků k šedému panelu na zdi, doprovázený dvouvteřinovým světlem. Pod panelem se rozsvítila číslice.

Šestka.

Vzápětí zaznělo od výtahu číslo šest slabé cinknutí a rozevřely se masivní ocelové dveře. Muži nastoupili jeden za druhým do kabiny.

Výtah klesl o osm pater níže, do čtvrtého podzemního podlaží, nejhlubšího v Peenemunde. Když čtveřice vystoupila do další zářivě bílé chodby, čekal na ni vysoký štíhlý muž v přiléhavé zelené kombinéze. Na širokém opasku z hnědé kůže se mu houpalo obrovské pouzdro a v něm speciální armádní pistole Luger Sternlicht, opatřená teleskopickými mířidly. Jak napovídala jeho čepice se štítkem, tyto zbraně byly určeny příslušníkům gestapa.

Důstojník gestapa očividně poznal tři vědce. Zběžně se usmál a obrátil svou pozornost k muži v proužkovaném obleku. Nastavil ruku a pokynul Berlíňanovi, aby sundal červený odznak.

Návštěvník poslechl. Gestapák vzal odznak, přistoupil k telefonu upevněnému na stěně chodby a stiskl několik tlačítek. Ohlásil Berlíňanovo jméno a asi deset vteřin čekal.

Zavěsil a vrátil se k muži v proužkovaném obleku. Arogance, kterou ještě před okamžikem projevoval, zmizela.

„Omlouvám se za to zdržení, Herr Strasser. Měl jsem si uvědomit…“ Vrátil Berlíňanovi odznak.

„Není třeba se omlouvat, Herr Oberleutnant. Plníte přece svou povinnost.“

„Danke,“ poděkoval gestapák a pokynul čtveřici, že může projít za kontrolní stanoviště.

Pokračovali chodbou k dvojitým dveřím a uslyšeli cvakání uvolňovaných zámků. Nad římsou se rozsvítily malé bílé žárovky a ti, kteří prošli dveřmi, byli opět vyfotografováni.

Odbočili doprava do příčné chodby, jejíž stěny byly na rozdíl od předchozích natřeny hnědou barvou přecházející dočerna, tak tmavou, že Strasserovi trvalo několik vteřin, než se jeho oči po přechodu z jasného svitu přizpůsobily téměř noční temnotě, v níž jediné osvětlení nabízely slabé zářivky pod stropem.

„Tady dole jste ještě nikdy nebyl, že?“ zeptal se ho mluvčí vědců. „Tuto chodbu navrhoval specialista na optiku. Jejím účelem je připravit lidský zrak na intenzivní světla mikroskopů. Většina z nás si myslí, že to nefunguje.“

Na konci dlouhého temného tunelu je zastavily ocelové dveře a Strasser automaticky sáhl po červeném odznaku, ale vědec zavrtěl hlavou a mávl rukou.

„Na fotografování je zde málo světla. Strážný uvnitř už o nás ví.“

Dveře se otevřely a čtveřice vstoupila do rozlehlé laboratoře. Podél pravé stěny se v pravidelných intervalech táhla řada sedaček a před nimi stály stolky s mohutnými mikroskopy. Každý přístroj byl opatřený silnou lampou s kuželovým stínítkem na ohybném stojanu, trčícím s bělostné desky. Levá strana se podobala pravé, až na to, že mikroskopů bylo mnohem méně a za vyššími stolky chyběly sedačky. Tato sekce zřejmě sloužila k poradám, při nichž mohlo do okulárů hledět více párů očí na jeden mnohonásobně zvětšený preparát a sedátka by jen zavazela.

V protější zdi místnosti se rýsovaly další masivní ocelové dveře, dva metry deset vysoké a metr dvacet široké, které zjevně vedly do trezoru. Na pozadí černého nátěru se stříbřitě lesklo kolo kombinačního zámku a dvě páky. Mluvčí vědců k nim přistoupil.

„Máme patnáct minut, než časovací zařízení uzamkne panel a zásuvky. Vyžádal jsem si následné uzavření na celý týden. Budu samozřejmě potřebovat vaše povolení.“

„A jste si jistý, že vám ho udělím, že?“

„Jsem.“ Vědec otočil kolem do požadované polohy doprava a pak doleva. „Čísla se každých čtyřiadvacet hodin automaticky mění,“ vysvětlil, když zastavil kolo v poslední pozici a položil ruce na stříbrné páky. Spodní vytáhl nahoru, vteřinku počkal na sotva slyšitelné vrnění a pak stáhl horní směrem dolů.

Vrnění utichlo, zaznělo několik kovových cvaknutí a vědec těžké ocelové dveře otevřel, načež se otočil ke Strasserovi. „Zde přechováváme nástroje nezbytné pro Peenemunde. Podívejte se sám.“

Strasser nahlédl do trezoru. Uvnitř spatřil pět řad prosklených zásuvek, které zabíraly celý prostor od podlahy ke stropu.

V každé řadě jich bylo sto, celkem tedy pět set šuplíků s průhlednými čely.

Prázdné byly označeny bílými proužky, na nichž Strasser rozeznal černě vytištěné slovo Auffullen.

Plné pak nesly na čele černé proužky.

Čtyři řady a polovina páté byly prázdné.

Návštěvník z Berlína přistoupil blíže, vytáhl několik zásuvek, zavřel je a pak se ohlédl na vědce z Peenemunde.

„Toto je jediný sklad?“ zeptal se tiše.

„Ano. Zkompletovali jsme šest tisíc pouzder. Jen bůh ví, kolik jich padne na experimenty. Odhadněte sám, jak daleko můžeme pokročit.“

Strasser hleděl vědci upřeně do očí. „Uvědomujete si, co říkáte?“

„Samozřejmě. Dodáme pouze zlomek požadovaného množství, které v žádném případě nemůže stačit. Peenemunde je jedním slovem katastrofa.“

9. ZÁŘÍ 1943 – SEVERNÍ MOŘE

Letka bombardéru B-17 nemohla kvůli nízké oblačnosti napadnout Essen, svůj primární cíl, a velitel eskadry nařídil přes protesty ostatních pilotů pokračovat v misi útokem na sekundární objekt, loděnici severně od Bremerhavenu. Nálety na Bremerhaven letci z duše nenáviděli. Perutě stíhaček Messerschmitt a Stuka pokaždé nadělaly v jejich řadách pořádnou paseku. Spojenečtí piloti jim říkali „sebevražedné eskadry luftwaffe“. V kokpitech seděli fanatičtí mladí nacisté, kteří stejně snadno narazili do nepřátelského letounu, jako na něj vypálili z kulometu. Ne že by byli tak stateční a pohrdali smrtí, na vině byla nezkušenost a nedostatečný výcvik.

Oblast severně od Bremerhavenu představovala děsivý druhotný cíl. Když byla určena jako prvotní, doprovázela bombardéry eskorta stíhaček, která jim značně ulehčila práci, ale nad náhradní cíle musely B-17 útočit bez stíhací ochrany.

Velitel eskadry byl ovšem paličák a navíc absolvent West Pointu: druhotný cíl bude napaden, navíc z malé výšky, která zaručuje nejpřesnější zásah. Velmi hlasité námitky zástupce velitele ve vedlejším letounu – prohlašoval, že taková výška je nad Bremerhavenem nesmyslná i se stíhacím doprovodem a bez něj, když uvážíme hustě rozmístěné protiletadlové baterie, přímo absurdní – byly ignorovány. Velitel eskadry na ně odpověděl důrazným oznámením nového kurzu a nařídil rádiový klid.

Jen co se bombardéry přiblížily k cíli, vrhly se na ně ze všech stran německé stíhačky a protiletadlové dělostřelectvo spustilo vražednou palbu. Navzdory tomu vedl velitel svůj stroj dolů na optimální letovou hladinu – a vzápětí byl sestřelen.

Jeho zástupce si cenil životů posádek a drahých letounů více než jeho nadřízený z West Pointu. Okamžitě nařídil pilotům, aby se rozptýlili a shodili ty zatracené bomby kamkoliv, jen aby se zbavili zátěže a mohli co nejrychleji nabrat maximální výšku, kde budou v relativním bezpečí před dělostřeleckými šrapnely i palbou stíhačů.

V některých případech přišel rozkaz příliš pozdě. Jeden bombardér začal hořet a ve spirále se řítil k zemi. Nad vrakem se vznesly pouze tři padáky. Další dva letouny utrpěly vážné poškození a s proděravěnými trupy nezadržitelně klesaly, jejich posádkám se naštěstí podařilo vyskočit.

Ostatní bombardéry stoupaly, messerschmitty za nimi. Nahoru, pořád nahoru, na bezpečnou hladinu. Velitelé letounů rozkázali posádkám nasadit kyslíkové masky. Jen málokterá fungovala.

Za čtyři minuty se zbytek spojenecké letky vznášel uprostřed noční oblohy, nepřirozeně jasné nepřítomností prachových částic v substratosférické výšce. Hvězdy se blyštivě mihotaly a zářivý měsíc se na bombardéry usmíval jako jejich anděl strážný. Tady už byli nedotknutelní.

„Navigátore,“ požádal vysílačkou vyčerpaný zástupce velitele se zřetelnou úlevou v hlase, „udejte kurz! Vracíme se do Lakenheathu, buďte tak laskav.“

Odpověď ve sluchátku mu rázem zkazila náladu. Přišla od zadního střelce, jehož průhledná kopule se nacházela za stanovištěm navigátora. „Je mrtvý, plukovníku. Nelson je mrtvý.“

Ve vzduchu není čas na projevy emocí. „Letoun tři, převezměte navigaci!“

Bombardéry stočily nosy udaným směrem, klesly do bezpečí husté oblačnosti a hnaly se k Severnímu moři.

Čas se vlekl. Uplynulo pět minut, pak sedm, potom dvanáct, nakonec dvacet. Mraky pod bombardéry značně prořídly, anglické pobřeží se mělo na obzoru objevit již před dvěma minutami. Mnoha pilotů se zmocnilo znepokojení a někteří je dali najevo.

„Letoun tři, udali jste správný kurz?“ dotazoval se nový velitel eskadry.

„Samozřejmě, plukovníku,“ zaznělo okamžitě z vysílačky.

„Ostatní navigátoři, máte někdo jiný názor?“

Ve sluchátkách zazněly záporné odpovědi.

„Kurz by nebyl problém, plukovníku,“ ozval se kapitán, který pilotoval letoun číslo pět. „Ale mám výhrady vůči provedení.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Podle mě směřujeme na azimut dva-tři-devět. Domníval jsem se, že mi skopčácké kulomety poškodily kompas.“

Bezprostředně nato propukl v éteru zmatek, jak se všichni piloti zdecimované eskadry pokusili promluvit najednou.

„Mně to ukazuje jedna-sedm…“

„Ježíši Kriste! Můj je na šest-čtyři…“

„My jsme chytli šrapnel, takže jsem pokládal kompas za nefunkční!“

Pak se rozhostilo ticho. Všichni porozuměli.

Porozuměli, ale stále nemohli pochopit.

„Klid na všech frekvencích!“ nařídil velitel. „Zkusím se spojit se základnou.“

Mračný příkrov nad letadly se na chvíli protrhl, jen krátce, ale stačilo to. Ze sluchátek zazněl hlas pilota letounu číslo tři.

„Podle zběžného odhadu směřujeme na severozápad, plukovníku.“

Znovu ticho.

Po několika vteřinách promluvil velitel: „Snad se s někým spojím. Ukazují vaše palivoměry tolik co můj? Mám šťávu zhruba na deset až patnáct minut letu.“

„Byla to dlouhá štreka, plukovníku,“ odpověděl letoun číslo sedm. „Na víc určitě nemám.“

„Věřil jsem, že už před pěti minutami budeme kroužit nad základnou,“ přidala se osmička.

„Jenže nekroužíme,“ zabručela čtyřka.

Plukovník v letounu číslo dvě se na nouzové frekvenci konečně spojil s Lakenheathem.

„Pokud to dokážeme posoudit na základě dostupných informací,“ odpověděl znepokojený, napjatý, ale přesto navenek klidný anglický hlas, „čímž myslím otevřené linky pobřežní obrany, blížíte se k sektoru Dunbar. To je na hranici se Skotskem, plukovníku. Jak jste se tam k čertu dostali?“

„Pro smilování boží, já nevím! Je tam nějaké letiště?“

„Pro vaše letadla ne. Rozhodně ne pro celou formaci. Možná tak jeden, dva by…“

„Tohle nechci slyšet, ty zkurvysynu! Potřebuju instrukce pro nouzové přistání!“

„Jenže my opravdu nejsme připraveni na…“

„Tys mi nerozuměl?! Mám s sebou zbytek rozstřílené eskadry! Zbývá nám palivo na necelých šest minut letu! A teď mluv!“

Mlčení trvalo přesně čtyři vteřiny. Dispečeři v Lakenheathu se bleskurychle poradili a dospěli k jedinému možnému závěru.

„Doufáme, že doletíte na dohled k pobřeží, nejspíš skotskému. Posaďte letadla na hladinu… Uděláme, co bude v našich silách, hoši.“

„Je nás jedenáct bombardéru, Lakenheathe! Nejsme hejno kachen!“

„Na tohle teď není čas, veliteli… Logistika je neúprosná. My jsme vás tam ostatně nenavedli. Pokuste se přistát na moři. Uděláme, co budeme moci… Bůh s vámi!“

ČÁST PRVNÍ

1

10. ZÁŘÍ 1943 – BERLÍN, NĚMECKO

Říšský ministr zbrojního průmyslu Albert Speer vyběhl po schodech před budovou ministerstva letectva na Tiergartenu. Nevnímal šikmé pruhy deště, který se snášel z šedivé oblohy, nevšiml si, že mu rozepnutý plášť sklouzl z ramenou a vystavil holý krk a záda uniformy rozmarům zářijové bouřky. Zuřivý vztek vyhnal z jeho hlavy všechno kromě myšlenek na bezprostředně hrozící krizi.

Katastrofa! Naprostá, nezměrná, neodpustitelná katastrofa!

Německý průmysl mlel z posledního, všechny rezervy byly prakticky vyčerpány, ale tento obrovský problém by dokázal zvládnout prostřednictvím optimálního využití výrobního potenciálu okupovaných zemí a správným nasměrováním dosud živelného toku importované pracovní síly – přesněji řečeno otroků.

Mizerná produktivita práce, sabotáže na denním pořádku.

Co jiného ti pitomci čekali?

Nastal čas přinášet oběti! Hitler již nadále nemůže být zdrojem všeho pro všechny! Nemůže poskytovat obyvatelstvu nadměrně velké osobní automobily, výpravná operní představení a přeplněné restaurace, místo nich se musí vyrábět tanky, munice, lodě, letadla! Toto jsou současné priority!

Jenže vůdce nikdy nevymaže z paměti vzpomínky na revoluci v roce 1918.

Jak neskutečný rozpor! Osamělého muže, jehož vůle přetváří historii a který se přiblížil na dosah absurdnímu snu o tisícileté říši, paralyzuje dávná vzpomínka na vzbouřené nespokojené masy.

Speera napadlo, zda budoucí historikové tento fakt zaznamenají, zdali dokážou pochopit, jak slabý Hitler ve skutečnosti byl, pokud se týkalo jeho spoluobčanů. Jak se krčil strachem, když produkce spotřebního zboží klesla pod plánované hodnoty.

Šílenství!

Přesto by mohl on, říšský ministr zbrojního průmyslu, tuto kolosální neslučitelnost požadavků zvládnout, kdyby byl přesvědčen, že se jedná pouze o otázku času. Několik měsíců, nanejvýš půl roku.

Protože Německo mělo Peenemunde.

Rakety.

Vše se redukovalo na Peenemunde!

Peenemunde nikdo neodolá. Peenemunde způsobí zhroucení Londýna a Washingtonu. Obě vlády spatří marnost další snahy pokračovat ve válce a v masovém zabíjení.

Potom rozumní muži zasednou k jednacímu stolu a uzavřou rozumné dohody.

I kdyby to znamenalo umlčení těch nerozumných. Umlčení Hitlera.

Speer věděl, že mnozí další uvažují podobně. Na vůdci se začínají zřetelně projevovat nezdravé známky stresu a únavy. V poslední době se ve stále větší míře obklopuje průměrnými lidmi ve špatně maskované snaze zdržovat se ve společnosti intelektuálně sobě rovných. Ale věc zašla tak daleko, že již ohrožuje říši. Obchodník s vínem ministrem zahraničí! Podřadný stranický propagandista ministrem východních záležitostí! Bývalý stíhací pilot pověřen dohledem na celé národní hospodářství}.

Dokonce i on sám, nesmělý, stydlivý architekt, je dnes ministrem zbrojního průmyslu.

Ale to vše se díky Peenemunde změní.

I on sám. Díky bohu!

Jenže nejprve musí Peenemunde fungovat. Výroba se musí rozběhnout. Bezpodmínečně! Protože bez Peenemunde je válka ztracená.

A oni mu teď říkají, že to nebude možné. Že se vyskytl zádrhel, který může předznamenat porážku Německa.

Desátník s tupým výrazem v obličeji mu otevřel dveře zasedacího sálu. Speer vešel a spatřil dlouhý stůl obklopený křesly, ze dvou třetin obsazenými a rozestavěnými v nepřirozených rozestupech, jako kdyby se jednotlivé skupinky navzájem podezřívaly – což byla v této době vyostřující se rivality mezi špičkami třetí říše nepochybně pravda.

Říšský ministr zbrojního průmyslu zamířil do čela stolu ke křeslu, které stálo vedle jediného muže v místnosti, jemuž mohl důvěřovat – po jeho pravici seděl Franz Altmuller.

Altmuller byl dvaačtyřicetiletý cynik. Vysoký světlovlasý aristokrat, ztělesnění árijského ideálu, který se ovšem totálně distancoval od rasových nesmyslů hlásaných třetí říší. Na druhé straně se plně hlásil k heslu urvi, co můžeš, takže souhlasil s každým, z koho mohl mít nějaký prospěch.

Na veřejnosti.

V soukromí, mezi svými nejbližšími druhy, říkal pravdu.

Pokud mu ovšem tato pravda prospěla.

Speer nebyl pouze Altmullerovým společníkem, ale i jeho přítelem. Jejich rodiny nebyly jenom normální sousedé – manželky se znaly ze školy, manželé společně podnikali.

Franz Altmuller se vydal v otcových šlépějích. Byl to mimořádně schopný obchodník a zkušený výrobní manažer.

„Dobrý den,“ pozdravil Altmuller a smetl si neviditelnou nitku z klopy. Stranickou uniformu nosil mnohem častěji, než musel – ve vlastním zájmu předstíral, že se klaní archandělovi.

„To těžko,“ opáčil Speer a spěšně se posadil. Skupinky – zřetelně oddělené frakce – kolem stolu pokračovaly v hovoru, ale hlasy se zřetelně ztišily. Pohledy přítomných zalétaly k ministrovi zbrojního průmyslu a rychle se zase odvracely. Všichni byli připraveni zmlknout, ale nikdo nechtěl být první, aby nenaznačil obavy nebo pocit viny.

Ticho nastane teprve v okamžiku, kdy Speer nebo Altmúller povstane a osloví shromáždění. To bude signál. Dříve ne, protože věnovat pozornost mužům v čele stolu předčasně by znamenalo projevit strach. A projev strachu se rovnal přiznání chyby, což si nikdo u stolu nemohl dovolit.

Altmúller otevřel hnědou složku z manilového papíru a položil ji před Speera. Obsahovala seznam účastníků porady. Ti se v zásadě dělili na tři skupiny, v nichž působily menší frakce, a každá měla svého mluvčího. Říšský ministr četl jména a nenápadně, jak doufal, si pohledem ověřil přítomnost a místo jednotlivých vůdců.

Na protějším konci stolu seděl v plném lesku své generálské uniformy s několika řadami barevných stužek – první vojenské vyznamenání získal již před třiceti roky – Ernst Leeb, náčelník výzbrojního oddělení armády. Byl to středně vysoký, ale velmi svalnatý muž, který si i v pětašedesáti letech udržoval vynikající kondici. Kouřil cigaretu zasazenou do slonovinové špičky, jejíhož máchnutí používal k přerušování rozhovorů svých podřízených. Leeb byl svým způsobem karikatura, ale stále vládl značnou mocí. Hitler ho měl rád jak pro jeho vojenské držení a vystupování, tak pro jeho schopnosti.

Uprostřed levého křídla stolu se usadil Albert Vogler, nesmlouvavý a agresivní generální manažer říšského průmyslu, podsaditý muž připomínající venkovského starostu, jehož masitý obličej neustále brázdily vrásky tázavého zamračení. Hodně a často se smál, avšak jeho smích zněl tvrdě – jako ostrý nástroj, ne výraz pobavení. Pro vykonávanou funkci se dokonale hodil, protože nade vše miloval obtížné a zdlouhavé vyjednávání dohod mezi průmyslovými konkurenty. Byl vynikajícím prostředníkem, neboť všechny smluvní strany se ho většinou bály.

Naproti němu a o něco blíže k Speerovi a Altmullerovi zaujal místo Wilhelm Zangen, předseda Německého svazu průmyslníků, chorobně hubený muž s úzkými rty a bez nejmenšího smyslu pro humor, zato s vášní pro absolutní přesnost, kostlivec obalený šlachami a kůží, který se nejlépe cítil nad svými grafy a tabulkami. Když byl nervózní, hodně se potil v obličeji – na čele, pod nosem a na bradě. V této chvíli mu musely nervy jen hrát, protože si neustále stíral kapesníkem leskle vlhkou kůži. Jeho vzhled však klamal, Zangen byl přesvědčivý debatér, jelikož měl svá tvrzení vždy podložena fakty.

Všichni jsou přesvědčiví, pomyslel si Speer. Uvědomoval si, že kdyby nebyl tak rozzlobený, muži povolaní na tuto poradu by ho svými argumenty mohli snadno udolat. Říšský ministr zbrojního průmyslu sám sobě nic nenalhával a věděl, že nepatří mezi šťastlivce vyzařující přirozenou autoritu, že v potenciálně nepřátelském prostředí nedokáže vyjádřit své myšlenky přímo a otevřeně. Nyní se však protivníci nacházejí v nevýhodném postavení a budou se muset bránit. Albert Speer nemohl připustit, aby kvůli jeho zlosti zpanikařili a soustředili se výhradně na získání odpustků za své hříchy.

Potřebují nápravu, potřebují lék. Celé Německo potřebuje lék.

Peenemunde musí být zachráněno.

„Jaký postup pro začátek navrhuješ?“ zeptal se Speer Altmullera tiše, aby jej nikdo jiný u stolu neslyšel.

„Myslím, že na tom vůbec nezáleží. Potrvá nejméně hodinu, vyplněnou velmi hlasitým, velmi nudným a velmi pitomým vysvětlováním, než se dobereme k něčemu konkrétnímu.“

„Vysvětlování mě nezajímá.“

„Takže výmluvy.“

„A výmluvy ze všeho nejmíň. Chci řešení.“

„Máme-li k němu dospět u tohoto stolu – o čemž, upřímně řečeno, dost pochybuju –, budeme se muset protrpět záplavou planého řečnění. Možná z toho něco vzejde, ale i o tom vážně pochybuju.“

„Mohl bys mi svůj názor objasnit?“

Altmuller se podíval ministrovi do očí. „Především se domnívám, že žádné řešení neexistuje. A pokud ano, u tohoto stolu neleží… Ale třeba se mýlím. Co kdybychom si je napřed poslechli?“

„No dobře. Mohl bys prosím začít přehledem, který jsi připravil? Bojím se, že mně by uprostřed výkladu povolily nervy.“

„Dovolil bych si navrhnout,“ zašeptal Altmuller, „abys během porady opravdu vybuchl. Bude to nutné a stejně se tomu neubráníš.“

„Rozumím.“

Altmúller odstrčil křeslo a vstal; hlasy kolem stolu postupně utichly.

„Pánové, tato naléhavá schůzka byla svolána z důvodů, o nichž, jak předpokládám, víte, nebo byste alespoň měli vědět. Jediný, kdo dosud nebyl informován, je říšské ministerstvo zbrojního průmyslu, což je skutečnost, kterou pan ministr a jeho štáb pokládají za šokující… Krátce řečeno, projekt Peenemunde čelí vážné krizi, která nemá obdoby. Navzdory milionům věnovaným na vývoj životně důležitého zbraňového systému, navzdory soustavnému ujišťování ze strany vašich organizací se nyní dozvídáme, že produkce se může během pár týdnů úplně zastavit. A to pouze několik měsíců před dohodnutým a schváleným datem odpálení první rakety schopné bojového nasazení. Toto datum, které nikdy nikdo nezpochybnil, se stalo úhelným kamenem veškeré vojenské strategie; kvůli časové koordinaci se přesouvají celé armády. Dodržení termínu je nezbytnou podmínkou německého vítězství… Nyní je však projekt Peenemunde ohrožen a s ním je ohroženo samotné Německo… Pokud jsou předpovědi, které říšské ministerstvo zbrojního průmyslu sestavilo – a zdůrazňuji, že je sestavilo na základě údajů, které muselo nejprve odkrýt, ačkoliv mu měly být neprodleně sděleny –, tedy pokud jsou tyto předpovědi správné, pak komplex v Peenemunde vyčerpá své zásoby průmyslových diamantů za méně než devadesát dnů. A bez průmyslových diamantů se přesné obráběcí stroje v Peenemunde zastaví.“

Jakmile se Altmúller posadil, propukla kakofonie vzrušených hrdelních hlasů dožadujících se pozornosti. Generál Leeb prosekával cigaretovou špičkou vzduch před sebou jako šavlí. Albert Vogler se mračil a přivíral masitá víčka; baculaté ruce položil na stůl a spustil ostrý hlasitý monolog. Wilhelm Zangen si zuřivě utíral obličej a krk kapesníkem a jeho pisklavý hlas přehlušoval okolní basy.

Franz Altmúller se naklonil ke Speerovi. „Viděl jsi někdy v zoo klec s rozzuřenými oceloty? Zřízenci mají vždycky co dělat, aby jim zabránili zranit se o mříže. Domnívám se, že bys měl vybuchnout co nejdříve, možná hned teď.“

„Tím ničeho nedosáhneme.“

„Nesmějí získat dojem, že se jich bojíš, protože…“

„Hrbit se před nimi rozhodně nebudu,“ přerušil Speer svého důvěrníka a vstal s náznakem úsměvu na rtech. „Pánové.“

Vzrušené hlasy se vytratily.

„Herr Altmuller promluvil otevřeně a drsně – určitě proto, že dnes časně ráno jsem s ním stejně bez příkras mluvil já. Ale od té doby jsem získal jistý nadhled a vidím věci z širší perspektivy. Teď není čas na vzájemné obviňování, pánové. V žádném případě nechci snižovat vážnost situace, krize je skutečně dalekosáhlá. Avšak hněv nic nevyřeší a my potřebujeme řešení… Proto navrhuji, abychom se je společně pokusili nalézt, a vás, nejlepší průmyslové a vojenské mozky říše, žádám o pomoc. Ze všeho nejdříve pochopitelně musíme znát podrobnosti. Začnu u vás, Herr Vogler. Mohl byste nás, jako hlavní koordinátor říšského průmyslu, seznámit se svým hodnocením?“

Voglera očividně vyvedlo z míry, že byl vyvolán jako první. „Nevím, jestli dokážu vnést do situace trochu světla, Herr Reichsminister. I já jsem závislý na hlášeních, která dostávám od jiných lidí. A ta byla optimistická – až do minulého týdne se neobjevil sebemenší náznak potíží.“

„Jak to myslíte, optimistická?“ zeptal se Speer.

„Zásoby bortu a karbonada, tedy průmyslových diamantů ve formě drobných kusů i drtě a prášku, měly být dostačující. Kromě toho nadále pokračují experimenty s lithiem, uhlíkem a parafínem. Zpravodajská služba nás informovala, že Angličan Storey a Britské muzeum znovu ověřili správnost Hannayových a Moissanových teorií. Diamanty skutečně lze tímto způsobem vyrobit uměle.“

„Kdo ty britské výsledky potvrdil?“ Franz Altmúller rozhodně nepromluvil vlídně. „Nenapadlo vás, že takové údaje nám mohli nepřátelé podstrčit?“

„Verifikace byla záležitostí zpravodajské služby, Herr Altmúller. A já v jejích řadách, jak jistě víte, nepůsobím.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Speer spěšně. „Co ještě nám můžete říci?“

„Existuje společný angloamerický výzkumný tým pod vedením Bridgemana a jeho nejbližších spolupracovníků. Působí na grafit obrovskými tlaky v řádu milionů tun. Zatím jsem však neslyšel, že by dosáhli nějakých úspěchů.“

„A slyšel jste alespoň o neúspěchu?“ zeptal se Altmúller, tentokrát o něco laskavěji, a pozvedl aristokratické obočí.

„Znovu připomínám, že nejsem pracovníkem zpravodajské služby. Nedoslechl jsem se vůbec nic.“

„Podnět k zamyšlení, že.“ Altmuller nepoložil otázku, konstatoval fakt.

„Nicméně,“ vložil se do debaty Speer, než mohl Vogler něco namítnout, „měl jste všechny důvody předpokládat, že množství průmyslových diamantů bylo dostatečné. Je tomu tak?“

„Zajisté, Herr Reichsminister. Nebo přinejmenším snadno doplnitelné.“

„Co tím chcete říct, doplnitelné?“

„Domnívám se, že generál Leeb má v tomto směru více informací.“

Leeb málem upustil slonovinovou cigaretovou špičku. Altmuller si všiml, jak ho obrat v debatě zaskočil, a rychle zasáhl. „Proč by měl být náčelník výzbrojního oddělení armády informovanější, Herr Vogler? Ptám se jen pro ukojení soukromé zvědavosti.“

„Znovu tak soudím dle hlášení rozvědky. Pokud tomu dobře rozumím, pak výzbrojní oddělení je odpovědné za vyhodnocení průmyslového, zemědělského a surovinového potenciálu okupovaných území, případně oblastí, které ještě obsadíme.“

Ernst Leeb se na jednání pečlivě připravil, ovšem tyto Voglerovy narážky v dané věci nečekal. Obrátil se ke svému pobočníkovi, který pilně přerovnával papíry zezdola nahoru a naopak.

„Výzbrojní oddělení je v poslední době pod obrovským tlakem,“ připomněl Speer. „Samozřejmě stejně jako vaše instituce, Herr Vogler. Nevím, jestli měl generál Leeb dost času…“

„My jsme si ten čas udělali,“ vyštěkl Leeb, jehož přísné vojenské vystupování ostře kontrastovalo s Voglerovou mocipanskou nevrlostí. „Když jsme se o bezprostředně hrozící krizi dozvěděli – podotýkám, že od podřízených Herr Voglera –, okamžitě jsme prozkoumali možnosti nápravy.“

Franz Altmuller si přiložil dlaň k ústům, aby zakryl bezděčný úsměv. Ohlédl se na Speera, který však byl natolik rozzlobený, že na situaci neviděl nic humorného.

„S úlevou beru na vědomí, že si výzbrojní oddělení tak věří,“ poznamenal říšský ministr, který schopnostem armády věřil pramálo a jen s obtížemi tuto skutečnost skrýval. „Seznamte nás prosím s vašimi návrhy na nápravu.“

„Řekl jsem možnosti, Herr Speer. Dospět k praktickým řešením si žádalo více času, než kolik se nám ho dostalo.“

„No dobře, tak vaše možnosti.“

„Máme k dispozici okamžité opatření, které nepostrádá dějinný precedens.“ Leeb se odmlčel, aby vyňal cigaretu ze špičky a rozdrtil ji v popelníku, dobře si vědom, že se na něj s napětím upírají oči všech přítomných. „Dovolil jsem si doporučit generálnímu štábu předběžnou studii, která počítá s nasazením expedičních sil o síle čtyř pluků… Afrika. Diamantové doly na východě Tanganiky.“

„Cože?“ Altmuller se nedokázal ovládnout a předklonil se přes stůl. „To nemyslíte vážně.“

„Prosím!“ Speer nechtěl připustit, aby jeho důvěrník skákal generálovi do řeči. Jestli Leeb vůbec začal o tak drastické akci uvažovat, pak může mít své opodstatnění. Žádný voják, který si je vědom neutěšeného stavu bojových jednotek drcených na východní frontě a tvrdě tlačených Spojenci v Itálii, by nemohl navrhnout tak absurdní operaci, pokud by neviděl reálnou naději na úspěch. „Pokračujte, generále.“

„Williamsonovy doly v Mwadui, v centrální oblasti Tanganiky u pobřeží naproti Zanzibaru. Doly v Mwadui produkují ročně přes milion karátů černých průmyslových diamantů. Ze zpravodajských hlášení, která mi na mé naléhání pravidelně přicházejí na stůl, vyplývá, že na místě je uskladněna produkce za posledních několik měsíců. Naši agenti v Dáresalámu jsou přesvědčeni, že ozbrojený nájezd by byl úspěšný.“

Franz Altmuller předal Speerovi lístek, na který napsal: Ten chlap ztratil rozum.

„Jaký je ten historický precedens, o němž jste mluvil?“ zajímal se říšský ministr zbrojního průmyslu a zakryl Altmullerův vzkaz dlaní.

„Území na východ od Dáresalámu po právu náleží třetí říši. Německá západní Afrika. Po předchozí válce je naše vlast ztratila, přesněji řečeno jí bylo odňato. Samotný fuhrer se v této věci před čtyřmi lety vyjádřil naprosto jednoznačně.“

Kolem stolu se rozhostilo rozpačité mlčení. Dokonce i pohledy jeho pobočníků se od starého vojáka odvracely. Nakonec tiše promluvil Speer.

„To je ospravedlnění, nikoliv precedent, generále. Svět se pramálo stará o naše práva, a ačkoliv mám velké pochybnosti, pokud se týká přesunu několika pluků přes polovinu zeměkoule, uznávám, že na vašem návrhu může něco být. Existuje nějaké bližší naleziště průmyslových diamantů, například ve východní Africe?“

Leeb se ohlédl na své pobočníky. Wilhelm Zangen zvedl kapesník k nosu a naklonil malou hlavu ke generálovi. Promluvil, jako kdyby vydechoval, a jeho pisklavý hlas všechny kolem stolu dráždil.

„Já vám odpovím, Herr Reichsminister, a věřím, že pak pochopíte, jak je tato diskuze bezpředmětná… Šedesát procent světových zásob bortu, tedy brusných průmyslových diamantů, se nachází v Belgickém Kongu. Dvě hlavní naleziště se jmenují Kasai a Bakwanga, situované mezi řekami Kanshi a Bushimaie. Generálním guvernérem kolonie je Pierre Ryckmans, muž oddaně věrný exilové vládě v Londýně. Mohu generála Leeba ujistit, že loajalita Konga k Belgii je mnohem hlubší, než kdy byla loajalita Dáresalámu k nám.“

Leeb si vztekle zapálil další cigaretu. Speer se v křesle opřel a oslovil Zangena.

„Dobře, to bychom měli šedesát procent brusného bortu. Co karbonado a ostatní druhy průmyslových diamantů?“

„Francouzská rovníková Afrika stojí neochvějně za de Gaulleovou Svobodnou Francií. Zlaté pobřeží a Sierra Leone – zcela pod britskou kontrolou. Angola – pod nadvládou Portugalska, jehož neutralita je neporušitelná. Francouzská západní Afrika –nejen pod mandátem Svobodné Francie, ale spojenecké jednotky střeží hranice… Existoval pouze jediný zdroj, a ten jsme před půldruhým rokem ztratili, když vichystický režim vyklidil Pobřeží slonoviny. Do Afriky prostě nemáme přístup, Herr Reichsminister. A vojenskou silou ho rozhodně nezískáme.“

„Chápu.“ Speer zvedl tužku a na Altmullerův vzkaz připsal: Doporučujete nevojenské řešení?

Vzápětí se objevila odpověď: Jiné neexistuje. Otázkou zůstává jaké.

Speer se otočil ke svému důvěrníkovi. Franz Altmuller hleděl na muže shromážděné kolem stolu. Jejich obličeje nabyly prázdný, bezradný výraz.

2

11. ZÁŘÍ 1943 – WASHINGTON, D.C.

Brigádní generál Alan Swanson vystoupil z taxíku a zahleděl se k dubovým vstupním dveřím okázalé georgetownské rezidence. Cesta po nerovné dlažbě ulic mu připadala jako neutuchající tlučení bubnů.

Předehra k popravě.

Vzhůru po schodech, do dveří – někde uvnitř pětipodlažního aristokratického domu z cihel a kamene se nacházela rozlehlá místnost. A v ní zazní slova, která odsoudí k smrti tisíce nevinných, ovšem rozsudky se nebudou týkat mužů usazených kolem stolu v oné místnosti. Předehra ke zničení.

Pokud se dodrží všechny plány… Jejich změna však nepřipadala v úvahu. Masová vražda.

Podle instrukcí se rozhlédl na obě strany ulice, aby se ujistil, jestli ho někdo nesleduje. Taková pitomost! CIC je přece má všechny pod soustavným dohledem. Kdo z chodců nebo pasažérů v projíždějících automobilech ho drží na mušce? Na tom houby záleží. I volba místa schůzky byla hloupá. Copak si opravdu myslí, že takovou krizi je možné udržet pod pokličkou? Skutečně se domnívají, že uspořádání porady v odlehlém georgetownském domě něčemu pomůže? Blbci!

Nevnímal déšť, který v hustých provazcích bičoval dlažbu. Podzimní průtrž mračen ve Washingtonu. Kabát měl rozepnutý, sako uniformy mokré a pomačkané. Na takové věci ovšem zvysoka kašlal; nemohl si s nimi lámat hlavu.

Jediné, na co dokázal myslet, leželo zamčeno ve speciálním kovovém pouzdru třicet centimetrů dlouhém, patnáct širokém a dvacet vysokém, které vypadalo jako obal sofistikovaného technologického systému. Zdání neklamalo, zařízení bylo vyrobeno s dokonalou přesností, aby pracovalo v souladu se zákony setrvačnosti.

Jenže nepracovalo. Odmítalo fungovat.

Jedna neúspěšná zkouška za druhou.

Výrobní linky po celé zemi chrlily tisíce a tisíce bombardéru B-17. Ovšem bez gyroskopů sloužících k navigaci ve velkých výškách mohly zrovna tak zůstat sedět na zemi!

A bez těchto letounů se operace Overlord – vylodění v Normandii – ocitla ve vážném ohrožení. Invaze do Evropy si vyžádá nepředstavitelný počet obětí.

Jenže vysílání bombardéru na soustavné, masivní denní i noční nálety po celém území Německa bez možnosti operovat ve velké výšce, která jim zaručuje ochranu před nepřátelskými stíhači a protiletadlovým dělostřelectvem, by znamenalo odsoudit drtivou většinu z nich ke zničení a posádky k smrti. Existovalo dost příkladů, aby nikdo nezapomněl – kdykoliv se velký bombardér vznesl k obloze. A na vině nebyl lidský faktor, únava materiálu ani nepřátelská palba. Havárie měla na svědomí výška… Neuplynulo ještě čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy bombardovací peruť vyvázla z pekla náletu na Bremerhaven, piloti vyždímali ze svých strojů maximum a seskupili se vysoko nad hranicí dýchatelného ovzduší. No a potom se podle dostupných informací navigační systémy zbláznily a zbytek eskadry skončil nad skotským pobřežím kdesi u Dunbaru. Všechny letouny kromě jednoho dopadly na mořskou hladinu. Pobřežní hlídka vylovila tři přeživší. Pouze tři z bůhvíkolika členů posádek, které vzlétly k útoku na Bremerhaven. Jediný letoun, který se dostal až nad pevninu, se rozbil při pokusu o přistání nedaleko města… Havárii nepřežil nikdo.

Německo nevyhnutelně spěje k porážce, ale nepodlehne lehce. Je schopno zasadit tvrdé protiúdery. Lekce z ruského tažení padla na úrodnou půdu a Hitlerovi generálové jsou připraveni. Uvědomili si, že jediná naděje na jakoukoliv jinou než bezpodmínečnou kapitulaci spočívá v tom, že donutí Spojence zaplatit za vítězství cenu tak obrovskou, že se vymkne představivosti a omráčí svědomí lidstva.

Pak dojde ke vzájemné dohodě.

A to Spojenci nemohou přijmout. Bezpodmínečná kapitulace se stala vůdčím prvkem trojstranné politiky, s níž se nikdo neodváží polemizovat. Země protihitlerovské koalice zachvátila horečka totálního vítězství a jejich vůdcové ji svými projevy dále posilovali. A ve chvíli, kdy davové šílenství dosáhlo vrcholu, hleděli tito vůdcové do bílých zdí, viděli, co nikdo jiný vidět nemohl, a s falešným hrdinstvím prohlašovali, že ztráty budou tolerovány.

Swanson vyšel po schodech ke vchodu do georgetownského domu a dveře se jako na povel otevřely. Na prahu stál muž v uniformě majora; zasalutoval a rychle pustil návštěvníka dovnitř. V hale hlídali čtyři poddůstojníci ve výsadkářských kombinézách. Swanson rozeznal výložky jednotek Rangers. Ministerstvo války naaranžovalo scénu vskutku působivě.

Seržant uvedl návštěvníka do malé kabiny výtahu a zavřel za ním mosaznou mříž. O dvě patra výš se výtah zastavil a Swanson vystoupil do krátké chodby. Obličej plukovníka, který stál na jejím konci u zavřených dveří, znal, avšak nedokázal si vzpomenout na jméno. Není divu, ten člověk působil v tajné službě a na veřejnosti se moc neukazoval. Důstojník mu vykročil naproti a zasalutoval.

„Generál Swanson? Plukovník Pace.“

Generál pokývl na pozdrav a místo salutování podal plukovníkovi ruku. „Aha, už si vzpomínám. Ed Pace, že?“

„Ano, pane.“

„Takže vás vytáhli ze sklepem. Netušil jsem, že tohle je vaše teritorium.“

„Není, pane. Jde o to, že už jsem měl tu čest setkat se s muži, kteří vás očekávají. Zajišťoval jsem jejich bezpečnostní prověrku.“

„A oni díky vaší přítomnosti vědí, že to myslíme vážně.“ Swanson se usmál.

„I já to vím, ale netuším, co myslíme vážně.“

„To máte štěstí. Kdo je za těmi dveřmi?“

„Howard Oliver z Meridianu a Jonathan Craft od Packardů. A samozřejmě technický expert. Spinelli z laboratoří ATCO.“

„No to zas bude den. Už se nemůžu dočkat. Kdo předsedá? Kristepane, aspoň jeden člověk by měl být na naší straně.“

„Vandamm.“

Swanson našpulil rty do tichého hvízdnutí a plukovník souhlasně přikývl. Frederic Vandamm byl náměstkem ministra zahraničí a povídalo se, že je nejbližším spolupracovníkem Cordella Hulla. Když se někdo chtěl setkat s Rooseveltem, nejsnadněji se k němu dostal přes Hulla, a když byla tato cesta zablokována, člověk se obrátil na Vandamma.

„Působivá artilerie,“ ušklíbl se Swanson.

„Myslím, že když ho spatřili, Craft a Oliver se podělali strachem. Spinelli je pořád jako v tranzu, ten by si spletl Pattona s vrátným.“

„Spinelliho znám jenom podle reputace. Prý je to největší odborník na gyroskopy v zemi… Zato Crafta a Olivera znám až příliš dobře. Na vašem místě bych jim nepovolil přístup ani k automapám.“

„S nimi bohužel moc nenaděláte, pane, když jim patří silnice.“ Plukovník pokrčil rameny; s generálovým hodnocením zjevně souhlasil.

„Něco vám naznačím, Ede. Craft je patolízalský kariérista a Oliver smradlavý parchant.“

„Při té Oliverově tloušťce není divu,“ opáčil Pace a tiše se zasmál.

Swanson si svlékl plášť. „Jestli uslyšíte střelbu, plukovníku, tak si jenom hraju s bouchačkou. Otočte se zády a zacpěte si uši.“

„Beru to jako rozkaz, generále. Jsem hluchý jako pařez,“ odvětil Pace, načež svižně sáhl na kliku a otevřel nadřízenému dveře.

Swanson rázně vkročil do místnosti, zařízené jako knihovna. Nábytek byl však odsunut ke stěnám a uprostřed uvolněného prostoru stál konferenční stůl, v jehož čele seděl bělovlasý aristokrat Frederic Vandamm. Po jeho levici se usadil obézní a plešatý Howard Oliver s haldou papírů před sebou, po náměstkově pravici zaujali místo Craft a drobný tmavovlasý muž v brýlích, o němž Swanson usoudil, že bude Gian Spinelli.

Prázdné křeslo na konci stolu naproti Vandammovi bylo zřejmě určeno jemu. Náměstek ministra zahraničí rozestavil své figurky vskutku dobře.

„Promiňte, že jdu pozdě, pane náměstku. Kdybych si vzal služební vůz, nestalo by se to, ale sehnat v dnešní době taxi… Pánové?“

Trio zástupců firem přikývlo. Craft a Oliver utrousili: „Generále,“ kdežto Spinelli jen němě hleděl přes silné čočky brýlí.

„Omluvám se, generále Swansone,“ řekl Vandamm s precizní novoanglickou výslovností, která svědčila o bohatém původu. „Z pochopitelných důvodů jsme nechtěli tuhle poradu uspořádat na oficiální půdě a tak prozradit její význam. Právě vám jistě nemusím vysvětlovat, jak rychle se na ministerstvu války šíří fámy. V dané chvíli je žádoucí nepřitahovat pozornost. Štábní vozidla řítící se Washingtonem – neptejte se mě proč, ale mám dojem, že jejich řidiči neumějí jezdit pomalu – obvykle vzbuzují obavy. Rozumíte?“

Swanson oplatil starému pánovi zastřený pohled. Vandamm je zatraceně bystrý chlap, blesklo mu hlavou. Zmínka o taxíku byla z jeho strany neuvážená impertinence, ale náměstek pochopil – rozvedl myšlenku a celkem dobře ji využil.

Trojice zpozorněla; na této schůzce představovala nepřítele.

„Byl jsem diskrétní, pane náměstku.“

„To vám samozřejmě věřím… Můžeme přejít k věci, pánové? Pan Oliver požádal, aby směl zahájit naše jednání všeobecným prohlášením, v němž nastíní stanovisko společnosti Meridian Aircraft.“

Swanson se díval, jak Oliver s roztřeseným podbradkem třídí své poznámky. Toho chlapa bytostně nesnášel, obžerství z něj přímo vyzařovalo. Byl to intrikán, jakých se v posledních měsících a letech vynořily spousty a Washington se jimi doslova hemžil. Tyhle štěnice vydělávaly hromady peněz na válce tím, že proklamovali sílu uzavřených smluv, načež násobně překračovali cenu dohodnutých zakázek a pak se oháněli mocí peněz – kterou skutečně drželi v rukou – a schovávali se za ni.

Z Oliverových odulých rtů zazněl hrubý hlas. „Děkuji. My v Meridianu máme pocit, že… neprokázaná závažnost současné situace překrývá skutečný pokrok, jehož bylo dosaženo. Letoun, o kterém je řeč, prokázal své vysoké kvality mimo jakoukoliv pochybnost. Nová, zdokonalená létající pevnost je připravena k bojovému nasazení. Problém spočívá pouze ve volbě požadované výšky.“

Oliver náhle zmlkl a položil tlusté ruce na hromadu papírů před sebou. Skončil se svým prohlášením; Craft souhlasně přikývl. Gian Spinelli na Olivera jenom zíral, jeho oči za skly brýlí byly nepřirozeně zvětšené.

Alan Swanson zalapal úžasem po dechu – neohromila ho stručnost projevu, ale nehorázná naivita pronesené lži.

„Pokud to má být oficiální stanovisko vaší společnosti, pak je pokládám za zcela nepřijatelné. Letoun, o který se jedná, neprokázal požadované vlastnosti, protože nemůže operovat ve výškách specifikovaných ve vládní zakázce.“

„Je provozuschopný,“ kontroval Oliver.

„Provozuschopný snad. Ale není funkční, pane Olivere. A nebude funkční, dokud se nedokáže přemístit z bodu A do bodu B ve výšce specifikované v zadání.“

„Ta výška byla definována jako zamýšlené maximum, generále Swansone,“ namítl Oliver se servilním úsměvem, který nevyjadřoval nic než formální zdvořilost.

„Co to má sakra znamenat?“ Swanson se ohlédl na náměstka Vandamma.

„Panu Oliverovi jde o interpretaci smluvních podmínek.“

„Mně ne.“

„Mně o ně musí jít,“ opáčil Oliver. „Ministerstvo války odmítlo uhradit další splátku na účet Meridian Aircraft Corporation. Uzavřeli jsme kontrakt…“

„Tak si ten podělaný kontrakt uzavřete s někým jiným!“

„Hněvem se nic nevyřeší,“ ozval se ostře Vandamm.

„Promiňte, pane náměstku, ale já tady nejsem proto, abych se dohadoval o interpretaci smluvních podmínek.“

„Obávám se, že budete muset, generále Swansone.“ Vandamm teď mluvil klidně. „Ekonomický odbor ministerstva zadržel platbu Meridianu na základě vašeho negativního doporučení. Bez vašeho souhlasu žádné peníze neodejdou.“

„A proč bych měl ten souhlas dát? Letoun nepodává výkony, které jsme očekávali.“

„Ale podává výkony specifikované ve smlouvě.“ Oliver natočil tlustý krk od Vandamma k Swansonovi. „Ujišťuji vás, pane generále, že se ze všech sil snažíme dosáhnout zamýšlené maximální funkční výšky naváděcího systému. Vynakládáme na tento úkol veškeré naše zdroje. Jsme přesvědčení, že brzy dosáhneme průlomu. Ale do té doby očekáváme, že podmínky smlouvy budou plněny i ze strany vlády, protože my jsme požadovaný produkt dodali ve stanovené kvalitě.“

„Chcete snad říct, že máme letoun převzít v tom stavu, v jakém je?“

„Je to nejlepší bombardér, jaký kdy vzlétl,“ prohlásil Jonathan Craft. Jeho vysoký pisklavý hlásek se pokusil o důraz, který rychle vyšuměl, a tenké prsty se spojily v rádoby rozhodném gestu.

Swanson Crafta ignoroval a zahleděl se na Giana Spinelliho, vědce z ATCO. „Jak to vypadá s gyroskopy? Můžete mi odpovědět, pane Spinelli?“

„Použijte stávající systému,“ vložil se hulvátsky Oliver, „a pošlete letadla do boje.“

„Ne!“ Swanson se nedokázal ovládnout a znechuceně zařval, ať si Vandamm říká, co chce. „Naše strategie vyžaduje nepřetržité nálety na celé území Německa a ze všech možných stran. Letouny budou startovat z letišť v Anglii, Itálii, Řecku… Ano, i z tajných základen v Turecku a Jugoslávii, z letadlových lodí ve Středomoří a taky v tom zatraceném Černém moři! Tisíce a tisíce letadel tísnících se v přeplněných vzdušných koridorech. Potřebujeme se dostat do větších výšek! Potřebujeme navigační systém, abychom v těchto výškách mohli operovat! Cokoliv jiného je nemyslitelné…! Promiňte, pane Vandamme, ale domnívám se, že mé rozhořčení je oprávněné.“

„Chápu,“ řekl bělovlasý náměstek ministra zahraničí. „Dnes odpoledne jsme se sešli proto, abychom společně našli řešení… a peníze.“ Starý pán přesunul pohled na Crafta. „Můžete ke slovům pana Olivera něco dodat z hlediska firmy Packard?“

Craft rozpojil prsty s dokonalou manikúrou a zhluboka se nadechl nosem, jako kdyby se chystal světu sdělit zásadní moudro. Snaživý podřízený, který se pokouší svou informovaností získat šéfovo ocenění, pomyslel si Alan Swanson.

„Samozřejmě, pane náměstku. Jako hlavní subdodavatel Meridianu jsme stejně jako generál znepokojeni nedostatky navigačního systému. Nevynechali jsme naprosto nic, čím bychom mohli pomoci. Důkazem toho je přítomnost pana Spinelliho. Byli jsme to ostatně my, kdo do projektu zapojil ATCO…“ V tomto okamžiku Craft vyloudil na rtech hrdinský úsměv s nádechem smutku. „Jak všichni víme, ATCO je nejlepší – a nejdražší. Vidíte, opravdu jsme nelitovali žádných nákladů.“

„Zapojili jste ATCO,“ řekl Swanson otráveně, „protože vaše vlastní laboratoře na ten úkol nestačily. Zvýšené náklady jste vyúčtovali Meridianu, který je pak převedl na nás. Nezdá se mi, že byste měli čeho litovat.“

„Proboha, generále!“ zvolal Craft velmi nepřesvědčivě. „Šlo o čas, o vyjednávání… Čas jsou peníze, vážený pane, tohle platilo a platit bude. Mohl bych vám ukázat…“

„Generál položil otázku mně a já bych na ni rád odpověděl.“

Věta pronesená nevýrazným přízvukem vyšla z úst drobného vědce, který buď zavrhoval Craftovy nesmysly, nebo je vůbec nevnímal – případně obojí.

„Byl bych vám vděčný, pane Spinelli.“

„Dosahovali jsme a dosahujeme neustálého, možno říci stabilního pokroku, bohužel však pomalu. Narážíme na obrovské problémy. Dospěli jsme k závěru, že ke zkreslení rádiových signálů v určitých výškách dochází vlivem teploty a zakřivení zemského povrchu. Řešení spočívá ve změně vyrovnávacích mechanismů. Naše experimenty soustavně zužují pole možností… Ale postupovali bychom mnohem rychleji, kdybychom nemuseli čelit neustálým rušivým zásahům.“

Gian Spinelli se zarazil a obrátil groteskně zvětšené oči k Howardu Oliverovi, jehož tlustý krk a masité tváře náhle zrudly vztekem.

„My jsme vás v žádném případě nerušili.“

„A společnost Packard také ne!“ přidal se Craft. „Jsem s vámi téměř denně v kontaktu a nikdy jsme neskrývali své starosti!“

Spinelli se otočil ke Craftovi. „Vaše starosti, stejně jako starosti Meridianu, se, pokud vím, týkaly výlučně rozpočtu.“

„To je absurdní obvinění! Pokud jsme se zajímali o finanční otázky, pak pouze na popud… auditorské firmy.“

„A pouze v nezbytně nutných případech!“ Oliver již nedokázal ovládnout vztek a na malého Itala hlasitě řval. „Jenomže to laboratorní krysy jako vy nedokážou pochopit! Jste jako malé děti!“

Následující minutu vyplnilo podrážděné a zcela neproduktivní překřikování. Swanson se zahleděl na Vandamma a oči obou mužů vyjadřovaly porozumění.

Oliver vycítil past jako první a zvedl ruku. Generální ředitel vyžadující pozornost, blesklo Swansonovi hlavou.

„Pane náměstku.“ Oliver potlačil vzrušený tón hlasu. „Nevykládejte si naši malou hádku mylně. Požadovaný produkt vždycky dodáme.“

„Jenže tenhle zatím nedodáváte,“ odsekl Swanson. „Živě si vzpomínám na to, co jste uvedli ve své nabídce při výběrovém řízení. Tvrdili jste, že naváděcí systém máte vyřešený.“

Když se na něj Oliver podíval, Alan Swanson instinktivně sáhl po zbrani, aby se bránil. Vysoký představitel Meridianu se ocitl na pokraji výbuchu.

„Spoléhali jsme na závazky subdodavatelů,“ ucedil Oliver s otevřeným nepřátelstvím. „Domnívám se, že ani armádní štáby nejsou imunní vůči chybám.“

„Podřízení důstojníci neplánují strategické operace.“

„Pane Olivere,“ pozvedl hlas Vandamm. „Předpokládejme, že se nám podaří generála Swansona přesvědčit, že zadržení platby ničemu neposlouží. Jaký časový limit můžete za těchto okolností zaručit?“

„Jaký je váš odhad?“ zeptal se Oliver Spinelliho ledově.

Vědec obrátil oči ke stropu. „Mám-li být upřímný, pak odpověď zní nevím. Ten problém můžeme vyřešit příští týden. Nebo příští rok.“

Swanson rychle sáhl do náprsní kapsy uniformy, vylovil složený list papíru a rozložil ho před sebou. „V tomto oficiálním memorandu,“ vychrlil, „v posledním, které jsme od ATCO dostali, stojí, že jakmile bude naváděcí systém perfektní, potřebujete šest týdnů letových testů na zkušební základně v Montaně.“

„To je pravda, generále,“ potvrdil Spinelli. „Sám jsem to diktoval.“

„Šest týdnů od toho příštího. Nebo od příštího roku. A pokud experimenty v Montaně dopadnou dobře, další měsíc, než systémem vybavíte všechny letky.“

„Ano.“

Swanson střelil pohledem po Vandammovi. „Ve světle těchto skutečností, pane náměstku, není jiné řešení než pozměnit nejbližší cíle. Nebo alespoň plány. Logisticky nemáme šanci to zvládnout.“

„Nepřijatelné, generále Swansone. Musíme to zvládnut.“

Swanson na starého pána upřeně hleděl. Oba přesně věděli, o čem ten druhý mluví.

Operace Overlord. Invaze v Normandii.

„Musíme ji odložit, pane.“

„Vyloučeno. Opakuji, vyloučeno, generále.“

Swanson se zadíval na tři muže u stolu.

Nepřátelé.

„Budeme ve spojení, pánové,“ utrousil.

3

12. ZÁŘÍ 1943 – BASKICKÉ HORY, ŠPANĚLSKO

David Spaulding čekal ve stínu mohutného zkrouceného stromu na skalnatém svahu nad hlubokou roklí. Nad Baskickem se vznášel studený vlhký vzduch a David stál otočený zády k odpolednímu slunci, jehož záře hladila temena kopců. Už před lety –jemu to připadalo jako století – poznal, jakou výhodu mu nabízí odraz slunečních paprsků od kovového povrchu zbraní. Vlastní pistoli a pušku zbavil lesku pomocí spáleného korku.

Čtyři.

Podivné, jak se mu tato číslovka stále vracela na mysl, když zrakem propátrávat vzdálená úbočí.

Čtyři.

Přesně před čtyřmi roky a čtyřmi dny. A dnešní schůzka byla naplánována na čtvrtou hodinu odpolední.

Před čtyřmi roky a čtyřmi dny poprvé spatřil zmačkané hnědé uniformy za tlustou skleněnou přepážkou v newyorském rozhlasovém studiu. Před čtyřmi roky a čtyřmi dny zamířil ke skleněné stěně pro svůj plášť přehozený přes opěradlo židle a uvědomil si, že se na něj upírají oči staršího ze dvou důstojníků. Upřeně. Chladně. Mladší se pohledu na něj vyhýbal, jako kdyby se styděl, že narušuje jeho soukromí. Jeho nadřízený, ten podplukovník, podobnými výčitkami netrpěl.

Podplukovník si ho zkoumavě prohlížel.

Tak to začalo.

Dnes přemýšlel – zatímco očima pátral ve strži po známkách pohybu –, kdy to skončí. Dožije se vůbec konce?

Měl to v úmyslu.

Kdysi to nazval šlapací mlýn – nad skleničkou v hotelu Mayflower ve Washingtonu. Fairfax skutečně byl šlapací mlýn, ona neblaze proslulá „veverčí klec“ nenáviděná vězni v devatenáctém století, ale David v té době ještě nevěděl, jak je toto označení přesné. Jako běhací pás, který se nikdy nezastaví.

Jen občas zpomalil. Obrovský fyzický a duševní tlak si v určitých chvílích vyžádaly krátký oddech a Spaulding tyto okamžiky vždycky rozpoznal. Byly to chvíle, kdy začínal být neopatrný… nebo si příliš sám sebou jistý. Anebo neoblomný, pokud se týká rozhodnutí, která mohla připravit jiného člověka o život.

Nebo za ně mohl sám zaplatit životem.

K takovým rozhodnutím se často dospívá velmi snadno. A někdy ho to děsilo. Hrozil se toho.

V takových okamžicích se stahoval z akcí. Cestoval na jih podél portugalského pobřeží, kde enklávy boháčů nucených dočasně se uchýlit do ústraní popíraly existenci války. Jindy navštívil Costa del Santiago a zdržel se pár dní u udivených a zmatených rodičů. Nebo zůstával v areálu amerického velvyslanectví v Lisabonu a ponořil se do jednotvárné šedi nesmyslné diplomacie v neutrální zemi. Bezvýznamný vojenský atašé, který nenosí uniformu. Na ulicích se to od něj neočekávalo, ovšem uvnitř „teritoria“ ano. Přesto ji nenosil – a nikomu to nevadilo. Mezi personálem ambasády nebyl moc oblíbený. Udržoval až příliš rozsáhlé společenské styky, měl až příliš velkou spoustu předválečných přátel. Vzato kolem a kolem ho jeho spolupracovníci na velvyslanectví ignorovali… a tak trochu jím pohrdali.

V takových chvílích odpočíval. Donutil mysl, aby se vyprázdnila, aby dobila baterie.

Před čtyřmi roky a čtyřmi dny by si podobné myšlenky nedokázal ani představit.

Dnes jej zahlcovaly. Pokud měl na takové myšlenky čas.

Což právě teď neměl.

Ve strži pořád nezaznamenal žádný pohyb. Něco tady nesedělo. Podíval se na hodinky. Skupina ze San Sebastianu se hodně opozdila a takové zpoždění nevěstilo nic dobrého. Před pouhými čtyřmi hodinami mu francouzské hnutí odporu vysílačkou potvrdilo, že je všechno zabezpečeno a pod kontrolou. Nevyskytly se žádné komplikace, skupina vyrazila podle plánu.

Běžci – bývalí pašeráci – ze San Sebastianu přinášeli fotografie německého vojenského letiště severně od Mont-de-Marsanu, po nichž stratégové v Londýně nedočkavě volali už celé měsíce. Ty snímky stály život čtyř agentů…, znovu ta proklatá číslovka…, čtyř bojovníků hnutí odporu.

Za normálních okolností tady měla být skupina dříve, měla čekat na muže z Lisabonu.

Pak to spatřil – hodně daleko, snad kilometr, nedokázal vzdálenost přesně odhadnout. Za ústím rokle se na úbočí nízkého kopce něco zablesklo.

A znovu. Přerušované, rytmické blikání. Pravidelné intervaly mezi záblesky svědčily o záměru, nikoliv náhodě.

Signál. Někdo mu signalizoval, člověk, který dobře znal jeho operační postupy, možná někdo, koho sám vycvičil. Bylo to varování.

Spaulding si přehodil pušku přes rameno, napjal řemen a ještě jej přitáhl, aby vytvořil pevné, avšak pružné spojení zbraně a horní poloviny těla. Hmatem se přesvědčil, že spona na pouzdru u opasku drží a pistole je na svém místě. Odstrčil se od kmene starého stromu a shrbený seběhl po svahu.

Na dně rokle se rozběhl vysokou trávou vlevo k zanedbanému hrušňovému sadu. Na zemi tam s puškami po boku seděli dva muži v zablácených šatech a z dlouhé chvíle si mlčky hráli s nožem. Jakmile Davida zaslechli, zvedli hlavy a hrábli po zbraních.

Spaulding jim gestem naznačil, ať zůstanou sedět, přiblížil se a promluvil španělsky.

„Víte někdo, kdo je v té skupině, kterou čekáme?“

„Myslím, že Bergeron,“ odpověděl muž sedící vpravo. „A možná Chivier. Ten staroch se vyzná. Pašuje přes tyhle hranice už čtyřicet let a dokáže se vyhnout každé hlídce.“

„Takže Bergeron,“ řekl Spaulding.

„Děje se něco?“ zeptal se druhý muž.

„Zahlédl jsem signál. Opozdili se a někdo využívá zapadajícího slunce, aby upoutal naši pozornost.“

„Nejspíš ti chtějí naznačit, že už se blíží.“ První muž zastrčil nůž do pochvy.

„To je možné, ale nevěřím tomu. Proč by to dělali? Vědí, že tu na ně budeme čekat nejmíň několik hodin.“ Spaulding se zvedl z dřepu a zahleděl se k východu. „Pojďte se mnou! Obejdeme roh zahrady a získáme lepší výhled.“

Trojice se rozdělila a opatrným klusem překonala asi čtyřsetmetrový otevřený úsek. David zalehl za nízké skalisko, které vyčnívalo ze svahu při ústí strže, a počkal na své společníky. Asi třicet metrů pod ním hučela bystřina. Skupina ze San Sebastianu ji překročí zhruba dvě stě metrů západně od jeho pozorovatelny – ten brod používali pokaždé.

Během několika vteřin byli všichni tři pohromadě.

„Ten starý strom, kde jsi stál, sloužil jako značka, že?“ zeptal se jeden ze Španělů.

Spaulding přisvědčil a z pouzdra u opasku vytáhl dalekohled s čočkami značky Zeiss Ikon, nejlepší, jaký kdy v Německu vyráběli. Vzal ho mrtvému Němci na břehu řeky Tejo.

„Tak proč jsi přišel dolů? Jestli očekáváš nějaké problémy, měl jsi zůstat nahoře, odkud bys měl otevřený přímý výhled.“

„Jestli nás čekají nějaké problémy, nepřátelé to vědí a pokusili by se mě obklíčit. Zleva, od východu, protože západním směrem se rokle od stromu vzdaluje. No, třeba o nic nejde a tys měl pravdu, že nás jenom chtějí upozornit na svůj příchod.“

Necelých dvě stě metrů daleko se kousek od brodu vynořily z porostu dvě postavy. Španěl, který klečel vlevo, položil Američanovi ruku na rameno.

„Bergeron a Chivier,“ zašeptal.

Spaulding požádal zvednutou paží o ticho a dalekohledem zkoumal okolí. Náhle strnul a levačkou naznačil svým podřízeným, kam se mají dívat.

Asi padesát metrů daleko se houštinou prodírali čtyři vojáci v uniformách wehrmachtu a blížili se k potoku na dně strže.

Spaulding namířil pohled zpátky na oba Francouze, kteří právě přecházeli vodu. Zapřel lokty o skálu a hleděl dalekohledem do porostu, dokud nespatřil, co očekával.

Pátého Němce, důstojníka, který se schovával v houštině pod nízkými převislými větvemi a mířil puškou na oba Francouze.

David podal dalekohled jednomu za Španělů. „Za Chivierem,“ sykl.

Muž se podíval a předal dalekohled svému krajanovi.

Všichni věděli, co a jak teď musí udělat. Byla to jen otázka přesného načasování. Spaulding vytáhl z pouzdra na pravém boku bajonet se zkrácenou čepelí, oba společníci jej napodobili a pak se trojice zahleděla přes skalisko k Němcům.

Čtyři vojáci se zastavili na břehu potoka, který byl v těch místech asi po pás hluboký a tekl silným proudem. Přehodili si pušky vodorovně přes ramena, aby se jim nenamočily, a jeden za druhým vstoupili do bystřiny. Muž v čele opatrně zkoušel hloubku.

Spaulding s oběma Španěly v patách sklouzl po svahu za skaliskem. Hustý porost je spolehlivě skryl před nepřátelskými zraky a hukot proudu přehlušil rachot uvolněných padajících kamínků. Za necelou půlminutu se přiblížili k Němcům na deset metrů a zalehli za hromadou popadaných suchých větví. David vklouzl do vody a držel se těsně u břehu. Ulevilo se mu, když spatřil, že poslední z vojáků – vzdálený teď sotva pět metrů – jen s obtížemi udržuje na kluzkých kamenech rovnováhu. Ostatní tři se plně soustředili na Francouze výše proti proudu.

Nacista ho spatřil; v jeho očích se objevil úžas okořeněný hrůzou. Ten zlomek vteřiny, než se vypořádal s šokem, bylo vše, co Spaulding potřeboval. Krytý hučením vody skočil na nepřítele, prořízl mu hrdlo a strhl mu hlavu pod hladinu. Proud se zbarvil unikající krví.

Nesměl ztrácet ani okamžik. Pustil mrtvé tělo a ohlédl se ke břehu, po němž postupovali oba Španělé. První z nich se krčil za keřem a ukázal na vojáka, jenž šel v čele, druhý naznačil, že si bere toho za ním. David tedy věděl, že třetí muž v uniformě wehrmachtu je jeho.

Než Bergeron s Chivierem vystoupili na jižním břehu potoka, bylo po všem a proud unášel čtyři mrtvoly, které narážely do skalisek a voda kolem nich se barvila dočervena.

Spaulding pokynul Španělům, ať přejdou na severní břeh. Když se první z nich vytáhl na pevnou zem, David si na jeho dlani všiml hluboké krvavé rány. „Jsi v pořádku?“ zeptal se šeptem. „Sjelo mi ostří a ztratil jsem nůž.“ Muž sprostě zaklel.

„Ztrať se odsud,“ přikázal mu Spaulding. „Jdi na Valderovu farmu a nechej se ošetřit.“

„To nic není. Můžu si to zavázat.“

Mezitím se k nim připojil druhý Španěl. Když spatřil zraněnou ruku svého krajana, škubl sebou a překvapil tak Davida, který podobnou reakci od partyzána, jenž před několika okamžiky prořízl nepříteli hrdlo a téměř mu oddělil hlavu od těla, rozhodně neočekával.

„Vypadá to dost zle,“ utrousil.

„V tomhle stavu nám k ničemu nejsi,“ doplnil Spaulding. „A nemáme čas se tady dohadovat.“

„Můžu…“

„Nemůžeš,“ přerušil ho David rezolutně. „Vrať se k Valderovi. Sejdeme se za týden či za dva. Tak padej. A ať tě nikdo nevidí.“

„No dobře.“ Španělovi to nebylo moc po chuti, ale Američanovým rozkazům se protivit nemohl. Sevřel si zápěstí zraněné ruky, přikrčil se a vyrazil k lesu.

„Díky,“ zavolal za ním Spaulding tiše. „Odvedl jsi dobrou práci.“

Španěl se zazubil a vzápětí zmizel v porostu.

David vzal jeho krajana za loket a naznačil mu, aby ho následoval. Bokem napřed postupovali proti proudu. Spaulding se zastavil u padlého stromu, jehož kmen se nořil do vody, zalehl za ním a mávl na Španěla, že se má také skrýt.

„Potřebuju ho živého,“ zašeptal. „Chci ho vyslechnout.“

„Zajmu ho.“

„Ne, to si vezmu na starost já. Ty hlavně nestřílej. Mohli by tu mít v záloze hlídku.“ David si všiml, že jeho společník nedokázal potlačit úsměv. Věděl proč – mluvil kastilskou španělštinou, navíc s cizím přízvukem. Taková řeč zněla v Baskicku velmi nepatřičně.

On sám sem ostatně také nepatřil.

„Jak si přeješ, kamaráde,“ souhlasil Španěl. „Mám jít dál a spojit se s Bergeronem? Počítám, že je touhle dobou už celý podělaný strachy.“

„Ne. Počkej s tím, než to tady vyřídíme. Bergeron a staroch to ještě chvíli vydrží.“ David zvedl hlavu a přes vyvrácený kmen odhadoval vzdálenost. Německý důstojník se skrýval v houštině asi šedesát metrů daleko. „Obejdu ho zezadu a poohlédnu se, jestli si opravdu nevzali zálohu. Jestli někoho uvidím, vrátím se a zmizíme odsud. Když ne, skočím mu na krk a… Kdyby se něco podělalo, třeba kdyby mě zaslechl, zamíří k vodě. V tom případě se o něj postaráš ty.“

Španěl přikývl. Spaulding zkontroloval, zdali má řádně napjatý řemen pušky, a ještě ho o něco přitáhl. Pak se na svého společníka nejistě usmál a všiml si, že zarývá mohutné ruce se silnými prsty do bláta jako šelma drápy. Jestli německý důstojník zamíří sem, těmto rukám neunikne,

Rychle, ale tiše se plazil lesem jako primitivní lovec. Odstrkoval větvičky, vyhýbal se kamenům, obcházel hustá křoviska.

Za necelé tři minuty se dostal třicet metrů vlevo za Němce. Zvedl se, přiložil dalekohled k očím a propátrával porost a lesní stezky. Nikoho nespatřil. Zalehl a plazil se zpátky, snaže se co nejvíce splynout s okolním prostředím.

Když se dostal asi tři metry za důstojníka, který klečel zády k němu, opatrně rozepnul pouzdro a vytasil pistoli.

„Ani se nehněte, nebo vám ustřelím hlavu,“ promluvil ostře, ale současně zdvořile německy.

Nacista se otočil a nemotorně hrábl po zbrani. Spaulding k němu přiskočil a vykopl mu ji z rukou. Němec se začal zvedat a David mu uštědřil prudký kopanec do spánku. Důstojníkovi spadla brigadýrka a obličej se mu zalil krví. V příští vteřině se v bezvědomí svezl k zemi.

Spaulding se k němu sklonil a roztrhl mu blůzu. Nadporučík wehrmachtu měl na hrudi ukrytou cestovní brašnu z nepromokavého plátna. David škubl zipem a uvnitř našel přesně to, co čekal.

Fotografie tajného letiště luftwaffe severně od Mont-de-Marsanu a spolu s nimi amatérské náčrtky, neuměle provedené situační nákresy a schematické plánky. Němci je vzali Bergeronovi, který je pak zavedl do pasti.

Jestli Spaulding těm plánkům s pomocí fotografií porozumí, bude moci požádat Londýn, aby vyslal sabotážní výsadek, který zničí nejdůležitější zařízení a vyřadí leteckou základnu z provozu. Sám záškodníky povede.

Stratégové spojeneckého letectva si až chorobně potrpěli na nálety. Bombardéry se vrhaly z nebe jako dravci a zemi pod sebou měnily v poušť plnou kráterů, ať už pumy zasáhly cíl nebo ne, přičemž připravily o život mnohem více civilistů než nepřátelských vojáků. Kdyby Spaulding dokázal zabránit bombardování oblasti severně od Mont-de-Marsanu, snad by tím, alespoň v abstraktním smyslu slova, vykompenzoval rozhodnutí, před kterým nyní stál.

V Galicijských horách se nebrali váleční zajatci, v Baskicku neexistoval žádný internační tábor.

Nadporučík wehrmachtu, který se tak mizerně zhostil role lovce – a který nejspíš před válkou vedl docela mírumilovný život v nějaké malebné německé vesničce či městečku –, musí zemřít.

A on, muž z Lisabonu, se stane jeho katem. Přivede mladého důstojníka k vědomí a s pomocí nože ho vyslechne, aby zjistil, jak hluboko do podzemního hnutí v oblasti San Sebastianu Němci pronikli. A pak ho zabije.

Protože německý důstojník viděl muže z Lisabonu a mohl by ho identifikovat jako Davida Spauldinga.

Skutečnost, že smrt přijde milosrdně rychle – na rozdíl od smrti z rukou partyzánů –, představovala pro Davida jen chabou útěchu. Věděl, že v okamžiku, kdy stiskne spoušť, se svět bude chvíli točit jako šílený. Udělá se mu zle a bude chtít zvracet, zhnusený tím, co právě udělal.

Nedá však nic najevo. Nic neřekne, nic nenaznačí… Bude mlčet. A legenda dál poroste. I ta je součástí šlapacího mlýnu.

Muž z Lisabonu je nelítostný zabiják.

4

20. ZÁŘÍ 1943 – MANNHEIM, NĚMECKO

Wilhelm Zangen si přitiskl kapesník k bradě, pak k hornímu rtu a nakonec k okraji vysokého čela, nad nímž mu řídly vlasy. Pot se mu z obličeje jen lil a pod nosem a kolem důlku na bradě mu na kůži podrážděné ranním holením naskočila vyrážka, ještě umocněná napětím posledních hodin.

Tváře měl jako v ohni a poslední slova Franze Altmullera mu na náladě rozhodně nepřidala.

„Opravdu byste si měl zajít k doktorovi, Wilhelme. Vypadáte hrozně.“

S tímto projevem lhostejné objektivní starostlivosti vstal Altmuller od stolu a pomalu, uvážlivě zamířil ke dveřím. Diplomaticky kufřík, v němž nesl hlášení, držel v natažené paži daleko od těla, jako kdyby se mohl od jeho obsahu nakazit.

Byli sami. Altmuller propustil skupinku vědců s konstatováním, že nedosáhli ani nejmenšího pokroku. Dokonce Zangenovi ani nedovolil, aby jim – on, hlavní koordinátor říšského průmyslu – poděkoval za jejich přínos. Altmúller si byl dobře vědom, že představují výkvět německé vědy, ale neuměl s nimi jednat. Byli to citliví lidé, svým tichým způsobem výbušní, a ze všeho nejvíc potřebovali ocenění. Speerova pravá ruka prostě postrádala trpělivost a takt.

A jistého pokroku přece jenom bylo dosaženo. Kruppovy laboratoře dospěly k závěru, že řešení spočívá v experimentech s grafitem. V Essenu pracovali celý měsíc čtyřiadvacet hodin denně, vyšší technici a manažeři prakticky nespali. A skutečně se jim v ocelových tyčích podařilo připravit uhlíkové částečky, které podle jejich přesvědčení vykazovaly vlastnosti potřebné pro výrobu přesných obráběcích strojů. Byla to jen otázka času, než se zdaří vyprodukovat částečky dostatečně velké, aby jimi mohli osadit ostří a hroty nástrojů.

Franz Altmúller naslouchal vyslancům Kruppova koncernu bez nejmenší známky nadšení, přestože si okolnosti takový projev přímo vyžadovaly. Když však mluvčí zakončil svůj referát, Altmúller mu položil jedinou otázku a na tváři měl ten nejznuděnější výrazu, jaký si lze představit.

„Podrobili jste ty… částečky tlakům, které na ně budou při obrábění působit?“

Samozřejmě že nepodrobili! Jak by mohli? Vyzkoušeli je v simulovaných podmínkách na modelech, víc se v dané chvíli udělat nedalo.

Odpověď Altmullera neuspokojila a propustil nejbystřejší tvůrčí mozky říše bez jediného slůvka ocenění a se špatně skrývanou nevolí.

„Pánové, přinesli jste mi jen prázdná slova. My však nepotřebujeme slova, potřebujeme diamanty. Potřebujeme je, musíme je mít do několika týdnů, nanejvýš do dvou měsíců. Navrhuji, abyste se vrátili do svých laboratoří a znovu se nad tím problémem zamysleli. Přeji vám dobrý den, pánové.“

Altmúller je nemožný křupan!

A když vědci odešli, Speerův pobočník nasadil ještě kousavější tón.

„Wilhelme,“ promluvil tónem, který hraničil s opovržením, „tohle mělo být to nevojenské řešení, které jste navrhoval ministrovi zbrojního průmyslu?“

Proč Speera nejmenoval? Bylo nutné hrozit jeho funkcí?

„Samozřejmě. Určitě je schůdnější než ten šílený nájezd na Kongo. Doly u řeky Bushimaie! Taková pitomost!“

„Nechutné srovnání. Přecenil jsem vás, Wilhelme. Věřil jsem vám víc, než jste si zasloužil. Zajisté chápete, že jste totálně selhal.“ Nebyla to otázka.

„Nesouhlasím! Výsledky zatím nejsou kompletní. Takový odsudek je přinejmenším předčasný. Tohle si nemůžete dovolit!“

„Můžu a musím!“ Altmúller praštil dlaní do stolu a místností se rozlehlo plesknutí masa o tvrdé dřevo. Neodpustitelná urážka. „Nemáme čas! Nemůžeme si dovolit ztrácet dny a týdny, zatímco si ti vaši neschopní laboranti budou hrát s kahany a vyrábět kamínky, které se rozpadnou, sotva se dotknou oceli! Potřebujeme hotový produkt!“

„Dostanete ho!“ Zangenovi se leskla brada olejovitým potem. „Nejlepší mozky Německa se snaží…“

„Nejlepší mozky Německa experimentují,“ přerušil ho Altmuller tiše, ale s pohrdavým důrazem. „Dodejte nám produkt. Berte to jako můj rozkaz. Naše největší průmyslové podniky se chlubí dlouhou a slavnou tradicí. Mají bohaté styky, společenské i soukromé. Snad dokážou najít nějakého starého přítele, který by jim pomohl.“

Wilhelm Zangen si utřel obličej kapesníkem; vyrážka ho nesnesitelně svědila. „Tuto možnost jsme prověřili. Vyloučeno.“

„Zkuste to znovu.“ Altmúller ukázal elegantním prstem na Zangenův kapesník. „Opravdu byste si měl zajít k doktorovi, Wilhelme. Vypadáte hrozně.“

24. ZÁŘÍ 1943 – NEW YORK CITY

Jonathan Craft kráčel po Park Avenue a ve světle pouliční lampy zkontroloval hodinky. Dlouhé štíhlé prsty se mu třásly, poslední pozůstatek nespočetné řady martini. Poslední sklenku v Ann Arboru sice vypil už před čtyřiadvaceti hodinami, avšak po tři předchozí dny byl opilý jak zákon káže a ve své kanceláři se ani neukázal. Ta místnost mu připomínala generála Alana Swansona – nesnesitelná vzpomínka, které se teď ovšem musel postavit čelem.

Bylo patnáct minut před devátou. Za čtvrt hodiny vstoupí do domu číslo 800 na Park Avenue, usměje se na vrátného a zamíří k výtahu. Nechtěl přijít brzy a neměl odvahu se opozdit. Ten obytný dům navštívil přesně sedmkrát a pokaždé zažíval trauma. Vždy ze stejného důvodu: přinášel špatné zprávy.

Ale potřebovali ho. Byl bezúhonný, čistý jako lilie. Pocházel ze staré a velmi bohaté rodiny, navštěvoval správné školy, navázal ty nejlepší konexe. Měl přístup – společenský i institucionální – do oblastí, kam se ti kupčíci v životě nedostanou. A vůbec nezáleží na tom, že ztvrdl v Ann Arboru; je to jen dočasné omezení, válečná nepříjemnost. Oběť.

Jakmile ta zatracená patálie skončí, vrátí se do New Yorku, na burzu.

Tyhle myšlenky nesmí dnes večer pustit z hlavy, protože za pár minut bude opakovat slova, která na něj Swanson řval v zasedací síni firmy Packard. Sepsal o tom rozhovoru – neuvěřitelném rozhovoru – důvěrné hlášení, které poslal Howardu Oliverovi do Meridianu.

Jestli jste udělal to, co si myslím, dopustil jste se velezrady! A naše země je ve válce!

Swanson.

Šílenství.

Uvažoval, kolik jich v tom bytě bude. Více znamená lépe. Takových deset, dvanáct by bylo ideální. Pohádají se mezi sebou a na něj zapomenou. Tedy skoro. Na informace, které přináší, se zapomenout nedá.

Obcházel blok a uklidňoval se hlubokým oddechováním… Zabil deset minut.

Velezrada!

Naše země je ve válce!

Podívalo se na hodinky. Za pět minut devět. Vešel do budovy, usmál se na vrátného, obsluze výtahu sdělil číslo patra, a když se mosazná mříž kabinky otevřela, zamířil do soukromé chodby, která vedla k podkrovnímu apartmánu.

Majordomus mu odebral kabát a odvedl ho přes halu ke dveřím. Sestoupil po třech schodech a ocitl se v rozlehlém obývacím pokoji.

V místnosti čekali pouze dva muži a Craft ucítil ostrou bolest v břiše. Byla to zčásti instinktivní reakce na skutečnost, že životně důležité porady se zúčastní jen dvě osoby, ale nevolnost vyvolal zejména pohled na Waltera Kendalla.

Kendall žil ve věčném stínu, manipulátor s čísly, který se úzkostlivě držel stranou. Byl prostředního vzrůstu, muž kolem pětačtyřicítky s řídnoucími nemytými vlasy a chraplavým hlasem, pro něhož byl charakteristický mimořádně ošumělý zjev. Jeho pohled neustále těkal a nedokázal se jinému člověku podívat do očí. Říkalo se o něm, že v duchu neustále osnuje nějaké plány a protitahy a že jediným účelem jeho života je zahnat jiného člověka do úzkých, přechytračit ho. Kendallovi bylo jedno, zda jde o přítele či nepřítele, neměl ve zvyku lidi škatulkovat.

Všechny považoval za skryté protivníky.

Jenže v tom, co dělal, byl Walter Kendall jedním slovem dokonalý. Pokud jste ho dokázali udržet v pozadí, jeho manipulace sloužily klientům k jejich naprosté spokojenosti a jemu osobně přinášely obrovské finanční částky. Bůh suď, co s nimi dělal – nejspíš je strkal pod matrace, protože nosil mizerně padnoucí obleky s prošoupanými lokty a oblýskanými koleny na kalhotách, které mu neustále padaly pod zadek. A když vystoupil ze stínu, vždy to věstilo krizi.

Jonathan Craft Kendalla nesnášel, protože se ho bál.

Přítomnost druhého muže se za daných okolností dala předvídat. Howard Oliver, obézní vyjednávač zbrojních kontraktů pro společnost Meridian.

„Přišel jste přesně,“ utrousil Walter Kendall suše; posadil se do křesla a sáhl do odřené špinavé aktovky, která mu stála u nohou, pro papíry.

Howard Oliver k němu přistoupil a krátce, neutrálně mu potřásl rukou. „Nazdar, Johne.“

„Kde jsou ostatní?“ zajímal se Craft.

„Nikdo s tím nechtěl mít nic společného,“ odpověděl Kendall s kradmým pohledem na Olivera. „Howard přišel, protože musel, a já proto, že mi za to platí. Slyšel jsem, že vaše jednání se Swansonem probíhalo dost divoce.“

„Četl jste mou zprávu?“

„Četl ji,“ potvrdil Oliver a přistoupil k měděnému servírovacímu stolku v rohu místnosti, na němž čekaly připravené láhve a skleničky. „Mám pár otázek.“

„Objasnil jsem všechno do detailů…“

„Moje otázky se týkají něčeho jiného,“ skočil mu do řeči Kendall a stiskl filtr cigarety, než si ji vložil do úst. Zatímco škrtal zápalku, Craft obešel stolek a posadil se do sametového křesílka naproti účetnímu. Oliver si nalil whisky a zůstal stát.

„Jestli chceš drink, Johne, flašky jsou tady.“

Při zmínce o alkoholu se Kendallovy fretčí oči zvedly od papírů. „Ne, díky,“ odpověděl Craft. „Chci to mít co nejrychleji za sebou.“

„Jak myslíš.“ Oliver se podíval na účetního. „Tak se ptejte.“

Kendall zatáhl z cigarety a promluvil do obláčků kouře, který vypouštěl z nosu. „Začnu se Spinellim z ATCO. Mluvil jste s ním od té doby, co jste se setkal se Swansonem?“

„Ne. Nebylo o čem mluvit. Prostě jsem mu nemá co říct… bez příkazů. Jak víte, spojil jsem se telefonicky s Howardem. Řekl mi, že mám čekat a nic nedělat, jenom sepsat zprávu.“

„Craft je naše spojka s ATCO,“ vysvětlil Oliver. „Nechtěl jsem, aby běhal jako vyděšená slepice a snažil se věci vyžehlit. Vypadalo by to, že něco tajíme.“

„Taky že ano.“ Kendall vytáhl cigaretu z úst a nevšímal si popelu, který mu spadl na kalhoty. „Projděme si Spinelliho stížnosti,“ pokračoval a přerovnal si papíry na klíně. „V tom smyslu, jak je nadnesl Swanson.“

Účetní stručně, ale výstižně shrnul všechny relevantní body, které se týkaly Spinelliho hlášení o opožděných dodávkách, o přeložení klíčových lidí na jiná pracoviště, o ztracených výkresech a o tuctu dalších drobnějších potíží. Craft odpovídal stejně stručně, a když odpověď neznal, přiznal to. Neměl důvod cokoliv skrývat.

On příkazy prováděl, nevydával je.

„Může Spinelli svá obvinění doložit? A nic si nenamlouvejte, jsou to obvinění, ne stížnosti.

„Jaká obvinění?“ vybuchl Oliver. „Ten zatracený parchant posral všechno, co se dalo! Jak si může dovolit někoho obviňovat?“

„Nechte toho,“ okřikl ho Kendall chraplavě. „Přestaňte se chovat jako kluk. Tyhle kecy si schovejte pro kongresový výbor. Aspoň do té doby, než něco vymyslím.“

Kendallova slova opět vyslala Craftovi do břicha zášleh bolesti. Případná ostuda, jakkoliv vzdálená a neurčitá, by mu totálně zničila život, k němuž se chtěl po válce do New Yorku vrátit. Ti křupani, co si hrajou na finančníky, ti kupčíci by to nikdy nepochopili. „To už snad zacházíte trochu daleko…“

Kendall sežehl Crafta pohledem. „Vy jste nejspíš Swansona neslyšel. Vůbec nezacházím daleko. Kontrakt na létající pevnost jste získali díky slibům, že zadání podle svých odhadů splníte.“

„Tak moment!“ vyštěkl Oliver. „Nic jsme…“

„Ty právnické kydy si strčte do prdele,“ překřičel Kendall tlusťochovo přerušení. „Moje firma – já osobně – jsme ty odhady prověřili. Vím, o co se opíraly a co naznačovaly. Ostatní konkurenti zůstali za dveřmi. Ti by si totiž nedovolili slibovat to, co vy. Ani Douglas, ani Boeing, ani Lockheed. Byli jste nenažraní, dostali jste svůj kus masa a teď nedokážete plnit své závazky… Nic nového pod sluncem. Vraťme se k věci. Může Spinelli svá obvinění doložit?“

„Hovno,“ ušklíbl se Oliver a vydal se k baru.

„Jak to myslíte, doložit?“ zeptal se Jonathan Craft se sevřeným žaludkem.

„Existují nějaká memoranda? Zápisy, které se někde povalují a dokazují tvrzení zde obsažená?“ Kendall zamával papíry, které držel v ruce.

„No…“ Craft se odmlčel, bolest v břiše byla nesnesitelná. „Když jsme v rámci naší firmy ve spěchu přesunovali lidi, mohlo se stát…“

„Odpověď zní ano,“ skočil mu Oliver znechuceně do řeči a nalil si druhou whisky.

„A co rozpočtové škrty?“

Odpovědi se znovu ujal Oliver. „Ty jsme zamaskovali. Spinelliho požadavky se prostě ztratily v papírovém bludišti.“

„Copak se neohradil? Řekl bych, že řval jako tur. Nezasypal vás memorandy?“

„To je Craftova parketa,“ opáčil Oliver a jedním douškem vypil obsah skleničky. „Spinelli byl jeho kůň.“

„Nuže?“ vybídl Kendall Crafta.

„No… Opravdu nás bombardoval urgencemi.“ Craft se v křesle předklonil, nejen aby ulevil bolesti v břiše, ale chtěl také působit sebevědomě. „Všechny jsem z fasciklů odstranil,“ přiznal tiše.

„Panebože,“ zaúpěl Kendall. „Na tom, co jste odstranil, hovno záleží. Určitě má kopie. Datované.“

„No, nemůžu říct…“

„Sám to přece na stroji neťukal, nebo snad ano? To jste nechal odstranit i ty zkurvené sekretářky?“

„Nemusíte hned být sprostý…“

„Sprostý? Já se z vás poseru! Vy si asi v Leavenworthu požádáte o vězeňský mundúr s módními proužky.“ Účetní si odfrkl a obrátil se k Howardu Oliverovi. „Swanson má svůj případ a nechá vás v tom vymáchat. Člověk nemusí být právník, aby to pochopil. Podváděli jste. Chtěli jste použít stávající navigační systém.“

„Ale jenom proto, že jsme nedokázali včas vyvinout nový gyroskop! Protože ten zparchantělý laborant nedodržel termín!“

„A taky byste shrábli stovky milionů za nic… Měli jste se soustředit na opravu čerpadla, ne na zastavení přítoku vody. Jste jako obrovské terče na střelnici. Do vás by se strefil i slepý.“

Oliver odložil sklenku a promluvil nebezpečně pomalu. „Za tohle vás neplatíme, pane Kendalle. Měl byste přijít s něčím lepším.“

Walter Kendall rozdrtil pomuchlaný oharek v popelníku. Špinavé nehty měl potřísněné popelem. „Taky že přijdu. Potřebujete společnost, nacházíte se v emocionálně vyhrocené situaci. Bude vás to hodně stát, ale nemáte na vybranou. Připravte se na tvrdé vyjednávání a nepříjemné ústupky. A nikoho nevynechejte. Spojte se s firmou Sperry Rand, s General Motors, Cryslerem, Lockheedem, Douglasem, když to bude nutné i s Rolls-Roycem… Prostě s každým, kdo disponuje slušnou technickou výzkumnou a vývojovou základnou. Apelujte na jejich vlastenectví, na absolutní prioritu tohoto úkolu. Podělte se s nimi o data, o všechno, co máte.“

„Okradou nás za bílého dne!“ zaburácel Oliver. „Přijdeme o miliony! O miliardy!“

„Když to neuděláte, přijdete o víc… Připravím podpůrné účetní přehledy. Zabalím ta čísla do takové hromady balastu, že potrvá roky, než se v tom někdo prohrabe. I to vás bude něco stát.“ Kendall v úsměvu odhalil zkažené žluté zuby.

Howard Oliver zíral na neupraveného, rozcuchaného účetního. „To je šílené,“ řekl tiše. „Vyhodíme majlant za něco, co se nedá koupit, protože to neexistuje.“

„Jenže vy jste tvrdili, že to existuje. Tvrdili jste Swansonovi, že to existuje, a mnohem přesvědčivěji než ostatní, protože jste tu zakázku získali. Prodali jste své průmyslové know-how, a když jste ho měli dodat, strčili jste hlavu do písku. Swanson má pravdu. Představujete ohrožení válečného úsilí. Asi by vás opravdu měli zastřelit.“

Jonathan Craft se díval na špinavého účetního se zkaženými zuby a chtělo se mu zvracet. Jenže ten člověk byl jejich jediná naděje.

5

25. ZÁŘÍ 1943 – STUTTGART, NĚMECKO

Wilhelm Zangen stál u okna s výhledem na stuttgartské náměstí Reichssieg Platz a přidržoval si kapesník u zanícené brady pokryté potem. Odlehlá část města, v níž se tato tichá, mírumilovná obytná čtvrť nacházela, zůstala ušetřena bombardování. V dálce poklidně plynul proud Neckaru, lhostejný k obrazu zkázy na protějším břehu.

Zangen si uvědomil, že se od něj očekává nějaké vyjádření, odpověď von Schnitzlerovi, který promluvil jménem koncernu I. G. Farben. I další dva muži v místnosti očekávali jeho slova se stejným napětím jako von Schnitzler. Nemělo smysl otálet. Musel splnit Altmullerovi příkazy.

„Kruppovy laboratoře selhaly. Bez ohledu na to, co říká Essen, není již na další experimenty čas. Ministerstvo zbrojního průmyslu se vyjádřilo jasně a Altmúller rezolutně požaduje průmyslové diamanty. Mluví Speerovým jménem.“ Zangen se odvrátil od okna k trojici mužů. „Odpovědnost hází na vás.“

„To přece nemůže,“ ohradil se von Schnitzler zlostně, chraplavý hlas zkreslený šišláním. „Jak můžeme nést odpovědnost za něco, o čem nic nevíme? Absurdní! To přece postrádá logiku!“

„Přejete si, abych seznámil s vaším názorem ministerstvo?“

„Děkuji, seznámím ho s ním sám,“ odsekl von Schnitzler. „I. G. Farben s tím nemá nic společného.“

„Všichni s tím máme něco společného,“ připomněl Zangen tiše.

„Tohle snad pro naši firmu neplatí,“ namítl Heinrich Krepps, ředitel Schreibwaren, největší tiskařské společnosti v Německu. „Pro Peenemunde jsme prakticky nic nedělali a to málo ani nestálo za řeč. Utajení je jedna věc, ale lhaní do vlastní kapsy úplně jiná. Nás z toho vynechte, Herr Zangen.“

„Nemůžu vás vynechat.“

„Takový postoj kategoricky odmítám. Prostudoval jsem si veškerou naši komunikaci s Peenemunde a…“

„Některé skutečnosti vám nejspíš unikly.“

„Blbost!“

„Možná. Faktem nicméně zůstává…“

„Situace, o níž zde hovoříte, se mě určitě nedotýká,“ vmísil se do debaty Johann Dietricht, zženštilý pětačtyřicetiletý syn vládce mocného impéria Dietricht Chemikalien. Rodina bohatě přispívala do pokladnice Hitlerových národních socialistů, a když jeho otec a strýc zemřeli, Johann zaujal pozici generálního ředitele, ačkoliv jeho moc byla spíše titulární než výkonná. „U Dietrichtů se nestane nic, o čem bych nevěděl. My s Peenemunde skutečně nemáme nic společného!“

Johann Dietricht se usmál a masité rty se mu zvlnily. Mrkající oči prozrazovaly zálibu v alkoholu a částečně vytrhané obočí svědčilo o nepřirozené sexuální orientaci – oběma těmto neřestem holdoval více, než bylo zdrávo. Zangen ho bytostně nesnášel. Ten odporný buzerant dělal ostudu celému národu a byl urážkou německého průmyslu. Znovu usoudil, že odklad nemá smysl. Von Schnitzlera a Kreppse ta informace stejně nepřekvapí.

„V Dietricht Chemikalien se děje spousta věcí, o kterých nemáte sebemenší tušení. Vaše laboratoře s Peenemunde dlouhodobě spolupracují v oblasti chemických trhavin.“

Dietricht zbledl a do debaty se vložil Krepps.

„Co tím sledujete, Herr Zangen? Pozval jste nás sem, abyste nás urážel? Tvrdíte nám, že my, ředitelé, nejsme pány svých firem? Pana Dietrichta moc dobře neznám, ale mohu vás ujistit, že von Schnitzler a já nejsme žádné loutky.“

Von Schnitzler Zangena pozorně sledoval a samozřejmě mu neuniklo, jak si neustále nervózně otírá bradu kapesníkem. „Předpokládám, že máte konkrétní informace – například takové, jaké jste právě sdělil panu Dietrichtovi –, které vaše vývody potvrdí.“

„Mám.“

„Pokud se tedy nemýlím, naznačujete, že nám, vrcholným představitelům, zůstaly utajeny jisté izolované operace, které v našich firmách probíhaly.“

„Nemýlíte se.“

„Jak tedy můžeme být hnáni k zodpovědnosti? Ta obvinění jsou prostě bláznivá.“

„Mají své praktické důvody.“

„Vyjádřete se konečně jasně!“ zařval Johann Dietricht, který se sotva vzpamatoval z uštědřené urážky.

„Žádám o totéž,“ řekl Krepps a ušklíbl se, jako kdyby se mu z povinného souhlasu se zřejmým homosexuálem dělalo zle.

„Ale jděte, pánové. Snad po mně nechcete, abych vám začal kreslit obrázky. Jsou to přece vaše firmy. I. G. Farben dodaly třiaosmdesát procent všech chemikálií pro raketové palivo, Schreibwaren zpracovaly všechny výkresy a od Dietrichtů pochází většina výbušných náloží a detonátorů. Ocitli jsme se ve vážné krizi, a pokud ji nepřekonáme, žádná obhajoba, že jste o ničem nevěděli, vám nepomůže. Mohl bych zajít až ke konstatování, že někteří představitelé ministerstva i jiných říšských institucí ochotně odpřísáhnou, že vám předali všechna fakta, ale vy jste prostě kolektivně strčili hlavy do písku. Sám si dokonce nejsem jistý, jestli se tento úsudek nezakládá na pravdě.“

„Lži! Sprosté lži!“ zaječel Dietricht.

„Absurdní!“ připojil se Krepps.

„Ale zvráceně účinné,“ uzavřel von Schnitzler s pohledem upřeným na Zangena. „Takže toto je podstata vašeho sdělení, že? Jádro Altmullerava vzkazu. Buď nasadíme všechny zdroje a najdeme řešení – jinými slovy pomůžeme našemu neduživému průmyslu –, nebo v očích ministerstva poneseme vinu stejným dílem jako ostatní.“

„A v očích samotného vůdce, celé říše.“

„To přece není možné,“ vyhrkl vyděšený Johann Dietricht.

Zangen přesně ocitoval Altmullerova slova. „Vaše podniky se chlubí dlouhou a bohatou tradicí. Máte bohaté styky, společenské i soukromé. Od Baltu ke Středomoří, od New Yorku k Rio de Janeiru, od Saúdské Arábie k Johannesburgu.“

„A od Šanghaje přes Malajsii k australským přístavům a Tasmánii,“ dodal von Schnitzler tiše.

„Ta část světa nás nezajímá.“

„Myslel jsem si to.“

„Chcete tím naznačit, Herr Zangen, že řešení pro Peenemunde máme hledat u bývalých obchodních partnerů?“ Von Schnitzler se na židli předklonil a díval se na své ruce položené na stole.

„Jsme v krizi a nesmíme opomíjet žádnou možnost. Urychleně se s nimi spojte.“

„To uděláme,“ slíbil šéf I. G. Farben. „Ale co vás vede k přesvědčení, že nám pomůžou? Proč by to dělali?“

„Pro peníze,“ odpověděl Zangen.

„Tváří v tvář popravčí četě je těžko utratíte.“ Von Schnitzler přesunul objemné tělo a se zadumaným výrazem se zahleděl k oknu.

„Předpokládáte provizi za uskutečněnou transakci. Já mám na mysli spíš menší opomenutí.“

„Prosím o objasnění,“ požádal Krepps s očima upřenýma na stůl.

„Ve světě se nachází zhruba pětadvacet přijatelných zdrojů průmyslových diamantů, přijatelných v tom smyslu, že jediná dodávka pokryje naše potřeby co do množství. Afrika, Jižní Amerika a jedna či dvě lokality ve Střední Americe. Tyto doly patří společnostem, které pracují za přísných bezpečnostních opatření. Patří Británii, Spojeným státům, Svobodné Francii, Belgii… Vždyť je znáte. Zásilky jsou kontrolovány a směřují k prověřeným odběratelům. Domníváme se, že tyto zásilky je možné přesměrovat do neutrálních zemí právě prostřednictvím opomenutí nebo porušení bezpečnostních procedur. Projev neschopnosti. Chyba lidského činitele, chcete-li, ne záměr, či dokonce zrada.“

„Mimořádně výnosná chyba,“ shrnul von Schnitzler.

„Přesně tak,“ souhlasil Wilhelm Zangen. „Kde však takové muže hledat?“ zeptal se Johann Dietricht pisklavým hlasem.

„Všude,“ odvětil Heinrich Krepps. Zangen si otřel bradu kapesníkem.

6

29. LISTOPADU 1943 – BASKICKO, ŠPANĚLSKO

Spaulding běžel po úpatí kopce, dokud nespatřil propletené větve dvou sousedících stromů, které sloužily jako značka. Zahnul vpravo do strmého svahu a odpočítal zhruba sto pětadvacet metrů k další značce. U ní odbočil doleva a přikrčený pomalu kráčel po vrstevnici. Jeho oči neustále bedlivě pozorovaly okolí a v pravici pevně svíral pistoli.

Hledal na západním úbočí konkrétní kámen, jeden z mnoha balvanů, jimiž byly Galicijské hory posety, kámen s přitesanou spodní stěnou, do níž byly vyryty tři vrypy – třetí a poslední značka.

Nejdřív uviděl ohnutá stébla ostré, houževnaté trávy a za nimi konečně našel, co hledal. Poklekl a podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na tři.

Podle plánu přišel o patnáct minut dříve. Za čtvrt hodiny sejde po západním svahu a ocitne se přímo před přitesaným balvanem. Najde tam hromadu čerstvě nařezaných větví a pod nimi mělkou jeskyni, v níž se, pokud vše vyšlo podle plánu, ukrývají tři muži. Jeden z nich patří k odbojové skupině a druzí dva jsou Wissenschaftler, němečtí vědci, kteří pracovali v Kindorfových laboratořích v Porúří. Jejich defekce – útěk – byla výsledkem dlouhodobé operace.

Překážky byly pořád stejné.

Gestapo.

Gestapo zajalo spolupracovníka hnutí odporu, mučením z něj dostalo pravdu a teď se snažilo uprchlé vědce dopadnout. Ale – jak bylo pro elitu SS typické – nechalo si své poznatky pro sebe, protože páslo po tučnější kořisti, než jsou dva nespokojení laboratorní technici. Agenti gestapa jim možnost úniku doslova nabídli – odvolali sledovače a mávli rukou nad výsledky rutinnich prověrek. A hlídky v laboratořích vykonávaly své povinnosti mírně řečeno laxně. Protimluv.

Gestapo nebylo ani laxní, ani neopatrné. SS chystalo past. Spaulding dal podzemnímu hnutí stručné a jednoduché instrukce: nechte past sklapnout, ale bez kořisti.

Nechal prosáknout informaci, že vědci, kteří dostali týdenní dovolenku do Stuttgartu, ve skutečnosti míří tajnou trasou na sever do Bremerhavenu. Tam se spojí s vysokým námořním důstojníkem, velitelem malého plavidla, jenž spolupracuje s odbojem a zorganizuje dramatický útěk ke Spojencům. Obecně se vědělo, že se v německém námořnictvu rozmáhají nepokoje a že se jeho příslušníci ochotně přidávají k protihitlerovskému hnutí, které se v třetí říši šíří.

Tahle zavádějící zpráva poskytne každému látku k přemýšlení, uvažoval Spaulding. A gestapo bude sledovat dva muže, jež považuje za zrádné vědce, a zatím se požene po stopě dvou poddůstojníků wehrmachtu, kteří obdrželi zfalšovaný rozkaz k převelení.

Tahy a protitahy.

Je jich čím dál víc a jsou stále zamotanější. Rozšiřující se zájmy muže z Lisabonu.

Dnes odpoledne přistoupil na ústupek, který si vyžádalo německé hnutí odporu. Na poslední schůzku se měl dostavit sám. Německé podzemí si stěžovalo, že muž z Lisabonu situaci příliš komplikuje, že vytváří až moc široký prostor pro chyby a pro infiltraci ze strany protivníka. Není to pravda, domníval se David, ale sólové setkání uklidní pošramocené nervy antifašistů a tolik pro ně udělat může.

Tak docela sám ovšem nebyl. Necelý kilometr daleko se vysoko na svahu skrývala skupina z Valderovy farmy. Stačí dva výstřely a přiběhnou mu na pomoc na hřbetech těch nejrychlejších kastilských koní, jací se dají za peníze koupit. Nastal čas vyrazit k jeskyni a navázat kontakt. Klouzal po nerovném úbočí, zarýval se podpatky do hlíny, brzdil o balvany na strmém svahu a zastavil se až těsně nad hromadou označující vchod do podzemní skrýše. Nabral hrst kamínků a hodil ji mezi naskládané větve.

Zazněla předem dohodnutá odpověď – zachrastění dřeva a zašustění listí, jako když vzlétne hejno ptáků vyplašených z křoví.

David přiskočil k ústí jeskyně a zastavil se u maskovaného vchodu.

„Alles in Ordnung. Kommen Sie,“ řekl tiše, ale důrazně. „Čeká nás dlouhá cesta.“

„Halt!“ zaznělo nečekaně z jeskyně.

Spaulding se bleskurychle otočil, přitiskl se zády ke svahu a vytasil pistoli. Hlas z nitra země znovu promluvil, tentokrát anglicky.

„Jste… Lisabon?“

„Proboha svatého, ano! Tohle už nikdy nedělejte, jinak vám někdo ustřelí hlavu!“ Kristepane, pomyslel si, ti pitomí odbojáři si vybrali jako spojku bud dítě, nebo imbecila, případně obojí. „Vylezte ven.“

„Já se moc se omlouvat, Lisabone,“ řekl hlas do šustění rozhrnovaných větví. „Měli jsme zlý čas.“

Mezi listím se vynořila hlava spojky. Nebyl to zjevně nikdo, koho David vycvičil. Zhruba pětadvacetiletý muž byl nevysoký, ale mimořádně svalnatý a v očích se mu zračila nervozita spojená se strachem.

„Do budoucna si zapamatujte,“ kladl mu na srdce Spaulding, „že nesmíte nejdřív odpovědět na signál a pak v posledním okamžiku vypálit na svůj kontakt otázku. Pokud ho ovšem nehodláte zabít. Es ist Schwarztuch-chiffre.“

„Was ist das? Černá…“

„Černý závoj, příteli. Ten termín pochází z minulosti a znamená… potvrdit a ukončit. Ale to je jedno. Prostě to už nikdy nedělejte. Kde jsou ostatní?“

„Uvnitř. Oni… jsou v pořádku. Moc unavení, ale ne zranění.“ Muž se otočil a odtáhl další větve. „Pojďte ven. Je to muž z Lisabonu.“

Z jeskyně se ostražitě vyplazili dva vyděšení vědci a chvíli pomrkávali do ostrého horkého slunce, než se vděčně zadívali na Davida. Oba byli ve středním věku a vyšší z nich promluvil poměrně slušnou angličtinou.

„Toto je… chvíle, na kterou jsme čekali. Mockrát vám děkujeme.“

Spaulding se usmál. „No, ještě nejsme venku z lesa. Ještě nejsme frei, jak byste řekli vy. Jste odvážní muži. Uděláme pro vás všechno, co je v našich silách.“

„Nic… jiného nám nezbývalo,“ řekl menší z obou laboratorních techniků. „Můj kamarád je sociální demokrat… Takový politický postoj není teď v Německu zrovna populární. A moje zesnulá manželka byla… eine Judin.“

„Děti nemáte?“

„Nein,“ odpověděl vědec. „Gott sei dank.“

„Já mám syna,“ řekl vyšší z dvojice chladně. „Er ist… Gestapo.“

Víc není třeba dodávat, pomyslel si Spaulding. Otočil se k odbojáři, který pozoroval svah a les pod sebou. „Přebírám je. Vraťte se co nejrychleji na základnu čtyři. Za pár dní čekáme velký kontingent z Koblenze a budeme potřebovat každou ruku. Odpočiňte si.“

Spojka zaváhala. David už ten výraz v minulosti viděl… až příliš často. Teď musí cestovat sám. Bez společnosti, ať už příjemné nebo protivné. Jen on, nikdo jiný.

„Tak jsem své rozkazy nepochopil, Lisabone. Mám zůstat s vámi a…“

„Proč?“ přerušil ho Spaulding.

„Mé instrukce…“

„Od koho jste je dostal?“

„Od těch v San Sebastianu. Od Bergerona a jeho lidí. Copak vás neinformovali?“

David se na něj ostře zadíval. Bojíš se a lhaní ti jde mizerně, pomyslel si, nebo je v tom ještě něco jiného. Něco zcela neočekávaného, protože to postrádalo logiku, něco úplně nepředstavitelného. Pokud ovšem…

Spaulding poskytl nervóznímu mladíkovi dobrodiní pochybností, což však neznamenalo, že ho zprostil viny. Budoucnost ukáže.

„Ne, nikdo mi o ničem neřekl,“ odvětil. „Tak pojďme. Naším prvním cílem je tábor Beta, kde zůstaneme do rána.“ Na jeho pokyn vyrazila skupinka k úpatí kopce.

„Tak daleko na jihu jsem ještě nepůsobil,“ řekla spojka, která kráčela za Davidem. „Vy v noci necestujete, Lisabone?“

„Cestuju, ale jen občas,“ odpověděl Spaulding a ohlédl se na vědce, kteří šli vedle sebe. „Pouze když je to nutné. Noci jsou tady nebezpečné. Baskové střílejí bez varování. V noci tu volně pobíhá příliš mnoho psů bez vodítka.“

„Chápu.“

„Zařaďte se na konec,“ vyzval mladíka. „Vezmeme naše hosty mezi sebe.“

Čtveřice pokračovala přes deset kilometrů na východ. Spaulding udržoval rychlé tempo. Vědci si nestěžovali, měli však co dělat, aby mu v obtížném terénu stačili. David své společníky několikrát vyzval, aby zůstali stát, pak sám odbočil do lesa a po jisté době se vrátil. Oba postarší Němci pokaždé odpočívali, vděční za přestávku, spojka však ne. Mladík vypadal ustrašeně, jako kdyby se bál, že se Američan nevrátí. Spaulding celou dobu mlčel a po jednom z jeho návratů to už mladý odbojář nevydržel.

„Co to pořád děláte?“ vyzvídal.

David se ohlédl na vědce a usmál se. „Sbírám zprávy.“

„Zprávy?“

„V lese jsou rozmístěny mrtvé schránky. Po celé trase. Máme dohodnutá znamení, pomocí nichž si předáváme informace, které nechceme svěřit vysílačce. Kdyby je nepřítel zachytil, ocitli bychom se ve vážném nebezpečí.“

Kráčeli úzkou stezkou mezi stromy, až se před nimi baskický les otevřel a ustoupil pastvině, která se rozkládala na plošině pod kopci. Wissenschaftler ztěžka oddechovali, byli celí zpocení a únavou se jim podlamovaly nohy.

„Chvilku si tady odpočineme,“ řekl Spaulding ke zjevné úlevě starších mužů. „Stejně musím navázat spojení.“

„Was ist los?“ nechápala spojka. „Jaké spojení?“

„Ohlásím svou pozici.“ David vytáhl z kapsy bundy kovové zrcátko. „Když budou hlídky vědět, kde jsme, uleví se jim…

Pokud budete pracovat tady na severu – pro vás je to samozřejmě jih –, měl byste si to zapamatovat.“

„Nebojte se, na nic nezapomenu.“

David zachytil lesklým povrchem odraz slunce a vyslal paprsky k pahorku na severu. Z neviditelného místa ve vzdálené zeleni odpověděla řada záblesků. Spaulding se otočil k ostatním.

„Do tábora Beta nepůjdeme,“ řekl jim. „V oblasti se objevily patroly falangistů. Zůstaneme zde, dokud nedostaneme znamení, že je vzduch čistý. Můžete odpočívat.“

+++++

Urostlý Bask uložil zrcátko do batohu, zatímco jeho společník stále pozoroval dalekohledem několik kilometrů vzdálenou pastvinu, kde na zemi seděl Američan se svými třemi svěřenci.

„Hlásil, že je někdo sleduje. Máme zaujmout obranné postavení vzadu a držet se z dohledu,“ řekl muž, který obsluhoval zrcátko. Zítra v noci ty vědce převezmeme. Pošle nám signál.“

„A co bude dělat on?“

„To nevím. Máme předat zprávu do Lisabonu. On sám zůstane v horách.“

„Je neuvěřitelně chladnokrevný,“ utrousil Bask.

2. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Alan Swanson seděl na zadním sedadle armádního automobilu a ze všech sil se snažil zachovat klid. Díval se okénkem na řídký dopolední provoz; početná pracovní síla hlavního města Unie již byla na určených místech, stroje vrčely, telefony zvonily, muži křičeli a šeptali a na mnoha místech si dávali první drink. Radostné vzrušení počátku pracovního dne se s blížícím se polednem vytrácelo a kolem půl dvanácté si již většina lidí myslela, že válka je otravná nuda, a mechanické úkony, které prováděli až do zblbnutí, je už pořádně unavovaly. Nechápali nutnost mnohonásobných kontrol logistického zabezpečení a přenosu informací v nespočetných organizačních schématech a řetězcích velení.

Nemohli chápat, protože neměli k dispozici kompletní obraz, pouze jeho fragmenty, opakující se statistiky. Není divu, že je to nudilo a unavovalo.

Byli otrávení a vyčerpaní, stejně jako on před čtrnácti hodinami v kalifornské Pasadeně.

Všechno selhalo.

Společnost Meridian Aircraft iniciovala – byla donucena iniciovat – nouzový vývojový program, ale ani ty nejlepší vědecké mozky v zemi nedokázaly odstranit chyby v malé kovové krabičce, která skrývala naváděcí systém. Malé sférické disky tvrdošíjně odmítaly otáčet se správně ve velkých výškách. Chovaly se zcela náhodně. Jednu chvíli fungovaly podle předpokladů, hned nato se zbláznily.

A i ta nejmenší odchylka mohla ve vzduchu způsobit srážku obrovských letounů. A při počtech letadel, která se měla za necelé čtyři měsíce podílet na bombardování předcházejícím operaci Overlord, k těm srážkám docházet nevyhnutelně bude.

Dnes ráno se však najednou všechno změnilo.

Respektive mohlo by se změnit, pokud na těch informacích něco je. Při zpátečním letu nemohl usnout a sotva dokázal polknout pár soust. Po přistání na Andrewsově letecké základně spěchal do svého washingtonského bytu, osprchoval se, oholil a vzal si čistou uniformu a pak zavolal manželce, která žila u své sestry v Scarsdale. Z rozhovoru si nezapamatoval ani slovo, věděl jen, že vynechal obvyklé projevy lásky a kladl jen nejnutnější otázky, aniž poslouchal odpovědi. Na ženu teď prostě neměl čas.

Armádní vůz vjel na virginskou dálnici a řidič šlápl na plyn. Mířili do Fairfaxu, kam dorazí asi za dvacet minut. Za necelou půlhodinu generál zjistí, jestli to, co pokládal za zhola nemožné, je ve skutečnosti docela dobře možné. Zpráva přišla jako milost těsně před popravou, jako troubení kavalerie za nejbližším kopcem – tlumený zvuk polnice ohlašující spásu.

Opravdu tlumený, pomyslel si Swanson, když řidič odbočil z dálnice na okresní silnici. Nedaleko Fairfaxu se na dvou stech hektarech uprostřed venkovské krajiny rozkládal pozemek obehnaný plotem, který bránil vstupu k několika plechovým barákům, obklopeným obrovskými radarovými anténami a vysokými stožáry vysílaček, jež trčely ze země jako mohutné ocelové nestvůry – polní divizní velitelství tajných operací, v anglické zkratce FDHQ, vedle podzemí Bílého domu nejcitlivější operační centrum spojenecké zpravodajské služby.

FDHQ-Fairfax obdrželo včera pozdě odpoledne zprávu od zdroje, který byl dlouho považován za negativní a teď se znenadání ohlásil z Johannesburgu v Jižní Africe. Informace zatím nebyla potvrzena, existovalo však dost důkazů, které opravňovaly k víře v její pravdivost.

Dokonale fungující směrové gyroskopy pro velké výšky existují a lze je získat.

2. PROSINCE 1943 – BERLÍN, NĚMECKO

Altmuller spěchal v otevřeném kabrioletu značky Duesenberg z Berlína po Špandavské dálnici směrem na Falkensee. Do obličeje mu foukal studený vzduch časného rána, což bylo dobře.

V radostném vzrušení rád odpustil Nachrichtendienstu, zvláštní jednotce špionážní služby, o jejíž existenci věděla jen hrstka zasvěcených na ministerstvech a vrchním velitelství armády, její teatrální zálibu v tajných hrátkách. Taková už Gehlenova specialita prostě byla a nic se s tím nenadělá.

Mezi její zvláštnosti patřilo, že nikdy nepořádala porady v Berlíně, vždy mimo hranice města, v nějakém odlehlém koutku země a v soukromí, z dosahu potenciálních zvědavců.

Dnes ráno padla volba na Falkensee, městečko asi třicet kilometrů severozápadně od Berlína. Schůzka se měla konat v soukromém sídle Gregora Strassera.

Ale kdyby to, co se dozvěděl, měla být pravda, Altmuller by ochotně odletěl i do Stalingradu.

Nachrichtendienst objevil odpověď pro Peenemunde!

Řešení skutečně existuje a nyní je na ostatních, aby je využili.

Řešení, které unikalo týmům „vyjednávačů“ vyslaných do všech koutů světa, aby kontaktovali své předválečné obchodní partnery. Kapské Město, Dáresalám, Johannesburg, Buenos Aires…

Samá voda.

Žádná firma, žádný jednotlivec nechtěl mít s německými vyjednávači nic společného. Německo se ocitlo na počátku smrtelného zápasu a směřuje k neodvratné porážce.

Takové mínění alespoň převládalo v Curychu, a co si myslí Curych, to je boží pravda a o tom se v mezinárodních obchodních kruzích nedebatuje.

Jenže Nachrichtendienst objevil jinou pravdu.

Tak mu to řekli.

Silný motor kabrioletu spokojeně předl. Automobil ujížděl maximální rychlostí a stromy kolem silnice splývaly do zelenožlutých skvrn.

Vlevo se objevila kamenná brána Strasserova sídla s bronzovými orly wehrmachtu nad oběma sloupy. Altmúller odbočil na dlouhou příjezdovou cestu a zastavil se u vjezdu, střeženého dvěma vojáky a loveckými psy s vyceněnými tesáky. Strážnému, který jej zjevně očekával, bez vyzvání předložil své doklady.

„Dobrý den, Herr Unterstaatssekretar. Pokračujte prosím doprava za dům.“

„Ostatní už dorazili?“

„Cekají na vás, pane.“

Altmúller objel rozlehlou budovu a zpomalil. Za zatáčkou se mezi stromy rýsoval domek pro hosty, připomínající loveckou chatu z mohutných trámů, které dokonale splývaly s okolním lesem.

Na malém prostranství vysypaném štěrkem stály čtyři limuzíny. Altmúller zaparkoval vedle nich, vystoupil z vozu, uhladil si sako a zkontroloval, zda mu na klopách nezůstala smítka prachu. Pak vzpřímeně vykročil ke dveřím.

Při poradách Nachrichtendienstu se nikdy nepoužívala jména, přestože totožnost účastníků byla dobře známá. Jednotlivci se oslovovali pohledem, celá skupina gestem.

Jak Altmúller předpokládal, v domku se nenacházel žádný konferenční stůl. Zpravodajská elita si nepotrpěla na dodržování protokolu a zasedacího pořádku. V nevelké místnosti s vysokým bavorským stropem postávalo pět či šest mužů ve věku mezi padesáti a šedesáti lety, neformálně oblečených, kteří popíjeli kávu a klidně spolu rozmlouvali. Altmullera byl přivítán oslovením „Herr Unterstaatssekretär“ a sdělením, že porada bude krátká a bude zahájena, jen co se dostaví poslední očekávaný účastník.

Altmúller přijal šálek kávy a pokusil se zapadnout do nenucené atmosféry, ale nedokázal to. Nejraději by nesouhlasně zařval a dožadoval se okamžitého vážného rozhovoru. Copak ti lidé nechápou, o co tady jde?

Jenže tohle byl Nachrichtendienst. Na něj se nekřičí, od něj se nic nepožaduje.

Konečně – po minutách, které jeho svíjejícím se vnitřnostem připadaly jako celá věčnost – Altmúller zaslechl před domkem přijíždějící automobil. Za okamžik se dveře otevřely – a on málem upustil šálek. Na prahu stál muž, kterého poznal, když doprovázel Speera do Berchtesgadenu. Byl to vůdcův osobní komorník, avšak dnes rozhodně nevypadal jako sluha.

Přítomní bez vyzvání zmlkli. Někteří usedli do křesel, jiní se opírali o stěnu nebo stáli u kávového stolku. Postarší muž v těžkém tvídovém saku se postavil před krb a promluvil. Díval se přitom na Franze, který zůstal stát vedle kožené pohovky.

„Není třeba žádných dlouhých řečí. Věříme, že máme informace, které hledáte. Termín věříme jsem použil proto, že my informace shromažďujeme, ale sami na jejich základě nejednáme. Ministerstvo se třeba také rozhodne je nevyužít.“

„To si neumím představit,“ odvětil Altmúller.

„Dobře. Nejprve několik otázek, aby nedošlo k nedorozumění nebo nesprávnému výkladu.“ Mluvčí se odmlčel a zapálil si pěnovou dýmku. „Vyčerpali jste všechny zpravodajské kanály? Zkusili jste i Curych a Lisabon?“

„Zajisté. A spoustu dalších míst. V okupovaných, neutrálních i nepřátelských zemích.“

„Měl jsem na mysli prověřené zdroje, především švýcarské, skandinávské a portugalské.“

„Na skandinávské země jsme se nesoustředili. Herr Zangen se nedomníval…“

„Žádná jména, prosím, s výjimkou obecně známých skutečností nebo ověřených zpravodajských informací. Pokud je třeba, použijte označení funkce nebo postavení.“

„Německý svaz průmyslníků, jehož členové udržují čilé obchodní styky s Pobaltím, dospěl k závěru, že v té oblasti nelze nic získat. Předpokládám, že důvod je jasný. Kolem Baltského moře se diamanty netěží.“

„A taky se tam mockrát spálili,“ podotkl muž, jenž seděl na kožené pohovce vedle Altmullera. „Jestli chcete, aby se Londýn a Washington dozvěděly, co zamýšlíte, dříve, než to uděláte, jednejte se Skandinávci.“

„Přesná analýza,“ poznamenal příslušník Nachrichtendienstu, který stál s šálkem v ruce u kávového stolku. „Minulý týden jsem se vrátil ze Stockholmu. Nemůžeme věřit ani těm, kteří se nebojí nás veřejně podporovat.“

„Těm ze všech nejméně,“ potvrdil muž před krbem s úsměvem a znovu se zadíval na Franze. „Máme za to, že jste předkládali štědré nabídky. Samozřejmě ve švýcarské měně.“

„Termín štědrý zdaleka nevystihuje částky, o kterých jsme jednali,“ odpověděl Altmúller. „Budu upřímný. Všichni od nás dali ruce pryč. V drtivé většině sdílí názor Curychu, že válku prohrajeme. Bojí se odvety. Mluví dokonce o poválečném vymáhání bankovních vkladů.“

„Pokud se tyhle zvěsti dostanou k uším nejvyššího velení, zavládne panika.“ Toto prohlášení, vyslovené s notnou dávkou humoru, vyšlo z úst Hitlerova komorníka, pohodlně usazeného v křesle. Mluvčí u krbu pokračoval.

„Takže peníze, dokonce mimořádné sumy, jste jako prostředek museli vyloučit.“

„Vyjednávací týmy nezaznamenaly žádný úspěch, jak sami jistě víte.“ Altmúller musel potlačit podráždění. Proč konečně nepřistoupí k věci?

„A na obzoru se neobjevili žádní ideologičtí dezertéři. Rozhodně nikdo s přístupem k průmyslovým diamantům.“

„Zajisté, mein Herr.“

„Takže musíte hledat jinou motivaci. Jinou pobídku.“

„Nechápu, jaký má tohle smysl. Řekli mi…“

„Brzy pochopíte,“ přerušil ho mluvčí a poklepal dýmkou o krbovou římsu. „Podařilo se nám odhalit krizi stejně hlubokou jako ta vaše… Na straně nepřítele. Objevili jsme tu nejlogičtější motivaci pro všechny zúčastněné. Obě strany mají to, co potřebuje ta druhá.“

Franz Altmuller se náhle zalekl. Nebyl si jistý, zda plně pochopil dosah slov, která právě slyšel. „Co tím chcete říct?“

„V Peenemunde se podařilo zdokonalit směrový navigační systém pro velké výšky, nemám pravdu?“

„Samozřejmě máte. Bez něj by se naše rakety nikdy nedostaly nad cíl.“

„Jenže žádné rakety nebudou – nebo jenom žalostná hrstka –, pokud neseženete průmyslové diamanty.“

„Správně.“

„Jisté průmyslové a obchodní kruhy ve Spojených státech čelí neřešitelným problémům.“ Muž u krbu se přesně na vteřinu odmlčel, než pokračoval. „Neřešitelným, pokud nedodají funkční gyroskopy pro velké výšky.“

„Navrhujete…“

„Nachrichtendienst nikdy nic nenavrhuje, Herr Unterstaatssekretär. Konstatujeme fakta.“ Mluvčí vytáhl dýmku z úst. „Když to situace vyžaduje, předáváme informace různým příjemcům. A znovu pouze holá fakta. Učinili jsme tak i v Johannesburgu. Když ten člověk, kterého firma I. G. Farben vyslala nakoupit diamanty v Koeningových dolech, neuspěl, vložili jsme se do hry a pustili jsme tu informaci agentovi, který pracuje pro Washington. Od svých lidí v Kalifornii jsme již věděli o krizi v leteckém průmyslu. Domníváme se, že načasování nemohlo být příhodnější.“

„Nevím, jestli dobře rozumím…“

„Museli bychom se hodně mýlit, kdyby se někdo v brzké době nepokusil spojit se s tím mužem od I. G. Předpokládáme, že jste na tuto možnost připraveni a že jste učinili potřebná opatření.“

„Samozřejmě. Ženeva. Obvyklé kanály.“

„V tom případě je naše jednání u konce, vážený pane. Přejeme vám příjemnou cestu zpátky do Berlína.“

2. PROSINCE 1943 – FAIRFAX, VIRGINIE

Interiér plechového baráku byl v příkrém rozporu s jeho vnějším vzhledem. Především byl pětkrát prostornější než stavby podobného druhu a kovový plášť kryla dokonalá zvukotěsná izolace, která splývala od vysokého stropu k podlaze. Vnitřek nepřipomínal ani tak hangár, jak byste mohli očekávat, ale spíše tovární halu s masivními stěnami bez oken. Prostor beze zbytku vyplňovaly složité elektronické přístroje, ovládací panely vysokofrekvenčních radiopřijímačů a prosklené skříňky s nejrůznějšími detailními mapami, které se stisknutím tlačítka přesouvaly a měnily. Nad mapami visela jemná kovová ramena, ne nepodobná zapisovačům polygrafu – ukazovátka ovládaná radiooperátory pod pozornými pohledy mužů s psacími deskami v rukou. Celé osazenstvo tvořili vojáci, důstojníci v hodnosti nejméně nadporučíka.

Ve třech čtvrtinách dělila budovu stěna, která sahala od podlahy ke stropu a v jejímž středu se rýsovaly zavřené dveře z masivní oceli.

Swanson dosud nikdy v této budově nebyl. Velitelství ve Fairfaxu sice navštívil již mnohokrát – aby převzal přísně tajné zpravodajské informace nebo pozoroval výcvik budoucích špionů či nácvik důležité operace –, avšak navzdory hodnosti brigádního generála a tajemstvím, která nosil v hlavě, neměl oprávnění sem vstoupit. Ti, kdo k tomu měli právo, se trvale zdržovali na dvou stech hektarech oploceného pozemku. Týdny, v mnoha případech i měsíce. Propustky se udělovaly jen výjimečně a jejich povinnou součást tvořil ozbrojený doprovod.

Fascinující, pomyslel si Swanson, který si do této chvíle myslel, že už ztratil schopnost nad něčím žasnout. Žádná schodiště, žádné výtahy, žádná okna. Vzadu v rohu viděl jen dveře na toalety a umývárny, a aniž tam musel vstoupit, věděl, že ty místnosti jsou uměle větrány a klimatizovány. A pouze jediný vstup. Jakmile se člověk ocitl uvnitř, neměl se kam schovat, byť jen na vteřinku, a nemohl odejít bez pečlivé osobní prohlídky. Brigádní generál nezahlédl jediný kufřík, jedinou aktovku. Všechny osobní věci musel nechat u vchodu. Z budovy se bez písemného souhlasu plukovníka Edmunda Paceho nedostal jediný dokument, jediný list papíru, a to ještě člověka, který ho odnášel, osobně doprovodil až k východu.

Pokud někde existovalo neprodyšné zabezpečení, pak tady.

Swanson přistoupil k ocelovým dveřím a nadporučík, jenž ho doprovázel, stiskl tlačítko vedle rámu. Nad schránkou interkomu zablikalo červené světélko.

„Generál Swanson, plukovníku,“ ohlásil důstojník.

„Děkuji, nadporučíku,“ zaznělo z mřížky pod blikající žárovkou. Cvakl zámek a důstojník stiskl kliku.

Plukovníkova kancelář se nijak nelišila od pracoven jiných zpravodajců ve vysokém postavení. Velké, ostře nasvícené mapy rozvěšené po stěnách, ovládací prvky na desce stolu, několik dálnopisů označených názvy válečných oblastí, prostě běžné vybavení. Až na nábytek, který svou jednoduchostí hraničil s primitivismem. Nikde křeslo ani pohovka, nic pohodlného, jen strohé kovové židle s rovnými opěradly, malý pracovní stůl – spíš kuchyňský než psací – a prkenná podlaha bez koberce. Místnost jako by ovládala horečná aktivita, muž, kterému patřila, zde rozhodně neodpočíval.

Plukovník Edmund Pace, velitel polní divize Fairfax, vstal, obešel stůl a řízně zasalutoval brigádnímu generálovi Alanu Swansonovi.

V kanceláři byl ještě jeden muž, civilista. Frederic Vandamm, náměstek ministra zahraničích věcí.

„Rád vás zase vidím, generále. Pokud si dobře vzpomínám, naposled jsme se setkali u pana Vandamma.“

„Správně. Tak jak to tady u vás vypadá?“

„No, žijeme dost izolovaně.“

„Všiml jsem si.“ Swanson se obrátil k Vandammovi. „Pane náměstku? Přijel jsem, co nejdřív to šlo. Nemusím vám snad vysvětlovat, jak jsem nedočkavý. Byl to obtížný měsíc.“

„Já vím,“ odpověděl aristokratický Vandamm. Nesměle se usmál a krátce stiskl Swansonovi ruku. „Půjdeme rovnou k věci. Plukovníku Pace, povězte prosím generálovi, o čem jsme právě mluvili.“

„Provedu, pane. A pak odejdu.“ Pace promluvil nezúčastněným tónem, jímž důstojník upozorňuje kolegu, aby se měl na pozoru.

Plukovník přistoupil k nástěnné mapě, která se ježila zapíchnutými špendlíky. Nebyla to vlastně mapa, nýbrž zvětšený plán města Johannesburg v Jižní Africe. Frederic Vandamm zůstal sedět na židli před stolem, kdežto Swanson následoval Paceho k mapě a postavil se těsně za něj.

„Nikdy nevíte, kdy se na udičku něco chytí. Nebo kde.“ Pace vzal ze stolu dřevěné ukazovátko a namířil je na modrou značku na mapě. „Nevíte ani, jestli je to místo nějak důležité. V tomto případě by mohlo být. Před týdnem oslovili člena zákonodárného sboru v Johannesburgu, právníka a bývalého ředitele Koeningových dolů, dva muži, které považoval za zástupce jedné curyšské banky, a požádali jej, aby zprostředkoval jednoduchou obchodní transakci se svým někdejším zaměstnavatelem. Švýcarské franky za průmyslové diamanty. Obrovská suma za velké množství za předpokladu, že cena diamantů nebude následovat fluktuaci, jakou pozorujeme u zlata.“ Pace se ohlédl na Swansona. „Až sem nic mimořádného. Vzhledem k zákonu o půjčce a pronájmu a hroutícímu se monetárnímu systému spekuluje na trhu s diamanty spousta lidí v naději, že se jim vložené prostředky po válce mnohonásobně zhodnotí. Jihoafričan souhlasil se schůzkou, ovšem dovedete si představit jeho šok, když na ni přišel a zjistil, že jeden z těch takzvaných ‚Švýcarů‘ je jeho starý přítel, velmi starý a velmi dobrý přítel z předválečných časů, Němec, s kterým jako kluk chodil do školy – Afrikáncova matka byla Rakušanka, otec búrský farmář. Oba muži si dlouho dopisovali a kontakty přerušili až v devětatřicátém roce. Němec pracoval pro I. G. Farben.“

Swanson dal najevo netrpělivost. „Co přesně bylo předmětem jejich jednání?“

„Hned se k tomu dostanu. Tyhle informace jsou důležité.“

„No dobře. Pokračujte.“

„Nejednalo se o spekulaci s diamanty a do transakce nebyla zapojena žádná švýcarská banka. Šlo o prostý nákup. Muž z I. G. Farben chtěl koupit velkou zásilku černých a brusných…“

„Průmyslových diamantů,“ skočil plukovníkovi do řeči Swanson.

Pace přikývl. „Nabídl svému starému příteli hotové jmění, jestli to dokáže zařídit. Jihoafričan odmítl, ale s ohledem na dlouhodobé přátelství váhal a tu příhodu ohlásil až před třemi dny.“ Pace odložil ukazovátko a vrátil se k psacímu stolu. Generál pochopil, že plukovník má další informace, zápisky, do kterých musí nahlédnout. Posadil se vedle Vandamma a čekal.

„Před třemi dny,“ pokračoval Pace, který zůstal za stolem stát, „se Jihoafričanovi ozval jiný Němec. Tentokrát se vůbec nepokusil svou totožnost tajit a rovnou řekl, že Němci disponují něčím, co Spojenci nutně potřebují a již dlouho shánějí.“

„Tohle je ta udička?“ Swanson se už ani nesnažil svou netrpělivost maskovat.

„Ano, ale chytila se na ni poněkud jiná ryba, než jsme čekali… Němec Jihoafričanovi oznámil, že ho navštíví v jeho kanceláři, ale kryl si záda. Řekl právníkovi, že pokud se ho někdo pokusí zadržet, jeho starý přítel z I. G. Farben bude popraven.“ Pace vytáhl ze zásuvky list papíru a podal ho Swansonovi. „Toto je ta informace, hlášení, které nám doručil kurýr.“

Swanson četl strojem psaná slova pod hlavičkou vojenské rozvědky a razítkem Přísně tajné, pouze k nahlédnutí, Fairfax 4-0.

28. listopadu 1943, Johannesburg. Potvrzeno Nachrichtendienstem. Substratosférické gyroskopy zdokonaleny. Všechny zkoušky pozitivní. Peenemunde. Následný kontakt: Ženeva. Skupina Johannesburg.

Swansonovi chvíli trvalo, než informaci strávil, a opakovaně pročítal strohé hlášení. Pak položil plukovníkovi otázku o jediném slovu. „Ženeva?“

„Spojka. Neutrální kanál. Samozřejmě neoficiální.“

„Co je ten… Nachrichtendienst?“

„Zpravodajská jednotka. Malá, specializovaná a tak utajená, že o ní prakticky nikdo z branže neví. Někdy uvažujeme, na čí straně vlastně stojí. Často se zdá, že spíš pozoruje, než se účastní, a že se stará víc o to, co bude po válce, než co se děje teď. Domníváme se, že v čele stojí Gehlen. Důležité je, že Nachrichtendienst se nikdy nemýlí. Na jeho údaje je stoprocentní spolehnutí.“

„Rozumím.“ Swanson podal papír zpátky plukovníkovi.

Pace si ho nevzal; obešel stůl a zamířil ke dveřím. „Teď vás opustím, pánové. Až skončíte, stiskněte prosím to bílé tlačítko na mém stole.“ Otevřel dveře a rychle odešel. Těžká ocelová deska se za ním neprodyšně uzavřela a následovalo výmluvné cvaknutí zámku.

Frederic Vandamm zvedl oči k Swansonovi. „Tady máte řešení, generále. Gyroskop. V Peenemunde. Stačí vyslat spolehlivého muže do Ženevy. Někdo chce ten gyroskop prodat.“

Alan Swanson beze slova hleděl na papír, který držel v ruce.

7

4. PROSINCE 1943 – BERLÍN, NĚMECKO

Altmuller hleděl na papír, který držel v ruce. Minula půlnoc a město halila tma. Berlín přežil další noc vražedného bombardování a letouny již odletěly. Další se objeví až ráno. Taková byla zaběhaná praxe. Přesto všichni dodržovali předpisy o zatemnění a okna kryly tmavé závěsy. Budova ministerstva netvořila žádnou výjimku.

Vše nyní záleželo na čase. Ovšem ani při rychlém plánování nesměli zapomínat na nezbytná bezpečnostní opatření. Setkání se spojkou v Ženevě představovalo pouze první krok, předehru, ale muselo se k němu přistupovat delikátně. Nešlo ani tak o to, co se řekne, ale kdo to řekne. S předmětem jednání může druhou stranu seznámit kdokoliv s patřičným pověřením nebo uznávanou autoritou. Jenže pro případ zhroucení Německa nesměla tato osoba oficiálně reprezentovat třetí říši. Na tom Speer neoblomně trval.

Altmúller jeho důvody chápal; pokud Německo válku prohraje, nesmějí zůstat žádné stopy zrady, které by vedly na ministerstvo zbrojního průmyslu. Nebo k těm, které bude vlast po porážce potřebovat. V roce 1918 po podepsání Versailleské smlouvy se strhla lavina vzájemného obviňování. Názorová polarizace zasáhla národ hodně hluboko, všeobecná paranoia kvůli „zradě zevnitř“ se dlouho neléčila a z tohoto podhoubí pak ve dvacátých letech vyrostl fašismus a národní socialismus. Německo prostě neuneslo porážku, nedokázalo se smířit se zničením své identity vinou zrádců.

Výmluvy, co jiného.

Eventualitě, byť vzdálené, že by se situace opakovala, bylo samozřejmě nutno za každou cenu zabránit. Speer se v tomto směru choval jako fanatik. V Ženevě může Německo reprezentovat pouze člověk, který nemá nic společného s nejvyššími představiteli říše. Někdo z průmyslových kruhů, ovšem bez sebemenšího spojení s politickými a armádními špičkami. Někdo postradatelný.

Altmúller se snažil upozornit na rozpory ve Speerově intrice. Výkresy gyroskopu pro velké výšky lze těžko svěřit nějakému prostředníkovi z řad obchodníků, kterého lze snadno oželet. Peenemunde je pohřbeno, doslova pohřbeno hluboko pod zemí a panují v něm ta nejpřísnější armádní bezpečnostní opatření.

Ale Speer jeho námitky tak dlouho odmítal, až Altmúller náhle pochopil ministrovu logiku. Překládal problém přesně tam, kam patřil: na bedra těch, kteří svým lhaním a věčným utajováním přivedli Peenemunde na pokraj katastrofy. A Albert Speer se jako vždycky schválně díval stranou, stejně jako odmítal vzít na vědomí jiné neblahé aspekty válečné politiky říše: existenci vyhlazovacích táborů, masové zneužívání otrocké práce a masakry na východní frontě. Požadoval výsledky, ale nechtěl si ušpinit ruce.

V tomto konkrétním případě, uvažoval Altmúller, měl Speer pravdu. Pokud existuje riziko obrovského zneuctění, pak ať je nese německý průmysl. A plnou odpovědnost nechť převezme německý obchodník.

Ženeva je důležitá pouze jako úvod, místo vzájemného seznámení. Zazní opatrná slova, která mohou – avšak nemusí – vést ke druhému stupni neuvěřitelného vyjednávání.

Druhý stupeň spočíval v geografii. Určení lokality, kde skutečně dojde k předání.

Během posledního týdne nedělal Altmúller dnem i nocí nic jiného, než že se soustředil na tento problém. Přistupoval k němu z hlediska nepřítele i ze svého vlastního. Na pracovním stole se mu vršily mapy, zásuvky přetékaly zprávami popisujícími skutečné politické klima ve všech neutrálních zemích světa.

Místo výměny se totiž musí nacházet na neutrální půdě a disponovat zárukami a zabezpečením, které si obě strany budou moci prostudovat a následně respektovat. A také, což je asi nejdůležitější, musí ležet hodně, tisíce kilometrů daleko od mocenských koridorů válčících mocností.

Vzdálenost.

Odlehlost.

Ale zároveň možnost okamžité komunikace. Jižní Amerika. Buenos Aires.

Nápaditá volba, pomyslel si Franz Altmuller. Američané mohou Argentinu dokonce považovat za vlastní výhodu a je málo pravděpodobné, že by ji odmítli. Buenos Aires pokládaly obě strany konfliktu za svým způsobem vlastní území. Měly tam silný vliv, ale žádná je plně neovládala.

Třetí etapa, jak si ji ve svých plánech představoval, se soustředila na lidský faktor, definovaný termínem Schiedsrichter. Rozhodčí.

Muž, který bude dohlížet na výměnu, vládnoucí dostatečnou autoritou, aby mohl na území neutrálního státu zajistit potřebnou logistiku. Alespoň navenek nezaujatá osoba… a hlavně přijatelná pro Američany.

V Buenos Aires takový člověk žil. Jeden z Hitlerových kolosálních omylů.

Jmenoval se Erich Rhinemann. Žid vyhnaný do exilu, zneuctěný šíleným strojem Goebbelsovy propagandy, člověk, jehož pozemky a továrny si přivlastnila říše.

Vyvlastnili mu však pouze tu část majetku, kterou nestihl před špatně umístěným úderem blesku převést do zahraničí. Dostatečně velkou, aby se nasytili ukřičení antisemitští štváči, ovšem představující jen malé procento, nepatrný zlomek obrovského bohatství.

Erich Rhinemann žil v exilové nádheře Buenos Aires, zatímco jeho majetek ležel v bezpečí švýcarských bank a jeho zájmy pokrývaly celou Jižní Ameriku. A jen úzký okruh lidí věděl, že Erich Rhinemann je oddanější a zapálenější nacista než většina lidí v Hitlerově nejbližším okolí. Ve finančním a vojenském smyslu byl supernacista, vášnivý zastánce teorie nadřazenosti jedné rasy nad druhou. Budovatel impéria, který zachovával podivné, stoické mlčení.

Měl k tomu své důvody.

Věděl, že se do Německa vrátí, a to bez ohledu na výsledek války.

Když třetí říše zvítězí, Hitlerův idiotský edikt týkající se Židů bude zrušen; ostatně vůdcova moc již překonala svůj zenit a po válce to s ní půjde z kopce ještě rychleji. A pokud bude Německo poraženo, jak předpovídal Curych, znovuvybudování země se neobejde bez Rhinemannových schopností a zkušeností a jeho švýcarských kont.

Ale tyto věci jsou otázkou budoucnosti. Nyní záleží na přítomnosti a v dané chvíli je Erich Rhinemann Žid, jehož vlastní krajané, nepřátelé Washingtonu, přinutili odejít do vyhnanství.

Pro Američany bude přijatelný.

A v Buenos Aires dohlédne na zájmy říše.

Stupně dva a tři, pomyslel si Altmúller, jsou tedy víceméně jasné, ovšem bez dosažení shody v Ženevě nemají žádný význam. Menší nástroje musí předehru zahrát vskutku mistrovsky, jinak je konec.

Potřeboval muže pro Ženevu. Osobu, kterou nikdo nebude spojovat s vládci třetí říše, jež ale přesto není v mezinárodních obchodních kruzích úplně neznámá.

Altmúller hleděl na papíry rozložené pod stolní lampou. Unavené oči ho pálily, vyčerpané tělo volalo po odpočinku. Věděl však, že neopustí kancelář a nepůjde spát, dokud se definitivně nerozhodne.

Nikdy nezjistí, zda ho přesvědčily dopisy z Johannesburgu, nebo šlo o podvědomý vylučovací proces, když jeho pohled padl na jedno jméno. Chvíli ještě přemýšlel a pak ho zakroužkoval. A i teď si uvědomil, že je to vskutku nápaditá volba.

Johann Dietricht, odporný dědic chemického impéria, zavrženíhodný homosexuál a alkoholik, snadno podléhající panice. Zcela postradatelný příslušník průmyslové komunity. A ani ten největší cynik by u něj nehledal žádné napojení na nacistické špičky.

Prostředník, který nebude nikomu chybět.

Obyčejný posel.

5. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Basové tóny hodin na krbové římse pochmurně odbily další hodinu. Bylo šest ráno a Alan Swanson hleděl z okna na temné budovy Washingtonu. Jeho byt ve dvanáctém patře nabízel hezký, ničím nerušený výhled na panoráma hlavního města Unie, zejména z obývacího pokoje, kde teď stál v županu a trepkách.

Pohledem na panoráma Washingtonu strávil většinu noci…, většinu nočních hodin posledních tří dnů. A když už se mu podařilo usnout, spal neklidně a často se budil zalitý ledovým potem, který se mu řinul z pórů na zátylku a vsakoval do zmuchlaného polštáře.

Kdyby byla doma jeho žena, naléhala by, ať se objedná do nemocnice Waltera Reeda a nechá se vyšetřit. Opakovala by požadavek tak dlouho, až by manžela udolala. Naštěstí zde nebyla; trval na tom, že musí zůstat u sestry ve Scarsdale. Povaha jeho současné činnosti vyžaduje prakticky nepřetržitou pracovní dobu. Překlad: nemá na svou ženu čas. A manželka vojáka pochopila: v čase vážné krize se generál nemůže rozptylovat její přítomností. Neměl rád, když ho v takových situacích viděla, a věděl, že ona to ví. Zůstane ve Scarsdale.

Ach, kristepane! To je neuvěřitelné!

Nikdo to nevyslovil nahlas, možná se na to nikdo ani neodvážil pomyslet.

Samozřejmě. Co jiného mohl čekat? Těch pár lidí – a bylo jich skutečně velmi málo –, kteří měli přístup k datům, se dívali stranou a odmítali se podílet na konečném rozhodnutí. Zajímali se jen o první polovinu transakce a její druhou část prostě nebrali na vědomí. Tou ať se zabývají jiní, oni ne.

Právě tak se zachoval ten prohnaný starý aristokrat Frederic Vandamm.

Tady máte řešení, generále. Gyroskop. V Peenemunde. Někdo ho chce prodat.

Toť vše.

Kupte to.

Nikdo nechtěl znát cenu. Na ceně nezáleží… S detaily ať si lámou hlavu jiní. Nikdy, za žádných okolností, se tady o bezvýznamných detailech mluvit nebude! Ty se prostě urychleně vyřídí. Tečka.

Překlad: posloupnost velení závisí na plnění rámcových rozkazů, což nevyžaduje, zdůrazňuji nevyžaduje, žádné přemýšlení, objasňování, zdůvodňování nebo ospravedlňování. Detaily nemá nikdo rád, ty jenom spotřebovávají čas. A při všem, co je armádě svaté, nejvyšší velení opravdu nemá čas. Zatraceně, člověče, vždyť jsme ve válce! Nemůžeme se zabývat prkotinami, na našich bedrech spočívá budoucnost země!

Odpadky vytřídí podřízení. Jistě, čas od času si při plnění svých nevýznamných povinností ušpiní ruce, ale o tom přece posloupnost velení je, ne?

Kupte to!

Nemáme čas. Díváme se jinam. Musíme se zabývat jinými věcmi.

Splňte rozkaz z vlastní iniciativy jako dobrý voják, který chápe posloupnost velení. Nikdo se nebude na nic ptát, záleží jen na výsledku. Všichni to přece víme; posloupnost velení, kamaráde.

Šílenství.

Zpravodajská služba nahodí udičku a tou nejpodivnější shodou okolností na ni uloví naprosto nečekaný úlovek. Muž z Johannesburgu, jenž měl zprostředkovat prodej průmyslových diamantů za obrovskou sumu ve švýcarských francích, kterou nabídl koncern I. G. Farben, jeden z průmyslových obrů třetí říše.

Peenemunde má naváděcí systém pro velké výšky. Lze ho získat. Za jistou cenu.

Člověk nemusel být génius, aby tu cenu uhodl.

Průmyslové diamanty.

Šílenství.

Německo z neznámých důvodů ty diamanty zoufale potřebuje. A z důvodů naprosto jasných Spojenci zoufale potřebují naváděcí systém pro velké výšky.

Výměnný obchod mezi nepřáteli v době, kdy vrcholí nejstrašnější vojenský konflikt v dějinách lidstva.

Šílenství, které se vymyká chápání.

A tak je generál Swanson odstranil ze své bezprostřední… totality.

Zazněl jediný temný úder hodin – patnáct minut po celé. V betonovém bludišti dole se tu a tam začala rozsvěcovat okna.

Černá obloha získávala temně fialový nádech, nahoře na tmavošedém pozadí se rýsovaly obrysy mraků.

Ve velké výšce.

Swanson se odvrátil od okna, přistoupil k pohovce naproti krbu a posadil se. Před dvanácti hodinami, přesněji řečeno před jedenácti hodinami a čtyřiceti pěti minutami, učinil první krok k vymazání.

Umístil… Přesunul to šílenství tam, kam patřilo. Na bedra mužů, kteří tu krizi vyvolali a jejichž lži a intriky přivedly operaci Overlord na pokraj krachu.

Přikázal Howardu Oliverovi a Jonathanu Craftovi, aby se v šest večer dostavili k němu domů. Před dvanácti hodinami a patnácti minutami. Předchozího dne jim zatelefonoval a bez obalu jim řekl, že omluvy nepřijímá a nebude je tolerovat. Pokud bude problémem doprava, vyřeší ho, ale oni budou přesně v osmnáct nula nula v jeho bytě ve Washingtonu.

Jestli ne, odhalí jejich podvody.

Přišli přesně v šest do pochmurného bimbání hodin na krbové římse. V tom okamžiku Swanson věděl, že jedná z pozice absolutní síly. Muži jako Oliver a Craft – zejména Oliver – nechodí tak přesně, pokud se nebojí. Rozhodně je nevede zdvořilost.

Přenos odpovědnosti proběhl snadno a jednoduše.

Telefonní číslo v Ženevě, na němž se ohlásí muž, který doplní druhou část domluveného hesla a pak zařídí spojení mezi oběma neslučitelnými stranami, v případě potřeby bude působit jako zprostředkovatel. Aby nedošlo k žádnému omylu a aby byla povaha transakce úplně jasná, je vzájemná pozice následující: jedna strana má přístup k dokonalému naváděcímu systému pro velké výšky, druhá má k dispozici – nebo může sehnat – značné množství průmyslových diamantů a vhodným zdrojem mohou být pro začátek Koeningovy doly nedaleko Johannesburgu.

To jsou všechny informace, které potřebují.

Pánům Oliverovi a Craftovi se doporučuje, aby na základě těchto informací začali okamžitě jednat.

Pokud tak neučiní, ať se jednotlivci i firmy připraví na závažná obvinění ze strany ministerstva války. Samozřejmě mezi nimi nebude chybět obžaloba z trestného činu podvodu při uzavírání zbrojních zakázek.

Následovalo – muselo následovat – dlouhé ticho, během kterého si oba muži postupně uvědomovali všechny důsledky generálova prohlášení.

A pak Alan Swanson lehkým náznakem potvrdil jejich nejhorší obavy. Ať už do Ženevy pojede kdokoliv, nesmí to být nikdo, koho osobně zná, a také nikdo, kdo má jakýkoliv vztah k lidem z ministerstva války, kteří dojednávali smlouvy s oběma firmami. Tento požadavek musí být bezpodmínečně splněn.

Schůzka v Ženevě bude mít povahu průzkumu. Osoba vyslaná do Švýcarska bude mít potřebné vědomosti a měla by umět rozpoznat klam. To znamená muž, který se sám zabývá nekalými praktikami.

To by pro ně neměl být moc velký problém, takového člověka ve svých kruzích jistě snadno najdou. Bezpochyby jich pár osobně znají.

Brigádní generál se nemýlil. Oním mužem je účetní Walter Kendall.

Swanson zvedl oči k hodinám na krbové římse. Dvacet minut po šesté.

Proč běží čas tak pomalu? A na druhé straně, proč se nezastaví? Proč se nezastaví všechno včetně slunce na obloze? Proč existují noci, které musí člověk protrpět?

Za hodinu odjede do své kanceláře a ve vší tichosti zařídí Kendallovu cestu neutrálními kanály do jižního Švýcarska, do Ženevy. Jeho cestovní příkaz spolu s dalšími instrukcemi a potřebnými doklady uloží do modré brašny, kterou účetnímu předá armádní spojka. Žádný dokument nebude opatřen podpisem, pouze razítkem polní divize Fairfax. Takový postup se používal u všech kurýrů.

Ach, kristepane! pomyslel si Swanson. Kéž by tak mohl tu operaci mít pod kontrolou…, aniž by se do ní zapojil.

Věděl však, že to není možné. Dříve či později bude muset čelit realitě toho, co udělal.

8

6. PROSINCE 1943 – BASKICKO, ŠPANĚLSKO

V severním teritoriu pobýval již osm dní. Spaulding původně nepočítal, že se zdrží tak dlouho, věděl však, že je to nutné… Prodloužený pobyt se navíc nečekaně vyplatil. Operace, která začala jako rutinní útěk dvou německých vědců z Porúří, skončila jako něco úplně jiného.

Vědci sloužili jako postradatelná návnada gestapa. Muž, který je na útěku doprovázel a umožnil jim dostat se přes Pyreneje, nepatřil k německému hnutí odporu. Byl členem gestapa.

Spauldingovi trvalo tři dny, než si mohl být absolutně jistý. Gestapák byl jeden z nejlepších agentů, s jakým se kdy setkal, ale dopustil se několika obvyklých chyb. A rozhodně nebyl zkušený průvodce, za kterého se vydával. V momentě, kdy získal jistotu, David věděl, co je třeba udělat.

Pět dní vedl svého společníka přes hory a průsmyky, až se dostali do pohoří Sierra de Guara, dobrých sto padesát kilometrů od tajných únikových tras. Za tmy scházel do odlehlých vesnic a svolával „porady“ s muži, o nichž věděl, že patří k falangistům. Oni ho však neznali a agentovi gestapa namluvil, že jsou partyzáni. Cestovali po primitivních cestách a kráčeli podél toku řeky Guyardo a Spaulding vysvětloval, že právě tudy prchají němečtí dezertéři. Přesvědčil gestapáka, že útěkové trasy leží na východě, při pobřeží Středozemního moře, že nevedou u břehů Atlantiku, jak si původně myslel. Tento zmatek byl ostatně základním důvodem, proč byla pyrenejská síť tak úspěšná. Dvakrát poslal nacistu do nejbližšího města pro zásoby – v obou případech ho sledoval a viděl, jak gestapák vchází do budov, z jejichž střech vedly několikeré telefonní dráty.

Informace byly předávány do Německa. To samo o sobě stačilo, aby se těch pět dní navíc bohatě vrátilo. Německé hlídky na dlouhé měsíce uváznou na východě poloostrova, kde budou kontrolovat údajné únikové cesty, a západní oblast bude moci volněji dýchat.

Nyní však hra spěla ke konci. Však už je načase, pomyslel si David. Čeká ho práce v Ortegalu na pobřeží Biskajského zálivu.

Ohníček pomalu dohasínal, až zbylo jen pár žhavých oharků, které nestačily ohřát studený noční vzduch. Spaulding se podíval na hodinky. Dvě ráno. Přikázal „odbojáři“, aby střežil tábor a zdržoval se mimo dosah světla z ohniště. Ve tmě. Poskytl gestapákovi dost času o samotě, aby učinil zamýšlený tah, jenže Němec nepodnikl vůbec nic; zůstal na svém místě.

Budiž, řekl si David v duchu. Nejspíš není takový expert, jak si o sobě myslí. Nebo se také mohli mýlit jeho vlastní lidé v horách. Takže od hranice na hřebeni Pyrenejí nesestupuje žádná četa německých vojáků – s největší pravděpodobností horských myslivců –, aby zajala svého agenta.

A muže z Lisabonu.

Přistoupil k balvanu, na němž Němec seděl. „Převezmu hlídku. Odpočiňte si.“

„Danke,“ poděkoval muž a vstal. „Ale nejdřív uposlechnu volání přírody. Musím si ulevit. Vezmu si lopatku a zajdu na louku.“

„Jděte raději do lesa. V trávě se pasou zvířata a vítr nese pach.“

„Jistě. Jste opravdu velmi opatrný.“

„Snažím se,“ opáčil David.

Němec se vrátil k ohni, kde ležel jeho ruksak. Vytáhl z něj polní lopatku a zamířil mezi stromy na okraji pastviny. Spaulding ho pozoroval a uvědomil si, že jeho první dojem byl správný. Gestapák byl skutečně expert. Nacista nezapomněl, že v noci před šesti dny zmizeli dva vědci z Porúří právě v době, kdy spal. Davidovi tehdy neunikl vztek v agentových očích a věděl, že teď si na tu příhodu vzpomněl.

Pokud David hodnotil momentální situaci správně, gestapák počká nejméně hodinu, aby se ujistil, že se muž z Lisabonu během své hlídky nespojí s neviditelnými partyzány, skrývajícími se v temnotě. A teprve potom dá signál, na který se z lesa vynoří jednotka horských myslivců s namířenými puškami.

Jenže gestapák se dopustil chyby. Ochotně a bez odporu přijal Spauldingovo radu ohledně louky a větru a návrh, aby si šel ulevit do lesa.

K pastvině došli za hlubokého soumraku. Rostla na ní neduživá kyselá tráva a svah byl posetý kameny. Tam by se nepásly ani kozy.

Navíc vůbec nefoukalo. Noční vzduch byl chladný, ale ani se nehnul.

Zkušený agent by se ohradil, bezpochyby zdvořile a s náznakem humoru, a prohlásil by, že mezi stromy nepůjde, protože by si ve tmě mohl zabodnout do zadku suchou větev. Gestapák však neodolal velkoryse nabídnuté příležitosti spojit se se svými lidmi.

Pokud se má s kým spojit, uvažoval David. No, za pár minut se to dozví.

Počkal, až muž zmizí v porostu, a napočítal třicet vteřin. Pak se mrštně vrhl k zemi a rychle, ale ve vší tichosti se plazil dál od balvanu, na kterém seděl, v ostrém úhlu od místa, kde Němec vešel mezi stromy.

Patnáct metrů od skaliska se vztyčil a přikrčený běžel k hranici lesa. Odhadoval, že ho od agenta dělí asi padesát, možná šedesát metrů.

Ponořil se mezi keře a bez nejmenšího hluku zkracoval vzdálenost. Zatím protivníka neviděl, ale tušil, že ho brzy objeví.

Pak to spatřil. Gestapákův signál. Ve tmě vzplála zápalka skrytá v dlani a za okamžik zhasla.

A další. Tahle plápolala několik vteřin, než ji muž fouknutím uhasil.

Z hloubi lesa přišla odpověď, dvě krátká vzplanutí těsně po sobě.

David odhadl vzdálenost na třicet metrů. Němec, který nebyl na husté lesy v Baskicku zvyklý, se držel při kraji blízko pastviny. Muži, jimž byl jeho signál určen, se přibližovali. Spaulding se plazil k nim a dával si pozor, aby žádným hlukem nenarušil klidné šumění lesa.

Zaslechl šepot. Rozeznal sice jen izolovaná slova, ale stačilo mu to.

Spěšně se vrátil porostem k místu, kde vstoupil mezi stromy, a rozběhl se k balvanu, svému hlídkovému stanovišti. Z kapsy bundy vytáhl malou baterku, položil dva prsty na sklíčko reflektoru, zamířil ho na jihozápad a v rychlém sledu pětkrát stiskl spínač. Pak vrátil svítilnu do kapsy a čekal.

Nepotrvá to dlouho.

Netrvalo.

Němec vyšel z lesa, v jedné ruce lopatku, v druhé zapálenou cigaretu. Noc byla temná, měsíc jen občas vykoukl mezerou mezi hustými mraky, viditelnost minimální. David seskočil ze skaliska, tiše na Němce hvízdl a přistoupil k němu.

„Co je, Lisabone?“

Spaulding tiše utrousil dvě slova.

„Heil Hitler.“

A zabodl zkrácený bajonet nacistovi do žaludku a škubl jím nahoru. Gestapák byl na místě mrtvý.

Tělo se svezlo k zemi a vydalo sípavý zvuk, jak plíce ve smrtelné křeči zalapaly po vzduchu. Počátek mimovolného výkřiku udusily pevné prsty zabořené do hrdla, které sebou škubly vzhůru jako bajonet.

David se rozběhl trávou k okraji lesa, vlevo od bodu, kde do něj prve vstoupil. Blíž, ale ne o moc, k místu, kde německý důstojník šeptem mluvil se svými dvěma společníky. Mračna se nečekaně roztrhla a noc prozářil měsíc. Spaulding se vrhl pod trsy kapradin, nehybně strnul a napjatě naslouchal, zda se mezi nepřáteli nestrhl poplach.

Nic neslyšel. Měsíc se znovu schoval, vrátila se tma. V krátkém okamžiku světla si mrtvoly na pastvině nikdo nevšiml.

A tato skutečnost odhalila Davidovi velmi důležitý střípek informace.

Jednotka horských myslivců se nepohybuje při okraji lesa. A pokud ano, nesoustředí pozornost na louku.

Cekají a pozorují hustý porost.

Nebo jenom čekají.

Zvedl se na kolena a po čtyřech se prodíral křovinami směrem na západ. Odhrnoval větve, využíval mezer v porostu a snažil se vydávat pouze zvuky, které splynou s přirozeným pozadím lesa.

Dosáhl místa, kde před několika minutami spolu rozmlouvali tři muži. Nic neviděl, necítil přítomnost lidí.

Vylovil z kapsy vodotěsnou krabičku zápalek a dvě vytáhl. Rozškrtl první, a jen co vzplála, rychle ji sfoukl. Druhou nechal chvilinku hořet, než ji zahasil.

Asi dvanáct metrů daleko, severně od něj, vzplál světelný signál jako odpověď.

A téměř okamžitě další, tentokrát směrem na západ, zhruba ve vzdálenosti osmnácti až dvaceti metrů.

Víc nic.

Ale stačilo to.

Spaulding se rychle plazil hlouběji do lesa, šikmo, na severozápad. Po pěti metrech se přitiskl ke kmeni dubu, prožranému mravenci.

Čekal a potichu si připravil smyčku z tenkého drátu, kterou nosil v kapse bundy. Na obou koncích byla opatřena dřevěným držadlem opracovaným tak, aby se dalo snadno uchopit.

Na horského myslivce dělá ten německý voják až příliš velký hluk, pomyslel si David. Klusal porostem, jak poslušen pokynu spěchal na nečekané signalizované setkání. Spauldingovi to prozradilo další důležitý fakt: agent gestapa, kterého zabil, byl náročný velitel. To znamená, že ostatní vojáci zůstanou v lese a budou čekat na rozkazy, jen těžko některý z nich projeví samostatnou iniciativu.

Ale už neměl čas na přemýšlení. Německý voják právě míjel strom, za nímž se skrýval.

David se tiše vymrštil, v rukou svíral držadla. Smyčka sklouzla po helmě na krk a Spaulding ji přitáhl tak prudce, že se drát zařezal napadenému hluboko do krku a ukončil jeho život

Znovu se kromě bolestného výdechu nic neozvalo.

David Spaulding ten zvuk slyšel tolikrát, že už ho nefascinoval tak jako kdysi.

Ticho.

A pak lesem zaznělo nezaměnitelné lámání větví, dusot a klouzání těžkých podrážek na neznámé stezce v téměř absolutní tmě. Kroky stejně neopatrné a uspěchané jako klus muže, který teď ležel mrtvý u Davidových nohou.

Spaulding schoval zakrvácené drátěné škrtidlo do kapsy a z pouzdra u opasku vytasil zbroušený puškový bajonet. Věděl, že nemá důvod pospíchat, třetí muž jistě čeká na svém místě. Zmatený, snad i vyděšený…, ale pravděpodobně ne, pokud patří k horským myslivcům. Tyto jednotky prosluly svou tvrdostí a krutostí, jíž předčily i gestapo, a povídalo se, že jsou do nich vybíráni především muži se zřejmými sklony k sadismu. Byli to roboti, kteří dokázali přežít v horských průsmycích a živit svou krvelačnost a nenávist v mrazivé izolaci, dokud nedostali rozkaz zaútočit.

Bezpochyby je to pravda, pomyslel si David. V zabíjení horských myslivců nacházel jisté potěšení.

Šlapací pás.

Přesunul se před kmen a sevřel rukojeť bajonetu.

„Wer…? Wer ist dort?“ zašeptala postava polekaně do tmy.

„Hier, mein Soldat,“ odpověděl David, a to už se bajonet zaryl vojákovi do prsou.

Partyzáni sešli z kopců. Bylo jich pět, čtyři Baskové a jeden Katalánec, a jejich velitelem byl urostlý, svalnatý Bask.

„Poslal jsi nás na pěkně divoký výlet, Lisabone. Občas nás napadlo, jestli nejsi loco. Matko boží, ušli jsme nejmíň sto padesát kilometrů!“

„Mohu tě ujistit, že Němci budou muset ujít desetkrát tolik. Jak to vypadá na severu?“

„Hlídky horských myslivců. Je jich aspoň dvacet. Stojí co šest kilometrů až k hranici. Necháme je sedět na zadku?“

„Ne,“ odpověděl Spaulding zamyšleně. „Zabijte je… Všechny kromě posledních tří. Ty vyplašte a zažeňte. Potvrdí gestapu to, co se mu snažíme namluvit.“

„Nechápu.“

„To ani nemusíš.“ David přistoupil k uhasínajícímu ohništi a rozkopal uhlíky. Musí co nejdříve vyrazit do Ortegalu, na nic jiného nedokázal myslet.

Náhle si uvědomil, že ho mohutný Bask následoval. Teď stál vedle ohniště a zřejmě chtěl něco říct. Ostře se na Spauldinga zadíval a promluvil přes skomírající zář.

„Domníváme se, že teď bys to měl vědět. Zjistili jsme, jak se ty svině zkontaktovaly. Před osmi dny.“

„O čem to mluvíš?“ vyštěkl podrážděně David. Posloupnost velení tady na severu znamenala v nejlepším případě vykalkulované riziko. Počká si na písemné hlášení, o rozhovor nestál. Potřebuje se vyspat, a až se probudí, vyrazí do Ortegalu. Ale Bask nasadil ublížený výraz; nemá smysl urážet jeho city. „Pokračuj, amigo.“

„Dřív jsme ti to říct nechtěli. Báli jsme se, že bys ve vzteku jednal neuváženě.“

„Jak to? Proč?“

„Byl to Bergeron.“

„Tomu nevěřím…“

„Je to tak. Zatkli ho v San Sebastianu. Nezlomili ho snadno, ale nakonec se jim to podařilo. Mučili ho deset dnů… Mezi jiným mu pouštěli elektriku do genitálií a píchali mu drogy. Dozvěděli jsme se, že když umíral, naplival jim do ksichtu.“

David se díval na velitele partyzánů a uvědomil si, že tu informaci přijal bez emocí. Úplně lhostejně. Absence citů ho varovala, že se musí mít na pozoru. Bergerona sám vycvičil, žil s ním v horách a dlouhé hodiny s nim rozmlouval o věcech, o nichž se muži baví jen v izolaci. Bergeron bojoval po jeho boku a byl to nejbližší přítel, kterého tady na severu měl.

Před dvěma roky by v něm tato zpráva vyvolala záchvat divoké zuřivosti. Vztekle by dupal a požadoval okamžitý útok přes hranici, aby se mohl pomstít.

Před rokem by se od posla špatné zprávy odvrátil a uchýlil se do ústraní, kde by o samotě krátce zavzpomínal na muže, jenž obětoval svůj život, a na společné chvíle, které spolu strávili.

Dnes však necítil nic.

Vůbec nic.

A byl to strašný pocit, nic necítit.

„Tuhle chybu už nikdy neopakuj,“ řekl Baskovi. „Příště mi podobné věci hned oznam. Já nejednám neuváženě.“

9

13. PROSINCE 1943 – BERLÍN, NĚMECKO

Johann Dietricht přesunul své tlusté rozbředlé tělo na koženém křesle před Altmullerovým psacím stolem. Bylo půl jedenácté v noci a on ještě nevečeřel; neměl čas. Letoun z Ženevy byl plně obsazený a Dietricht se ve vzduchu bál. Teď se navíc cítil k smrti vyčerpaný, což dal Altmullerovi několikrát nepokrytě najevo.

„Oceňujeme vaši obětavost, Herr Dietricht, a vážíme si mimořádných služeb, které jste poskytl své vlasti,“ utěšoval ho Altmúller. „Vydržte ještě pár minut a potom vás nechám zavézt, kam si budete přát.“

„Do nějaké slušné restaurace, jestli se touto dobou podaří najít něco otevřeného,“ odsekl Dietricht podrážděně.

„Omlouvám se, že jsme na vás tak spěchali. Samozřejmě si zasloužíte pořádnou večeři a příjemný večer, okořeněný několika skleničkami… Vím o jednom exkluzivním podniku pár kilometrů za městem. Přístup do něj je vyhrazen většinou pro mladé letecké důstojníky, čerstvé absolventy pilotní školy. A kuchyni tam mají opravdu vynikající.“

Johann Dietricht necítil potřebu oplatit Altmullerovi úsměv, jisté věci bral jako nedílnou součást svého životního stylu. Již řadu let o sebe nechával pečovat, byl koneckonců velmi důležitý muž a ostatní lidé se mu pokaždé snažili vyhovět a zalíbit se mu. Stejně jako se ho teď snažil potěšit Altmúller.“

„To by bylo hezké. Mám za sebou vskutku hrozný den. Vlastně několik dní.“

„Pokud máte domluveno něco jiného, pak zajisté…“

„Ne, ne. Budu se řídit vaším doporučením… Dokončeme tu věc, ano?“

„Samozřejmě. Vrátíme se o několik kroků zpět, aby bylo jasné, že nedošlo k žádnému omylu… Takže ten Američan nevznesl proti Buenos Aires žádné námitky?“

„Přímo na to skočil. Otřesný člověk, nedokáže se vám podívat do očí, ale co říkal, myslel vážně… Bože, taková kreatura. Ten jeho oblek, dokonce nehty. Samá špína.“

„Ano, jistě. Ale nevyložil jste si jeho slova špatně, že ne.“

„Mluvím anglicky plynně, dokážu postřehnout nuance. Ten chlap zářil potěšením. Domnívám se, že mu Buenos Aires vyhovuje ze dvou důvodů. Za prvé je daleko, tisíce kilometrů daleko, a za druhé tam mají Američané silnou pozici.“

„Ano, takovou reakci jsme očekávali. Byl oprávněn potvrdit místo předání?“

„Samozřejmě. O tom nebylo sporu. Ačkoliv se chová dost otřesně, bezpochyby zastává vysoké postavení a disponuje rozsáhlými pravomocemi. Prohnaný jako lasička, to jistě, ale dychtivý se dohodnout.“

„Zmínili jste se, třeba jenom okrajově, o motivech, které obě strany vedou k uzavření toho obchodu?“

„Věřte mi, nedalo se tomu vyhnout. Tenhle Kendall má ve zvyku jít přímo k věci. Jednání se prostě a jednoduše omezilo na čistě finanční otázku. Nic jiného jsme nediskutovali. Bezvýhradně mu věřím. Mluvil jen o číslech. Všechno redukoval na cifry. Pochybuju, že dokáže uvažovat v jiných pojmech. Jak víte, jsem velmi vnímavý.“

„Na to jsme spoléhali. A Rhinemann? I on je pro Američany přijatelný?“

„Je jim to jedno. Zmínil jsem to vykalkulované riziko, o kterém jsme spolu mluvili – konkrétně že je to Žid, který žije ve vynuceném exilu –, abych zmírnil případné podezření. Na Kendalla však zapůsobilo pouze Rhinemannovo bohatství.“

„A ještě časový prvek, tady musíme být absolutně přesní. Projděme si předpokládaná data. Sebemenší chyba by způsobila katastrofu. Pokud jsem vám dobře rozuměl, ten Američan navýšil odhad požadovaného množství průmyslových diamantů…“

„Ano, ano,“ skočil mu do řeči Dietricht, jako kdyby poučoval dítě. „Nemůže mít koneckonců tušení, kolik jich potřebujeme. Požadoval jsem samozřejmě maximum, což nemělo na časové hledisko prakticky žádný vliv. Zboží nelze opatřit v místě původu, to by bylo strašně riskantní. Budou muset přesměrovat již vypravené zásilky.“

„Nejsem si jistý, zda to správně chápu. Mohlo by jít o léčku.“

„Američané uvízli v síti vlastních bezpečnostních opatření. Od minulého měsíce podléhá každé naleziště a úložiště průmyslových diamantů přísné kontrole, každá unce je uvolněna pouze na základě deseti nebo dvanácti podpisů. Kdyby měli naše požadavky uspokojit ze stávajících zásob, určitě by se na to přišlo.“

„Inu, tohle je typická obtíž demokratického systému. Podřízení dostávají zodpovědnost. A jakmile ji mají, už ji neopustí. Neskutečné.“

„Jak řekl Kendall, vyvstalo by příliš mnoho otázek a musela by se zapojit spousta lidí. Něco takového by neprošlo. Jejich bezpečnostní síly jsou plné snaživců.“

„Co se dá dělat, musíme na to přistoupit,“ prohodil Altmúller rezignovaně – nehrál to pro Dietrichta, opravdu si operaci představoval jinak. „A očekávanou dobu, kterou budou na přesměrování zásilek potřebovat, odhadují na čtyři až šest týdnů. Nedalo by se to stihnout rychleji?“

„Určitě. Pokud bychom byli ochotni zpracovat rudu sami.“

„Vyloučeno. Mohli bychom skončit s tunami bezcenné hlušiny. Požadujeme samozřejmě hotový produkt.“

„Přirozeně. V tomto směru jsem se vyjádřil zcela jasně.“

„Připadá mi to jako zbytečné zpoždění. Budu se muset podívat po případných rozporech, Herr Dietricht. Říkáte, že ten Kendall je prohnaný?“

„A nedočkavý. Řekl jsem, že přímo dychtí po dohodě. Použil analogii, která dodala jeho slovům váhu. Prohlásil, že jejich problém se podobá situaci člověka, který dostal za úkol vloupat se do trezoru státní mincovny ve Fort Knoxu a odnést odtamtud hromadu zlata… Skončili jsme?“

„Skoro. Dostane spojka v Ženevě jméno muže v Buenos Aires? Muže, s kterým se zkontaktujeme?“

„Ano, za tři nebo čtyři dny. Kendall se domnívá, že to bude jakýsi Spinelli. Vědec, odborník na gyroskopy.“

„Myslím, že bychom si ho měli prověřit. Je Ital?“

„Americký občan italského původu.“

„Aha, to se dalo čekat. Výkresy si pochopitelně zkontroluje. Zbývá tedy otázka způsobů, kterými si obě strany ověří, zda je ta druhá nepodvádí. Až do okamžiku výměny můžeme očekávat rituální tanečky.“

„Panebože, tohle rád přenechám vám. Už jsem z té záležitosti venku. Udělal jsem ten první, nejdůležitější krok, ale dál ať se starají jiní.“

„Jistě, o tom není sporu, A doufám, že jste nezklamal vůdcovu důvěru, kterou vám prostřednictvím mé kanceláře vyjádřil. Věřím, že jste o svém výletu do Ženevy s nikým nemluvil.“

„Ani s živáčkem. Vůdce mě svou důvěrou poctil oprávněně a dobře to ví. Stejně jako můj otec a jeho bratr, můj strýc, Dietrichtova rodina vždy neochvějně a věrně slouží vlasti.“

„Často se o tom zmiňoval… Naše jednání je tedy u konce, mein Herr.“

„Výborně! Přiznávám, že mám nervy nadranc… Zajedu si do té restaurace, kterou jste mi doporučil. Buďte tak laskav a zarezervuje mi tam místo. Já si zatím zavolám pro své auto.“

„Jak si přejete, ale mohu snadno požádat svého osobního řidiče, aby vás tam zavezl. Jak říkám, přístup do podniku je dost omezený. Můj šofér je mladý a vyzná se.“ Altmuller krátce pohlédl na Dietrichta a jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly. „Vůdce by se zlobil, kdyby zjistil, že jsem vám nevyšel všemožně vstříc.“

„No dobře. Počítám, že tak to bude opravdu snazší. A samozřejmě nechceme, aby se vůdce zlobil.“ Dietricht se s obtížemi vyhrabal z křesla, zatímco Altmuller vstal a obešel stůl.

„Děkuji, Herr Dietricht,“ řekl a napřáhl pravici. „Až nastane vhodná doba, vlast se dozví, jak moc jste jí v těžké chvíli pomohl. Jste hrdinou říše, mein Herr, a já pokládám za čest, že vás znám. Můj asistent čeká na chodbě a odvede vás k autu. Řidič je již připravený.“

„Taková úleva! Přeji vám dobrý večer, Herr Altmúller.“ Johann Dietricht se ztěžka kolébal ke dveřím. Altmúller zatím natáhl ruku a stiskl tlačítko pod deskou psacího stolu.

Ráno bude Dietricht nalezen mrtev v takovém prostředí a v takovém stavu, že stud a rozpaky nikomu nedovolí mluvit o jeho smrti jinak než šeptem.

Dietricht, člověk, který se v nesprávný čas ocitl na nesprávném místě, bude odstraněn.

A spolu s ním zmizí všechny stopy ženevské intriky vedoucí ke špičkám třetí říše. Buenos Aires nyní leží v rukou Ericha Rhinemanna a jeho bývalých společníků v německém průmyslu.

Až na jednu výjimku, kterou představuje on, Franz Altmúller.

Skutečný intrikán.

15. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Metody, které byl donucen používat, Swanson z duše nesnášel. Cítil, že jsou jen počátkem nekonečné řady lstí a podvodů, a sám se pokládal za poctivého muže. Možná dokázal odhalit podvodníka a lháře snáze než většina lidí, ale pouze díky neustálému styku s nimi, ne svým charakterovým vlastnostem.

Ty metody byly vskutku nechutné. Sledovat muže, kteří nevědí, že jsou pozorováni a odposloucháváni, a hovoří bez zábran, jež by jistě cítili, kdyby věděli, že jsou pod dohledem cizích očí a uší. Tohle všechno patřilo do jiného světa. Do světa Edmunda Paceho.

Samotná realizace byla celkem snadná. Armádní rozvědka vlastnila výslechové místnosti po celém Washingtonu. Na těch nejméně pravděpodobných místech. Pace mu dal seznam lokalit a Swanson si vybral hotel Sheraton, čtvrté patro, apartmá 4-M. Dva pokoje spojené chodbou a třetí utajený. Neviditelná místnost se nacházela za zdí s otvory opatřenými jednosměrnými zrcadly, maskovanými jako impresionistické obrazy rozvěšené v ložnici a obývacím pokoji. Na policích pod otvory v tajné místnosti leželo připravené drátové nahrávací zařízení s připojenými mikrofony. Rozhovory bylo možné – s drobným zkreslením – přímo poslouchat z reproduktorů. Jedinou vizuální překážku, pokud vůbec lze o překážce hovořit, představovaly pastelové barvy obrazů.

Dokonalá pozorovatelna.

Dostat ty tři muže do apartmánu v hotelu Sheraton také nebylo obtížné. Swanson zavolal Jonathanu Craftovi do firmy Packard a informoval ho, že Walter Kendall přiletí z Ženevy krátce po poledni. Autoritativní generál kromě toho vyděšenému civilistovi sdělil, že armáda si možná bude přát se s ním telefonicky spojit. Navrhl mu proto, aby si zajistil pokoj v rušném hotelu v centru města. Doporučil Sheraton.

Úzkostlivý Craft poslechl, šlo mu ostatně o život. Když ministerstvo války navrhuje Sheraton, pak se ubytuje v Sheratonu. Rezervoval si pokoj, aniž o tom informoval Howarda Olivera z Meridian Aircraft.

O zbytek se postarala recepce.

Když před hodinou dorazil Walter Kendall, jeho neupravený vzhled Swansona šokoval. Nebyl důsledkem dlouhého letu, ale vrozené nepořádnosti. Ledabylá gesta, jimiž účetní doprovázel svou řeč, a jeho neustále těkající oči připomínaly přerostlého hlodavce v těle prostředně velkého muže. Generál si nedokázal představit, jak se lidé jako Craft a Oliver – zejména Craft – mohou s takovým člověkem vůbec stýkat. Předpokládal však, že tato skutečnost jenom umocňuje Kendallovu hodnotu. Ten špindíra vlastnil auditorskou firmu v New Yorku. Byl to finanční analytik, jehož si najímaly obchodní a průmyslové společnosti, aby jim upravoval výkazy a statistiky.

Účetní si s nikým nepotřásl rukou. Zamířil rovnou ke křesílku, které stálo naproti pohovce, posadil se, otevřel aktovku a strohým tónem začal podávat hlášení.

„Bohu přísahám, ten čubčí syn je buzerant!“

Minuty odtikávaly a Kendall detailně popisoval vše, co se v Ženevě odehrálo. Dohodnuté množství průmyslových diamantů, osvědčení o kvalitě, Buenos Aires, Gian Spinelli, výkresy gyroskopů –jejich ověření a předání. A prostředník, Erich Rhinemann, Žid ve vyhnanství. Kendall byl autoritativní hlodavec, který se ve špíně vyjednávacích tunelů pohyboval s obdivuhodnou obratností. Ve skutečnosti se tam cítil jako doma.

„Jak si můžeme být jistí, že s námi budou jednat v dobré víře?“ zeptal se Craft.

„V dobré víře?“ Kendall se na výkonného ředitele firmy Packard zazubil a ušklíbl současně. „To se mi snad zdá. V dobré víře!“

„Mohli by nám podstrčit nesprávné výkresy,“ pokračoval Craft. „Falešná schémata, chybné specifikace.“

„Na tom něco je,“ poznamenal obézní Oliver a sevřel rty do úzké linky.

„A my jim můžeme nabalit bedny broušeného skla. Myslíte si, že je to nenapadlo? Ale oni to neudělají a my taky ne. Ze stejného zasraného důvodu. Obě strany klečí s hlavou na špalku. Máme společného nepřítele, a nejsme to my navzájem.“

Oliver, který seděl naproti Kendallovi, na účetního zpytavě hleděl. „Tam Hitlerovi generálové, tady ministerstvo války.“

„Správně. Posloužíme si jako dodavatelé. Pro Boha, vlast a jeden či dva dolary. Všichni se nacházíme v mizerném postavení. Neradíme těm proklatým generálům, jak vyhrát válku, a oni nám nekecají do toho, jak udržet a zvýšit produkci. Když oni vymyslí špatnou strategii nebo prohrají bitvu, my na ně kvůli tomu neřveme. Ale když nás oni nachytají s holými zadky, když nesplníme dodávky, ti sráči nám jdou po krku. A to je zatraceně nefér. A ten buzerant Dietricht to vidí stejně jako já. Musíme jeden druhého chránit.“

Craft vstal z pohovky; bylo to nervózní gesto, projev pochyb. Promluvil tiše, váhavě. „Tohle není přesně to, co si normálně představuju pod pojmem vzájemná ochrana. Jednáme s nepřítelem.“

„S nepřítelem?“ Kendall přerovnal papíry na klíně a na Crafta se ani nepodíval. „Ale jo, proč ne. Ono je to totiž lepší než normální. Bez ohledu na to, kdo nakonec vyhraje, máme svoje želízko v ohni. Na tom jsme se přece také dohodli, ne?“

Následovalo několikavteřinové ticho. Oliver se předklonil, oči stále upřené na účetního. „Poválečné ovoce. Na tom, co říkáte, Waltere, něco je.“

„Je na tom hodně,“ opáčil Kendall a letmo na Olivera pohlédl. „Obracíme jejich města v hromady trosek, vymazáváme z mapy jejich továrny, bombardujeme jim dálnice, železnice… Německo je jedno velké spáleniště. A bude hůř. Dát tohle všechno znovu dohromady si vyžádá spoustu peněz. Peněz na rekonstrukci.“

„A co když Německo zvítězí?“ nadhodil Craft, který se přesunul k oknu.

„Zatraceně nepravděpodobná možnost,“ odpověděl Kendall. „Otázkou zůstává pouze výše škod, které obě strany utrpí, a my máme materiální převahu. Čím větší poškození, tím více stojí oprava. Počítám v to i Anglii. Pokud máte v hlavě jen trochu zdravého rozumu, budete připraveni změnit výrobní program a slíznout trochu poválečné smetany.“

„Ty diamanty…“ Craft se odvrátil od okna. „K čemu slouží?“

„Co na tom záleží?“ Kendall vzal z klína list papíru a něco na něj psal. „Došly jim zásoby a mají nůž na krku. Stejně jako vy s naváděcím systémem… Mimochodem, Howarde, už jste se předběžně domluvili s tím důlním podnikem?“

Oliver se vytrhl z hlubokého zamyšlení a zamrkal. „Ano, s Koeningem. S jeho newyorskou kanceláří.“

„Jak jste to postavil?“

„Že jde o přísně tajnou záležitost, schválenou ministerstvem války. Pověřovací dokumenty podepíše generál Swanson, ale ani on není do věci plně zasvěcen.“

„A oni to spolkli?“ Účetní stále psal.

„Slíbil jsem platbu předem Vydělají několik milionů. Setkali jsme se v Bankéřském klubu.“

„Oni to spolkli.“ Konstatování.

„Waltere…,“ pokračoval Oliver, „před chvílí jste zmínil Spinelliho. Mně se to nelíbí. Nepřipadá mi jako nejvhodnější osoba.“

Kendall přestal psát a vzhlédl k muži z Meridianu. „Nic konkrétního jsem mu neřekl. Jenom to, že kupujeme výkresy, které on musí zkontrolovat předtím, než zaplatíme. Ověřit, že jde o autentický design.“

„To není dobré. Nemůžeme ho z projektu vyřadit. Alespoň ne teď. Vyvolalo by to spoustu otázek. Sežeňte někoho jiného.“

„Chápu, jak to myslíte.“ Kendall odložil tužku a v zamyšleném gestu se poškrabal na nose. „Moment… O jednom chlápkovi bych věděl. Přímo v Pasadeně. Je tak trochu cvok, ale hodil by se dokonale.“ Kendall se zakřenil a chraplavě vydechl. „Dokonce ani nemluví. Chci říct, že nemůže mluvit.“

„Bude k něčemu?“ zapochyboval Oliver.

„Má svoje problémy, ale mohl by se hodit líp než Spinelli,“ odpověděl Kendall a něco naškrábal na jiný kus papíru. „Postarám se o to… Bude vás to něco stát.“

Oliver pokrčil rameny. „Zahrnu to do zvýšených nákladů, vyděrači jeden. Co dál?“

„Kontakt v Buenos Aires. Musí být schopný jednat s Rhinemannem a vypracovat detaily transferu.“

„Kdo?“ zeptal se Craft znepokojeně, ruce sepjaté před sebou.

Účetní se zasmál s otevřenými ústy a odhalil špinavé zuby. „Hlásíte se dobrovolně? Vypadáte jako kněz.“

„Proboha svatého, ne! Chtěl jsem jenom…“

„Kolik, Kendalle?“ přerušil je Oliver.

„Víc, než se vám bude líbit, ale řekl bych, že nemáte na vybranou. Něco si vyberu od strýčka Sama; ušetřím vám, co budu moci.“

„To doufám.“

„V Buenos Aires je spousta vojáků. Tady bude muset zasáhnout Swanson.“

„Ten se téhle operace ani nedotkne,“ vyhrkl Oliver. „Vyjádřil se jednoznačně. Nechce vás už nikdy vidět, nechce o vás slyšet, vaše jméno pro něj neexistuje.“

„Na to mu seru. Jenže tenhle Rhinemann bude požadovat jisté záruky. To vám můžu říct rovnou.“

„Swanson se naštve,“ vypískl Craft ustaraně. „A my ho přece nechceme naštvat.“

„No tak se kurva naštve. Já vím, o co mu jde. Nechce si ušpinit tu svou parádní uniformu… Ale ne, nebudeme na něj tlačit. Dejte mi trochu času. Potřebuju si promyslet pár věcí. A třeba nakonec přijdu na to, jak udržet tu jeho nažehlenou uniformu čistou. Ale asi mu pošlu účet.“

+++++

Nechce si ušpinit tu svou parádní uniformu… Ani nevíte, jak bych si to přál, pane Kendalle, říkal si v duchu Swanson, když kráčel k řadě výtahů.

Jenže to už bohužel není možné. Uniforma se musí zašpinit. Pochopil to ve chvíli, kdy se na scéně objevil Erich Rhinemann.

Rhinemann patřil k největším Hitlerovým fiaskům a Berlín to moc dobře věděl. Věděl to i Londýn a Washington. Rhinemann byl člověk posedlý mocí. Finanční, politickou, vojenskou.

Podle něj musí veškerá autorita vycházet z jediného zdroje a nespokojí se s ničím menším, než být v srdci tohoto zdroje.

Skutečnost, že je Žid, není nic než náhoda. Obtíž, která pomine s koncem války.

A až válka skončí, Německo povolá Rhinemanna zpět. Vyžádají si to zbytky německého průmyslu, vyžádají si to špičky finančního světa.

Rhinemann se vrátí na mezinárodní trhy silnější než kdy dříve.

I bez intriky v Buenos Aires.

S ní získá obrovské mocenské páky.

Jeho znalosti, jeho účast na výměnném obchodu mu poskytnou neskutečně účinnou zbraň, kterou použije proti všem stranám, proti všem vládám.

Zejména proti Washingtonu.

Ericha Rhinemanna bude nutno zlikvidovat.

Po výměně.

A už jenom z tohoto důvodu potřebuje Washington v Buenos Aires dalšího muže.

10

16. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Nebylo obvyklé, aby velící důstojník Fairfaxu opouštěl z jakéhokoliv důvodu základnu, ale plukovník Edmund Pace k tomu dostal rozkaz.

Teď stál před psacím stolem generála Swansona a začínal chápat. Generálovy instrukce byly krátké, ale pokrývaly větší oblast, než jejich stručnost naznačovala. Z desítek kartotéčních skříní zamčených na dva západy bude nutno vytáhnout zpravodajské materiály a pečlivě je prověřit.

Swanson počítal s tím, že Pace zpočátku nebude souhlasit. Velitel Fairfaxu nedokázal zakrýt údiv – zpočátku. Agent pověřený tímto úkolem bude muset plynně ovládat němčinu i španělštinu. Musí se vyznat – ne jako odborník, ale rozhodně lépe než naprostý amatér – v problematice leteckého inženýrství, a to včetně navigačních systémů a metalurgické dynamiky. Musí umět dlouhodobě působit pod diplomatickým krytím jako pracovník ambasády, což vyžaduje člověka s vytříbeným chováním, který se dokáže pohybovat mezi diplomaty a společenskou smetánkou.

V tomto bodě to už Pace nevydržel a ozval se. Není divu, věděl o zpravodajské udičce v Johannesburgu i o setkání v Ženevě. Přerušil Swansona, ale generál mu řekl, ať si své námitky schová, dokud nadřízený nedomluví.

Poslední předností, kterou muž v Buenos Aires bude muset mít – a generál připustil, že nijak nesouvisí s předchozí technickou kvalifikací –, je zkušenost s „rychlým odstraňováním“.

Ten člověk musí dokázat zabít. Ne palbou na válečném bojišti, kde jsou nepřátelé vzájemně odděleni a vybičováni bitevní vřavou. Zabít protivníka tiše, tváří v tvář. Sám.

Poslední požadavek plukovníka zpacifikoval. Zkušenosti mu napovídaly, že ať už mají jeho nadřízení v úmyslu cokoliv, není to to, čeho se obával. Ministerstvo války by takového člověka nechtělo, kdyby hodlalo dodržovat uzavřené dohody.

Velící důstojník Fairfaxu slova svého nadřízeného nekomentoval. Rozumělo se samo sebou, že v materiálech bude pátrat pouze on. Požádal pouze o kódové označení, které bude při komunikaci používat.

Swanson se předklonil na židli a zahleděl se na mapu rozloženou na psacím stole. Ležela tam už tři hodiny.

„Nazvěte tu operaci Tortuga,“ odvětil.

18. PROSINCE 1943 – BERLÍN, NĚMECKO

Altmuller hleděl na neporušenou pečeť na hnědé obálce z manilového papíru. Přesunul ji pod lampu a vzal si ze zásuvky lupu. Pozoroval pečeť pod zvětšovacím sklem; byl spokojený. Nikdo si s ní nehrál.

Podle instrukcí přiletěl kurýr z velvyslanectví v Buenos Aires osobně; letěl přes Senegal a Lisabon. Vzhledem k tomu, že posel trvale působil v Argentině, Altmuller nechtěl, aby zpátky odvážel drby, a tak jej zatáhl do neškodné konverzace a několikrát se zmínil o doručené zprávě, přičemž o ní mluvil zlehčujícím, takřka opovržlivým tónem. Naznačil, že sdělení je jenom další mrzutost, memorandum týkající se financování ambasády, které ve skutečnosti patří na jiné ministerstvo, ale co nadělá? Velvyslanec je Speerův starý známý.

Teď když kurýr odešel a dveře se zavřely, se Altmuller mohl soustředit na obsah obálky od Ericha Rhinemanna.

Rozřízl horní okraj a vytáhl ručně psaný dopis. Rhinemann měl rozmáchlý, obtížně čitelný rukopis.

Vážený pane Altmullere, složit Říši je pro mne velká čest a s nadšením se ujmu svého úkolu. Jsem Vám samozřejmě vděčný za Vaše ujištění, že se o mé snaze dozví Řada mých starých přátel. Předpokládal jsem, že za daných okolností nic menšího neuděláte.

Jistě Vás potěší sdělení, že mé lodě se plaví v pobřežních vodách od

Punta Gelgata na sever až ke Karibiku pod neutrální paraguayskou vlajkou. Tato skutečnost Vám muže být k užitku. Vlastním flotilu plavidel malé a střední velikosti, upravených a vybavených silnými motory, která jsou schopna dosahovat vysokých rychlostí v Mělkých vodách. Palivo mohou doplňovat v řadě čerpacích stanic rozmístěných na pobřeží, takže dokážou v krátkém čase překonávat značné vzdálenosti. Samozřejmě se to nedá srovnávat z leteckou přepravou, ovšem na druhé strane je zaručeno naprosté utajení, daleko od slídivých očí, které v dnešní době hlídají všechna letiště. I my neutrálové musíme soustavně obcházet blokády.

Tyto informace by měly odpovědět na podivně obskurní otázky, které jste mi položil.

Pro příští vzájemnou komunikaci Vás žádám o konkrétnější vyjadřování. I tak Vás však mohu ujistit o své oddanosti Říši.

V této souvislosti bych rád uvedl, že mě mi společníci z Bernu informovali o tom, že na Vudci se projevuji markantní známky únavy. To se dalo očekávat, nemám pravdu?

Mějte na paměti, vážený příteli, že myšlenka vždy vytváří významnější pomník než samotný člověk. Za stávající situace dostává myšlenka přednost před člověkem. ONA je monument.

Těším se na Vaši odpověď.

Erich Rhinemann

Jak delikátně přímočaře se Rhinemann dokáže vyjádřit!… oddanost říši… mí společníci z Bernu… markantní známky únavy… to se dalo očekávat…

… významnější pomník než samotný člověk…

Rhinemann jasně definoval své možnosti, svou finanční sílu, svůj „legitimní“ zájem a svou bezpodmínečnou oddanost Německu. Tím, že zahrnul, spojil tyto faktory, postavil sám sebe nad samotného vůdce. A tím vlastně Hitlera odepsal – k větší slávě říše. Bezpochyby si tento dopis okopíroval a kopie poslouží jako základ velmi podrobné dokumentace, kterou si o operaci v Buenos Aires povede. Jednoho dne pak tyto materiály použije jako katapult, který ho vynese do čela poválečného Německa.

Možná i celé Evropy. Bude mít totiž v ruce páku, která mu zaručí rozhodující hlasy.

V případě vítězství i porážky. Neochvějná oddanost nebo bezohledné vydírání takových proporcí, že se Spojencům roztřesou kolena při pouhém pomyšlení na možné následky.

Budiž, pomyslel si Altmuller. S Rhinemarmem neměl žádný problém. Byl to expert ve všem, do čeho se pustil. Neuvěřitelně metodický, konzervativně pokrokový – v tom smyslu, že doladil všechny detaily, než udělal další krok. A především vládl odvážnou představivostí.

Altmullerovy oči padly na Rhinemannova slova.

Pro příští vzájemnou komunikaci Vás žádám o konkrétnější vyjadřování.

Franz se usmál. Rhinemann měl pravdu. Skutečně dostal nejasné otázky. Ovšem Altmuller je takto formuloval z rozumného důvodu. Nebyl si jistý, kam míří, lépe řečeno kam se nechává vést. Věděl pouze to, že dodané diamanty bude nutno pečlivě prověřit, což si vyžádá čas. Víc času, než si Rhinemann uvědomuje, pokud jsou informace z Peenemunde přesné. Podle odborníků z Peenemunde by Američané bez problémů dokázali shromáždit desítky beden průmyslových diamantů nízké kvality, které nezkušené oko neumí posoudit. Kameny, které se při prvním styku s ocelí rozpadnou.

Pokud by výměnný obchod organizovali Britové, dopadl by nejspíš právě takto.

Ovšem i v Americe pracují schopní zpravodajští intrikám, takže pokud se do operace zapojí jejich výzvědné služby… Altmúller však o aktivní účasti spojenecké rozvědky pochyboval. Američtí vládní činitelé jsou vesměs pokrytci a od svých průmyslníků budou vyžadovat, aby podmínky dohody splnili. Před použitými metodami však zavřou oči; dědictví puritánské minulosti se nezapře a fámy se ve Washingtonu šíří jako stepní požár.

Takové děti! Ale rozzlobené, frustrované děti mohou být nebezpečné.

Obsah beden bude detailně zkontrolován.

V Buenos Aires.

A jakmile bude dodávka přijata, musí se zamezit riziku, že skončí vyhozená do vzduchu, ať už z moře nebo z oblohy. Nic tedy nebylo logičtějšího než zeptat se Rhinemanna na dostupné přepravní trasy. Bedny totiž budou do Německa dopraveny tím nejvhodnějším dopravním prostředkem, na který ovšem budou muset být přeloženy.

Ponorkou.

Rhinemann pochopí. A jistě ocení konkrétnost a přesnost budoucí komunikace.

Altmúller vstal od psacího stolu a protáhl se. Jako duchem nepřítomný obcházel svou kancelář a snažil se vyhnat ze ztuhlých zad bolest vyvolanou příliš dlouhým sezením. Přistoupil ke koženému křeslu, v němž před několika dny seděl Johann Dietricht.

Dietricht byl mrtvý. Snadno nahraditelný poslíček, který měl prostě smůlu, byl nalezen v zakrvácené posteli a historky o jeho večerním řádění před smrtí byly tak nechutné, že nejlepší řešení představovalo pohřbít je bez prodlení současně s tělem.

Altmúller uvažoval, jestli Američané mají na podobná rozhodnutí žaludek.

Pochyboval o tom.

19. PROSINCE 1943 – FAIRFAX, VIRGINIE

Swanson stál mlčky před těžkými ocelovými dveřmi v plechovém baráku. Nadporučík z ochranky mluvil do interkomu jen tak dlouho, aby vyslovil jeho hodnost a jméno. Pak přikývl, položil sluchátko do vidlice a podruhé generálovi zasalutoval. V masivním zámku cvaklo, dveře se otevřely a Swanson věděl, že může vstoupit.

Velitel Fairfaxu byl podle generálova rozkazu sám. Stál vpravo od pracovního stolu se složkou v ruce a předpisově salutoval.

„Dobrý den, pane generále.“

„Dobrý. Pracoval jste rychle. Vážím si toho.“

„Nejspíš nedisponuje vším, co byste potřeboval, ale je ten nejlepší, koho máme… Posaďte se, pane. Seznámím vás s jeho přednostmi, a pokud ho schválíte, jsou ty materiály vaše. Jestli ne, vrátím je do trezoru.“

Swanson přistoupil k jedné z kovových židlí s rovným opěradlem před plukovníkovým stolem a sedl si. V obličeji se mu objevil lehce rozmrzelý výraz. Ed Pace se stejně jako řada jeho podřízených z oddělení tajných operací choval, jako kdyby se zodpovídal pouze Bohu, a i On musel mít prověření z Fairfaxu. Swansona napadlo, že by bylo mnohem jednodušší, kdyby mu ty materiály prostě předal, aby si je mohl sám prostudovat.

Na druhé straně podle doktríny Fairfaxu stále hrozilo nebezpečí, jakkoliv malé, že kterýkoliv člověk může padnout do rukou nepřítele. Důstojník působící ve Washingtonu může být během týdne převelen do Anzia nebo na Šalamounovy ostrovy. Plukovníkovy metody nepostrádaly logiku; každou síť lze odhalit, když se podaří zlomit jediný článek v bezpečnostním řetězu.

Přesto jej to pekelně štvalo. Pace jako by se ve své roli vyžíval. Ten chlap nemá žádný smysl pro humor, pomyslel si generál.

„Subjekt, o kterém mluvíme, je zkušený terénní agent. Působí zcela nezávisle v jedné z nejcitlivějších oblastí. Jazykové znalosti: plynně, na velmi přijatelné úrovni. Jednání a krytí: extrémně flexibilní. Dokáže se snadno a přirozeně pohybovat v celém společenském spektru, od diplomatů na recepci až po zedníky v hospodě. Velmi přizpůsobivý a přesvědčivý.“

„Vypočítáváte samá pozitiva, plukovníku.“

„Jestli ano, pak je mi to líto. Pro nás je cenný tam, kde je. Ale ještě jste neslyšel všechno. Možná změníte názor.“

„Pokračujte.“

„K negativům. Nepatří k armádě. Nechci tím říct, že je civilista. Má hodnost kapitána, ale pochybuju, že by ji kdy použil. Říkám jen, že nikdy nepůsobil pod něčím velením. Vybudoval vlastní síť a velí sám sobě. Už to budou čtyři roky.“

„Proč to považujete za negativum?“

„Nelze odhadnout, jak zareaguje, až se bude muset podrobit disciplíně a plnit rozkazy.“

„Moc prostoru pro vlastní rozhodování nedostane.“

„Tak vidíte.“

„Jenže to je právě důležité,“ vyjel ostře Swanson. Pace ho zbytečně připravuje o čas. Muž v Buenos Aires musí chápat, co je sakra ve hře. A možná víc než chápat.

„Na druhé straně má potřebnou technickou kvalifikaci. Působil v příbuzném oboru, o němž naši lidé tvrdí, že cvičí člověka na plnění nárazových instrukcí.“

„V jakém oboru?“

„Je stavební inženýr a má rozsáhlé zkušenosti ve strojírenství a elektrotechnice. V minulosti plně odpovídal za celé projekty, od bagrování základů po finální produkci. Dokáže přečíst jakýkoli výkres.“

Swanson chvíli mlčel a pak nezávazně přikývl. „Pokračujte.“

„Nejobtížněji se plnil váš požadavek na nalezení člověka, který by spojoval technickou kvalifikaci se zkušenostmi v… rychlém odstraňování. Sám jste to ostatně připustil.“

„Já vím.“ Swanson usoudil, že nastala vhodná chvíle projevit trochu lidskosti. Pace vypadal vyčerpaně; hledání jistě nebylo snadné. „Dal jsem vám těžký úkol. Má ten váš nevojenský flexibilní inženýr v záznamech nějaká odstranění?“

„Snažíme se záznamům vyhýbat, protože…“

„Víte, jak to myslím.“

„Má. Nerad to říkám, ale působí v teritoriu, kde se tomu nelze vyhnout. S výjimkou agentů v Barmě a Indii musí častěji než jiní lidé v terénu přikročit k extrémním řešením. Pokud je nám známo, nikdy před jejich použitím nezaváhal.“

Swanson se nadechl k odpovědi, ale pak zaváhal a svraštil čelo nad tázavýma očima. „Nemůžete si pomoct a hodně o takových mužích přemýšlíte, co?“

„Jsou vycvičení. Jako všichni ostatní dělají práci, která… má svůj účel. Není povahou zabiják. To je jen málo z našich opravdu dobrých lidí.“

„Vaši práci jsem nikdy nepochopil, Ede. Není to divné?“

„Vůbec ne. Já bych zase nemohl vykonávat vaši funkci na ministerstvu války. Ze všech těch schémat a grafů a dvojsmyslných keců civilistů bych se zbláznil… Co říkáte na navržený subjekt?“

„Jinou alternativu nemáte?“

„Několik. Ale všichni mají své slabiny. Ti, kteří znají jazyky a rozumí letadlům, postrádají zkušenosti v odstraňování. Žádné záznamy o… extrémních řešeních. Vycházel jsem z předpokladu, že tento faktor je stejně důležitý jako všechny ostatní.“

„Váš předpoklad byl správný… Povězte mi, znáte ho?“

„Velmi dobře. Osobně jsem ho zverboval, sledoval jsem všechny fáze jeho výcviku a viděl jsem ho pracovat v terénu. Je profík.“

„Potřebuju profíka.“

„V tom případě je to nejspíš váš člověk. Ale než to vyslovím, položím vám jednu otázku. Musím se zeptat, protože tutéž otázku dostanu i já.“

„Doufám, že vám budu moci odpovědět.“

„Není to nic konkrétního ani tajného.“

„O co jde?“

Pace obešel stůl k Swansonovi, opřel se o hranu a založil ruce na prsou. Další armádní signál: Jsem váš podřízený, ale tahle záležitost nás teď, v této chvíli, staví na jednu úroveň.

„Řekl jsem, že subjekt je pro nás cenný tam, kde je. Nevyjádřil jsem se tak docela přesně. Je životně důležitý, nenahraditelný. Tím, že ho odvoláme, ohrozíme velmi citlivou operaci. Zvládneme to, ale za cenu nemalého rizika. Musím vědět, zda úkol, kterým chcete našeho agenta pověřit, ospravedlní jeho přeložení.“

„Řeknu to takto, plukovníku,“ odpověděl generál vlídně, ale pevně. „Ten úkol má tak vysokou prioritu, že s nedá s ničím porovnat, snad s výjimkou projektu Manhattan… Předpokládám, že o projektu Manhattan jste slyšel.“

„Slyšel.“ Pace se odpoutal od stolu. „A ministerstvo války – vaším prostřednictvím – tuto prioritu potvrdí?“

„Potvrdí.“

„Tady máte ty materiály, generále.“ Pace podal Swansonovi složku. „Je jeden z nejlepších, co máme. Je to náš člověk v Lisabonu… Jmenuje se Spaulding Kapitán David Spaulding.“

11

26. PROSINCE 1943 – RIBADAVIA, ŠPANĚLSKO

David se hnal na motocyklu směrem na jih po prašné silnici, která se vlnila podél břehu řeky Minho a míjela městečko Ribadavia – nejrychlejší trasa k hranici. Jakmile ji překročí, odbočí na západ a zamíří k polnímu letišti u Valencie. Let do Lisabonu potrvá asi dvě hodiny, pokud vydrží počasí a jestli vůbec sežene letadlo. Ve Valencii ho očekávali až za dva dny a všechny letouny mohou být vytížené jinde.

Jeho znepokojení si v ničem nezadalo s naléhavou rychlostí kol, která se pod ním točila. Ten mimořádný rozkaz mu stále nedával žádný smysl. Rozkaz, který v Ortegalu dostal, nemohl vydat nikdo z Lisabonu!

Co se proboha stalo?

Náhle se cítil, jako by někdo ohrozil životně důležitou součást jeho existence. Podivil se své reakci. Svět, v němž se dočasně ocitl, si vůbec neoblíbil. Nekonečné léčky a protitahy mu nepřinášely žádné uspokojení. Právně naopak, většinu svých každodenních aktivit z duše nenáviděl, z neustálých obav se mu dělalo zle, zvedal se mu žaludek ze soustavného vyhodnocování rizikových faktorů, jež předcházelo každému rozhodnutí.

Po chvíli si uvědomil, co ho znepokojilo: se svou prací se natolik sžil, že mu pronikla do krve. Do Lisabonu přijel před několika stoletími, začal tam nový život a dovedl ho k dokonalosti. Nějakým podivným způsobem mu ztělesňoval všechny budovy, které chtěl postavit, všechny výkresy, které chtěl přetvořit v cihly, maltu a ocel. Jeho práce se vyznačovala precizností a definitivností, každý den za sebou viděl její výsledky. Často i několikrát denně. Získával informace – podobně jako studoval stovky konstrukčních detailů –, spojoval je do jednoho celku a přetvářel v realitu.

V realitu, na níž závisely životy jiných.

A teď ho někdo chce z Lisabonu odvolat! Odvolat ho z Portugalska a ze Španělska! Copak je to tak jednoduché? Naštvaly jeho zprávy jednoho generála navíc? Zjistili, že nějaká strategie selhala, protože napsal pravdu o neúspěšné operaci? Podráždil nakonec lampasáky v Londýně a ve Washingtonu natolik, že se rozhodli jej vytáhnout z Pyrenejského poloostrova jako otravnou osinu ze zadku? Bylo to možné. Nejednou se doslechl, jak muži v podzemních místnostech na londýnské Tower Road vybuchli nad jeho hodnocením situace. Washingtonský Úřad strategických služeb se stále ohrazoval, že zasahuje do jeho zájmové sféry, a dokonce i vojenská rozvědka G-2, jeho mateřská organizace, ho kritizovala za napomáhání uprchlíkům ze zemí Osy.

Jenže všechny stížnosti bledly před jedním faktem: byl dobrý. Vytvořil nejlepší ilegální síť v Evropě.

A proto byl David zmatený. A také nemálo znepokojený. Z důvodu, který si jen nerad přiznával: toužil po ocenění.

Nezanechal za sebou žádné významné budovy, žádné mimořádné výkresy převtělené v ještě mimořádnější stavby a asi se mu to už nepodaří. Až válka skončí, bude z něj stárnoucí stavební inženýr, který léta nepůsobil ve své profesi, dokonce ani v obrovské armádě Spojených států, jejíž ženijní sbor byl vlastně největší konstrukční firmou v dějinách. Snažil se na to nemyslet.

Hranici překročil u Mendosa, kde jej hlídky znaly jako bohatého nezodpovědného floutka, který se vyhýbá válečným rizikům. Strážní přijali úplatek a mávnutím ruky ho propustili.

+++++

Let z Valencie na malé letiště u Lisabonu znepříjemňoval prudký déšť a pilot musel dvakrát přistát, v Aguedě a v Pomalu, než konečně dorazil do cíle. Na letišti už čekal vůz z velvyslanectví. Řídil ho muž jménem Marshall, šifrant a jediný člověk na ambasádě, který znal Davidovo pravé poslání.

„Mizerné počasí, co?“ utrousil kryptograf, když vklouzl za volant. Spaulding si uložil zavazadla na zadní sedadlo. „Vůbec ti nezávidím. Žádný med, lítat v takové slotě.“

„Tihleti piloti – já jim říkám sekačky na trávu – létají tak nízko, že by se dalo z kabiny klidně vyskočit bez padáku. Nejvíc se vždycky bojím, že narazíme do stromu.“

„Já bych se asi podělal.“ Řidič nastartoval a vyrazil k rozbitému brlení, které ohraničovalo louku a sloužilo jako vjezd na provizorní letiště, a když odbočil na silnici, rozsvítil reflektory. Ještě nebylo šest, ale pod temnou oblohou by bez světel nic neviděl. „Říkal jsem si, že bys mi mohl zalichotit a zeptat se, proč člověk mých schopností dělá šoféra,“ usmál se Marshall. „Trčel jsem tam od čtyř hodin. No tak, zeptej se, ať mám nějakou radost ze života. Bylo to zatraceně dlouhé čekání.“

Spaulding se zazubil. „Kristepane, Marshi, a já jsem doufal, že ses mi chtěl zavděčit, abych tě příště vzal na sever s sebou. Nebo že mě povýšili na brigádního generála.“

„Oni tě svým způsobem opravdu povýšili, Davide.“ To už Marshall mluvil vážně. „Tu zprávu z Washingtonu jsem přebíral osobně já. Prioritní šifra a nejvyšší stupeň utajení – pouze k nahlédnutí.“

„To mi lichotí,“ utrousil Spaulding. Ulevilo se mu, že si konečně může s někým promluvit o svém absurdním přeložení. „Co to má k čertu znamenat?“

„Samozřejmě netuším, co s tebou mají za plány, ale jedno říct můžu: včera bylo pozdě. Snažili se eliminovat každý možný zdroj zpoždění. Podle rozkazu se musí připravit seznam všech tvých kontaktů s kompletními údaji. Motivy, data, hesla, platby, trasy, kódy… Prostě všechno. Nic nevynechat. A podle následného rozkazu máme upozornit celou tvou síť, že jsi mimo strategii.“

„Mimo…“ David se nevěřícně odmlčel. Termín mimo strategii se používal stejně často v souvislosti s defektory jako při přeložení. Znamenal totální, definitivní konec. „Ti pitomci se zbláznili! Vždyť je to moje síť!“

„Už ne. Ráno přiletěl z Londýna jeden chlápek. Myslím, že je Kubánec. A bohatý. Před válkou studoval v Berlíně architekturu. Zavrtal se v kanceláři na ambasádě a studuje tvoje materiály. Přišel jako tvůj náhradník… Chtěl jsem, abys to věděl.“

David zíral přes čelní sklo bičované silným lijákem. Ujížděli po dláždění křivolakých svažitých ulic předměstí Alfama pod věžemi katedrály svatého Jiří, postavené v maurském slohu, a gotického chrámu Svaté víry. Americké velvyslanectví stálo ve čtvrti Baixa za Terreiro do Paco. Dvacet minut jízdy.

Takže tohle je opravdu konec, běželo Spauldingovi hlavou. Posílají ho pryč a mužem z Lisabonu teď bude kubánský architekt. Znovu ho přemohl pocit vykořenění. Tolik mu toho berou, za tak neobvyklých podmínek. Mimo strategii…

„Kdo ty rozkazy podepsal?“

„To je taky součást toho blázince. Použití prioritní šifry předpokládá nejvyšší autoritu, nikdo jiný k ní nemá přístup. Ty rozkazy jsou prostě nepodepsané. Je na nich jediné jméno. Tvoje.“

„A co mám podle nich dělat?“

„Zítra nasedneš do letadla. Čas odletu dojde telegraficky dnes v noci. Ptáček má naplánovanou jednu zastávku. Letiště Lajes na ostrově Terceira na Azorách. Tam dostaneš další rozkazy.“

12

26. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Swanson sáhl na páčku stolního interkomu. „Pošlete pana Kendalla dál,“ řekl do mikrofonu. Vstal a čekal, až se otevřou dveře. Nehodlal obcházet stůl a podat návštěvníkovi na uvítanou ruku. Vzpomněl si, jak se Walter Kendall vyhnul potřesení rukou s Oliverem a Craftem v hotelu Sheraton. Oficiální pozdrav mu nebude chybět, ale možná si opomenutí všimne.

Kendall vešel a dveře se zavřely. Swanson si všiml, že vzhled účetního se od oné odpolední schůzky, kterou před dvěma dny sledoval z tajné místnosti vedle hotelového apartmánu, moc nezměnil. Měl na sobě tentýž oblek a pravděpodobně i stejnou špinavou košili. A jen bůh věděl, jaké nosil spodní prádlo; Swanson tu představu raději rychle zapudil. Kendall lehce ohrnoval horní ret. Nevyjadřoval tím zlost, dokonce ani opovržení. On tak prostě dýchal, nosem a ústy současně. Jako zvíře.

„Pojďte dál, pane Kendalle. Posaďte se.“

Účetní si beze slova sedl a na zlomek vteřiny pohlédl Swansonovi do očí.

„Jako účel schůzky s vámi mám v diáři zapsáno objasnění překročení nákladů ve smlouvě s firmou Meridian Aircraft,“ řekl generál a rychle se posadil. „Nemáte je ospravedlnit, pouze vyčíslit. Jako… nezávislý auditor to můžete udělat.“

„Ale proto tady nejsem, že?“ Kendall sáhl do kapsy pro nenačatý balíček cigaret, a než si zapálil, zmáčkl konec filtru. Swanson si všiml,, že účetní má polámané nehty s půlměsíčky černé špíny. Začínal chápat – ačkoliv o tom odmítal přemýšlet –, že účetní trpí nějakou nemocí, jejímž příznakem je mírně řečeno neupravený vnější zjev.

„Ne, proto tady opravdu nejste,“ potvrdil generál stroze. „Rád bych stanovil základní pravidla, aby mezi námi nedošlo k žádnému nedorozumění, zejména z vaší strany.“

„Základní pravidla znamenají hru. Jakou hru to hrajeme, generále?“

„Řekněme… Čistá uniforma mi připadne jako docela vhodný název. Nebo třeba Jak zasáhnout do dění v Buenos Aires. Tento název asi budete pokládat za příhodnější.“

Kendall, který celou dobu zíral na žhavý konec cigarety, nečekaně zvedl zrak k Swansonovi. „Takže Oliver a Craft nevydrželi čekat. Museli přinést svému učiteli výslužku. Nemyslel jsem si, že byste ji od nich chtěl.“

„Ani Howard Oliver, ani Craft nepřišli s touto kanceláří nebo se mnou do styku již déle než týden. Ode dne, kdy jste odletěl do Ženevy.“

Kendall se na chvíli zamyslel, než promluvil. „Takže touhle dobou už máte uniformu pořádně špinavou… Sheraton. Hned jsem si říkal, že na Crafta je málo nóbl, ten hejsek si potrpí spíš na Waldorf… Nainstalovali jste tam štěnice, co? A teď držíte ty kokoty pod krkem.“ Kendallův hlas zněl chraptivě, ale nemluvil nahlas ani hněvivě. „No, hlavně nezapomeňte, jak jsem se dostal tam, kam jsem letěl. Jak jsem se dostal do Ženevy. To jste si doufám taky nahráli.“

„Vyhověli jsme žádosti oddělení válečné produkce, týkající se obchodního jednání s jistou firmou v Ženevě. Děje se to poměrně často. A často také sledujeme další vývoj. To když máme důvod domnívat se, že všechno neprobíhá, jak by mělo…“

„S takovými kecy na mě nechoďte!“

Swanson slyšitelně vydechl. „Zbytečně se rozčilujete. Nechci se s vámi hádat. Víte, na čem jste. Mám k dispozici… upravenou nahrávku, která by vás mohla poslat rovnou pod šibenici nebo na elektrické křeslo. Olivera také… Craft by možná vyvázl s doživotím. Zesměšňoval jste jeho pochybnosti, nenechal jste ho domluvit… Věc je úplně jasná.“

Kendall se předklonil a zamáčkl cigaretu v popelníku na Swansonově psacím stole. Náhlý záchvěv strachu ho donutil podívat se na generála a pátrat v jeho očích. „Ale vás více zajímá Buenos Aires než elektrické křeslo. Nemám pravdu?“

„Okolnosti mě k tomu nutí. Bez ohledu na to, jak nechutné mi to připadá. Je mi z toho na…“

„Nechte těch keců,“ přerušil ho Kendall ostře; v podobných diskusích nebyl žádný amatér. Věděl, kdy vytáhnout na světlo svou cenu. „Jak říkáte, věc je jasná. Podle mě ryjete držkou ve stejném bahně jako my ostatní prasata. Takže si přestaňte hrát na Ježíše Krista. Vaše svatozář smrdí.“

„No dobře. Ale nezapomínejte, že se můžu uchýlit do deseti jiných chlívků. Ministerstvo války je obrovská organizace, která mě může během osmačtyřiceti hodin poslat do Barmy nebo na Sicílii. Vy tuto možnost nemáte. Trčíte ve svém chlévě všem na očích. A já mám nahrávku, která z vás udělá jateční zvíře. Toto je to základní pravidlo, které jsem měl na mysli. Doufám, že jste pochopil.“

Kendall zmáčkl filtr druhé cigarety a zapálil si. Vypustil kouř nosem a chystal se promluvit, pak se zarazil a probodl generála pohledem, v němž se mísila nenávist se strachem.

Swanson si uvědomil, že se vědomě vyhýbá jeho očím. Kdyby toho člověka teď vzal na vědomí, znamenalo by to, že je srozuměn s nepsaným paktem. A pak přišel na to, jak ten pakt učinit snesitelným. Našel odpověď, svou odpověď. Žasl, že ho to nenapadlo dřív.

Waltera Kendalla bude nutno odstranit.

Stejně jako musí být odstraněn Erich Rhinemann.

Těsně před ukončením operace v Buenos Aires musí Kendall zemřít.

A s ním zemře jediná stopa k vládě Spojených států.

Krátce zauvažoval, jestli jeho protějšek v Berlíně dokáže dospět k tak předvídavým rozhodnutím. Pochyboval o tom.

Podíval se na špinavého – nemocného – účetního a vrátil jeho upřený pohled. Generál Alan Swanson se už nebál. Ani se nehrbil pocitem viny.

Byl voják.

„Můžeme pokračovat, pane Kendalle?“

Kendall si svůj plán pro Buenos Aires promyslel vskutku pečlivě. Swansona jeho předvídavost a cit pro obratné manévrování doslova fascinovaly. Ten chlap uvažuje jako kanálová krysa, pomyslel si. Instinktivně zkoumá původ každého pachu, každý zdroj světla, jeho síla spočívá v podezřívavosti, v neustálém varovném vyhodnocování každého nepřítele. Opravdu jako zvíře. Predátor i lovná kořist.

Němci budou mít tři hlavní starosti. Kvalita průmyslových diamantů, jejich množství a bezpečná doprava zásilky do říše. Pokud nebudou tyto podmínky uspokojeny, nedodají výkresy gyroskopů a naváděcího systému.

Kendall předpokládal, že diamanty prověří skupina expertů, nikoliv jeden nebo dva odborníci.

Použijí tým o třech až pěti lidech a kontrola se může protáhnout na celý týden v závislosti na použitých přístrojích. Tuto informaci dostal od Koeninga v New Yorku. Ve stejnou dobu bude aerofyzik zkoumat výkresy gyroskopů z Peenemunde. Pokud budou nacisté tak opatrní, jak si Kendall myslí, předloží schémata po částech a načasují dodávky tak, aby se shodovaly s postupem expertů prověřujících diamanty. Americký odborník na gyroskopy nedostane možnost výkresy zkopírovat, dokud inspekce diamantů neskončí.

Jakmile budou obě strany spokojeny, Kendall předvídal použití posledních preventivních opatření pro zajištění bezpečné dopravy zboží na místo určení a logicky předpokládal, že obě strany nasadí totožnou zbraň: hrozbu odhalení. Vlastizrada.

A ta se vždy trestá smrtí.

Stejnou zbraň, kterou generál hrozí jemu, Walteru Kendallovi.

Nic nového pod sluncem.

Myslí si snad Kendall, že by bylo možné získat výkresy a pak zrušit nebo sabotovat dodávku průmyslových diamantů?

Ne, pokud výměna zůstane v rovině výměnného obchodu mezi civilisty. Hrozba odhalení je příliš vážná a existuje spousta důkazů o vzájemných kontaktech. Na obou stranách nebude moci nikdo popřít krizi a na povrch vyplují jména. Pouhé podezření z kolaborace s nepřítelem dokáže zničit jednotlivce i firmy. „Pravdivé“ fámy se šíří velice rychle.

A pokud se do věci vloží armády, civilisté se okamžitě stáhnou – odpovědnost za dodávku už nebude jejich.

Tohle by si měl Swanson uvědomit. Byl to koneckonců on, kdo tuto situaci připravil.

Swanson si to uvědomoval.

Kde dojde ke kontrole diamantů? Jaké místo k tomu bude nejvhodnější?

Kendall odpověděl stručně a jasně. Každé místo, které bude jedna ze stran považovat za výhodné, druhá strana zavrhne. Domníval se, že Němci tento problém předvídali, a právě proto navrhli Buenos Aires. Je to přece na nahrávce. Copak Swanson neposlouchal?

Mocní mužové v Argentině nepokrytě, i když tiše, stranili zemím Osy, ale převážila ekonomická závislost vlády na Spojencích. Neutralita se v zásadě řídila hospodářskými hledisky. Obě strany tedy měly svou výhodu. Němci přátelsky nakloněné prostředí a Američané dostatečně silný vliv, aby dokázali toto přátelství oslabit, ne však eliminovat.

Kendall oceňoval muže v Berlíně, kteří navrhli Buenos Aires. Pochopili nutnost vyvážení psychologických prvků, potřebu ustoupit, ale současně si zachovat sféru vlivu. Byli dobří.

Obě strany budou mimořádně opatrné, prostředí si to vyžaduje. A nejdůležitější bude načasování.

Swanson věděl, jak budou výkresy dopraveny do Států – řetěz letadel, která poletí od jedné pobřežní základny ke druhé pod diplomatickým krytím, než je převezme armáda. A o operaci bude vědět jedině on, jinak nikdo další. Ani v ozbrojených silách, ani ve vládních úřadech. On všechno zařídí a ve vhodném okamžiku předá Kendallovi příslušné instrukce.

Generál se zeptal, jaký transportní prostředek použijí Němci.

„Ti musí řešit závažnější problém. Uvědomují si to, takže asi vznesou dodatečné požadavky. Mohli by si dokonce vyžádat rukojmí, ale to se mi nezdá pravděpodobné.“

„Proč ne?“

„Každý člověk je nahraditelný. Můžete postrádat i kohokoliv ze zasvěcených. Panebože, kdybych byl tím rukojmím já, tak vy byste jako první začal křičet, ať Němci toho čubčího syna zastřelí!“ Kendall znovu krátce pohlédl Swansonovi do očí. „Pochopitelně byste nevěděl, jaká opatření na svou ochranu jsem učinil. Spousta uniforem by se zatraceně zašpinila.“

Swanson Kendallovu hrozbu pochopil, věděl však, že by se s ní dokázal vypořádat. Vyžádá si to trochu přemýšlení, ale na tyhle úvahy přijde řada později. Příprava Kendallovy likvidace nepředstavuje nepřekonatelnou překážku. Nejprve izolace, pak nezpochybnitelné důkazy…

„Soustřeďme se na to, jak chtějí Němci dopravit ty průmyslové diamanty domů. Nemá smysl, abychom si tady vzájemně vyhrožovali.“

„Tento bod jsme tedy překonali?“

„Myslím že ano.“

„Dobře. Jenom na to nezapomínejte,“ utrousil Kendall.

„Diamanty budou přivezeny do Buenos Aires. Už je to zařízeno?“

„Pracuje se na tom. K dodávce dojde v rozmezí tří až čtyř týdnů, pokud se v jižním Atlantiku něco nepodělá. Ale to nepředpokládáme.“

„Inspekční tým bude pracovat v Buenos Aires. My pošleme fyzika… Kdo to bude? Spinelli?“

„Ne. V zájmu obou stran jsme ho vyloučili. Ale to přece víte.“

„Ano. Kdo tedy?“

„Jistý Lyons. Eugen Lyons. Pošlu vám jeho materiály. Až je budete číst, budete rodit ježky, ale jestli existuje někdo lepší než Spinelli, je to Lyons. Nikdy nic neriskuje. Momentálně se zdržuje v New Yorku.“

Swanson si zapsal poznámku. „Zpátky k německému transportu. Napadá vás něco?“

„Pár věcí. Neutrální nákladní letadlo na sever do Recife v Brazílii a odtamtud na východ. Kanárské ostrovy nebo africké pobřeží, nejspíš Guinea. No a pak přímou čarou do Lisabonu a domů. To by bylo nejrychlejší. Ale možná budou mít strach riskovat v leteckých koridorech.“

„Mluvíte jako voják.“

„Když něco dělám, dělám to pořádně.“

„Co dál?“

„Myslím, že se s největší pravděpodobností rozhodnou pro ponorku. Možná použijí dvě, aby odlákali pozornost. Je to pomalejší, ale nesrovnatelně bezpečnější.“

„Ponorky nesmějí vplout do argentinských přístavů. Naše hlídková plavidla na jižním křídle by je rozstřílela nebo zajala. Nehodláme toto pravidlo měnit.“

„Možná budete muset.“

„Vyloučeno. Musí existovat jiná možnost.“

„Nejspíš ji budete muset najít vy. Nezapomínejte na čisté uniformy.“

Swanson odvrátil pohled. „A co Rhinemann?“

„Co s ním? Vrací se. Při jeho bohatství ho nedokáže odstavit ani Hitler.“

„Nevěřím mu.“

„Taky byste byl zatracený blázen, kdybyste mu věřil. Ale nejhorší, co může udělat, je požadovat otevření trhů – nebo peníze – od obou stran. No a co? Svou práci odvede. Proč by taky neměl?“

„Já vím, že ji odvede, je to jedna z mála věcí, kterou jsem si jistý… A to mě přivádí k hlavnímu bodu této schůzky. Chci někoho v Buenos Aires. Na ambasádě.“

Kendall nad generálovým prohlášením chvíli přemítal – natáhl se pro popelník a postavil ho na loketní opěrku křesla –, než odpověděl. „Má to být váš člověk, nebo náš? My tam někoho opravdu potřebujeme a domnívali jsme se, že někoho vhodného vybereme.“

„Mýlili jste se. Vybral jsem si ho sám.“

„To by mohlo být nebezpečné. Tohle vám říkám bezplatně… Protože už jsem to řekl.“

„Pokud se do věci vloží armáda, civilisté se stáhnou?“ Otázka.

„To dává smysl…“

„Pouze pokud by člověk, kterého tam pošlu, věděl o těch diamantech. Vaše starost je, aby se o nich nedozvěděl.“ Konstatování. „O tohle se postarejte, Kendalle. Závisí na tom váš život.“

Účetní se na Swansona upřeně zahleděl. „Co tím chcete říct?“

„Buenos Aires dělí od továrny Meridian Aircraft devět tisíc kilometrů. Chci, aby ta cesta proběhla bez nejmenších problémů. Chci, aby ty výkresy přivezl profesionál.“

„Takže nakonec přece jenom riskujete, že si ušpiníte uniformu, generále?“

„Ne. Tomu muži se řekne, že Rhinemann se na předání těch výkresů dohodl přímo s Peenemunde. Že do věci zapojil německé odbojové hnutí. Kvůli únikovým cestám.“

„Tohle pěkně smrdí! Odkdy odbojové hnutí dělá něco pro peníze? Proč by působilo pět tisíc kilometrů daleko do Německa? Nebo vůbec spolupracovalo s Rhinemannem?“

„Protože ho potřebují a on potřebuje je. Rhinemann musel jako Žid odejít do exilu a to byla chyba. Byl to Kruppův konkurent a mezi německými průmyslníky mu zůstala spousta věrných přátel. Kromě toho udržuje svou kancelář v Bernu… Víme, že naše problémy s gyroskopy nejsou žádné tajemství. Rhinemann prostě tuto informaci využije a zařídí vše potřebné prostřednictvím svého švýcarského zastoupení.“

„Proč teda vůbec mluvit o odboji?“

„Mám k tomu své důvody, které se vás netýkají,“ odpověděl Swanson stroze, usekávaje slova. Blesklo mu hlavou, že je k smrti vyčerpaný. Musí si dávat pozor, únava mu ubírá síly. A právě v této chvíli je nutné působit přesvědčivě. Musí Kendalla přinutit k bezpodmínečné poslušnosti. Důležité je dostat Spauldinga do Rhinemannovy blízkosti. Rhinemann je cílem.

Brigádní generál se díval na špinavce před sebou. Při pomyšlení, že takový lidský odpad je momentálně tolik potřebný, se mu dělalo zle. Nebo jde spíš o to, uvažoval, že se snížil k tomu, aby takového člověka využil? Využil ho a pak nařídil jeho popravu. Jejich světy se sblížily.

„Tak dobře, pane Kendalle. Vyjádřím se na rovinu. Muž, jehož jsem pro Buenos Aires vybral, patří k nejlepším zpravodajským agentům, které tato země má. Přiveze ty výkresy do Států. Ale já nesmím připustit ani sebemenší možnost, že se dozví o dodávce těch diamantů. Rhinemann operující sólo by byl podezřelý. Jeho spolupráce s německým odbojem ho staví mimo jakékoliv podezření.“

Swanson se na jednání dobře připravil. O francouzském a balkánském podzemním hnutí se hodně mluvilo, ale němečtí odbojáři pracovali mnohem efektivněji, a to za nesrovnatelně horších podmínek a za větších obětí než všichni ostatní v celé okupované Evropě, což – dnes už bývalý – muž z Lisabonu dobře ví. Jeho poslání v Buenos Aires se tak stane stravitelnější a získá legitimitu.

„Moment… Panebože! To je ale věc!“ Kendallův nesouhlasný výraz se nečekaně změnil. Jako kdyby náhle a proti své vůli musel dát Swansonovi nadšeně za pravdu. „Tohle by mohl být výborný nástroj.“

„Co tím myslíte? Jaký nástroj?“

„Jednoduchý. Říkáte, že použijete německý odboj jako vějičku pro svého agenta. Staví Rhinemanna mimo podezření a podobné sračky. Fajn. Tak pojďme dál. Právě jste objevil záruky, které musíme nabídnout.“

„Jaké záruky?“

„Že se zásilka Koeningových průmyslových diamantů dostane z Buenos Aires. Tohle je fakt bomba… Teď vám položím pár otázek a vy mi na ně upřímně odpovíte.“

Kanálová krysa, pomyslel si Swanson při pohledu na vzrušenou, neupravenou karikaturu muže. „Mluvte.“

„Tohle hnutí odporu. Pokud vím, dostali z Německa spoustu lidí. Velmi důležitých lidí. Všichni o tom vědí, ne?“

„Byli – jsou – velmi efektivní.“

„Mají odbojáři nějaké spolupracovníky ve vojenském námořnictvu?“

„Podle mě ano. Spojenecká zpravodajská služba to bude vědět…“

„Ale vy se jich ptát nechcete. Nebo snad ano?“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Ale možné by to bylo, ne?“

„Co?“

„Německé vojenské námořnictvo, zatraceně! Ponorková flotila!“ Kendall se předkláněl a jeho oči se teď do Swansona přímo zavrtávaly.

„No, asi ano. Já nemám… Nejsem zpravodajec, takže nemám konkrétní informace. Německé podzemí disponuje rozsáhlou sítí. Předpokládám, že bude mít kontakty i ve velení námořnictva.“

„Takže je to možné.“

„Ano, všechno je možné.“ Swanson ztišil hlas, jako by se zalekl vlastních slov. „Je to možné.“

Kendall se v křesle opřel a zamáčkl cigaretu. Vycenil v úsměvu své ohavné zuby a zamával ukazovákem na Swansona. „Tady máte svou krycí legendu. Čistou jako zatracený padlý sníh a mimo jakékoliv zatracené podezření… Zatímco kupujete ty svoje výkresy, čirou náhodou připluje německá ponorka a vynoří se, aby vysadila důležitého uprchlíka – a jestli chcete, třeba i dva. Další ukázka vynikající práce odbojářů. Jaký lepší důvod může ponorka mít, aby se vynořila v nepřátelských vodách? Hlídky ji nenapadnou… Jenže z ní nikdo nevystoupí. Naopak, něco do ní bude naloženo. Čerstvý náklad.“

Swanson se snažil sledovat Kendallovy rychle chrlené myšlenky. „Tohle přinese komplikace…“

„Omyl! Tohle všechny komplikace vyřeší. Obě operace se tím oddělí. První nebude mít nic společného s druhou\ Stejně to jsou jenom fámy!“

Brigádní generál Alan Swanson poznal, když narazil na člověka, který byl v nějakém oboru lepší než on. „Zvládnout by se to dalo. Rádiový klid nařízený spojeneckou zpravodajskou službou. Vypnuté radary…“

Kendall vstal z křesla. „Detaily. Ty vypracuji,“ řekl tiše. „A vy mi zaplatíte. Kristepane, to bude ale mastný účet.“

13

27. PROSINCE 1943 – AZORSKÉ OSTROVY

Ostrov Terceira, pojmenovaný tak proto, že byl objeven jako třetí z Azorského souostroví, se nachází přesně 1340 kilometrů jihozápadně od Lisabonu a už před válkou sloužil jako oblíbená zastávka pilotů, kteří přelétávali Atlantik jižní trasou mezi Spojenými státy a Evropou či Afrikou. Když nalétávali na přistání, pokaždé se těšili na řídký provoz a pracovitý pozemní personál, díky němuž budou moci zase brzy do vzduchu. Letiště Lajes byla prostě výhra a ti, kdo na něm pracovali nebo na něm přistávali, si to uvědomovali a chovali se podle toho.

A proto major, který velel posádce letounu B-17, převážejícímu kapitána Davida Spauldinga jako jediného pasažéra, nechápal důvod zdržení. Začalo to už na sestupové hladině čtrnáct tisíc stop. Věž v Lajesu přerušila přistávací instrukce a přikázala pilotovi kroužit nad letištěm. Major namítal, že z jeho hlediska k tomu není důvod a že přistávací dráha je volná. Letový dispečer s ním souhlasil, ale řekl, že pouze opakuje telefonické příkazy z amerického velitelství v Punta Delgada na sousedním ostrově Sao Miguel. Azorské velitelství vydalo ty rozkazy zřejmě proto, že očekává někoho, kdo má letadlo na ploše uvítat, a ten někdo dosud nedorazil. Věž bude majora informovat a mimochodem, neveze letadlo nějaký důležitý náklad? Ptám jenom ze zvědavosti.

Rozhodně ne. Neveze vůbec žádný náklad, pouze jakéhosi vojenského atašé jménem Spaulding z lisabonské ambasády. Jeden z těch zatracených diplomatických frajerů, co umí akorát navštěvovat recepce. Let je rutinní návrat do Norfolku a proč sakra nemůžu přistát?

Věž bude majora informovat.

+++++

B-17 přistál přesně ve 13.00, po sedmadvacetiminutovém kroužení nad letištěm.

David vstal ze skládací sedačky, přidržované k podlaze svorkami, a protáhl se. Pilot, agresivní major, jehož věk Spaulding odhadoval na třicet let, se vynořil ze zavřeného kokpitu a oznámil mu, že venku čeká džíp – pokud ne, tak za chvíli přijede –, aby kapitána odvezl ze základny.

„Nerad bych se moc opozdil,“ dodal mladý pilot vážně ke staršímu muži s nižší hodností. „Je mi jasné, že vy diplomati máte v těchhle místech pro bohaté hromady kamarádů, ale čeká nás dlouhý let. Buďte tak laskav a nezapomeňte na to.“

„Pokusím se omezit zápas v pólu na tři výměny,“ opáčil David znaveně.

„Jo, udělejte to.“ Major zamířil do zadní části trupu, kde seržant letectva otevřel nákladová vrata, která sloužila pro vystupování z letadla. Spaulding ho následoval a přemýšlel, kdo asi na něj čeká.

„Jmenuji se Ballantyne,“ představil se muž středního věku za volantem džípu a podal Spauldingovi ruku. „Působím na americkém velitelství na Azorách. Naskočte si, bude to jen pár minut. Jedeme ke starostovi, jeho dům stojí pár set metrů za plotem.“

Davidovi neuniklo, že strážní u brány se neobtěžovali Ballantynea zastavit a mávli na něj, že může projet. Civilista odbočil doprava na silnici rovnoběžnou s letištěm a šlápl na plyn. Než si člověk stihl zapálit cigaretu, džíp zahnul na příjezdovou cestu k přízemní španělské haciendě a pokračoval kolem domu k něčemu, co připomínalo uzavřený zahradní altánek.

„Jsme na místě. Pojďte, kapitáne.“ Ballantyne vystoupil a ukázal na prosklené dveře do malé budovy se sítěmi proti hmyzu na oknech. „Můj kolega Paul Hollander už na nás čeká.“

V altánku se David setkal s dalším mužem středního věku. Hollander byl téměř plešatý a v brýlích s ocelovými obroučkami vypadal starší. Stejně jako Ballantyne připadal Spauldingovi jako schopný zpravodajský agent. Hollander se upřímně usmál.

„Je mi velkou ctí, že vás poznávám, Spauldingu. Jako mnozí jiní i já obdivuju práci, kterou muž z Lisabonu odvedl.“

Takže jsem se nemýlil, je to špion, pomyslel si David.

„Díky za poklonu. Zajímalo by mě, proč jsem byl odvolán.“

„Na to vám bohužel nemohu odpovědět a můj kolega taky ne.“

„Nahoře možná usoudili, že si zasloužíte odpočinek,“ poznamenal Ballantyne. „Bože můj, působil jste tam bez přestávky… Jak už je to dlouho? Tři roky?“

„Skoro čtyři,“ upřesnil David. „A měl jsem spoustu přestávek. Costa Brava překoná i Palm Beach. Řekli mi, že pro mě budete mít rozkazy. Aspoň předpokládám, že jste to vy, kdo mi je má předat… Nechci vypadat jako netrpělivý člověk, ale na letišti čeká nevraživý puberťák v hodnosti majora, který řídí letadlo. To on je netrpělivý.“

„Ať si trhne nohou,“ zasmál se Hollander. „Opravdu pro vás máme rozkazy. A taky malé překvapení. Byl jste povýšen na podplukovníka. Přikažte tomu majorovi, ať si nechá vyžehlit uniformu.“

„Takže jsem přeskočil jednu hodnost?“

„Nepřeskočil. Majorské frčky jste dostal loni. Zdá se, že v Lisabonu si na hodnosti moc nepotrpíte.“

„Ani na vojenskou disciplínu,“ doplnil Ballantyne.

„To je pravda,“ souhlasil Spaulding. „Má to svoje výhody. Moc by se mi nelíbilo, kdybych měl držet hlídku u latríny. Ještě bych se nakazil.“

„Tam by vás těžko poslali.“ Hollander usedl na jednu ze čtyř zahradních židliček a pokynul Davidovi, aby se také posadil. Naznačil tak, že schůzka možná potrvá déle, než si Spaulding myslel. „Kdyby byla vhodná doba na přehlídky a vyznamenávání, jistě byste stál v řadě na medaili mezi prvními.“

„Díky.“ David si sedl. „To mi spadl ze srdce pořádný balvan. Co má tohle všechno znamenat?“

„Ani na to vám neodpovíme. Můžeme vám pouze předat rozkazy z nejvyšších míst. Musíme vám položit několik otázek a pouze jedna z nich je takové povahy, že by mohla znemožnit předání instrukcí. Vyřídíme ji tedy ze všeho nejdříve. Určitě vás zajímá, kam vás nadřízení posílají.“ Hollander znovu roztáhl ústa ve svém upřímném úsměvu.

„Zajímá. Pokračujte.“

„Setkal jste se od chvíle, kdy jste se dozvěděl o svém odvolání z Lisabonu, s někým mimo ambasádu? A je jedno, jestli záměrně, nebo náhodou. Mám na mysli i úplně nevinné rozloučení. Nebo vyrovnání účtu v restauraci či v obchodě. A třeba taky náhodné setkání s někým známým na letišti nebo cestou na ně.“

„Nic takového. A kufr jsem si nechal poslat diplomatickou poštou a neměl jsem žádné příruční zavazadlo.“

„Jste pečlivý,“ ocenil Ballantyne, který zůstal stát.

„Mám k tomu dobrý důvod. Přirozeně jsem měl na ten týden po svém návratu ze severní oblasti domluvené schůzky.“

„Odkud?“ nechápal Hollander.

„Baskicko a Navarra. Kontaktní místa jižně od hranic. Vždycky jsem si plánoval schůzky bezprostředně po návratu, abych udržel kontinuitu. Ne moc, jen tolik, aby mě bylo vidět. Součást krytí. Tento týden jsem měl mít dvě. Oběd a koktejlový večírek.“

„A jak jste to vyřešil?“ Ballantyne se posadil vedle Davida.

„Požádal jsem Marshalla – to je šifrant z ambasády, který mi předal rozkazy –, aby jim těsně před termínem zavolal, že se ukážu později. To stačilo.“

„Nevzkázal jste, že se vůbec neukážete?“ podivil se Hollander.

„Ne, jenom že se opozdím. To odpovídá mému krytí.“

„Inu, asi vám musím věřit,“ zasmál se Hollander. „Odpověděl jste víc než pozitivně. Co byste řekl New Yorku?“

„Totéž co vždycky. Příjemný, ale na omezenou dobu.“

„Nevím, jak dlouho tam pobudete, ale takové je vaše přidělení. Samozřejmě bez uniformy.“

„Já jsem v New Yorku žil a znám tam spoustu lidí.“

„Vaše nové krytí je jednoduchost sama. Po službě v Itálii jste byl se ctí propuštěn z armády. Ze zdravotních důvodů. Lehké zranění.“ Hollander vylovil z náprsní kapsy saka obálku a podal ji Davidovi. „Všechno máte tady. Jak říkám, obyčejná výbava. Papíry… Prostě všechno, co budete potřebovat.“

„Fajn.“ David převzal obálku a nahlédl do ní. „Budu si v New Yorku hrát na invalidu. Nic proti tomu. Ale nikde tady nevidím příslušný průkaz. To jste mi ho nemohli opatřit?“

„Řekl jsem, že je to obyčejná výbava. Ne autentická. Je mi líto.“

„Mně taky. Dobře. Co bude dál?“

„Někdo se o vás dobře postaral. Sehnal vám vynikající místo, moc dobře placené. U Meridian Aircraft.“

„Meridian?“

„Divize technického rozvoje. Oddělení výkresů.“

„Domníval jsem se, že Meridian sídlí na Středozápadě. V Illinois nebo v Michiganu.“

„Mají zastoupení v New Yorku. Nedávno je zřídili.“

„Ty výkresy se budou týkat letadel, že?“

„Nejspíš ano.“

„Jde o kontrašpionáž?“

„To nevíme,“ odpověděl Ballantyne. „Nesdělili nám žádné podrobnosti kromě jmen dvou mužů, kterým se budete hlásit.

„Jsou v té obálce?“

„Ne,“ odvětil Hollander. „Sdělíme vám je ústně a vy si je zapamatujete. Písemně nedostanete nic, dokud nebudete na místě.“

„Ach, panebože, z toho je na míle cítit Ed Pace. Ten se v podobných nesmyslech vyžívá.“

„Je mi líto, ale tohle jde nad Eda.“

„Cože…? Myslel jsem si, že nad něj už nejde nic, snad kromě svatého přijímání… Jak tedy podáváte hlášení vyl A komu?“

„Prostřednictvím zvláštního kurýra na jistou adresu ve Washingtonu. Samozřejmě bez oficiálního záznamu. Předání informací a jejich prioritu zajišťuje polní divize ve Fairfaxu.“

Spaulding tiše, téměř neslyšně hvízdl. „Jak zní ta dvě jména?“

„Ten první je Lyons. Eugen Lyons. Aerofyzik. Máme vás upozornit, že je trochu divný, ale zatraceně dobrý. Prý génius.“

„Ano,“ přitakal Spaulding. „A ten druhý?“

„Jistý Kendall.“ Hollander přehodil nohu přes nohu. „O něm nic víc nevíme, pouze jméno. Walter Kendall. Netušíme, čím se zabývá.“

David si na skládacím sedátku přitáhl bezpečnostní pás. Motory B-17 řvaly v nejvyšších otáčkách a vysílaly do mohutného trupu silné vibrace. Spaulding se teď rozhlížel po nákladovém prostoru letounu jinýma očima než dříve, snažil se představit si pláty plechu a nosníky v podobě schémat. Pokud byl Hollanderův popis jeho příštího přidělení správný – a proč by neměl být? –, za pár dní bude studovat výkresy letadel.

Zaráželo ho, jak důkladné zabezpečení tuto operaci doprovází. Bylo jedním slovem absurdní, dalece přesahovalo i ta nejpřísnější bezpečnostní opatření: Vždyť se mohl ohlásit přímo ve Washingtonu, přijmout nový úkol a vyslechnout podrobnou instruktáž. Teď to vypadá, že žádná instruktáž nebude. Proč ne?

To má přijmout neúplné příkazy od dvou mužů, které nikdy předtím neviděl? Bez toho, že by je představil – nebo alespoň doporučil – vysoký představitel armádní rozvědky? Co tím Ed Pace k čertu sleduje?

je mi líto, ale tohle jde nad Eda. Takhle to Hollander řekl.

Předání informací a jejich prioritu zajišťuje polní divize ve Fairfaxu.

Znovu Hollanderova slova.

David si vždycky myslel, že nad Fairfaxem už stojí jen Bílý dům, jenže teď si uvědomil, že Fairfax je pořád součástí armády. A rozkazy pro něj nevydal Fairfax, on je pouze „předal“.

Zbývající otázky, které mu Hollander položil, nebyly ve skutečnosti otázkami, ale spíše ověřováním informací. Uváděla je slova jste, máte, mohl byste. A v podtextu se skrývaly další instrukce.

„Máte nějaké známé nebo přátele v leteckém průmyslu? Mezi manažery?“

Jak to má proboha svatého vědět? Působil mimo Spojené státy tak dlouho, že nevěděl, jestli mu vůbec nějací přátelé zbyli.

Bez ohledu na jeho odpověď mu Hollander přikázal, aby se takovým lidem, pokud existují, vyhýbal a ohlásil jména Kendallovi, kdyby na někoho náhodou narazil.

Stýkáte se v New Yorku s ženami, které jsou známé na veřejnosti?

Co je to sakra za otázku? Větší pitomost David v životě neslyšel! Co tím Hollander k čertu myslí?

Plešatý agent v brýlích mu to stručně vysvětlil. V Davidových záznamech stojí, že si přivydělával jako rozhlasový herec. Z toho vyplývá, že se zná s herečkami.

A s herci, doplnil Spaulding. No a co?

Hollander opáčil, že přátelství se známými herečkami by ho mohlo dostat do novin, možná dokonce i s fotografií. Ve společenských rubrikách se mohly objevit nejrůznější spekulace, jeho jméno by vyšlo tiskem. Tomu je rovněž třeba se vyhnout.

David si vzpomněl, že skutečně zná – znal – několik dívek, které se po jeho odchodu uplatnily ve filmu. Dokonce prožil krátký románek s herečkou, z níž dnes byla hlavní hvězda u společnosti Warner Brothers. Zdráhavě s Hollanderem souhlasil. Agent měl pravdu, takovým kontaktům se bude vyhýbat.

„Dokážete rychle pochopit a uložit si do paměti výkresy a technické specifikace z jiného oboru, než je stavebnictví?“

„Když budu znát význam symbolů a označení použitých materiálů, pak nejspíš ano.“

To je snad jasné, řekl si David v duchu.

„To je vše, co vám k tomu můžu říct,“ opáčil Hollander nahlas.

B-17 doroloval na začátek ranveje a otočil se, připravený ke startu. Netrpělivý major si neodpustil postavit se do odklopených vrat nákladového prostoru a významně se dívat na hodinky, když se jeho jediný pasažér vracel. Spaulding vystoupil z džípu, potřásl si rukou s Ballantynem a zvedl na majora tři prsty.

„Rozhodčí se při třetí výměně zapomněl dívat na hodinky,“ řekl pilotovi. „Přece víte, jak to u boháčů chodí.“

Major ocenil jeho pokus o vtip úšklebkem.

Letoun nabíral rychlost a podvozek poskakoval po hrbolatém betonu stále divočeji, kola se za chvíli odlepí od země. David se sehnul pro místní noviny, které dostal od Hollandera; když se připoutával, položil je na podlahu. Vtom náhle zaburácel výbuch tak silný, že se sedačka utrhla z uchycení a narazila i se skloněným pasažérem do pravé stěny trupu. Nemohl to vědět jistě, ale později často spekuloval, zda mu azorské noviny opravdu zachránily život.

Nákladový prostor se naplnil kouřem a letoun se začal otáčet. Kabinou zněl s hlasitým jekotem, který jako by neměl nikdy skončit, skřípot borceného kovu. Výztužná ocelová žebra na stropě a bocích se uvolnila, ohýbala se a kroutila, vytrhávala se z uložení.

Druhá exploze rozmetala pilotní kabinu, na bortící se stěny vystříkla sprška krve a útržků tkáně. Spauldingovi pleskl na předloktí kus lidského skalpu s chumáčem světlých vlasů, zalitých děsivě rudou tekutinou. Přes mraky kouře David spatřil jasné sluneční světlo, jež pronikalo do nákladového prostoru dírou v přední části trupu, který bokem klouzal mimo ranvej.

Letadlo se rozlomilo!

David si rychle uvědomil, že má jen malou šanci vyváznut z vraku živý. Palivové nádrže byly před dlouhým přeletem Atlantiku naplněny až po okraj a v několika vteřinách vybuchnou. Zbývala jediná možnost záchrany. Popadl přezku bezpečnostního pásu a vší silou jí škubl. Nepovolila. Prudkým nárazem se kov zasekl do tkaniny. Spaulding horečně trhal za konec pásu, až se konečně vysvobodil ze smrtící pasti.

Letoun – respektive to, co z něj zbylo – odsouzený k zániku se prudce otřásal, jak nadskakoval na nerovném terénu a řítil se k úbočí nízkého pahorku vedle ranveje. David se vrhl na podlahu a co nejrychleji se plazil k zadnímu konci. Zaslechl hrozivý praskot a instinktivně si zakryl hlavu. Vykřikl bolestí; do pravé lopatky se mu zaryl rozeklaný kus kovu.

Tlaková vlna vyrazila masivní vrata nákladového prostoru a seržant letectva, který je obsluhoval, visel polovinou těla ven z letadla. Měl hrudník rozdrcený od krku až po žaludek a byl zjevně mrtvý.

David, pokud mu to panika dovolila, odhadl vzdálenost, která ho dělila od země, a vyskočil. Pokrčil kolena, aby zmírnil dopad, a sotva se dotkl hlíny, v horečném spěchu se odvalil zpod rozbitého ocasu.

Do zad, břicha a boků se mu zarývaly ostré kameny, ale znovu bořil zkrvavené prsty do suché, tvrdé hlíny a kutálel se dál. Přestal, až se jeho plicím nedostávalo vzduchu.

Ležel na zemi a poslouchal kvílení sirén v dálce. Pak zahřměl výbuch a půda pod ním se zachvěla jako při zemětřesení.

+++++

Mezi řídicí věží letiště Lajes a velitelstvím polní divize Fairfax létaly zašifrované rádiové zprávy.

David Spaulding za necelou hodinu odletí nejbližším spojem

Terceiry na leteckou základnu na Newfoundlandu, odkud jej stíhačka dopraví na Mitchellovo letiště ve státě New York. Vzhledem ke skutečnosti, že podplukovník Spaulding neutrpěl žádné vážnější zranění, jeho rozkazy zůstávají nezměněny.

Příčinou výbuchu, který zabil celou posádku B-17, byla bez nejmenších pochyb sabotáž. Bombu nastražili záškodníci bud ještě v Lisabonu, nebo při doplňování paliva na Azorách. Okamžitě se rozběhlo intenzivní vyšetřování.

Hollander a Ballantyne byli u toho, když britský vojenský lékař prohlížel Davida, zašíval mu tržnou ránu pod pravým ramenem a dezinfikoval odřeniny na předloktích a hřbetech rukou. Spaulding prohlásil, že je sice otřesený, ale jinak se mu nic nestalo a může pokračovat v plnění úkolu. Doktor mu před odchodem píchl mírné sedativum, aby si za letu do Ameriky mohl odpočinout.

„Určitě uvítáte týdenní dovolenou,“ řekl Davidovi Hollander. „Panebože, máte štěstí, že jste ještě mezi námi!“

„Říká se tomu živý,“ doplnil Ballantyne.

„Byl jsem cílem já?“ zeptal se Spaulding. „Nastražili tam tu výbušninu kvůli mně?“

„Fairfax si to nemyslí,“ odpověděl Hollander. „Domnívají se, že šlo o obyčejnou sabotáž a že vy jste se k tomu připletl jen náhodou.“

David plešatého agenta pozorně sledoval a zdálo se mu, že při odpovědi zaváhal, jako kdyby něco tajil.

„Podivná náhoda, nezdá se vám? Byl jsem jediný pasažér.“

„Inu, když se nepříteli podaří zlikvidovat velký letoun i s posádkou, pokládá to podle mě za dost velký úspěch. A bezpečnostní opatření v Lisabonu stojí za starou belu.“

„Obecně to neplatí. Rozhodně ne tam, kde jsem se pohyboval já.“

„No dobře, tak to nejspíš udělali tady na Terceiře… Já jenom tlumočím názor Fairfaxu.“

Na dveře ošetřovny někdo zaklepal a Ballantyne je otevřel. Na prahu stál v pozoru voják v uniformě nadporučíka a oslovil Davida podivně ostýchavým tónem. Jistě věděl, že Spaulding právě o vlásek unikl k smrti.

„Probíhají poslední předletové kontroly, pane. Měl byste se připravit. Za dvacet minut jsme ve vzduchu. Mohu vám s něčím pomoci?“

„Nic s sebou nemám, nadporučíku. Moje jediné zavazadlo zůstalo v té ohořelé hromadě trosek.“

„Ano, chápu. Je mi to líto.“

„Nemusí. Raději kufr než já… Hned jsem u vás.“ Otočil se k oběma agentům a podal jim ruku.

Když se loučil s Hollanderem, spatřil to v jeho očích.

Agent opravdu něco skrýval.

Fregatní kapitán britského válečného námořnictva otevřel dveře a vstoupil do altánku. Paul Hollander vstal ze zahradního křesílka a pozdravil ho.

„Přinesl jste to?“ zeptal se důstojníka.

„Ano.“ Fregatní kapitán položil diplomatický kufřík na kovový stolek a s cvaknutím uvolnil spony. Odklopil víko, vytáhl z kufříku svázanou složku a podal ji Američanovi. „Fotolaboratoř odvedla slušnou práci. Dobré osvětlení, pohled zezadu a zepředu. Skoro tak dobré jako originál.“

Hollander rozvázal šňůrku, otevřel složku a vytáhl z ní fotografii, zvětšeninu medailonku vsazeného do šesticípé hvězdy.

Byla to židovská Davidova hvězda.

Čelní plochu medailonu vyplňovalo zkroucené hebrejské písmo, zadní stranu zdobil basreliéf s nožem protínajícím blesk.

„Ten nápis v hebrejštině znamená jméno proroka Hagaiáše, kterého si za svého patrona vybrala organizace židovských fanatiků působící v Palestině. Říkají si Hagana. Jejích cílem, jak tvrdí, je pomsta za dva tisíce let diaspory. Obáváme se, že nám v příštích letech způsobí velké potíže. V tomto směru se bohužel vyjádřili dost jasně.“

„Ale říkáte, že ten medailon byl připájen ke spodní straně hlavní zadní vzpěry.“

„Ano. V místě, kde ho mohl zničit pouze přímý účinek výbuchu. Vaše letadlo vyhodila do vzduchu Hagana.“

Hollander se posadil s pohledem upřeným na fotografii a pak vzhlédl k britskému námořnímu důstojníkovi. „Proč? Pro smilování boží, proč?“

„Na to vám neodpovím.“

„Fairfax také odpověď nezná. Dokonce si myslím, že si to ani nechtějí přiznat. Počítám, že tuhle záležitost ve vší tichosti pohřbí.“

14

27. PROSINCE 1943 – WASHINGTON, D.C.

Když se z interkomu ozval tichý, vyrovnaný hlas poručice ženských vojenských sborů, která pracovala jako jeho sekretářka, Swanson tušil, že ho nečeká nic příjemného.

„Máte na drátě Fairfax, pane. Linka jedna. Volá plukovník Pace. Říká, že vás mám vyrušit.“

Od chvíle, kdy mu předal materiály Davida Spauldinga, se s ním velitel polní divize osobně spojil jen několikrát. Nevyjádřil žádné pocity, jenom podal hlášení o rozdělení úkolů podřízeným. A protože se všichni starali hlavně o to, jak dostat Spauldinga z Portugalska, plukovníkův postoj byl jasný: popožene akci, ale své zapojení do operace nepotvrdí.

Edmund Pace stále nebyl spokojený s neprůhledným vysvětlením „nejvyšší priority“, týkající se muže z Lisabonu. Jakmile se přesune, začne plnit rozkazy.

„Generále, dostali jsme bleskový radiogram z letiště Lajes na Azorách. Letoun se Spauldingem na palubě při startu vybuchl. Sabotáž.“

„Kristepane!“

„Rád bych vás požádal, pane generále, jestli byste se u mě nemohl zastavit.“

„Je Spaulding mrtvý?“

„Podle předběžného hlášení přežil, ale nechci to tvrdit s jistotou. Situace je zatím nejasná. Chtěl jsem počkat na další zprávy, ale teď už nemohu. Došlo k neočekávanému vývoji. Přijďte prosím sem, generále.“

„Už jdu. Sežeňte informace o Spauldingovi!“

Swanson posbíral ze stolu papíry – hlášení od Kendalla – sepnuté k sobě a uzavřel je do kovové schránky, kterou zamkl do skříně opatřené klíčem a dvěma kombinačními zámky.

Pokud kdy existovala nutnost absolutního utajení, symbolizovaly ji tyto dokumenty.

Otočil kolečky kombinačních zámků, cvakl klíčem a pak se na chvíli zamyslel, zda by neměl ty papíry naopak vzít s sebou… Ne, to by nebylo rozumné. Bezpečněji budou uloženy ve skříni. Registratura přišroubovaná k podlaze je lepší než plátěná kapsa muže, který chodí po ulicích a jezdí autem. Skříň nemůže postihnout nehoda, nemůže se unavit jako vyčerpaný třiapadesátiletý brigádní generál.

Zasalutoval strážnému u vchodu a seběhl po schodech na chodník. Řidič, kterého upozornila sekretářka – jejíž pečlivost a píle překonávaly její soustavné snahy být vysokému důstojníkovi něčím více než pouhou výkonnou sekretářkou –, už čekal. Swanson věděl, že jednoho dne dosáhne stres neúnosného stupně a on ji pozve do své kanceláře, zamkne dveře a pomiluje se s ní na pohovce z hnědé kůže.

Proč teď myslí na svou sekretářku? Vždyť ta důstojnice ženských vojenských sborů, která střežila jeho svatyni, mu byla úplně lhostejná.

Vsoukal se na zadní sedadlo a sundal si brigadýrku. Pochopil, proč na tu ženu myslel; poskytlo mu to chvilkovou úlevu. Mohl odložit úvahy o komplikacích, které vyplynou z výbuchu na letišti na Azorských ostrovech.

Ach, panebože! Z pouhé představy, že by musel znovu budovat to, co dával pracně a dlouho dohromady, se mu zvedal žaludek. Vrátit se na začátek a opět hledat toho správného člověka… Nemožné. Operace je nesmírně komplikovaná i za daného stavu, uvědomil si při vzpomínce na detaily hlášení, která zamkl do skříně.

Detaily, jež mu dodala kanálová krysa.

Kendall.

Záhadný muž. Nechutný hlavolam, s nímž si neporadila ani armádní rozvědka. Swanson si ho nechal rutinně prověřit pod záminkou, že účetní je důvěrně obeznámen se smlouvami s Meridian Aircraft. Zpravodajci i Hooverovi fanatici s ústy uzamčenými na dva západy nepřišli s ničím hmatatelným, dodali pouze jména a data. Podle rozkazu nesměli mluvit s nikým z Meridianu ani z ATCO či od Packardů, jenže tyto příkazy jim v podstatě znemožnily cokoliv zjistit.

Kendall byl šestačtyřicetiletý autorizovaný účetní znalec a trpěl těžkým astmatem. Byl svobodný, měl jen velmi málo přátel, pokud vůbec, a žil v centru Manhattanu dva domovní bloky od své firmy, jejímž byl stoprocentním vlastníkem.

Osobní charakteristika také nepřinesla nic nového: protivný nespolečenský individualista s mozkem brilantního statistika.

Materiály mohly líčit obvyklý smutný příběh sirotka vyrůstajícího v chudobě, avšak neobsahovaly ani náznak nešťastného dětství a materiálního strádání, s kterými se museli vypořádat miliony Američanů, zejména v době hospodářské krize.

Ty materiály totiž neobsahovaly vůbec nic podstatného.

Prostě záhadná existence.

Na detailech o Buenos Aires, které Kendall dodal, naproti tomu vůbec nic záhadného nebylo. Byly průzračně jasné. Kendall plně rozehrál své nadání pro intriky, náročný úkol vybičoval jeho manévrovací schopnosti. Jako kdyby našel nejvyšší cíl svého života – a taky že ano, pomyslel si Swanson.

Operace byla rozdělena na tři samostatné fáze. Převzetí a kontrola zásilky průmyslových diamantů; současně probíhající analýza výkresů navigačního systému, zejména gyroskopů; a konečně přeprava ponorkou. Bedny s průmyslovými diamanty z Koeningových dolů budou uloženy v přísně hlídaném skladišti v Dársena Norte nedaleko přístavu Puerto Nuevo. Němec pověřený dohledem na sklad bude komunikovat pouze s Rhinemannem.

Aerofyzik Eugen Lyons bude bydlet ve střeženém bytě ve čtvrti San Telmo, která připomíná newyorský Gramercy Park – izolovaná obydlí boháčů, oblast ideálně vhodná pro sledování. Bude prověřovat postupně dodávané výkresy a informovat o postupu Spauldinga. Spaulding dorazí do Buenos Aires dříve než Lyons a nastoupí na velvyslanectví pod libovolnou záminkou, jakou Swanson uzná za vhodnou. Jeho úkolem – jak jej bude on sám chápat – bude dohlížet na nákup gyroskopických výkresů, a jakmile bude potvrzena jejich autenticita, schválí platbu. Provede to tak, že zašle do Washingtonu kódovaný radiotelegram, který – opět pouze podle Spauldingových představ – uvolní převod finančních prostředků na Rhinemannovo konto ve Švýcarsku.

Spaulding se pak dostaví na letiště, zvolené na základě vzájemné dohody, a bude čekat na odlet z Argentiny. Povolení nastoupit do letadla a odstartovat dostane ve chvíli, kdy se Rhinemann dozví, že peníze dorazily na jeho účet.

Ve skutečnosti bude Spauldingův kód signálem pro německou ponorku, která se vynoří na předem připraveném místě na širém moři a setká se s malým nákladním plavidlem, které přiveze diamanty. Spojenecké námořní a letecké hlídky dostanou instrukce držet se mimo vymezenou oblast. Kdyby tyto příkazy někdo zpochybnil, což se ovšem nedalo očekávat, přijde ke slovu krycí historka o přeběhlících.

Jakmile bude náklad na moři přeložen, ponorka tento fakt potvrdí vysílačkou – Rhinemannovo ověření „platby“. Pak se ponoří a odpluje do Německa a Spaulding dostane svolení odletět do Spojených států.

Tato bezpečnostní opatření byla výsledkem dojednaného kompromisu a ta nejlepší, jakých mohly obě strany dosáhnout. Kendall věřil, že dokáže Ericha Rhinemanna přesvědčit k souhlasu s operací. Tito dva muži se dokázali dívat na věci s notnou dávkou objektivity, která lidem většinou chybí.

Swanson jejich podobnost nezpochybňoval; další důvod, proč musí Kendall zemřít.

Účetní odletí do Buenos Aires přesně za týden a zařídí s německým vyhnancem poslední podrobnosti. Namluví Rhinemannovi, že Spaulding je do operace zapojen jako zkušený kurýr a současně působí jako chůva výstředního Eugena Lyonse; Kendall přiznal že jeho přítomnost bude žádoucí. Ale to je také ohledně Spauldinga vše. Není součástí výměnného obchodu s průmyslovými diamanty, o ponorce nemá tušení. Odvysílá kódy nutné pro uskutečnění překládky uprostřed oceánu, ale nebude o tom vědět a nemá šanci to zjistit.

Vzduchotěsné, neprůstřelné, tudíž přijatelné.

Swanson si Kendallovy „detaily“ mnohokrát pročetl a neshledal na nich žádnou chybu. Účetní, lstivý a mrštný jako fretka, zredukoval mimořádně složité vyjednávání na sérii jednoduchých procedur a oddělených pohnutek. Svým způsobem vytvořil kolosální podvod. Každý krok bylo možné ověřit, ke každému tahu existoval protitah.

A Swanson dodá k té hromadě klamných manévrů a intrik poslední kapku: David Spaulding zabije Ericha Rhinemanna.

Rozkaz bude vydán na základě instrukcí spojenecké zpravodajské služby. Povaha Rhinemannova zapojení do operace by pro německé hnutí odporu znamenala příliš velkou hrozbu a někdejší muž z Lisabonu může použít k likvidaci nežádoucí osoby libovolnou metodu podle vlastního uvážení. Najmout zabijáky nebo splnit úkol sám, podle toho, co si situace vyžádá. Zajistí smrt Ericha Rhinemanna; nic víc, nic míň.

Spaulding pochopí. Ve stínovém světě špionů a dvojitých agentů žil několik let. David Spaulding, pokud se dá věřit údajům v jeho osobním spisu, přijme rozkaz jako rozumné, profesionální řešení.

Jestli bude naživu.

Ach, Ježíši Kriste! Co se vlastně stalo? Kde k tomu došlo? Lapess? Lajes? Jakési zatracené letiště na Azorách! Sabotáž. Výbuch při startu!

Co to k čertu znamená?

Řidič sjel z dálnice na vedlejší silnici, k základně ve Fairfaxu zbývá patnáct minut. Swanson si uvědomil, že se kouše do spodního rtu a že mu z něj teče krev; cítil v ústech její chuť.

„Máme nové informace.“ Plukovník Edmund Pace stál před zarámovanou fotografickou mapou ostrovu Terceira na Azorách. „Spaulding je v pořádku. Samozřejmě otřesený. Nic zlomeného, jen drobnější oděrky a tržná rána vzadu pod ramenem. Zázrak, že vůbec vyvázl. Pilot a celá posádka zahynuli, přežil pouze Spaulding a zadní střelec, ale ten to asi nezvládne, je v kritickém stavu.“

„Může se pohybovat? Myslím Spaulding.“

„Ano. Hollander a Ballantyne jsou teď s ním, domníval jsem se, že ho budete chtít odtamtud co nejrychleji dostat…“

„Samozřejmě, proboha svatého!“ přerušil plukovníka Swanson.

„Zajistil jsem mu místo v letu na Newfoundland. Tam přestoupí, pokud nerozkážete něco jiného, do stíhačky pobřežní stráže, která ho dopraví na jih na Mitchellovo letiště.“

„Kdy dorazí?“

„Dnes pozdě v noci, když to dovolí počasí. Jinak zítra časně ráno. Mám ho nechat převézt sem?“

Swanson váhal. „Ne… Pošlete na Mitchell doktora, ať ho pořádně proklepe, ale nechte ho zatím tam. Kdyby si chtěl pár dní odpočinout, zařiďte mu hotel. Jinak postupujeme podle původního plánu.“

„No…“ Zdálo se, že se Pace na svého nadřízeného trochu zlobí. „Někdo se s ním bude muset sejít.“

„Proč?“

„Kvůli jeho papírům. Všechno, co jsme připravili, shořelo s tím letadlem na popel.“

„Aha. Ano, samozřejmě. To mě nenapadlo.“ Swanson se od plukovníka odvrátil, zamířil k židli před spartánským psacím stolem a posadil se.

Pace hleděl na brigádního generála; očividně mu vadilo, že se nadřízený dostatečně nesoustředí. „Papíry nejsou žádný problém. Můžeme snadno připravit nové.“

„Dobře. Udělejte to, ano? A potom někoho pošlete na Mitchell, ať mu je předá.“

„Provedu… Ale možná změníte názor.“ Pace přistoupil ke své židli, ale zůstal stát.

„Proč? Ohledně čeho?“

„Všeho… Ten letoun se stal obětí sabotáže. To už jsem vám řekl. Požádal jsem vás, abyste sem přišel, protože nastal nečekaný obrat.“

Swanson vzhlédl k podřízenému důstojníkovi. „Mám za sebou těžký týden. A o závažnosti tohoto projektu jste byl podrobně informován. Nechte těch špionských hrátek; já jsem ze sebe nikdy nedělal experta ve vašem oboru. Pouze jsem vás požádal o pomoc… Dal jsem vám to rozkazem, chcete-li. Buďte tedy tak laskav a povězte mi, co těmi svými nesrozumitelnými frázemi myslíte.“

„Snažil jsem se a stále se snažím vám tu pomoc poskytnout,“ hájil se Pace prkenně zdvořilým tónem. „Není to lehké, pane. A právě jsem vám získal dvanáct hodin, abyste mohl situaci vyhodnotit a zvážit alternativy. To letadlo vyhodila do vzduchu Hagana.“

„Kdo?“

Pace popsal židovskou záškodnickou organizaci působící v Palestině a pozorně přitom Swansona pozoroval.

„To je blbost! Naprostý nesmysl! Jak to víte?“

„Každý inspekční tým na místě sabotáže udělá ze všeho nejdříve to, že zalije trosky vodou. A potom je pečlivě prohlédne a pátrá po důkazech, které by mohly být poškozeny výbuchem nebo žárem ohně. Tato předběžná prohlídka bývá rychlá… Na ocasní části trupu se našel připájený medailon Hagany. Navštívenka, jíž se přihlásila k atentátu.“

„Bože všemohoucí! Co jste řekl lidem na Azorách?“

„Koupil jsem vám celý den, generále. Přikázal jsem Hollanderovi, aby zametl všechny stopy vedoucí k Spauldingovi. Kdyby se nám to vymklo z rukou, budou tvrdit, že šlo o pouhou shodu okolností. Hagana je nezávislá bojůvka složená z fanatiků. Většina sionistických organizací s ní nechce mít nic společného. Označují ji za tlupu divochů.“

„Jak by se nám to mohlo vymknout z rukou?“ vyhrkl znepokojeně Swanson.

„Jak jistě víte, Azory jsou pod britskou kontrolou. Podle staré smlouvy s Portugalskem tam mohou zřizovat vojenské základny.“

„To pochopitelně vím,“ odsekl Swanson podrážděně.

„Ten medailon našli Britové.“

„Co s tím udělají?“

„Uvažujte. Nakonec incident ohlásí spojenecké zpravodajské službě.“

„Ale vy o tom víte už teď.“

„Hollander je fakt dobrý. Prokazuje jiným služby a pak vybírá dluhy.“

Swanson vstal ze židle a začal bezcílně procházet po místnosti. „Co si o tom myslíte, Ede? Byl cílem útoku Spaulding?“ Podíval se na plukovníka.

Výraz v tváři podřízeného generálovi napověděl, že Pace začíná chápat a sdílet jeho obavy. Ani ne tak ohledně projektu, ten nemohl nijak ovlivnit a smířil se s tím. Znepokojilo ho, že kolega důstojník byl okolnostmi donucen působit v oblasti, které nerozumí a nevyzná se v ní; vydal se do neznámého terénu a neabsolvoval výcvik, jenž by ho naučil, jak se v něm pohybovat. V podobných případech spolu správní vojáci sympatizují.

„Mohu vám nabídnout jen dohady, velmi mlhavé a nepodložené… Spaulding mohl být cílem. Ale i kdyby byl, nemusí to znamenat žádnou spojitost s vaším projektem.“

„Cože?“

„Nevím, co konkrétně Spaulding v terénu dělal, mám jen všeobecnou představu. A Hagana je plná psychopatů, smrtelně nebezpečných psychopatů. Uvažují asi stejně racionálně jako Julius Streicher a jeho nohsledi. Spaulding byl možná nucen zabít portugalského nebo španělského Žida. Nebo nějakého využil k nastražení takzvané převrácené pasti. V přísně katolické zemi buňka Hagany nic víc nepotřebuje… Ale třeba chtěli zlikvidovat někoho jiného, kdo v tom letadle letěl. Pilota nebo člena posádky, který má antisionistického příbuzného, zejména židovského příbuzného, který se staví proti sionismu. Musel bych si celou posádku prověřit… Dokud si nepřečtete tóru, tak ty židáky nepochopíte.“

Swanson chvíli mlčel, a když promluvil, vyjádřil s plukovníkovým postojem souhlas. „Děkuji… Ale s největší pravděpodobností to není žádná z těch věcí, o kterých jste mluvil, nemám pravdu? Mám na mysli španělské Židy nebo převrácené pasti nebo pilotova židovského strýčka… Cílem byl Spaulding.“

„To s jistotou nevíte. Můžete spekulovat, jistě, ale nedělejte předčasné závěry.“

„Nechápu ovšem jak.“ Swanson se znovu posadil a nahlas přemýšlel. „Když uvážím všechny okolnosti…“ Myšlenka se vytratila do ticha.

„Smím něco navrhnout?“ Pace se posadil, nechtěl se zmateným nadřízeným mluvit svrchu.

„Samozřejmě.“ Swanson se na plukovníka podíval a jeho oči vyjadřovaly tvrdohlavému a sebevědomému zpravodajci vděk.

„Nemám pro váš projekt prověření. A na rovinu říkám, že ho ani nechci. Tu operaci řídí ministerstvo války a tam taky patří. Před chvílí jsem mluvil o tom, že byste měl zvážit alternativy… Možná byste měl, ale pouze tehdy, vidíte-li přímou souvislost. Podle toho, jak se na vás dívám, tak ji nevidíte.“

„Protože tam žádná není.“

„Ta operace nijak nesouvisí s koncentračními tábory, že? Osvětim, Treblinka… Já si samozřejmě nedokážu představit, jak by mohla, když uvážím, co vím o tom, co se stalo v Johannesburgu.“

„Ani vzdáleně.“

Pace se naklonil a opřel lokty o stůl. „Vyhlazovací tábory představují hlavní zájem Hagany. Spolu se španělským Židy a převrácenými pastmi… Ještě počkejte, než se pro něco definitivně rozhodnete, generále. Rozhodoval byste se zbytečně rychle, bez pádného důvodu.“

„Bez pádného…“ Swanson nevěřícně potřásl hlavou. „Na Azorách vybuchlo letadlo a umírali lidé.“

„A medailon mohl na zadní vzpěru upevnit kdokoliv. Třeba si vás chtěl někdo otestovat.“

„Kdo?“

„To vám nepovím. Měl byste Spauldinga varovat. Asi se tomu zasměje; on v tom letadle seděl. Ale dovolte, aby ho můj agent po příletu do Států upozornil, že by se to mohlo opakovat. Ať si dává pozor… On už podobné věci zažil, generále. Vyzná se a ví, jak se zachovat… Ale současně vám chci navrhnout, abyste se pomalu poohlédl po náhradníkovi.“

„Jakém náhradníkovi?“

„Místo Spauldinga. Jestli se útok na něj bude opakovat, atentátníci by mohli uspět a vyřadit ho.“

„Myslíte zabít ho.“

„Ano.“

„V jakém světě to žijete?“ zeptal se Swanson tiše. „V dost složitém,“ odvětil Pace.

15

29. PROSINCE 1943 – NEW YORK CITY

Spaulding pozoroval provoz pod sebou z okna hotelového pokoje s výhledem na Pátou avenue a Central Park. Montgomery patřil k několika malým, elegantním hotelům, v nichž během pobytu v New Yorku bydlívali jeho rodiče, a návrat do něj vyvolal nostalgické vzpomínky. Starý recepční dokonce diskrétně uronil několik slz, když ho zapisoval. Spaulding již zapomněl – naštěstí si vzpomněl, než jeho podpis v knize hostů oschl –, jak ho stařík před mnoha lety brával na procházky do parku. Před čtvrt stoletím!

Procházky v parku. Guvernantky. Šoféři čekající v hotelových halách, připraveni odvézt rodiče k vlaku, na koncert, na generální zkoušku. Hudební kritikové. Ředitelé gramofonových společností. Nekonečné večírky, kde obvykle „vystoupil“, než nastal čas uložit ho do postýlky, což jeho otce vždycky donutilo připomenout přítomným, v kolika letech Mozart složil Čtyřicátou. David se musel učit data a fakta, na která zvysoka kašlal. Hádky. Hysterické výstupy kvůli neschopnému dirigentovi nebo falešně zahranému tónu nebo horší kritice.

Šílenství.

A neustále přítomný Aaron Mandel, uklidňující, utěšující, tak často otcovsky pečující o otce, když matka odpadla a mlčela v podřadném postavení, které tak protiřečilo její přirozené síle.

A chvíle ticha. Neděle, kdy se nepořádal žádný koncert a jeho rodiče si náhle vzpomněli, že mají syna, a snažili se za jediný den získat náklonnost, kterou podle nich nepatřičně věnoval guvernantkám, šoférům a hodným, laskavým hotelovým recepčním. V těch tichých chvílích vnímal otcovy upřímně myšlené, a přesto strojené pokusy o sblížení. Chtěl mu říct, že mu nic nechybí, že se necítí odstrčený, že nemusí trávit podzimní dny procházkami po zoologických zahradách a muzeích, které jsou stejně hezčí v Evropě, že není nutné, aby ho v létě vozili na Coney Island nebo na pláže do New Jersey, které blednou ve srovnání s Lidem nebo s Costa del Santiago. Ale kdykoliv se ocitli v Americe, rodiče pokaždé podlehli neodolatelnému nutkání zapadnout do škatulky označené „Americký otec a matka“.

Smutné, směšné, proměnlivé, jedním slovem nemožné.

A z nějakého neznámého důvodu se do tohoto malého, elegantního hotelu v pozdějších letech nikdy nevrátil. Jistě, zřídkakdy potřeboval hotel, ale mohl to aspoň zkusit. Vedení a personál měli Spauldingovu rodinu upřímně rádi. Teď mu to připadlo správné. Po dlouhodobé nepřítomnosti toužil po bezpečné základně v podivné zemi, bezpečné alespoň ve vzpomínkách.

Spaulding se přesunul od okna k posteli, kam mu hotelový zřízenec položil nový kufr s novými civilními šaty, které si koupil v obchodním domě Rogers Peet. Všechno včetně kufru. Pace se projevil jako prozíravý muž, když mu po majorovi, který doručil duplikáty papírů zničených na Terceiře, poslal i peníze. Převzetí hotovosti musel podepsat, převzetí dokladů ne, což ho pobavilo.

Major, jenž na něj čekal na Mitchellově letišti, ho doprovodil do nemocnice, která byla součástí letecké základny, kde ho znuděný armádní doktor prohlásil za schopného, ale „opotřebovaného“. Neodpustil si sice zkritizovat stehy britského lékaře, ale neviděl důvod ránu přešívat. Předepsal Davidovi prášky na zklidnění – měl je brát každé čtyři hodiny – a přikázal mu odpočívat.

Varování pacientovi, aby na sebe dával pozor.

Major v roli kurýra zabrnkal na strunu Fairfaxu a sdělil mu, že polní divize sabotáž na Azorách stále analyzuje. Útok mohl směřovat proti jeho osobě jako odplata za činy, kterých se dopustil na Pyrenejském poloostrově. Měl by být ostražitý a hlásit každou neobvyklou událost přímo veliteli polní divize. Kromě toho si měl uložit do paměti jméno brigádního generála Swansona z ministerstva války, který bude jeho řídícím důstojníkem a během týdne, nanejvýš deseti dnů se s ním spojí.

Proč tedy volat kvůli „neobvyklým událostem“ plukovníkovi? Proč ne přímo generálovi, když je navíc jeho řídím důstojníkem?

Pace si to tak přeje, odpověděl major, přinejmenším do chvíle, kdy Swanson agenta převezme. Bude to tak jednodušší.

Nebo ještě zamotanější, pomyslel si David při vzpomínce na zamlžené oči Paula Hollandera, agenta rozvědky na Azorských ostrovech.

Něco se děje. Převod pod jiné velení proběhl velmi neortodoxním způsobem, počínaje nepodepsanými kódy nejvyšší priority, které převzal v Lisabonu včetně hrozivého termínu mimo strategii, přes předání dokumentů agenty na Terceiře, kteří mu napřed museli položit několik otázek, a konče příkazem, že se má hlásit dvěma civilistům v New Yorku bez předchozí instruktáže.

Jako na houpačce. Tato akce je vedena bud mimořádně profesionálně, nebo naprosto amatérsky. A David se obával, že jde o kombinaci obojího. Setkání s generálem Swansonem bude určitě zajímavé; v životě o něm neslyšel.

Lehl si na hotelovou postel. Hodinu si odpočine, pak se osprchuje a oholí a poprvé po více než třech letech se podívá na noční New York. Podívá se, jak válka ovlivnila večery na Manhattanu; v denních hodinách se nijak viditelně neprojevovala, snad s výjimkou plakátů. Bylo by fajn sehnat si na noc nějakou dívku. Něžně, láskyplně, bez živočišné naléhavosti. Nejlepší by bylo, kdyby náhodou narazil na některou z těch, co znal před odjezdem do Evropy. Milá připomínka starých časů. Ale rozhodně nehodlal listovat telefonním seznamem a hledat příležitost. Od chvíle, kdy v New Yorku naposled zvedl sluchátko, uplynuly tři roky a devět měsíců k tomu a za tu dobu se naučil dávat si pozor na změny, k nimž mohlo dojít během dnů, nemluvě o téměř čtyřech letech.

Vzpomínal, jak návštěvníci ze Států, kteří zavítali na velvyslanectví v Lisabonu, nadšeně líčili snadnou dostupnost žen doma. Zejména ve Washingtonu a New Yorku, kde početní poměr obou pohlaví a absence stálosti nahrávaly vztahům na jednu noc. S lehkým pobavením si připomněl zkazky o tom, jak neodolatelný magnetismus vyvolává důstojnická uniforma, zejména od kapitána nahoru.

V uplynulých čtyřech letech měl na sobě uniformu přesně třikrát. V salonku hotelu Mayflower s plukovníkem Pacem, v den, kdy přiletěl do Portugalska, a v den, kdy z Portugalska odlétal.

Dnes ani žádnou nevlastnil.

Škubl sebou, když zazvonil telefon. O tom, kde bydlí, ví jen Fairfax a pravděpodobně generál Swanson. Volal do hotelu Montgomery z nemocnice na základně a rezervoval si pokoj, podle doporučení majora na tři dny. Potřebuje odpočinek a tady ho nebude nikdo rušit. A teď někdo dělá právě to.

„Haló?“

„Davide!“ Dívčí hlas, hluboký, kultivovaný. „Davide Spauldingu!“

„Kdo je tam?“ Na vteřinku ho napadlo, jestli si s ním nezahrává přebujelá fantazie.

„Leslie, miláčku! Leslie Jennerová. Bože můj, už je to skoro pět let!“

Spaulding horečně uvažoval. Leslie Jennerová byla součástí newyorské scény, avšak nikoli rozhlasové. Vysokoškolačka, s kterou jste se mohli setkat pod hodinami v hotelu Biltmore nebo pozdě večer v restauraci LaRue, na plesech a večírcích, kam Davida zvali ani ne tak pro jeho umělecké kvality, spíš jako syna slavných koncertních umělců. Leslie patřila k Miss Potter’s, Finchovi a Junior League.

Jenže změnila příjmení. Vzala si nějakého absolventa Yale, jehož jméno David zapomněl.

„Bože, Leslie, to je ale… no, překvapení. Jak jsi věděla, kde mě hledat?“ Spaulding si nepotrpěl na nezávazné tlachání.

„V New Yorku se nešustne nic, o čem bych nevěděla! Mám oči a uši všude, drahoušku! Opravdická špionážní síť!“

David Spaulding cítil, jak mu krev odtéká z obličeje; ten žert se mu ani trochu nelíbil. „Mluvím vážně, Leslie… Zatím jsem nikomu nevolal. Dokonce ani Aaronovi. Jak jsi to zjistila.“

„No tak když to musíš vědět, mám to od Cindy Bonnerové. Tys ji znal jako Tottleovou, provdala se za Paula Bonnera. Měnila vánoční dárky pro manžela v Rogers Peet a přísahala, že tě viděla, jak si tam zkoušíš oblek. Vždyť znáš Cindy! Styděla se tě oslovit…“

David Cindy neznal. Jméno mu nic neříkalo, natož aby si vybavil obličej. Lámal si hlavu, zatímco Leslie Jennerová pokračovala.

„… a tak vyhledala nejbližší telefon a zavolala mi. Koneckonců, drahoušku, kdysi se o nás dvou mluvilo jako o hotové věci.“

Jestli „hotová věc“ znamená dva měsíce letních víkendů strávených v rodinném sídle v East Hamptonu a spaní s dcerou pána domu, pak musel David souhlasit. Ale pod to „mluvení“ by se podepsat nemohl, chovali se diskrétně. Prostě krátká známost, než se dívka provdala za mladíka správného původu, nic víc.

„Doufám, že jsi tu informaci utajila před svým manželem…“

„Ach bože, ty hlupáčku! Jmenuju se Jennerová, drahoušku, ne Hawkwoodová. Musela bych se hanbou propadnout, kdybych si ponechala jeho jméno.“

To je ono, pomyslel si David. Leslie si vzala Rogera – nebo Ralpha? – Hawkwooda. Byl fotbalista… nebo možná tenista.

„Promiň. Nevěděl jsem, že…“

„Richard a já říkáme, že to skončilo před staletími. Byla to katastrofa. Představ si, že ten hajzl si to rozdával s mými nejlepšími kamarádkami! Teď je v Londýně, u letectva, ale počítám, že ve vzduchu moc času netráví a místo toho píchá anglické holky. Umím si to živě představit! Holt to s ženskýma umí.“

David pocítil zachvění ve slabinách. Leslie Jennerová ho zastřeně zvala na rande.

„Inu, Britové jsou naši spojenci,“ pokusil se o vtip. „Ale ještě jsi mi neřekla, jak jsi mě objevila v tomto hotelu.“

„Stačily mi čtyři telefonáty, medvídku. Zkusila jsem obvyklá místa, Commodore, Biltmore a Waldorf, a pak jsem si vzpomněla, že tvoji rodiče vždycky bydleli v tom starosvětském hotelu Montgomery. Sehnat v New Yorku volný pokoj je skoro nemožné, a tak mě napadlo, že sis na něj možná vzpomněl.“

„Byl by z tebe vynikající detektiv, Leslie.“

„Jenom když za to předmět pátrání stojí, miláčku… Bože, že jsme si spolu ale užili!“

„To jo,“ opáčil David, myšlenkami úplně jinde. „A neměli bychom připustit, aby ty vzpomínky přišly nazmar. Nezajdeme na večeři?“

„Kdyby ses nezeptal, seřvala bych tě.“

„Mám tě vyzvednout? Kde bydlíš? Dej mi adresu.“

Leslie na zlomek vteřiny zaváhala. „Sejdeme se raději v restauraci. Odsud bychom už nejspíš neodešli.“

Takže opravdu pozvání.

David jmenoval příjemnou malou kavárnu na Sedmdesáté první ulici, na kterou si vzpomněl. „O půl osmé? V osm?“

„Raději v půl, medvídku, ale někde jinde. Ten podnik už před lety zavřeli. Co třeba Gallery na Šestačtyřicáté? Znají mě tam, objednám místo.“

„Výborně.“

„Chudáčku můj, byl jsi pryč tak dlouho! Vůbec nic nevíš! Provedu tě.“

„To bude fajn. Takže v půl?“

„Nemůžu se dočkat. A slibuju, že nebudu brečet.“

Spaulding, celý zmatený, zavěsil. Řada věcí mu prostě nešla do hlavy. Tak především, žádná žena nezavolá po téměř čtyřech letech bývalému milenci, aniž by se ho – zejména v této době – zeptala, kde byl a jak se mu daří nebo alespoň jak dlouho se ve městě zdrží. Zcela nepřirozený nedostatek zvědavosti v době, kdy jsou zvědaví všichni na všechno.

Další skutečnost jej znepokojila ještě víc.

Jeho rodiče se v hotelu Montgomery ubytovali naposled v roce 1934 a on sám se sem vrátil až dnes. S tou dívkou se seznámil v říjnu 1936 při finále univerzitního poháru v New Havenu, na to si vzpomínal naprosto přesně.

Je vyloučeno, aby Leslie Jennerová věděla o hotelu Montgomery a o tom, že v něm bydlívali jeho rodiče.

Lhala.

16

29. PROSINCE 1943 – NEW YORK CITY

Restaurace Gallery vypadala přesně tak, jak si ji David představoval. Spousta tmavočerveného sametu, bohatá sbírka palem různých tvarů a velikostí a bledě žluté sloupy světla z desítek svítidel umístěných tak vysoko pod stropem, že se jídelní lístek skoro nedal přečíst. Klientela byla stejně předvídatelná: mladí, bohatí, okázale nenucení, samé přimhouřené oči a pokřivené úsměvy, doprovázené odlesky bělostných zubů.

Leslie Jennerová už na něj čekala před šatnou. Vrhla se mu do náruče a několik minut ho bez jediného slova vášnivě objímala. Davidovi to alespoň jako několik minut připadalo; objetí každopádně trvalo dlouho. Když zaklonila hlavu, na tvářích se jí leskly stopy po slzách. Slzy byly pravé, ale bylo tam něco… Že by napětí plných rtů? Samotné oči? V té ženě bylo prostě cosi nepřirozeného. Nebo snad v něm? Koneckonců, od podniků jako Gallery a od dívek jako Leslie Jennerová ho dělila propast čtyř let.

Ve všech ostatních ohledech byla přesně taková, jak si ji pamatoval. Možná starší a rozhodně smyslnější, nezaměnitelný příznak zkušeností. Její blond vlasy byly dnes spíše světle kaštanové, široké hnědé oči zjemňovaly provokativní vzhled. Lehce vrásčitý obličej si zachoval sošnou, aristokratickou krásu. David cítil, jak se k němu tiskne celým tělem, vzpomínky nabyly na ostrosti. Štíhlé, silné tělo s velkými prsy, tělo jako stvořené pro sex, jímž jako by bylo formováno.

„Bože, bože, bože můj! Ach, Davide!“ Tiskla mu rty na ucho.

Když je vrchní uvedl ke stolu, vzala ho za ruku a pustila ji pouze tehdy, když si zapalovala cigaretu. Mluvili jeden přes druhého a Spaulding si nebyl jistý, zdali ho vůbec poslouchá, ale neustále přikyvovala a nespouštěla z něj oči. Zopakoval jí v hrubých rysech svou krycí historku. Itálie, lehké zranění, návrat domů a nové působiště v klíčovém odvětví válečného průmyslu, kde bude prospěšnější, než kdyby nosil pušku. Netuší, jak dlouho se v New Yorku zdrží. (V tomto jí nelžu, pomyslel si. Přál si, aby věděl, jak dlouho ve městě pobude.) Je rád, že ji zase vidí.

Večeře sloužila jako předehra k posteli. Oba to věděli a neskrývali vzrušení z opakování nejpříjemnějšího zážitku: sex dvou mladých lidí, ve skrytu, mimo slídivé zraky dospělých a bez jejich výčitek. O to smyslnější, že byl zakázaný a nebezpečný.

„Půjdeme k tobě?“ zeptal se.

„Ne, medvídku. Žiju s tetou, mladší sestrou mé mámy. Dnes je v módě bydlet s někým pohromadě. Považuje se to za projev vlastenectví.“

Důvody Davidovi unikaly. „Tak ke mně do hotelu,“ prohlásil rozhodně.

„Davide?“ Leslie mu silně sevřela ruku a chvíli mlčela. „Ti staroušci, co vedou Montgomery, znají spoustu lidí z mých kruhů. Apartmán si tam drží například Allcottovi nebo Dewhurstsovi… Mám klíč od bytu Peggy Websterové ve Village. Pamatuješ na Peggy? Byl jsi jí na svatbě. Vzala si Jacka Webstera. Toho určitě taky znáš. Teď slouží u námořnictva. Odjela za ním do San Diega na návštěvu. Pojďme k Peggy.“

Spaulding se na dívku pozorně zadíval. Nezapomněl, jak podivně se chovala při jejich telefonickém rozhovoru, jak mu lhala o jeho rodičích a o tom starém hotelu. Ale možná příliš podléhá zjitřené obrazotvornosti; roky v Lisabonu ho naučily opatrnosti. Může existovat docela prosté vysvětlení, třeba výpadek paměti z jeho strany. V dané chvíli jej hnala zvědavost stejně silně jako milostné vzrušení.

Byl velmi zvědavý. A velmi vzrušený.

„Dobře, tak k Peggy,“ souhlasil.

Pokud sledovala jiný než sexuální cíl, zcela mu unikl.

Svlékli si kabáty a Leslie připravila v kuchyni něco k pití, zatímco David nachystal v krbu papír a dřevo a díval se, jak se za tepanou mříží rozhořívají třísky.

Leslie stála ve dveřích a pozorovala ho, jak prohrabává polena, aby oheň získal tah. Pozvedla skleničky, které držela v rukou.

„Za dva dny je poslední den roku. Přeskočíme čas a uděláme si vlastní silvestrovskou oslavu. První z mnoha, jak doufám.“

„První z mnoha,“ souhlasil, napřímil se, došel k ní a vzal jí obě sklenky, ne pouze tu, kterou mu podávala. „Ukaž, odložím je.“ Odnesl nápoje, postavil je na kávový stolek u pohovky před krbem a rychle se k ní ohlédl. Nedívala se na sklenky ani na něj.

Mířila ke krbu a svlékala si halenku. Odhodila ji na podlahu a otočila se k němu. Velká ňadra zdůrazňovala pevná průhledná podprsenka s krajkovými okraji.

„Svlékni si košili, Davide.

Poslechl a přistoupil k ní. Vykulila oči na jeho obvazy a lehce po nich přejela konečky prstů. Přitiskla se k němu, pánví proti stehnům, pohybovala se smyslně, zkušeně. Sáhl jí za záda a uvolnil háčky podprsenky. Zlehka se prohnula, když ji svlékal, pak se naklonila a opřela se mu ňadry o hrudník. Položil jí pravou dlaň na levý prs. Ustoupila o půl kroku, sáhla dolů a rozepnula mu kalhoty.

„Pití může počkat, Davide. Je poslední den v roce. Náš.“

Stále s rukou na jejím prsu ji začal líbat na oči, na tváře, na uši. Ucítila ho a zasténala.

„Tady, Davide,“ vydechla. „Rovnou tady na podlaze.“ Klesla na kolena se sukní vyhrnutou vysoko k pasu. Nad punčochami se zaleskla bílá kůže.

Položil se vedle ní a políbili se na ústa.

„Pamatuju si, když to bylo poprvé,“ zašeptal. „V domku u loděnice. Taky na podlaze. Ano, moc dobře si to pamatuju.“

„Uvažovala jsem, jestli si vzpomeneš. Já na to nikdy nezapomenu.“

Bylo teprve tři čtvrtě na dvě v noci, když ji doprovodil domů. Pomilovali se dvakrát, vypili značnou část zásob vynikající whisky Peggy a Jacka Websterových a mluvili většinou o starých časech. Leslie neměla žádné zábrany a klidně hovořila o svém nezdařeném manželství. Richard Hawkwood, její bývalý manžel, byl prostě chlap, který nedokázal udržet trvalý vztah. Byl sexuální poživačník a nedal pokoj žádné sukni, ale na vlastní ženu žárlil. A sama jeho rodina přiznávala, že v podnikání se mu moc nevedlo. Byl vychován tak, že si užíval padesáti tisíc dolarů ročně, ale sám jich uměl vydělat tak šest.

Leslie soudila, že válka byla stvořena právě pro muže jako Hawkwood. Ti v ní excelovali – jako její exmanžel. Bylo by pro ně lepší, kdyby se zřítili v plamenech do moře, než aby se vraceli zpět do frustrace civilního života, v němž se jim nedařilo. Spaulding to označil za tvrdý odsudek, ona se prohlásila za ohleduplnou. Rozesmáli se a pak se podruhé pomilovali.

David se měl celý večer na pozoru a čekal, kdy něco řekne, kdy poodhalí roušku tajemství, zeptá se na něco nezvyklého. Čekal, jestli objasní, když už nic jiného, důvod, proč mu prve lhala ohledně způsobu, jak ho objevila.

Ani slovo.

Znovu se jí na to zeptal s tím, že pochybuje, že by si mohla pamatovat na jeho rodiče a hotel Montgomery. Oháněla se svou vynikající pamětí a dodala, že „láska napomáhá pečlivému hledání“.

Opět lhala a David to věděl. Ať už mezi nimi bylo cokoliv, láska určitě ne.

Nechala ho v taxíku, nechtěla, aby s ní šel nahoru. Tetička už jistě spí, takto to bude lepší.

Domluvili se, že se večer zase sejdou u Websterových. Až v deset, už dříve si domluvila večeři s přáteli. Ale svůj program na Silvestra zruší, budou mít pro sebe celý den.

Když ji vrátný pouštěl dovnitř a taxík se rozjel k Páté avenue, David si uvědomil, že ve firmě Meridian Aircraft nastupuje pozítří – vlastně už zítra –, tedy poslední den roku. Doufal, že budou mít zkrácenou pracovní dobu.

Podivné. Silvestr. Vánoce.

Na Vánoce dosud nepomyslel. Nezapomněl poslat rodičům dárky do Santiaga, ale udělal to ještě před odjezdem na sever do Baskicka a Navarry.

Vánoce už pro něj nic neznamenaly. Santa Clausové cinkající rolničkami v newyorských ulicích a vyzdobené výkladní skříně ho nechávaly zcela lhostejným.

Bylo mu to líto, míval svátky rád.

Zaplatil řidiči, pozdravil se s nočním recepčním a vyjel výtahem do svého patra. Vystoupil z kabiny a kráčel ke dveřím. Automaticky, protože měl unavené oči, přejel prstem nad tabulkou NERUŠIT pod zámkem.

Když ucítil dřevo, sklonil se a rozžal zapalovač, aby lépe viděl.

Nastražené vlákno zmizelo.

Druhá přirozenost a instrukce z Fairfaxu, že si má dávat pozor, jej přiměly hotelový pokoj „zašít“ – rozmístit na pět či šest míst kolem dveří tmavá nebo černá vlákna, jejichž nepřítomnost mu napoví, že někdo neoprávněně vstoupil.

Neměl u sebe zbraň a nevěděl, zda na něj uvnitř někdo nečeká.

Vrátil se k výtahu, stiskl přivolávací tlačítko a zeptal se obsluhy, jestli má univerzální klíč, protože se nemůže dostat do pokoje. Muž ho neměl a svezl hosta do haly.

Noční recepční ochotně nabídl pomoc. Požádal zřízence, ať počká u pultu, a sám se šel s Davidem podívat na neposlušný zámek.

Když vyšli z kabiny výtahu do chodby, Spaulding zřetelně zaslechl cvaknutí západky, tiché, ale nezaměnitelné. Rychle se rozhlédl na obě strany chodby a pátral po zdroji zvuku.

Neviděl nic než řadu zavřených pokojů.

Recepční bez problémů dveře otevřel. S většími obtížemi ale chápal, proč jej pan Spaulding objal kolem ramen a postrčil ho do pokoje.

David se rychle rozhlédl. Dveře do skříně a na toaletu zůstaly dokořán, jak je zanechal, a jiný úkryt k dispozici nebyl. Propustil recepčního a dal mu pět dolarů spropitného.

„Mockrát vám děkuji. Cítím se trapně. Obávám se, že jsem toho vypil až přespříliš.“

„Nemáte zač, pane. Já děkuji vám, pane.“ Muž odešel a zavřel za sebou.

David spěšně hledal další nastražená vlákna. Náprsní kapsa saka pověšeného ve skříni byla odhrnutá, nit zmizela.

Stejně tak z mezer mezi zásuvkami prádelníku. První ležela na kapesníku, druhá uvázla mezi košilemi.

Na posteli leželo vlákno rovnoběžně se záhybem přikrývky.

Všude se někdo hrabal.

Přistoupil ke kufru, který ležel na stojánku pod oknem. Nit umístil mezi sponu a kovový pant. Jestli někdo zavazadlo otevřel, musel ji přetrhnout.

Taky že ano, zbyla jí jen polovina.

Do kufru umístil vlákno k zadní stěně, kde překrývala elastickou chlopeň na šířku dlaně od okraje.

Bylo pryč.

David se napřímil, přešel k nočnímu stolku a sáhl do přihrádky pro telefonní seznam. Nemělo smysl otálet, jedinou výhodu mu poskytne moment překvapení. Jeho pokoj někdo profesionálně prohledal a on o tom neměl vědět.

Vyhledá číslo Leslie Jennerové, vrátí se k jejímu bytu a najde telefonní budku, pokud možno s výhledem na vchod do domu. Potom jí zavolá a vychrlí na ni nějakou neuvěřitelnou historku, kterou si cestou vymyslí. O prohlídce pokoje ani o svém podezření se nezmíní. Vyvede ji totálně z míry a bude pozorně poslouchat, jak zareaguje. Pokud přistoupí na setkání, pak je všechno v pořádku. Jestli ne, bude sledovat její dům, v případě nutnosti celou noc.

Leslie Jennerová mu něco tají a on zjistí, co to je. Muž z Lisabonu neprožil tři roky na severu poloostrova, aniž získal bohaté zkušenosti.

Na adrese činžáku, před nímž vystoupila z taxíku, žádná Leslie Jennerová nebydlela.

Jméno Jenner se v manhattanském telefonním seznamu vyskytovalo šestkrát.

Požádal hotelovou ústřednu, aby mu ta čísla jedno po druhém spojila, a podrážděná, rozespalá odpověď zněla pokaždé stejně.

Žádná Leslie tady nebydlí a žádnou neznám.

Spaulding zavěsil. Během telefonování seděl na posteli. Teď vstal a obešel pokoj.

Zajde k obytnému domu a zeptá se vrátného. Byt je možná veden na její tetu, ale nezdálo se mu to pravděpodobné. Leslie Jennerová by určitě nechala své jméno a číslo uvést ve zlatých stránkách, protože pro ni byl telefon nezbytnou podmínkou existence, ne pouhý nástroj dorozumívání. Jenže když přijde do domu a začne klást otázky, zbytečně na sebe upozorní, což by v dané chvíli nebylo právě rozumné.

Kdo byla ta dívka v obchodním domě Rogers Peet? Ta, která měnila vánoční dárky. Cynthie? Cindy…? Cindy. Cindy Tuttleová… Tottleová. Ale ne, Tottleová ne… Bonnerová. Vzala si Paula Bonnera. Měnila dárky pro svého milovaného Paula. Vrátil se k posteli a otevřel telefonní seznam. Paul Bonner bydlel na Park Avenue 480. Příhodná adresa. Přečetl číslo operátorce v ústředně.

Ohlásil se ženský hlas ochraptělý spánkem. „Ano…? Haló?“

„Paní Bonnerová?“

„Ano, jsem Bonnerová. Stalo se něco?“

„Jmenuju se David Spaulding. Dnes odpoledne jste mě viděla v Rogers Peet. Měnila jste tam dárky pro manžela a já jsem si kupoval oblek… Promiňte, že vás obtěžuju takhle pozdě v noci, ale je to moc důležité. Večeřel jsem s Leslií…, s Leslií Jennerovou. Volala jste jí. Právě jsem od ní odešel. Měli jsme se dnes večer zase sejít, ale mně do toho něco vlezlo. Je to hloupé, ale prostě jsem zapomněl její telefonní číslo a v seznamu ji nemůžu najít. Napadlo mě, že se vás…“

„Pane Spauldingu,“ přerušila ho ostrým tónem beze stopy ospalosti. „Jestli to má být z vaší strany pokus o žert, pak jste nechutný. Vaše jméno si pamatuju… Ale dnes odpoledne jsem vás neviděla a neměnila jsem žádné dárky… V Rogers Peet jsem vůbec nebyla. Můj manžel padl před čtyřmi měsíci na Sicílii… A s Leslií Jennerovou – teď se myslím jmenuje Hawkwoodová – jsem nemluvila už déle než rok. Odstěhovala se do Kalifornie, tuším do Pasadeny… Od té doby jsem s ní nepřišla do styku a ani to v budoucnu nemám v úmyslu.“

David uslyšel cvaknutí a spojení se přerušilo.

17

31. PROSINCE 1943 – NEW YORK CITY

Ráno posledního dne roku.

A prvního dne, kdy měl nastoupit u Meridian Aircraft v divizi technického rozvoje, oddělení výkresů.

Včera se většinou zdržoval v hotelu. Zašel si pouze na oběd a pro noviny. Večeři si objednal na pokoj a pak si nechal zavolat taxi na zbytečnou jízdu do Greenwich Village; věděl, že Leslie Jennerová tam na něj v deset čekat nebude.

Zůstával v pokoji ze dvou důvodů. Zaprvé citil, že se lékař na základně nemýlil: byl vyčerpaný a potřeboval si odpočinout. Druhý důvod byl stejně důležitý. Fairfax prověřoval Leslii Jennerovou-Hawkwoodovou, Cindy Tottleovou-Bonnerovou a námořního důstojníka jménem Jack nebo John Webster, jehož manželka ho odjela navštívit do Kalifornie. David chtěl znát výsledky dříve, než podnikne další krok, a Edmund Pace mu slíbil, že za vymezených osmačtyřicet hodin udělá, co bude v jeho silách.

Spauldinga nejvíce zaráželo to, co mu o Leslii Jennerové řekla Cindy Bonnerová.

Odstěhovala se do Kalifornie, tuším do Pasadeny…

Rutinní telefonát správci nájemního domu v Greenwich Village potvrdil, že tam Websterovi skutečně bydlí, manžel slouží u námořnictva a žena za ním odjela někam do Kalifornie. Správce jim vybírá poštu.

Někam do Kalifornie.

Je to pouhá shoda okolností, nebo existuje souvislost?

Spaulding se podíval na hodinky. Osm ráno. Poslední den starého roku. Zítra se letopočet změní na 1944.

Dnes ráno se však musí hlásit jistému Walteru Kendallovi a Eugenu Lyonsovi v dočasně zřízené kanceláři Meridianu na Třicáté osmé ulici.

Proč by si jedna z největších leteckých společností ve Spojených státech měla zřizovat „dočasnou“ kancelář? Zazvonil telefon a David zvedl sluchátko. „Spaulding?“

„Dobrý den, Ede.“

„Sehnal jsem, co jsem mohl, ale že by mi to dávalo smysl, to se říct nedá. Tak především jsme nenarazili na žádný záznam o rozvodu manželů Hawkwoodových. On skutečně slouží v Anglii. Jako pilot u Osmé letecké armády. Desátá bombardovací eskadra se základnou na jihu v hrabství Surrey.“

„A co její přestěhování do Kalifornie?“

„Před osmnácti měsíci odešla spolu se svou tetou z New Yorku a usadila se v Pasadeně. Teta je velmi bohatá, provdala se za bankéře jménem Goldsmith. Společenská smetánka se vším všudy. Podle toho mála, co jsme zjistili, zbožňuje Kalifornii.“

„Dobře. Co ten Webster?“

„Ten sedí. Dělostřelecký důstojník na Saratoze. Letadlová loď utrpěla v posledním bojovém střetnutí vážné poškození a odplula do San Diega k celkové opravě. Do služby se má vrátit za dva týdny a to datum zatím platí. Důstojníci dostávají dvou nebo třídenní dovolenky, ale nic delšího. Manželka Margaret přijela za svým poručíkem před pár dny a ubytovala se v hotelu Greenbrier.“

„Něco o Bonnerových?“

„Jen to, co už víte. Manžel zemřel jako hrdina a dostal Stříbrnou hvězdu in memoriam. Sloužil u pěchoty a padl za invaze na Sicílii, když jeho hlídka pomáhala evakuovat zraněné.“

„A to je všechno?“

„Všechno. Očividně se všichni vzájemně znají, ale nepodařilo se mi najít nic, co by nějak souviselo s vaší prací pro ministerstvo války.“

„Ale vy tu operaci nemáte pod kontrolou, Ede. Sám jste říkal, že o mém poslání nic nevíte.“

„To je pravda. Ale na základě těch kusých informací, které přece jenom mám, se mi nepodařilo nic zjistit.“

„Někdo mi prohledal pokoj. Tím si mohu být naprosto jistý.“

„Možná zloděj. Vysoký důstojník se vrátil po dlouhém pobytu v zahraničí a ubytoval se hotelu pro bohatou klientelu. Někdo si mohl myslet, že u sebe máte doplatek služného nebo částku, která se vyplácí při propuštění do civilu.“

„O tom pochybuju. Na to byla ta prohlídka příliš profesionální.“

„No, v takových hotelích působí většinou profíci. Čekají, až se host odejde někam napít, a…“

„Chtěl bych si něco prověřit,“ přerušil ho Spaulding.

„Co?“

„Bonnerová důrazně prohlásila, že se nehodlá s Leslií Jennerovou v budoucnu spojit, a myslela to vážně. Nepřipadne vám to divné? Chtěl bych zjistit, proč to řekla a co se mezi nimi stalo.“

„Zkuste to. Prohledali váš pokoj, ne můj… Víte, co si myslím? A dost jsem o tom přemýšlel, musel jsem.“

„Co?“

„Ženy v New Yorku dnes hupsnou do postele skoro s každým. Nijak jste svou schůzku s Jennerovou nerozváděl, ale co když si na pár dní odskočila na východní pobřeží, náhodou vás zahlédla nebo jí o vás někdo pověděl a řekla si, že by to mohla zkusit. Proč taky ne? Stejně se zase vrací do Kalifornie a nejspíš vás už nikdy neuvidí.“

„Ne, to odporuje logice. Postupovala příliš komplikovaně, ačkoliv vůbec nemusela. Chtěla mě dostat na delší dobu z hotelu.“

„No, byl jste u toho vy…“

„To jsem opravdu byl. Víte, přijde mi to docela úsměvné. Podle toho majora, který na mě čekal na Mitchellově letišti, se domníváte, že ten atentát na Azorách byl namířen proti mně…“

„Řekl jsem, že mohl směřovat proti vám,“ upřesnil Pace.

„Já si to nemyslím. Jenže teď se naopak já domnívám, že ten předchozí večer to na mě Leslie narafičila, a vy mi nevěříte. Možná jsme oba až moc utahaní.“

„A já si navíc dělám starosti ohledně vašeho nového řídícího důstojníka. Tenhle Swanson je hrozně nervózní. Ani se nedivím, ocitl se na neznámé půdě. Nedomnívám se, že by unesl další komplikace.“

„Tak mu žádné nepřidávejme. Aspoň prozatím. Poznám, kdy bude nutné ho zasvětit.“

Spaulding pozoroval neupraveného účetního, který ho zasvěcoval do tajů operace v Buenos Aires. S člověkem jako Walter Kendall se v životě nesetkal. Ten chlap byl jedním slovem špindíra. Léčivá tinktura z indické myrhy jen částečně překrývala pach nemytého těla. Límec pokrčené košile se černal špínou a oblek neviděl žehličku od chvíle, kdy si ho koupil. Davida fascinovalo, jak dýchal současně nosem i ústy. Agent na Terceiře mu řekl, že Eugen Lyons je „divný“. Jestli je tento člověk „normální“ tak už se nemůže dočkat, až se seznámí s tím vědcem.

Operace v Buenos Aires mu připadala ve srovnání s akcemi na Pyrenejském poloostrově velmi jednoduchá. Natolik primitivní, že ho to až štvalo. Kvůli takové prkotině ho odvolali z Lisabonu? Kdyby se před pár týdny někdo obtěžoval zasvětit ho do situace, mohl Washingtonu ušetřit spoustu plánování a nejspíš i peněz. S německým hnutím odporu spolupracoval od chvíle, kdy se jeho jednotlivým frakcím podařilo sjednotit a stát se účinnou silou. Pokud je Erich Rhinemann natolik schopný, že dokáže ty výkresy koupit a propašovat je z přísně střeženého komplexu Peenemunde, pak on, muž z Lisabonu, by je snadno dostal ze země. A s největší pravděpodobností bezpečněji, než když budou muset putovat přes některý z přístavů v Severním moři nebo u pobřeží kanálu La Manche, které byly úzkostlivě hlídané a pečlivě kontrolované. Kdyby tomu tak nebylo, ušetřilo by mu to spoustu práce. Jediný skutečně zajímavý aspekt operace představovala skutečnost, že Rhinemann dokázal získat výkresy – vůbec něco – z Peenemunde. Opravdu pozoruhodné. Peenemunde je v podstatě železobetonový trezor zakopaný do země a vybavený veškerým myslitelným zabezpečovacím zařízením. Bylo by mnohem snazší dostat odtamtud člověka, pod jakoukoliv záminkou, než jediný kousek papíru.

Laboratoře v Peenemunde jsou navíc přísně odděleny a důležité projekty koordinuje pouze hrstka elitních vědců pod bdělým dohledem gestapa. Ve smyslu operace v Buenos Aires to znamená, že Erich Rhinemann je schopen (1) systematicky kupovat vedoucí různých laboratoří, (2) přelstít nebo podplatit – což je vyloučeno – gestapo a konečně (3) zajistit si spolupráci oné hrstky špičkových vědců, kteří se mohou pohybovat po celém komplexu.

David na základě bohatých zkušeností poslední dvě možností zavrhl pro neúnosně velké riziko prozrazení. Rhinemann se určitě zaměřil na podplácení vedoucích pracovníků laboratoří, což bylo sice také nebezpečné, leč proveditelné.

Jak Kendall mluvil, Spaulding se rozhodl, že si své závěry nechá pro sebe. Položí několik otázek a vyslechne si odpovědi, z nichž pouze dvě nebo tři pro něj budou důležité, ale bližší partnerství zatím s Kendallem nenaváže. Byl to jeden z nejnepříjemnějších lidí, s kterými se kdy setkal.

„Existuje nějaký pádný důvod, proč budou ty výkresy dodávány po částech?“ zeptal se David.

„Těžko říct. Rhinemann tvrdí, že je musí propašovat z jednotlivých sekcí podle předem určeného rozvrhu a že je to takhle bezpečnější. Odhaduje to přibližně na týden.“

„Dobrá, to mi přijde logické… A ten Lyons je dokáže posoudit a ověřit jejich pravost?“

„Je nejlepší. Za pár minut vám o něm něco povím, pár věcí byste o něm měl vědět. Ostatně, jakmile přijedeme do Argentiny, je to váš člověk.“

„To zní zlověstně.“

„Zvládnete ho. Nebudete na něj sám… Nejdůležitější ovšem je, abyste poté, co Lyons schválí výkresy, vyslal dohodnutý kód, na základě kterého dostane Rhinemann zaplaceno. Ale ne dříve.“

„Tohle nechápu. K čemu ty komplikace? Když budou výkresy pravé, proč mu nezaplatit přímo v Buenos Aires?“

„Nechce si ty peníze ukládat v argentinské bance.“

„Bude to pořádný balík.“

„To ano.“

„O Rhinemannovi toho vím jen málo, ale zaráží mě, že spolupracuje s německým podzemím.“

„Je Žid.“

„Tohle neříkejte nikomu, kdo ví, co je Osvětim. Neuvěří vám.“

„Válka nutí lidi k nejrůznějším spojenectvím. Vezměte třeba nás. Spojili jsme se s Rusy. Stejná situace. Máme společný cíl, takže na chvíli zapomeneme na vzájemné rozpory.“

„Na můj vkus je to dost bezohledné.“

„Jejich problém, ne náš.“

„Dobře, nechme toho… Teď jednu otázku, která se nabízí sama. Proč jsem se musel cestou na ambasádu v Buenos Aires zastavit v New Yorku? Bylo by přece jednodušší přesunout se z Lisabonu přímo do Argentiny.“

„Je mi líto, tohle rozhodnutí přišlo na poslední chvíli. Otrava, co?“

„Zbytečná komplikace. Mimochodem, jsem na transferové listině?“

„Na čem?“

„Na transferové listině ministerstva zahraničí. Jako nový vojenský atašé na našem zastoupení v Argentině.“

„Tak to nevím. Proč se ptáte?“

„Zajímalo by mě, jestli se obecně ví, že jsem odjel z Lisabonu, nebo zůstal můj odjezd utajen, což podle mého názoru měl.“

„No, nejspíš se to ví. Proč vás to zajímá?“

„Abych věděl, jak se mám chovat, to je všechno.“

„Domnívali jsme se, že byste měl strávit pár dní v New Yorku, abyste se seznámil se situací. Setkal se se mnou a s Lyonsem, prošel si časový plán, dozvěděl se, o co nám vlastně jde, a podobné věci.“

„Jak ohleduplné,“ řekl David a podivil se, když v Kendallových očích zahlédl tázavý pohled. „Ne, myslím to vážně. V terénu člověk často narazí na problémy, o jejichž pozadí vůbec nic neví. Samotnému se mi to párkrát stalo… A teď k vylodění a bojům v Itálii, které mají krýt mé působení v Lisabonu. To je jenom pro New York?“

„Jo, počítám, že ano.“ Kendall, který dosud seděl na okraji stolu, vstal a zamířil ke své židli.

„Jak dlouho si ho mám podržet?“

„Co jako?“ Kendall se vyhýbal pohledu na Davida, který seděl na kancelářské pohovce.

„Své krytí. Papíry mluví o Páté armádě, to je Clark. Čtyřiatřicátá divize, stodvanáctý pluk a tak dál. Mám si nastudovat reálie? O italském válčišti toho moc nevím. Zranění jsem utrpěl kdesi za Salernem. Stalo se tam něco významného?“

„To je armádní záležitost. Pokud se týká mě, zůstanete zde pět šest dní, potom si vás předvolá Swanson a pošle vás do Buenos Aires.“

„Dobře, počkám na generála Swansona.“ David pochopil, že nemá cenu rozehrávat na Kendalla rituály G-2… Zpola profesionál, zpola amatér, váhavé oťukávání.

„Před odjezdem strávíte tolik času, kolik budete potřebovat, s Lyonsem. V jeho pracovně.“

„Fajn. Rád se s ním seznámím.“ David vstal.

„Posaďte se. Dneska není v práci. Dnes tu není vůbec nikdo kromě holky v recepci a ta odejde v jednu. Máme Silvestr.“ Kendall klesl na židli, vytáhl si cigaretu a zmáčkl filtr. „Musím vám o Lyonsovi něco říct.“

„Mluvte.“ David se vrátil k pohovce.

„Je notorik. Strávil čtyři roky za katrem, v káznici. Nemůže skoro mluvit, protože si spálil krk čistým lihem… A taky je to ten nejinteligentnější aerofyzik, jakého naše země má.“

Spaulding na Kendalla několik vteřin beze slova hleděl, a když promluvil, vůbec se nesnažil skrývat, jak je šokovaný. „Poněkud rozporuplné doporučení, nemyslíte?“

„Řekl jsem, že je inteligentní.“

„To je polovina šílenců v Bellevue taky. Dokáže fungovat? Řekl jste, že v Buenos Aires to bude můj člověk. Chci vědět, co jste mi to sakra hodili na hrb. A proč, abych nezapomněl.“

„Je nejlepší.“

„To neodpovídá na mou otázku – otázky.“

„Jste voják. Plníte rozkazy.“

„A taky je dávám. S tímhle na mě nechoďte.“

„No dobře… Fajn. Počítám, že na to máte právo.“

„Taky bych řekl.“

„Eugen Lyons napsal knihu o fyzikální aerodynamice a svého času byl nejmladším profesorem na Massachusettském technologickém institutu. Možná byl až příliš mladý; šlo to s ním z kopce zatraceně rychle. Nevydařené manželství, spousta chlastu, spousta dluhů. Ty dluhy ho nakonec dostaly. Nic nového pod sluncem. Dluhy a mozek, který nikdo nechtěl zaplatit.“

„Co se přesně stalo?“

„Ruplo mu v bedně. Vyrazil na týdenní pitku, a když se pak ráno probudil v hotelovém pokoji v jižním Bostonu, holka, kterou si přivedl, byla mrtvá. Umlátil ji… Byla to prostitutka, takže nikomu moc nechyběla; no ale přece jenom zabil člověka. Označili to za vraždu v pominutí smyslů a MIT mu sehnal dobrého právníka. Odseděl si čtyři roky. Potom ho pustili a nikdo ho nechtěl zaměstnat, všichni od něj dávali ruce pryč… To bylo v šestatřicátém roce. Nakonec to vzdal a přidal se k žebrákům. K bezdomovcům. Chci říct, že se opravdu stal jedním z nich.“ Kendall se zazubil a odmlčel se.

Davida jeho úsměv znepokojil, na to příběhu nebylo nic směšného. „Zřejmě s nimi nezůstal.“ Na nic jiného se nezmohl.

„Vydržel mezi nimi skoro tři roky. Žil na Houston Street. No a potom si spálil krk.“

„Chudák, takový smutný osud.“

„Nic lepšího jej potkat nemohlo. V nemocnici se nějak dozvěděli o jeho minulosti a jeden doktor se o něj začal zajímat. Zajistil, že ho poslali do sanatoria, kde se dal jakž takž dohromady. No a protože válka už byla na spadnutí, Lyons skončil v obranném průmyslu.“

„Takže dnes už je v pořádku.“ Spaulding se znovu nezmohl na nic než na toto pozitivní prohlášení.

„Taková troska se nevyléčí přes noc. Ani za pár let… Trpí recidivami, tu a tam spadne do sudu s chlastem. Vzhledem k tomu, že pracuje s utajovanými skutečnostmi, dostal přidělené osobní chůvy. Například tady v New Yorku má rezervovaný pokoj v nemocnici svatého Lukáše a občas tam skončí, podobně jako alkoholici z vyšších kruhů. No a v Kalifornii mu Lockheed nechal zařídit zahradní domek, kde bydlí, když je mimo továrnu, a ošetřovatelé se tam střídají čtyřiadvacet hodin denně. Ve skutečnosti si žije jako prase v žitě.“

„Určitě je velmi cenný. A to s sebou nese…“

„Jak říkám,“ přerušil ho Kendall, „je nejlepší. Akorát je třeba ho hlídat.“

„Co se děje, když je sám? Víte, poznal jsem pár alkoholiků a vím, jak to s nimi chodí. Když se dostanou k flašce, bývá to dost hrozné.“

„Žádný problém. Když dostane chuť, napije se. A pořádně. Ale nikam nechodí. Necítí se mezi lidmi dobře, jestli víte, jak to myslím.“

„Tím si nejsem jistý.“

„Nemluví. Dostane ze sebe akorát chraplavý šepot. Jak říkám, spálil si hlasivky lihem. Straní se lidí…, což je dobře. Když není opilý – a většinou není –, čte a pracuje. Dokáže prosedět v laboratoři celé dny a zůstat střízlivý. A nikam nechodí. V pohodě, nebojte se.“

„Jak komunikuje s okolím? Myslím v laboratoři nebo na poradách.“

„Stačí mu papír a tužka. Občas něco zachrčí nebo ukáže rukama. Stejně se to týká jenom čísel, vzorců a diagramů. To je jeho jazyk.“

„Celý jeho jazyk?“

„Přesně tak… Jestli se těšíte na nějakou konverzaci, tak na to zapomeňte. Už deset let s nikým nepromluvil.“

18

31. PROSINCE 1943 – NEW YORK CITY

Spaulding spěchal po Madison Avenue k severovýchodnímu rohu Altmanova obchodního domu. Lehce sněžilo a taxikáři okázale ignorovali těch pár chodců, kteří na ně mávali uprostřed bloku. Lepší zákazníky naloží u vchodu do obchodního domu, kam si zaskočili pro poslední nákupy na přivítání nového roku. O silvestrovském odpoledni nakupují u Altmana jen ti nejbohatší, tak proč plýtvat benzínem na nějaké chudáky?

David si uvědomil, že kráčí bezdůvodně rychle. Čas ho netlačil, nemířil za konkrétním cílem, kam by se měl dostavit v přesně určenou dobu. Pak mu došlo, že spěchá, aby se co nejvíce vzdálil od Waltera Kendalla.

Účetní ukončil svou instruktáž o Eugenu Lyonsovi konstatováním, že vědce doprovodí do Buenos Aires dva opatrovníci. Němý poustevník s propáleným hrdlem se k alkoholu ani nepřiblíží a jeho strážci u sebe nosí „koňské pilulky“. No a když nebude mít Eugen Lyons co pít, ponoří se do práce a vydrží u ní dlouhé hodiny. Proč taky ne? Nic jiného nedělá. Žádná konverzace, pomyslel si David.

Kendallovu pozvánku ke společnému obědu odmítl pod záminkou, že musí vyhledat rodinné přátele, koneckonců, byl tři roky pryč… V kanceláři se ukáže druhého ledna.

Skutečnost byla ovšem taková, že se David chtěl toho chlapa prostě zbavit. A měl ještě jeden důvod: vyhledat Leslii Jennerovou-Hawkwoodovou.

Netušil, kde začít, ale musel pátrání zahájit rychle. Na to, aby zjistil pravdu o oné neuvěřitelné noci před dvěma dny, mu zbýval zhruba týden. Tolik věděl, že začne s vdovou po válečném hrdinovi Bonnerovi.

Možná by mu mohl pomoci Aaron Mandel.

Vytáhl z kapsy dolarovou bankovku a přistoupil k vrátnému před obchodním domem. Za necelou minutu už seděl v taxíku.

Cesta do centra města proběhla za zvukového doprovodu řidičova klábosení; zdálo se, že cítí neodolatelnou potřebu všechno komentovat. Davida ta záplava drmolení nejdřív obtěžovala, ale pak za ni byl náhle vděčný.

„Chtěl jsem chytit silvestrovský davy, třeba nahoře na Plaze, jestli víte, jak to myslím. Lidi, co jsou na těch válečnejch akcích, dávaj parádní dýška. Ale stará řekla ne. Prej mám přiject domů, že si vypijem sklenku vína a pomodlíme se za naše kluky, aby přežili další rok. Tak jsem dopad. Prej kdyby se něco stalo, tak by za to mohly ty mý silvestrovský dýška, jako že jsem se nepomodlil. Babský pověry! Náš kluk slouží ve Fort Dixu jako písař.“

David zapomněl na samozřejmé. Vlastně nezapomněl, prostě nezvážil možnosti, protože se ho netýkaly, lépe řečeno k nim neměl žádný vztah. Je v New Yorku. Na Silvestra. To znamená večírky, oslavy, charitativní plesy a nekonečnou spoustu válečných sbírek v desítkách sálů a restaurací a ve stovkách a tisících domů.

Paní Bonnerová jednu z těchto akcí určitě navštíví. Její manžel padl před čtyřmi měsíci, což je za daných okolností a v dané době dostatečně dlouhá doba smutku. Přítelkyně – ženy jako Leslie Jennerová, ale pochopitelně ne Leslie Jennerová – jí to vysvětlí. Takto se manhattanská vyšší společnost prostě chová. A docela rozumě, když to uvážíme kolem a kolem.

Nemělo by být těžké zjistit, kam se dnes večer chystá. A až ji objeví, najde i ostatní… Dobrý začátek.

Dal řidiči spropitné a rychle vešel do hotelu Montgomery.

„Haló, pane Spauldingu!“ rozlehl se mramorovou halou hlas starého recepčního. „Máte tady vzkaz.“

Přistoupil k pultu. „Děkuji.“ Roztrhl obálku. Telefonoval pan Fairfax, mohl by mu co nejrychleji zavolat zpátky?

Ed Pace s ním chce mluvit.

Vlákno pod zámkem zůstalo nedotčené na svém místě. Vstoupil do pokoje a spěšně zamířil k telefonu.

„Máme něco na tu Hawkwoodovou,“ řekl plukovník. „Myslel jsem, že byste to chtěl vědět.“

„O co jde?“ Proč, pro smilování boží, proč musí Pace vždycky začínat rozhovor takto? Čeká snad, že odpovím, že mě to nezajímá, a zavěsím?

„Obávám se, že to potvrzuje mou domněnku, kterou jsem onehdy vyslovil. Vaše instinkty pracovaly přesčas.“

„Proboha svatého, Ede, připíchnu vám medaili, kdykoliv a kamkoliv budete chtít. O co jde?“

„Je veselá v rozkroku. V oblasti Los Angeles je známá svým nevázaným sexuálním životem. Diskrétním, ale čilým. Prvotřídní kurva, jestli vás to neuráží.“

„Neuráží. Zdroj té informace?“

„Především řada kolegů důstojníků od námořnictva a letectva. Potom lidi od filmu, herci a pár producentů. A samozřejmě kapitáni průmyslu. Lockheed, Sperry Rand. V Jachtařském klubu v Santa Monice není zrovna vítaným hostem.“

„Má na ni něco G-2?“

„Tam jsem se zeptali ze všeho nejdřív. Negativní. V její posteli neskončil nikdo z mužů zasvěcených do státního tajemství. Jde jí pouze o hodnost v případě vojáků a o postavení u civilistů. A teď je opravdu v New Yorku. Opatrným šetřením jsme zjistili, že odjela na svátky k rodičům.“

„V telefonním seznamu jsem nenašel žádné Jennerovy, kteří by o ní věděli.“

„Rodiče žijí v Bernardsville v New Jersey.“

„Ne,“ namítl David znaveně. „Myslel jsem Manhattan. Mluvil jste o New Yorku.“

„Zkuste Bernardsville. Tedy pokud ji chcete najít. Ale ne abyste mi předložil účty k úhradě. Nejedete jako kurýr do horských oblastí.“

„Bernardsville je spíš lovecká oblast.“

„Cože?“

„Bydlí tam smetánka. Stáje, jezdečtí koně… Díky, Ede. Ušetřil jste mi hromadu práce.“

„Nemluvte o tom, vždyť o nic nešlo. Spojenecká zpravodajská služba vám prostě pomáhá řešit vaše sexuální problémy. Co bychom pro své zaměstnance neudělali, že?“

„Slibuju, že až tato záležitost skončí, přihlásím se dobrovolně na další úkol. Ještě jednou díky.“

„Dave?“

„Ano?“

„Nemám oprávnění hrabat se Swansonovi v jeho práci, takže nic konkrétního, ale nepřipadá vám to divné?“

„Ať se propadnu, jestli vím, proč to oprávnění nemáte. Vždyť jde o obyčejný obchod, který zařizuje jeden podivín… Vlastně dva, o kterých vím. Ten, kterého jsem poznal, vyhrává. Zdá se mi, že tu transakci zbytečně překombinovali, ale to nejspíš proto, že jsou v tom zelenáči… My bychom to zvládli líp.“

„Už jste se sešel se Swansonem?“

„Zatím ne. Prý až po svátcích. Přece nebudeme brigadýrovi narušovat sváteční prázdniny. Škola začíná až první týden v lednu.“

Pace se na druhém konci linky zasmál. „Mnoho štěstí v novém roce, Dave.“

„Vám taky, Ede. A díky.“

Spaulding položil sluchátko do vidlice a podíval se na hodinky. Čtvrt na dvě. Předpokládal, že by mohl někde zrekvírovat armádní vozidlo nebo si půjčit auto od Aarona Mandela. Pokud si dobře vzpomínal, Bernardsville leží asi hodinu jízdy od New Yorku, západně od Oranges. Nejlepší by bylo Leslii Jennerovou překvapit, nedat jí šanci utéct. Ale na druhé straně, na základě úvahy, jíž se zaobíral, než Pace zavolal, by Leslie mohla být v New Yorku a chystat se na silvestrovské veselí, které mu slíbila. Někde, kdekoliv. V apartmánu, v soukromém domě nebo v hotelovém pokoji, to je jedno.

Spauldingovi bleskla hlavou myšlenka, jestli je na plukovníkových slovech něco pravda. Snaží se najít Leslii Jennerovou z důvodů nesouvisejících s jeho podezřením? Její lži, prohlídka pokoje… Je to možné. Proč taky ne? Ale dvou až tříhodinový výlet do západního Jersey a zpět ho nepřiblíží ani k jednomu cíli, investigativnímu nebo freudovskému. Pokud tam není.

Požádal hotelovou ústřednu o číslo Jennerovy rezidence v Bernardsville, stát New Jersey. Nechce volat hned, zatím mu stačí jen číslo. A adresa. Pak zatelefonoval Aaronu Mandelovi.

Tento hovor odkládal tak dlouho, jak mohl. Aaron se rozpláče radostí, zasype ho dotazy a nabídne mu všechno pod manhattanským sluncem a měsícem. Edmund Pace mu prozradil, že starého koncertního producenta před čtyřmi lety vyslechl, ještě dříve, než se spojil s Davidem kvůli Lisabonu. To ovšem znamená, že by se delšímu rozhovoru o své práci mohl vyhnout.

A Aaron by mu skutečně mohl pomoci, kdyby zvláštní schopnosti a možnosti starého pána potřeboval. Mandelovy newyorské kontakty byly téměř nevyčerpatelné. Po návštěvě Bernardsville bude moudřejší a jeho druhý telefonát Aaronovi nebude tak trapný, jako kdyby ho rovnou požádal o pomoc.

V první chvíli se Spauldingovi zdálo, že starý pán dostane infarkt. Jeho hlas v telefonu ze zadrhl – šokem, starostmi… a láskou. Otázky chrlil rychleji, než na ně David stačil odpovídat. Co otec, co matka, jak se daří jemu.

Na práci se ho Mandel vůbec nezeptal, ale nespokojil se s Davidovým ujišťování, že se mu skutečně daří dobře a že je naprosto zdravý. Trval na setkání, když ne dnes večer, tak rozhodně zítra.

David souhlasil. Ráno, spíše před polednem. Poobědvají a společně přivítají nový rok.

„Bohu budiž chvála. Jsi v pořádku. A zítra se zastavíš, ano?“

„Slibuju,“ řekl David.

„A slib, který jsi dal mně, jsi nikdy neporušil.“

„Ani tento neporuším. Zítra se uvidíme. A Aarone…“

„Ano?“

„Možná budu muset dnes večer někoho vyhledat. Netuším, kde bych měl pátrat, ale nejspíš mezi horními deseti tisíci. Jak vypadá tvé spojení na Park Avenue?“

Starý pán se zasmál svým tichým, veselým a mírně arogantním způsobem, který si David tak dobře pamatoval. „Jsem jediný Žid, který má v chrámu svatého Jana Křtitele stojánek na tóru. Všichni chtějí umělce – a samozřejmě zadarmo. Červený kříž, zelený kříž, debutantky pro válečné obvazy, tanečky pro podivně žvatlající francouzské držitele medailí. Stačí říct, Mandel pohotově dodá. Mám tři koloraturní sopranistky, dva pianisty a pět broadwayských barytonů, kteří dnes večer vystupují pro naše chlapce. Všichni v Upper West Side.“

„Možná ti za pár hodin zavolám. Budeš ještě v kanceláři?“

„Kde jinde? Vojáci a koncertní manažeři nemají nikdy volno.“

„Ty ses vůbec nezměnil.“

Sotva David zavěsil, telefon znovu zazvonil.

„Mám pro vás to číslo a adresu v Bernardsville, pane Spauldingu.“

„Můžete mi je prosím nadiktovat?“

Operátorka mu dala požadované informace a David si je zapsal do bloku, který najdete vedle telefonu ve všech hotelových pokojích na celém světě.

„Mám vám to vytočit, pane Spauldingu?“

David zaváhal. „Můžete. Zůstanu na lince. Požádejte prosím o paní Hawkwoodovou.“

„Paní Hawkwoodová. Ano, pane. Až ji seženu, spojím vás.“

„Raději bych zůstal na otevřené lince…“ David se zarazil, ale už bylo pozdě. Drobné uklouznutí, avšak slečně z ústředny neuniklo.

„Zajisté, pane Spauldingu,“ odpověděla s pochopením. „Nemýlím se, když se domnívám, že když se neohlásí paní Hawkwoodová, budete si přát hovor ukončit?“

„Dám vám vědět.“

Operátorka, která se domnívala, že se stala součástí milostné konspirace, sehrála svou roli zkušeně a dovedně. Vytočila meziměstskou ústřednu a za okamžik už bylo slyšet vyzvánění aparátu v Bernardsville, New Jersey. Ohlásila se žena, ale nebyla to Leslie.

„Prosím paní Hawkwoodovou.“

„Paní…“ Hlas v Bernardsville jako by váhal.

„Prosila bych paní Hawkwoodovou. Má meziměstský hovor,“ řekla operátorka v hotelu Montgomery, jako kdyby byla zaměstnankyně telekomunikační společnosti a vyřizovala soukromý hovor.

„Paní Hawkwoodová tady není.“

„Můžete mi prosím říct, kdy přijde?“

„Kdy? Bože, dnes se tu asi neukáže. Já si alespoň nemyslím…“

Operátorka se nenechala vyvést z míry a pokračovala v akci. „Můžete mi prosím dát číslo, na kterém je možné paní Hawkwoodovou zastihnout?“

„No…“ Hlas v Bemardsville teď zněl zmateně. „Myslím, že v Kalifornii…“

David věděl, že teď musí zasáhnout. „Já si s tou ženou promluvím sám, ústředno.“

„Jak si přejete, pane.“ Tlumené cvaknutí potvrdilo, že se operátorka odpojila z příjmu.

„Paní Jennerová?“

„Ano, tady Jennerová,“ zaznělo z Bemardsville se zřetelnou úlevou.

„Jmenuji se David Spaulding, Jsem Lesliin přítel a…“ Proboha! Zapomněl křestní jméno manžela. „… známý kapitána Hawkwooda. Dostal jsem tohle číslo…“

„Ale ne, David Spaulding? Jakpak se máš, hochu? Tady Madge Jennerová, ty blázínku! Nebesa, taková doba! Osm, možná deset let! Jak se daří matce a otci? Slyšela jsem, že žijí v Londýně. Bože, taková odvaha!“

Kristepane! pomyslel si Spaulding. V životě by ho nenapadlo, že si Lesliina matka bude pamatovat dva letní měsíce v East Hamptonu před skoro deseti lety. „Ehm, paní Jennerová… Daří se jim dobře. Promiňte, že vás vyrušuju…“

„Ty nás nemůžeš nikdy rušit, chlapče drahý. Žijeme tady jako dva staří stájníci. James má dvakrát tak velké stádo, dneska už koně nechce nikdo chovat… Ty sis myslel, že Leslie je tady?“

„Ano, slyšel jsem, že je u vás.“

„Bohužel není. Abych byla upřímná, vídáme ji velice zřídka. Přestěhovala se do Kalifornie, jak asi víš.“

„Ano, se svou tetou.“

„Je to jen poloviční teta, hochu. Moje nevlastní sestra. Moc dobře spolu nevycházíme. Vzala si Žida. Říká si Goldsmith a myslí si, že tím zamaskuje původního Goldberga nebo Goldsteina. Jsme přesvědčeni, že je napojený na černý trh a hrabe všemi deseti, jestli víš, jak to myslím.“

„Aha, chápu… Takže Leslie nepřijela na východní pobřeží, aby vás navštívila na Vánoce?“ ujistil se David.

„Bože můj, ne! Jsme rádi, že vůbec poslala pozdrav…“

+++++

Bojoval s pokušením zavolat do Fairfaxu a říct šéfovi zpravodajské služby, že kalifornská G-2 trefila s Bemardsville vodu. Nemělo to však žádný smysl. Leslie Jennerová-Hawkwoodová je v New Yorku, tím si byl naprosto jistý.

Musí zjistit proč.

Zavolal Mandelovi a dal mu dvě jména: Lesliino a Cindy Tottleové-Bonnerové, vdovy po válečném hrdinovi Paulu Bonnerovi. Aniž by to řekl přímo, David naznačil, že jeho zvědavost je spíše profesní než osobní povahy. Mandel se na nic neptal a pustil se do práce.

Spaulding si uvědomil, že by mohl zavolat Cindy Bonnerové, omluvit se a požádat ji o rozhovor. Nemohl však riskovat, že ho odmítne, což by vzhledem k jeho nezdvořilému telefonátu před dvěma dny s největší pravděpodobností udělala. Jednoduše řečeno se mu nedostávalo času. Musí se s ní setkat osobně a věřit instinktům.

Ani tak mu možná neřekne nic cenného, ale David si vyvinul cit na lidi a situace a naučil se mu důvěřovat. Spletitý, převrácený, iracionální… atavistický pud.

Uplynulo dvacet minut, hodiny ukazoval tři čtvrtě na tři.

„Davide?“

„Poslouchám, Aarone.“

„O té Hawkwoodové nemám vůbec nic. Všichni říkají, že se odstěhovala do Kalifornie a že o ní od té doby neslyšeli… Bonnerová se dnes zúčastní soukromého večírku. Adresa je Šedesátá druhá ulice číslo dvě stě dvanáct. Warfieldovi.“

„Díky. Počkám venku a nasadím své nejlepší vychování.“

„To nebude třeba. Máš pozvánku. Osobní, od paní domu. Jmenuje se Andrea a s největším potěšením se ujme zraněného vojáka, syna slavných rodičů. Kromě toho chce v únoru soprán, ale to už je můj problém.“

19

31. PROSINCE 1943 – NEW YORK CITY

Do domu Warfieldových na Šedesáté druhé ulici jako by se přesunuli hosté z restaurace Gallery a David mezi ně hladce zapadl. Zlatý odznak na klopě saka plnil svůj účel; přijímali ho ochotněji, hlásili se k němu. Bohatá nabídka nápojů i pokrmů, vynikající černošské jazzové combo.

A našel Cindy Bonnerovou; seděla v rohu a čekala, až se její doprovod, armádní poručík, vrátí od baru. Útlá, křehká žena s rusými vlasy a velmi světlou, téměř bílou pokožkou. Držení těla jako modelka z magazínu Vogue, na štíhlém těle velmi decentní a velmi drahé šaty. Vypadala zadumaně, ale ne smutně. Takhle si člověk vdovu po hrdinovi nepředstavuje; nebylo na ní nic heroického. Bohatá holčička.

„Chtěl bych se vám upřímně omluvit,“ začal David, „a doufám, že mou omluvu přijmete.“

„Neumím si představit, za co byste se měl omlouvat. Nezdá se mi, že bychom se někdy potkali.“ Usmála se, ale pouze ústy, ne očima, jako by v ní jeho přítomnost vyvolala nedefinovatelnou vzpomínku. Spaulding spatřil její pohled a pochopil. Poznala jeho hlas. Hlas, který mu kdysi vydělával dost peněz. „Jmenuji se Spaulding, David…“

„Onehdy v noci jste telefonoval,“ přerušila ho dívka a v očích jí zablýskal vztek. „Vánoční dárky pro Paula. Leslie…“

„Právě proto se omlouvám. Bylo to hrozné nedorozumění. Odpusťte mi prosím. Věřte, že nemám ve zvyku takto krutě žertovat. Byl jsem stejně rozzlobený jako vy.“ Mluvil klidně a díval se jí do očí. Stačilo to. Zamrkala a snažila se pochopit, její vztek se vytrácel. Krátce pohlédla na kovového orla na klopě Davidova saka, odznak, který mohl znamenat cokoliv. „Asi vám věřím.“

„Měla byste. Byl to projev šílence a já nejsem duševně nemocný.“

Armádní poručík se vrátil se dvěma skleničkami. Byl opilý a choval se nepřátelsky. Cindy je krátce představila; důstojník vzal civilistu sotva na vědomí. Chtěl tančit, dívka ne. Náhle vzniklá situace hrozila výbuchem.

„Sloužil jsem s manželem paní Bonnerové,“ řekl David s náznakem melancholie v hlase. „Rád bych si s ní chvíli soukromě promluvil. Nemohu se zdržet dlouho, žena na mě čeká v centru.“

Kombinace těchto uklidňujících faktů opilého poručíka současně odzbrojila a zmátla. Někdo se dovolával jeho rytířskosti. Podroušeně se uklonil a na vratkých nohou odkráčel zpátky k baru.

„Provedl jste to hezky,“ ocenila Cindy. „Nepřekvapilo by mě, kdyby v centru opravdu čekala nějaká paní Spauldingová. Říkal jste, že jste si vyšel s Leslií; to je pro ni typické.“

David se na dívku zadíval. Věř vyvinutým instinktům, pomyslel si. „Žádná paní Spauldingova není. Ale tehdy v noci byla jistá paní Hawkwoodová. Soudím, že ji moc v lásce nemáte.“

„Měla s mým manželem to, čemu se ve slušné společnosti říká poměr. Dlouhodobý. Někteří lidé tvrdí, že jsem to byla já, kdo ji donutil odstěhovat se do Kalifornie.“

„V tom případě vám položím nevyhnutelnou otázku. Proč zneužila vaše jméno a potom zmizela? Musela vědět, že se pokusím vás vyhledat.“

„Použil jste termín duševně nemocný, že? Myslím, že Leslie je nemocná.“

„Nebo se mi snažila něco naznačit.“

David odešel z večírku krátce před půlnocí, s níž přišel nový rok. Kráčel po Lexington Avenue a na nejbližším rohu odbočil na jih. Nemohl dělat nic jiného než jít, přemýšlet a snažit se poskládat střípky informací, které se dozvěděl, nalézt v nich obraz, jenž by dával smysl.

Nedařilo se mu to. Cindy Bonnerová byla zahořklá vdova, smrt manžela na bitevním poli ji připravila o možnost oplatit Leslii úder. Sama řekla, že chce na incident co nejrychleji zapomenout. Utrpěla hlubokou ránu. Onen „poměr“ – opět podle Cindyiných vlastních slov – dosáhl takových rozměrů, že manželé Bonnerovi požádali nezávisle na sobě o rozvod. Konfrontace mezi oběma ženami však Paulovo tvrzení nepotvrdila. Leslie Jennerová-Hawkwoodová neměla v úmyslu přinutit pana Bonnera k rozvodu.

Zamotaný, choulostivý a hlavně nemorální konflikt ve vyšší společenské třídě. Edmund Pace to označil za „nevázaný sexuální život“.

Proč ale potom Leslie zneužila Cindyino jméno? Nebylo to jen provokativní a nechutné, ale také kontraproduktivní a nesmyslné.

Půlnoc odbila ve chvíli, kdy přecházel Padesátou druhou ulici. Řidiči několika projíždějících automobilů mačkali klaksony. V dálce se ozývaly kostelní zvony a pískot, z barů zněl hlučný jásot do kakofonie výkřiků. Tři námořníci ve špinavých uniformách zpívali – falešně, ale o to hlasitěji – k pobavení chodců.

David mířil na západ k řadě kaváren mezi Madison a Pátou avenue. Uvažoval, že se zastaví u Shora nebo v Jedenadvacítce… Na deset minut, déle ne. Dost času na oslavu a na to, aby přišel na jiné myšlenky.

„Šťastný nový rok, podplukovníku Spauldingu.“

Ostrý hlas vycházel z potemnělého domovního vchodu.

„Cože?“ David se zastavil a pátral zrakem mezi stíny. Chvíli mu trvalo, než rozeznal vysokého, nehybně stojícího muže ve světle šedém plášti a s obličejem zakrytým okrajem klobouku. „Co jste to řekl?“

„Popřál jsem vám šťastný nový rok,“ odvětil neznámý. „Nemusím dodávat, že jsem vás sledoval. Před několika minutami jsem vás předešel.“

V hlase zněl přízvuk, který David neuměl zařadit. Mluvil britskou angličtinou a pocházel nejspíš ze střední Evropy, možná z Balkánu.

„To je podle mě velmi neobvyklé prohlášení a asi nemusím dodávat, že poněkud znepokojující. Spaulding si držel odstup; neměl u sebe žádnou zbraň a přemýšlel, jestli je muž skrývající se v domovním vchodu na rozdíl od něj ozbrojený. Na tu dálku a v šeru to nepoznal. „Co chcete?“

„Přivítat vás doma. Byl jste dlouho pryč.“

„Děkuji… A teď, kdyby vám to nevadilo…“

„Vadilo! Ani hnout, podplukovníku! Stůjte na místě a předstírejte, že rozmlouváte se starým kamarádem. Nepokoušejte se utéct. Držím v ruce pětačtyřicítku a mířím vám na srdce.“

Davida, který stál blíže k obrubníku, obešlo několik chodců. Z vedlejšího vchodu vzdáleného asi deset metrů vyšla dvojice; očividně spěchala a prošla mezi ním a vysokým mužem v temnotě. Spaulding potlačil pokušení využít situace, protože si uvědomil, že by tím dvojici vystavil smrtelnému nebezpečí. Současně ho napadlo, že ozbrojený muž mu určitě má co říct. Kdyby ho chtěl zabít, mohl to dávno udělat.

„Neuteču… O co tady jde?“

„Postupte o dva kroky dopředu. Jen o dva, ne blíž.“

David poslechl. Obličej neznámého již viděl lépe, avšak stále nezřetelně. Protáhlá, vyzáblá tvář zbrázděná vráskami, hluboko vsazené oči nad temnými propadlými kruhy; unavené oči. Nejjasnějším předmětem, který rozeznal, byla matná hlaveň pistole. Muž neustále těkal pohledem vlevo za Davida. Někoho vyhlížel. Někoho očekával.

„Dobře. Dva kroky. Teď mezi námi nemůže nikdo projít… Čekáte někoho?“

„Už jsem slyšel, že se hlavní americký agent v Lisabonu umí dokonale ovládat. Dostál jste své pověsti. Ano, čekám někoho. Zakrátko mě vyzvednou.“

„A já půjdu s vámi?“

„To nebude nutné. Mám vám pouze předat vzkaz, to je všechno… Jedná se o ten incident na Azorách. Politováníhodná práce zaslepených fanatiků. Nicméně ho berte jako varování. Ne vždy se nám podaří zvládnout hluboko zakořeněnou zlobu, jak jistě sám víte. Fairfax by to měl také vědět. A jestli ne, pochopí dříve, než uplyne první den nového roku. Možná už teď… Můj vůz dorazil. Ustupte doprava, z vašeho pohledu doleva.“ David poslechl. Muž opatrně vystoupil ze stínu a zastrkoval zbraň pod plášť. „Dávejte si na nás pozor, podplukovníku. Už žádná další jednání s Franzem Altmullerem. S tím je konec!“

„Tak moment! Vůbec nevím, o čem mluvíte! Žádného Franze Altmullera neznám!“

„Konec jednání! Dejte si pozor na lekci z Fairfaxu.“

K obrubníku zajel tmavohnědý sedan s rozzářenými reflektory a zastavil. Zadní dveře se prudce rozletěly; vysoký muž se rozběhl mezi chodci a skočil do kabiny a řidič okamžitě šlápl na plyn.

David vběhl do vozovky. Když už nic jiného, zjistí poznávací značku

Žádnou neviděl. Automobil měl odmontovanou zadní tabulku s číslem.

Zato spatřil něco jiného – z obdélníkového skla nad víkem kufru na něj hleděla lidská tvář. Šok připravil Davida o dech a napadlo ho, zdali jej nešálí zrak, zdali jej zjitřená obrazotvornost nepřenesla zpátky do Lisabonu.

Rozběhl se za autem, sprintoval ulicí, uhýbal vozidlům a rozjařeným opilcům, oslavujícím příchod nového roku.

Hnědý sedan zabočil na sever do Madison Avenue a zmizel mu z očí. David se zastavil a popadal dech.

Tvář za zadním sklem patřila muži, s nímž v Portugalsku a Španělsku spolupracoval na těch nejtajnějších operacích.

Byl to Marshall, hlavní šifrant v Lisabonu.

Taxikář ochotně přistoupil na Davidovu výzvu, že ho nedoveze do hotelu Montgomery za pět minut nebo dříve. Potřeboval sedm, ale vzhledem k hustému provozu na Páté avenue mu Spaulding dal slíbených pět dolarů a rozběhl se do haly.

Neměl žádné vzkazy.

Před odchodem se neobtěžoval s vlákny pod zámkem – vědomé přehlédnutí, protože pokojská stejně chodila uklízet. Kromě toho, kdyby mohl, byl by těm, kdo mu v noci před dvěma dny prohledali pokoj, nejraději poslal tištěnou pozvánku. Při opakované akci by se třeba dopustili neopatrnosti, která by mohla vést k odhalení jejich totožnosti.

Odhodil kabát a zamířil k prádelníku, na který si položil láhev skotské. Vedle láhve stály na stříbrném tácu dvě čisté skleničky. Než zavolá do Fairfaxu, obětuje těch pár vteřin a nalije si drink.

„Mnoho štěstí v novém roce,“ popřál si nahlas, když nesl sklenku ke rtům.

Přistoupil k nočnímu stolku, zvedl sluchátko a požádal ústřednu o virginské číslo. Linky do Washingtonu a okolí byly přetížené, potrvá několik minut, než dostane spojení.

Pro smilování boží, co tím ten chlap myslel? Dejte si pozor na lekci z Fairfaxu. O čem to sakra mluvil? Kdo je Altmuller? Jak že se jmenoval křestním…? Franz. Franz Altmuller.

Kdo to je?

Takže incident na Azorách byl skutečně namířen proti němu. Kristepane, proč? Za co?

A Marshall. Z toho zadního okna na něj opravdu hleděl Marshall! Nemohl si ho s nikým splést!

„Velitelství polní divize,“ ozvalo se monotónně z Fairfaxu ve státě Virginie.

„Plukovníka Edmunda Paceho prosím.“

Na druhém konci linky se rozhostilo krátké ticho, narušované jen slabým oddechováním, které David tak dobře znal.

„Kdo chce s plukovníkem mluvit?“

Teď byla řada na Davidovi, aby zaváhal. Přemýšlel, jestli ten dech muže na odposlechu před vteřinkou opravdu slyšel. Možná ne. A i kdyby, Fairfax je… prostě Fairfax.

„Spaulding. Podplukovník David Spaulding.“

„Mohu předat plukovníkovi váš vzkaz, pane? Je na poradě.“

„Ne, to nemůžete. Můžete a musíte mi ho dát k telefonu.“

„Omlouvám se, pane…“ Váhání na druhém konci linky už působilo trapně. „Dejte mi své číslo…“

„Hele, vojáku, moje jméno zní Spaulding a mám prověrku na stupeň utajení čtyři-nula a toto je hovor s prioritou čtyři-nula. Pokud vám ta čísla nic neříkají, zeptejte se toho čubčího syna na odposlechu. A teď mě dobře poslouchejte. Volám ve velmi naléhavé záležitosti. Okamžitě mě přepojte na plukovníka Paceho!“

Ve sluchátku dvakrát hlasitě cvaklo a pak se z něj ozval hluboký, tvrdý hlas.

„Tady plukovník Barden, podplukovníku Spauldingu. Já mám také čtyři-nula a každý hovor čtyři-nula musí být schválen tím čubčím synem, který s vámi právě mluví. Ale já teď nemám náladu na kázání o porušení subordinace. Co chcete?“

„Vaše přímočarost se mi líbí, plukovníku,“ ocenil David a přes naléhavost okamžiku se usmál. „Přepojte mě na Eda. Opravdu jde o vážnou věc. Týká se Fairfaxu.“

„Nemůžu vás na něj přepojit, podplukovníku. Zhavarovaly nám všechny vnitřní linky. A věřte mi, nedělám si srandu. Ed Pace je mrtvý. Před hodinou schytal kulku do hlavy. Jakýsi zkurvysyn ho zastřelil přímo tady na základně.“

20

1. LEDNA 1944 – FAIRFAX, VIRGINIE

Armádní automobil, který přivezl Spauldinga, zabrzdil před bránou velitelství polní divize Fairfax přesně v půl páté ráno.

Strážní už o jeho příjezdu věděli; přestože měl na sobě civilní šaty a nevlastnil žádný doklad opravňující ho ke vstupu, pouze porovnali jeho obličej s fotografií z jeho osobního spisu a mávnutím ruky vůz propustili.

David měl sto chutí požádat, jestli se na ten snímek může podívat; pokud věděl, byl čtyři roky starý. Řidič hned za bránou zatočil doleva a zamířil k jižnímu sektoru rozlehlé základny. Ujeli po štěrkem vysypané silnici mezi plechovými baráky asi kilometr a zastavili před zděnou budovou administrativního oddělení Fairfaxu.

Vchod hlídali dva desátníci. Řidič v hodnosti seržanta vystoupil a naznačil oběma poddůstojníkům, aby Spauldinga, který již stál před nimi, pustili.

Strážný Davida uvedl do kanceláře v prvním patře, kde čekali dva muži, plukovník Ira Barden a důstojník v hodnosti kapitána, který se představil jako doktor McCleod. Barden měl silnou nevysokou postavu fotbalového záložníka a krátce zastřižené černé vlasy. McCleod byl štíhlý, přihrbený a nosil brýle – ztělesnění přemýšlivého vědce.

Barden neztrácel čas a přešel rovnou k věci.

„Zdvojili jsme všechny hlídky a muži kolem plotu vyfasovali kulomety. Rád bych věřil, že se nikomu nepodařilo opustit základnu. Starosti mi dělá představa, že odsud mohl někdo uniknout ještě předtím.“

„Jak se to stalo?“

„Pace k sobě pozval pár lidí, aby společně přivítali nový rok. Bylo jich přesně dvanáct. Čtyři z jeho vlastního baráku, tři z archivu, zbytek z administrativního. Velmi tichá oslava…

Ostatně jsme ve Fairfaxu. Na základě dosavadního šetření víme s jistotou, že plukovník vyšel dvacet minut po půlnoci zadními dveřmi z baráku. Nejspíš vynášel odpadky, nebo se prostě chtěl nadýchat čerstvého vzduchu. Už se nevrátil… Strážný od cesty přišel ke dveřím a oznámil, že zaslechl výstřel. Nikdo jiný ho neslyšel, alespoň ne uvnitř.“

„To je trochu divné. Ty plechové stěny nejsou zrovna zvukotěsné.“

„Někdo zapnul gramofon.“

„Myslel jsem, že to byl tichý večírek.“

Barden probodl Spauldinga pohledem. Jeho oči však nevyjadřovaly zlost, nýbrž hluboké znepokojení. „Ten gramofon nehrál déle než půl minuty. Použitá zbraň, jak potvrdily balistické testy, měla ráži nula dvacet dva.“

„Hlasité tlesknutí, nic víc.“

„Přesně tak. Gramofon posloužil jako signál.“

„Uvnitř, na večírku,“ dodal Spaulding.

„Ano… Tady McCleod je psychiatr základny. Procházeli jsme všechny, kdo se té oslavy zúčastnili.“

„Psychiatr?“ David nechápal. Tohle je přece bezpečnostní, ne medicínský problém.

„Ed byl paličák, to sám víte nejlíp. Cvičil vás… Prověřil jsem si vás, Lisabone. To byl jeden úhel. Snažíme se pokrýt i ty ostatní.“

„Hele,“ přerušil je doktor. „Vy dva si potřebujete promluvit a já musím studovat osobní materiály. Ozvu se ráno, teda dopoledne, Iro. Rád jsem vás poznal, Spauldingu. Lituju, že jsme se nesetkali za jiných okolností.“

„Souhlasím.“ David mu potřásl rukou.

Psychiatr posbíral z plukovníkova stolu dvanáct složek s osobními spisy a odešel.

Když se za ním zavřely dveře, Barden Davidovi naznačil, ať se posadí, a protřel si oči. „To nám ten nový rok pěkně začíná, co?“

„No, zažil jsem lepší,“ prohodil Spaulding.

„Chcete mi teď podrobně vylíčit, co se vám stalo?“

„Nemyslím, že nám to pomůže. Už jsem vám popsal, co mi ten chlap řekl. Ed Pace byl očividně ta lekce z Fairfaxu. Ta záležitost má něco společného s brigádním generálem Swansonem z ministerstva války.“

„Obávám se, že nemá.“

„Musí mít.“

„Vyloučeno. Pace s ministerstvem války přímo nespolupracoval. Jediným pojítkem jste vy; on vás zverboval. Běžný personální přesun.“

David si vzpomněl na Edova slova. Nemám oprávnění… Nepřipadá vám to divné? Už jste se sešel se Swansonem? Podíval se na Bardena. „No tak si někdo myslí, že má. Motiv je stejný jako u té sabotáže v Lajesu. Na Azorách.“

Jaký?“

„Ten hajzl na Dvaapadesáté ulici to přece řekl! Před pěti hodinami… Podívejte se, Pace je mrtvý, což vám vzhledem k okolnostem dává určitou volnost v jednání. Chci se podívat na Edovy materiály s klasifikací čtyři-nula. Všechno, co se týká mého převelení.“

„To už jsem udělal. Po vašem telefonátu nemělo cenu čekat na generálního inspektora. Ed byl můj nejbližší přítel…“

„A?“

„A žádné materiály jsem nenašel. Prostě nic.“

„Někde musí být! Musí existovat záznam o Lisabonu! O mně!“

„To ano. Uvádí se v něm, že jste byl přeložen na ministerstvo války. Žádná jména, jenom kódové označení. Jediné slovo. Tortuga.“

„A co ty papíry, které jste pro mě připravili? Pátá armáda, sto dvanáctý pluk, Itálie, zranění, propuštění ze zdravotních důvodů? Takové materiály se přece neposkytují, pokud o nich Fairfax nemá záznam!“

„Toto je poprvé, co o něčem takovém slyším. V Edově trezoru jsem o tom žádný záznam nenašel.“

„Na Mitchellově letišti na mě čekal major… Myslím, že se jmenoval Winston. Přiletěl jsem stíhačkou pobřežní stráže z Newfoundlandu. Ten mi ty papíry předal.“

„Předal vám zapečetěnou obálku a slovní příkazy. Víc neví.“

„Panebože! Co se sakra stalo s tou takzvanou efektivitou Fairfaxu?“

„To mi řekněte vy. A když už budete v tom, můžete mi taky prozradit, kdo zavraždil Eda.“

David zamrkal. Slovo vražda mu dosud nepřišlo na mysl. Voják přece nevraždí. Zabíjí, to ano, je to součást jeho práce. Ale vraždit? Jenže tohle byla vražda.

„To vám nepovím. Mohu vám však poradit, kde začít klást otázky.“

„Tak prosím.“

„Zavolejte do Lisabonu a zeptejte se, kam se poděl šifrant z ambasády. Jmenuje se Marshall.“

1. LEDNA 1944 – WASHINGTON, D.C.

Zpráva o vraždě plukovníka Paceho se k Alanu Swansonovi dostala nepřímo; o to tvrději ho zasáhla.

Zúčastnil se v Arlingtonu menší silvestrovské oslavy, kterou pořádal náčelník zásobovacího odboru ministerstva války. Zazvonil telefon. Naléhavý vzkaz pro jiného hosta, generálporučíka, který působil ve Sboru náčelníků štábů. Swanson stál u dveří do knihovny, když štábní důstojník přišel z chodby. Byl bledý jako stěna a třásl se mu hlas.

„Bože můj!“ vydechl jakoby sám pro sebe. „Ed Pace z Fairfaxu je mrtvý. Někdo ho zastřelil.“

Nepočetné shromáždění, které v Arlingtonu vítalo nový rok, tvořili nejvyšší představitelé ozbrojených sil Spojených států a nemělo smysl snažit se tu zlou novinu utajovat – všichni by se to dříve či později dozvěděli.

První Swansonova hysterická myšlenka patřila Buenos Aires. Je zde nějaká myslitelná souvislost?

Poslouchal, jak se brigadýři a dvou a tříhvězdičkoví generálové pustili do opatrných, ale vzrušených spekulací. Slyšel jednotlivá slova… narušitelé, nájemní vrazi, dvojití agenti. Šokovaly ho divoké, byť celkem rozumně podložené teorie o tom, že za vraždou určitě stojí jeden z plukovníkových tajných agentů.

Zběh, kterého druhá strana podplatila, aby se vrátil do Fairfaxu. Někdo si koupil nejslabší článek bezpečnostního řetězu kolem velitelství polní divize.

Pace nebyl pouze kovaný zpravodajec, byl jeden z nejlepších, koho spojenecká rozvědka měla. Pro ilustraci stačil fakt, že dvakrát požádal, aby jeho povýšení na brigádního generála bylo sice zaznamenáno v jeho služebním spisu, ale hvězdu aby mu veřejně nepřipínali, protože nechtěl zbytečně vzbuzovat pozornost.

Přesto pozornost přilákal. Na hlavu tak mimořádného člověka jako Pace musela být vypsána mimořádně vysoká odměna. Od Šanghaje po Bern. A vzhledem k přísným bezpečnostním opatřením ve Fairfaxu musela být jeho vražda plánována měsíce předem, připravena jako dlouhodobý projekt a provedena zevnitř. Jinak se to nepříteli nemohlo podařit. A v dané chvíli se na základně nacházelo více než pět set osob, včetně špionážních týmů na pravidelném školení, v nichž působili lidé mnoha národností. Za těchto okolností není žádný bezpečnostní systém stoprocentní. Stačí jediný zrádce, který proklouzne dovnitř.

Vražda plánována měsíce předem… Zběh, kterého druhá strana podplatila, aby se vrátil do Fairfaxu… Dvojitý agent… Někdo si koupil nejslabší článek bezpečnostního řetězu kolem velitelství polní divize… Od Bernu po Šanghaj.

Dlouhodobý projekt!

Tato konkrétní slova, tyto názory a úsudky Swanson zřetelně slyšel, protože je slyšet chtěl.

Posouvaly motiv mimo Buenos Aires. Plukovníkova smrt neměla s Buenos Aires nic společného, vylučoval to časový prvek.

Rhinemannovu výměnu vymysleli před necelými třemi týdny a ani nejbujnější fantazie si nedokáže představit, že by nějak souvisela s vraždou ve Fairfaxu. Pokud by tomu tak bylo, znamenalo by to, že mlčení prolomil on sám, brigádní generál Swanson.

Nikdo jiný na celém světě nevěděl o Edově přínosu. A Pace samotný toho věděl jen velice málo.

Pouze zlomky.

A všechny dokumenty, které vytvářely novou totožnost muže z Lisabonu, byly z trezoru ve Fairfaxu odstraněny. Zůstal pouze záznam o přeložení na ministerstvo války.

Fragment.

Pak Alana Swansona něco napadlo, až se podivil nad vlastní chladnou prohnaností, a zamrazilo ho, když si plně uvědomil, že jeho mysl takovou ideu vyprodukovala. Po smrti Edmunda Paceho už ani Fairfax nedokáže složit všechny jednotlivé události, které vedly k Buenos Aires. Vláda Spojených států amerických se od výměnného obchodu s nepřítelem vzdálila o další krok.

Jako kdyby abstraktně hledal podporu, sdělil shromážděným kolegům, že nedávno s Fairfaxem sám mluvil, dokonce přímo s Pacem, ohledně nějakých bezpečnostních záležitostí. Nic důležitého, ale modlí se k bohu, aby…

Hledanou podporu okamžitě našel. Generálporučík ze štábu, dva brigadýři a jeden tříhvězdičkový generál přiznali, že rovněž s velitelem polní divize komunikovali.

Často. Očividně mnohem častěji než on.

„Když člověk jednal přímo s Edem, ušetřil spoustu času,“ zformuloval mínění ostatních dvouhvězdičkový generál. „Vypnul záznam a hned vám poslal, o co jste žádali.“

O krok dál od Buenos Aires.

Ovšem jakmile se vrátil do svého washingtonského bytu, Swansona se opět zmocnily pochybnosti. Pochyboval a zároveň se uklidňoval novými možnostmi. Plukovníkova vražda by mohla způsobit problémy, protože jistě vyvolá vlnu zděšení a šoku. Rozběhne se podrobné vyšetřování, které nevynechá jediné vodítko, jedinou stopu. Na druhé straně se soustředí výhradně na Fairfax a na jistou dobu plně zaměstná spojeneckou zpravodajskou službu. Nejlepší bude přistoupit ihned k činu. Walter Kendall musí okamžitě odletět do Buenos Aires a dohodnout s Rhinemannem poslední podrobnosti obchodu.

Výkresy naváděcího systému z Peenemunde. Ty jsou důležitější než vše ostatní.

Ale ze všeho nejdřív přijde na řadu David Spaulding. Ještě dnes v noci, vlastně ráno. Nejvyšší čas přidělit muži z Lisabonu nový úkol.

Swanson zvedl sluchátko. Ruka se mu třásla.

Pocit viny se stával nesnesitelným.

1. LEDNA 1944 – FAIRFAX, VIRGINIE

„Marshall byl zabit několik kilometrů od místa, které se jmenuje Valderovu farma. V provincii Baskicko. Padl do léčky.“

„To je blbost! Marshall do severních oblastí nikdy nejezdil! Neměl potřebný výcvik a nevěděl by, co má dělat!“ David rozrušením vyskočil ze židle a na Bardena doslova řval.

„Pravidla se občas mění. Teď už nejste muž z Lisabonu… Jel tam a nechal se zabít.“

„Zdroj té informace?“

„Samotný velvyslanec.“

„A jeho zdroj?“

„Předpokládám, že vaše běžné zdroje. Velvyslanec říká, že si tu zprávu ověřil. Tělo bylo pozitivně identifikováno.“

„Identifikace se dá zfalšovat!“

„Co byste sakra chtěl? Mrtvolu?“

„Možná vás to překvapí, Bardene, ale chtěl bych vidět ruku nebo alespoň prst. To je podle mě identifikace… Existují fotografie? Záběry zblízka, zranění, oči? I ty se dají zfalšovat.“

„Ambasador nic takového nenaznačil. Co vás k čertu žere? Marshallova smrt byla potvrzena!“

„Opravdu?“ David probodával Bardena pohledem.

„Proboha svatého, Spauldingu! Do prdele, můžete mi říct, co je… Tortuga? Jestli kvůli tomu zemřel Ed Pace, chci to vědět. A zatraceně se postarám, abych to zjistil! Na nějakého šifranta z Lisabonu vám zvysoka seru!“

Na Bardenově stole zazvonil telefon; plukovník se na něj krátce zadíval a pak vrátil oči k Spauldingovi.

„Zvedněte to,“ řekl David. „Touhle dobou už by se měli ozvat příbuzní. Pace má určitě rodinu… Měl.“

„Nedělejte mi život ještě složitější, než jste mi ho už udělal.“ Barden přistoupil ke svému psacímu stolu. „Ed měl v pátek odjet na dovolenou, samozřejmě s doprovodem. Myslel jsem, že jeho ženě zavolám až ráno… Ano?“ Plukovník několik vteřin poslouchal, pak se podíval na Spauldinga. „Operátor na newyorské konspirační lince, ten, který zajišťuje vaše krytí. Prý vás shání generál Swanson. Řekl mu, ať počká. Chcete s tím důstojníkem z ministerstva války mluvit?“

David nezapomněl, jak Pace nervózního brigadýra ocenil. „Musíte mu říct, že jsem tady?“

„K čertu, to ne.“

„Tak mi ho přepojte.“

Barden mu uvolnil židli; Spaulding převzal sluchátko, několikrát zopakoval: „Ano, pane,“ a zavěsil. „Swanson chce, abych se okamžitě hlásil u něho v kanceláři.“

„A já chci sakra vědět, proč vás vytáhli z Lisabonu,“ vyštěkl plukovník.

David se posadil a chvíli neodpovídal. Když konečně promluvil, snažil se, aby jeho hlas nezněl ani vojensky, ani příliš horlivě. „Nejsem si jistý, jestli to má něco společného s… To je jedno. Nechci se vykrucovat, ale na druhé straně musím. Potřebuju si však uchovat několik otevřených možností. Říkejte tomu třeba instinkt, já nevím… Jde o toho Altmullera, Franze Altmullera… Kdo to je, kde je – netuším. Němec, Švýcar, nemám ponětí… Zjistěte, kdo to je, na základě klasifikace čtyři-nula. Zavolejte mi do hotelu Montgomery v New Yorku. Budu tam přinejmenším do konce týdne. Pak se přesunu do Buenos Aires.“

„Udělám to, když porušíte konspiraci… Povězte mi, co se tady sakra děje.“

„Nebude se vám to líbit. Protože když to udělám, a jestli je tady nějaká spojitost, pak to znamená, že Fairfax má otevřenou tajnou komunikační linku do Berlína.“

1. LEDNA 1944 – NEW YORK CITY

Pilot komerčního letu do New Yorku zahájil sestup na La Guardiovo letiště. David se podíval na hodinky. Několik minut po poledni. Všechno se seběhlo v průběhu dvanácti hodin: Cindy Bonnerová, neznámý na Padesáté druhé ulici, Marshall, Paceho vražda, Barden, zpráva z Valderovy farmy… a nakonec rozpačité setkání s amatérským řídícím důstojníkem brigádním generálem Alanem Swansonem z ministerstva války.

Dvanáct hodin.

Nespal už skoro osmačtyřicet. Potřeboval spánek, aby našel nějakou perspektivu, aby poskládal prchavý, těžko postižitelný obraz. Jedna věc ovšem byla jasná.

Erich Rhinemann musí zemřít.

Samozřejmě že je nutné ho odstranit. Davida překvapila pouze neobratně volená slova, jimiž brigádní generál rozkaz formuloval. Jakékoliv vysvětlování či omluvy byly zbytečné. A konečně vysvětlil důvod jeho přeložení z Lisabonu, vyplnil zející mezeru – proč. Spaulding nebyl žádný odborník na gyroskopy a nechápal, proč zrovna on. Nyní již rozuměl. Uvědomoval si, že Pace postupoval při výběru vskutku důkladně a profesionálně a že zvolil dobře. A věděl, že se pro tento úkol dokonale hodí – kromě toho, že svými jazykovými znalostmi umožní domluvu mezi gyroskopickým expertem Eugenem Lyonsem a mužem, který dodá výkresy pro Ericha Rhinemanna.

Tento obrázek byl zřetelně patrný a Davidovi se ulevilo, že se alespoň jeden aspekt vyjasnil.

Znepokojoval ho ten rozostřený obraz.

Marshall, šifrant z velvyslanectví, který jej před pěti dny vyzvedl na deštěm bičovaném letišti nedaleko Lisabonu. Muž, kterého na vlastní oči viděl přes zadní sklo automobilu na Padesáté druhé ulici, ačkoliv údajně zemřel, když padl do léčky na severu Pyrenejského poloostrova, kam nikdy nevkročil. Kam by nikdy nevkročil.

Leslie Jennerová-Hawkwoodová, vynalézavá a důvtipná bývalá milenka, která nezvykle hloupě použila záminku s Cindy Bonnerovou a její výměnou dárků pro mrtvého manžela, aby dostala Davida na delší dobu z hotelového pokoje. Takový idiot zase Leslie není. Něco mu tím chtěla naznačit.

Jenže co?

A Pace. Zasmušilý Ed Pace, chudák zastřelený uvnitř nejpřísněji střežené vojenské základny ve Spojených státech.

Lekce z Fairfaxu, neuvěřitelně přesně předpovězená, téměř na minutu, vysokým mužem se smutnýma očima ve stínech na Padesáté druhé ulici.

To byly prvky, z nichž se skládal nejasný obraz.

David jednal s brigádním generálem bez obalu. Tvrdě požadoval – pochopitelně jen z profesionálního zájmu – sdělení přesného data, kdy se dospělo k rozhodnutí zlikvidovat Ericha Rhinemanna. Kdo ho učinil? Jak byl příkaz předán? Znal generál kryptografa Marshalla? Zmínil se o něm Pace někdy? Zmínil se o něm vůbec někdo? A další jméno – Altmuller. Franz Altmuller. Jak je do věci zapleten on?

Odpovědi Davidovi moc nepomohly; věděl s jistotou, že Swanson lže. Generál nebyl takový profík, aby uměl lhát nenápadně.

Jména Marshall a Altmuller mu nic neříkají. K rozhodnutí zabít Rhinemanna se dospělo během několika hodin a Ed Pace o něm nemohl v žádném případě vědět. S ním ani s kýmkoliv jiným ve Fairfaxu se nikdo neradil. Popud vzešel z podzemních prostor pod Bílým domem a do rozhodovacího procesu nemohl být zapojen nikdo z Fairfaxu ani z Lisabonu. Pro Davida tato skutečnost znamenala důležitý poznatek: zamlžený obraz nemá s Erichem Rhinemannem nic společného. A to také znamená, že neexistuje spojitost s operací v Buenos Aires. Spaulding se rozhodl, že se se svými myšlenkami nervóznímu generálovi nesvěří. Pace měl pravdu: ten člověk by další komplikace nezvládl. Využije Fairfax a řídící agent ať si trhne nohou.

Letoun přistál; Spaulding vyšel do osobního terminálu a vyhlížel tabuli s nápisem TAXI. Prošel dvojitými dveřmi na nástupiště a slyšel, jak nosiči vyvolávají různé cíle cest taxíků, které zatím nebyly plně obsazeny. V duchu se usmál, ale pak si uvědomil, že sdílené drožky jsou jediná známka toho, že La Guardiovo letiště vnímá válku, která probíhá kdesi na druhém konci světa.

Současně si byl vědom pošetilosti a vztahovačnosti takové úvahy.

Nosiči a cestující pomáhali do taxíku válečnému invalidovi bez nohou, dojatí vojákovým smutným osudem.

Invalida byl opilý a milosrdní samaritáni měli co dělat, aby klátící se beznohé tělo zvládli.

David jel společně s třemi dalšími muži, kteří nemluvili o ničem jiném než o nejnovějším vývoji situace na italské frontě. Rozhodl se, že pokud bude muset odpovědět na nevyhnutelné otázky, zapomene na své krytí. Nechtělo se mu popisovat neexistující bitvu někde u Salerna. Nikdo ho však neoslovil; po chvíli pochopil proč.

Cestující, jenž seděl vedle něho, byl slepý, a když si poposedl, odpolední slunce se odrazilo od kovového pásku na klopě, který byl replikou stužky náležející k vyznamenání za boje v jižním Pacifiku.

David cítil smrtelnou únavu, která na něj s plnou silou doléhala. Je asi nejméně všímavý agent, jakému kdy byla svěřena důležitá operace.

Vystoupil z taxíku na Páté avenue, tři domovní bloky od hotelu Montgomery. Zaplatil víc, než činil jeho podíl, a doufal, že zbylí spolucestující se ke slepému veteránovi, jehož oděv byl na hony vzdálený šatům Leslie Jennerové z obchodního domu Rogers Peet, zachovají stejně šlechetně.

Leslie Jennerová… Hawkwoodová.

Šifrant Marshall.

Nezaostřený obraz.

Musí tyhle myšlenky vypudit z hlavy. Potřebuje se vyspat, na chvíli zapomenout a počkat, než bude moci opět uvažovat. Zítra ráno se setká s Eugenem Lyonsem a začne… zase. Musí se připravit na vědce, který si spálil hrdlo koncentrovaným alkoholem a už deset let s nikým nepromluvil.

Výtah zastavil v pátém poschodí; David bydlel v šestém. Chystal se obsluhu upozornit na omyl, když si všiml, že se dveře neotevírají.

Zřízenec se k němu otočil a v ruce svíral revolver značky Smith & Wesson s krátkou hlavní. Pak sáhl za sebe na ovládací páku; kabina sebou trhla a povyjela mezi patra.

„Světelný ukazatel v hale zhasl, podplukovníku Spauldingu. Možná uslyšíme zvonek, ale hotel je vybaven nouzovým výtahem. Nikdo nás nebude rušit.“

Britská angličtina a tentýž středoevropský přízvuk, uvědomil si David. „To jsem rád. Bože, už jsme se dlouho neviděli.“

„Mně to moc vtipné nepřipadá.“

„Mně taky ne. Vy jste… samozřejmě.“

„Byl jste ve Fairfaxu. Měl jste příjemnou cestu?“

„Disponujete úžasnými kanály.“ Snahou o rozhovor se Spaulding nepokoušel získat čas. S plukovníkem Irou Bardenem se dohodli na preventivních opatřeních. I kdyby recepční v Montgomerym ohlásil každé slovo, které pronesl, o jeho odjezdu do Virginie nemohl nikdo vědět. Domlouval se z telefonních budek a letěl z Mitchellova letiště na základnu Andrews pod falešným jménem uvedeným v seznamu cestujících. Dokonce i newyorské číslo, které v recepci nechal, se nacházelo v domě na Manhattanu, který byl pod nepřetržitým dohledem. Ve Fairfaxu pak jeho jméno znali pouze strážní u brány a viděli ho maximálně čtyři lidé, možná pět.

„Disponujeme spolehlivými zdroji informací… Takže lekcí z Fairfaxu jste se poučil z první ruky, že?“

„Dozvěděl jsem se, že byl zavražděn dobrý člověk. Jeho žena a děti už o tom touhle dobou vědí.“

„Ve válce se nevraždí, podplukovníku. Spatně jste to slovo interpretoval. A nemluvte s námi…“ Další slova přerušil bzučák. Zazvonil krátce, ohleduplně.

„Kdo jste?“ zeptal se David.

„Když budete spolupracovat, včas se to dozvíte. Když ne, nevadí. Zabijeme vás… Nemáme ve zvyku rozdávat plané hrozby. Důkazem je Fairfax.“

Bzučák se znovu ozval, tentokrát dlouze a méně ohleduplně.

„Jak mám spolupracovat? V čem?“

„Musíme se dozvědět přesnou lokalizaci Tortugy.“

Spaulding se v duchu vrátil do dnešního rána ve Fairfaxu. Plukovník Ira Barden kolem páté prohlásil, že jméno Tortuga bylo napsáno na jeho záznamu přeložení. Žádné jiné údaje, nic než jediné slovo – Tortuga. A záznam byl zahrabán v Paceho trezoru, v zamčené kovové skříni za ocelovými dveřmi, kam mají přístup pouze nejvyšší představitelé zpravodajské služby.

„Tortuga je malý ostrov v Karibiku nedaleko pobřeží Haiti. A pak také v Kalifornském zálivu. Najdete je na každé mapě.“

Znovu bzučák, opakovaná krátká a zlostná zvonění.

„Nedělejte ze sebe blbce, podplukovníku.“

„Já ze sebe nic nedělám. Vůbec netuším, o čem mluvíte.“

Muž na něj upřeně hleděl a David viděl, že je nejistý a ovládá svůj hněv. To už bzučák zvonil nepřetržitě, shora i zespod se ozývaly hlasy.

„Nechci vás zabít, ale budu to muset udělat. Kde je Tortuga?“

Náhle zazněl silný mužský hlas; hulákal z pátého patra, sotva tři metry od kabiny.

„Je nahoře! Výtah se o něco zachytil! Hej, vy tam v kabině, jste v pořádku?“

Neznámý zamrkal, křik ho znervózňoval. David právě na takový okamžik čekal. Vymrštil pravou paži, popadl protivníka za předloktí a ramenem ho přirazil na kovové dveře. Pak si ho oběma rukama přidržel a vší silou jej nabral kolenem do rozkroku. Muž zaječel nesnesitelnou bolestí. Spaulding mu levačkou sevřel napjatý krk a zaryl prsty do měkké tkáně kolem hrtanu. Potom ho ještě dvakrát nakopl do slabin, dokud bolest nebyla tak mučivá, že napadený už ze sebe dokázal vypravit místo křiku pouze neartikulované chrčení a sípáni. Tělo ochablo, revolver spadl na podlahu a muž se zhroutil na stěnu kabiny.

Spaulding odkopl zbraň, stiskl soupeři krk oběma rukama a začal jím třepat, až mu hlava poskakovala dopředu dozadu, jen aby ho udržel při vědomí.

„Teď mi to řekni ty, ty zasraný hajzle! Co je Tortuga?“

Z chodby již zněl ohlušující křik, známka hysterie vyvolané zvuky, které vydával napadený zřízenec obsluhující výtah. Lidé volali o pomoc a dožadovali se příjezdu policie.

Muž pozvedl k Davidovi oči, z nichž tekly slzy strašlivé bolesti. „Proč mě nezabiješ, ty svině?“ zasípal do zoufalého lapání po dechu. „Už ses o to jednou pokusil…“

David nechápal. Toho chlapa v životě neviděl. Že by na severu? Baskicko? Navarra?

Na dlouhé úvahy se mu však nedostávalo času.

„Co je Tortuga?“

„Altmúller, ty svině. To prase Altmúller…“ muž upadl do bezvědomí.

Znovu to jméno.

Altmuller.

Spaulding se vztyčil od nehybného těla, uchopil ovládací páku a přesunul ji do levé krajní polohy, aby co nejvíce urychlil stoupání. Hotel Montgomery měl deset podlaží a světélka na panelu signalizovala, že hosté z přízemí a druhého a pátého patra chtějí použít výtah. Kdyby se David dostal do nejvyšší etáže dříve, než ho hysterické hlasy začnou pronásledovat po schodech, mohl by vyběhnout z kabiny, dosprintovat chodbou k nejbližšímu výklenku, ukrýt se v něm a pak se připojit k davu, který se určitě shromáždí kolem otevřeného výtahu.

Kolem muže zhrouceného v bezvědomí na podlaze v kabině.

Musí to dokázat! Opletačky s newyorskou policií teď potřebuje ze všeho nejméně.

Záchranáři odnesli zraněného na nosítkách a David musel odpovědět na pár stručných otázek.

Ne, toho zřízence od výtahu neznal. Před deseti nebo dvanácti minutami se nechal vyvézt do svého patra a zdržoval se v pokoji, dokud nezaslechl výkřiky. Potom vyšel na chodbu.

Stejně jako ostatní hosté.

Co se to s New Yorkem děje?

Vrátil se do svého pokoje v šestém patře, zabouchl za sebou a hleděl na postel. Bože, jak je vyčerpaný! Mozek se však odmítal zastavit.

Všechno odloží, dokud si neodpočine; až na dvě věci, které teď musí zvážit, protože ty nepočkají, než se vyspí. Mohl by zazvonit telefon nebo by jej mohl někdo navštívit přímo v hotelu. Musí si dopředu promyslet, co řekne, a být připraven.

Za prvé už nemůže používat Fairfax jako zdroj informací, protože základna je děravá jako cedník a prolezlá informátory a zrádci. Bude se muset obejít bez Fairfaxu, což je svým způsobem totéž jako říci mrzákovi, že odteď bude chodit bez holí.

Naštěstí není mrzák.

A za druhé je zde člověk jménem Altmuller. David musí Franze Altmullera najít a zjistit, co je zač a jak zapadá do nejasného obrazu.

Lehl si na postel; už neměl sílu se ani vyzout, natož se svlékat. Zvedl předloktí k obličeji a zaclonil si oči před odpoledním sluncem, které zářilo oknem do pokoje. Odpolední slunce prvního dne nového roku 1944.

Náhle oči otevřel do černé prázdnoty tvídové látky. Je tu ještě jedna věc, bezpochyby spjatá s Altmullerem.

Co k čertu znamená Tortuga?

21

2. LEDNA 1944 – NEW YORK CITY

Eugen Lyons oblečený v košili s krátkými rukávy seděl u rýsovacího prkna v stroze zařízené kanceláři, kde stoly přetékaly rozloženými výkresy. Jasné paprsky ranního sluníčka, které se odrážely od bělostných zdí, dodávaly místnosti vzhled nemocničního pokoje.

Tělo a obličej Eugena Lyonse ten dojem ještě umocňovaly.

David následoval Kendalla do dveří, naplněný úzkostí z nadcházejícího setkání. Byl by raději, kdyby o Lyonsovi nic nevěděl.

Vědec se na stoličce otočil. Hubenějšího člověka snad David v životě neviděl. Kosti byly masem pouze obaleny, ne chráněny a na rukou, pažích, krku a spáncích se rýsovaly namodralé žíly pod pergamenovou kůží ne starou, ale zchátralou. Hluboko vsazené oči však nepůsobily hloupým nebo tupým dojmem, hleděly pozorně a svým zvláštním způsobem i pronikavě. Rovné vlasy předčasně zešedivěly a prořídly. Věk se dal odhadnout jakkoliv s chybou plus minus deset let.

Jedna vlastnost jako by byla pro toho muže příznačná: nezájem. Vzal návštěvníky na vědomí, zjevně věděl, kdo David je, ale ani v nejmenším nepolevil v soustředění na práci.

Kendall si vynutil přestávku. „Eugene, tohle je Spaulding. Ukážeš mu, jak a kde začít.“

A s těmito slovy se účetní otočil na podpatku, zamířil ke dveřím a zavřel je za sebou zvenčí.

David stál proti Lyonsovi, od nějž ho dělila celá místnost. Ušel nezbytný počet kroků a natáhl pravici. Přesně věděl, co řekne.

„Je mi ctí se s vámi seznámit, doktore Lyonsi. Nejsem ve vašem oboru žádný expert, ale slyšel jsem o vaší práci v MIT. Potkalo mě velké štěstí, že mohu čerpat ze studnice znalostí tak vynikajícího odborníka, byť jen po krátkou dobu.“

V hlubokých očích krátce zablikala jiskřička zájmu. David vsadil na jednoduchý pozdrav, který vychrtlému vědci sdělí několik věcí, mezi jiným skutečnost, že návštěvník ví o tragédii, která Lyonse postihla v Bostonu – a pochopitelně zná i zbytek jeho příběhu –, a nevadí mu to.

Vědec mu podal ruku připomínající leklou rybu a do jeho očí se rychle vrátil nezájem. Nezájem, ovšem ne hrubost. Tak na hranici.

„Uvědomuju si, že nás tlačí čas a že jsem v gyroskopii naprostý laik,“ pokračoval Spaulding, pustil ruku a ustoupil vedle rýsovacího prkna. „Bylo mi však řečeno, že mým úkolem je pouze rozpoznat několik základních charakteristik a verbalizovat do německých termínů vzorce, které mi napíšete.“

David záměrně zdůraznil – jen lehkým zvýšením hlasu – slova verbalizovat a které mi napíšete. Pozorně Lyonse sledoval a pátral po reakci na otevřené přiznání, že si je vědom vědcových problémů s hlasem. Domníval se, že zaznamenal téměř nepostřehnutelný výdech úlevy.

Lyons k němu vzhlédl, jeho úzké rty se lehce přitiskly k zubům a v koutcích se mírně protáhly, a přikývl. V hluboko zapadlých očích se dokonce objevil nepatrný náznak uznání. Vědec vstal z otáčecí stoličky a přistoupil k nejbližšímu stolu, na němž ležely výkresy zatížené sloupkem knih. Zvedl svazek, který ležel nahoře, a podal ho Spauldingovi. Titul na obálce zněl: Inercie a přesnost v diagramech.

David poznal, že s Lyonsem v pohodě vyjde.

Minula šestá večer.

Kendall dávno odešel; recepční zmizela úderem páté a požádala Davida, aby zavřel dveře, bude-li odcházet jako poslední, a když ne, ať předá ten úkol někomu jinému.

Ten „někdo jiný“ byl Eugen Lyons a jeho dva ošetřovatelé, s nimiž se Spaulding krátce setkal v recepci. Jmenovali se Hal a Johnny a oba měli urostlou, svalnatou postavu. Hal byl hovornější a Johnny, bývalý příslušník námořní pěchoty, dvojici velel. „Starouš se dneska chová fakt slušně,“ poznamenal Hal. „Nemáte se čeho bát.“

„Nejvyšší čas odvézt ho ke svatému Lukáši,“ dodal Johnny. „Bývají naštvaní, když se opozdí k večeři.“

Společně vešli do Lyonsovy pracovny a vyvedli vědce na chodbu, přičemž se k vyzáblému fyzikovi chovali zdvořile, ale nesmlouvavě. Eugen Lyons se lhostejně ohlédl po Spauldingovi, pokrčil rameny a následoval své strážné anděly.

David počkal, dokud z haly nezaslechl výtah. Pak odložil knihu, kterou dostal od vědce, na recepční pult a zamířil ke kanceláři Waltera Kendalla.

Narazil na zamčené dveře. Podivné. Kendall odletěl do Buenos Aires a možná se vrátí až za několik týdnů. Spaulding vytáhl z kapsy malý nástroj a klekl si. Předmět v jeho ruce vypadl na první pohled jako stříbrný kapesní nožík, který často nacházíme zavěšený na konci drahého řetízku na klíče, zejména v exkluzivních pánských klubech, ve skutečnosti to však byl víceúčelový šperhák vyrobený tak, aby působil nenápadně. Sestrojila ho firma Silver Vaults v Londýně a David jej dostal darem od svého partnera z britské MI-5.

Teď vysunul z rukojeti úzkou tyčinku s tupým koncem a strčil ji do zámku. Za necelou půlminutu se ozvalo výmluvné cvaknutí a Spaulding otevřel dveře. Vstoupil a nechal pootevřeno.

Kendallova kancelář zcela postrádala skříně, knihovničky i police, papíry a jiné věci mohl ukládat pouze do zásuvek pracovního stolu. David rozsvítil fluorescenční čtecí lampičku na okraji psací podložky a otevřel prostřední šuplík v horní řadě.

Musel potlačit bujarý smích. Mezi různorodou sbírkou svorek, párátek, aspirinů a papírků na poznámky ležely dva pornografické časopisy, docela nové a pokryté mastnými otisky prstů.

Veselé Vánoce, pane Kendalle, pomyslel si David s nádechem smutku.

Boční zásuvky byly prázdné nebo neobsahovaly nic zajímavého, v jedné ze spodních ležely zmačkané nažloutlé stránky vytržené z bloku a pokreslené nesmyslnými čmáranicemi vyvedenými ostrou tužkou, jejíž hrot na několika místech protrhl papír.

Už se chtěl napřímit a odejít, když ho napadlo podívat se ještě jednou na ty zmatené kresby na pomačkaném papíru. Nic jiného zde nebylo, Kendall zamkl dveře čistě reflexivně, ne z nutnosti. A stejně tak reflexivně nejspíš hodil žluté papíry do šuplíku, a ne do odpadkového koše, který obsahoval pouze hromadu cigaretových špačků a popela. Prostě aby je nebylo vidět.

David si uvědomoval, že přehání, ale neměl na vybranou. Vůbec totiž nevěděl, co by vlastně měl hledat.

Rozložil dvě vytržené stránky na psací desce a uhladil je.

Nic.

No, něco snad ano. Obrysy ženských prsů a genitálií. Různě velké kruhy a šipky, vzájemně pospojované. Pro psychoanalytika hotový poklad.

Vytáhl další papír a narovnal ho. Další kruhy, šipky, ňadra. A těsně u okraje dětská představa mraku, načechraného a vystínovaného, a pod ním několik řad krátkých šikmých čárek. Hustý déšť? Záplava malých blesků?

Tak nic.

Další stránka.

Ta Davida upoutala. Ve spodní části špinavé žluté plochy uviděl obrys velké svastiky, která se téměř ztrácela v hustém bludišti křížících se čar a oblouků. Podíval se pozorněji. Hákový kříž měl v pravých rozích přikreslené kruhy, které se protahovaly, jako by se umělec učil psát Palmerovou metodou. A z těchto oválů vystupovaly zřetelně rozeznatelné iniciály. J. D. Vedle pak Job. D., J. Diet… Tato písmena se objevovala na konci každé eliptické linie. A za posledními iniciálami v každém sektoru autor pečlivě vykreslil tři otazníky.

???

David papír opatrně složil a zasunul do náprsní kapsy.

Zbývaly už jen dvě stránky, jež si prohlédl současně. Na levé viděl jen velkou nerozluštitelnou čmáranici – opět kruhy, tentokrát nakreslené jako ve vzteku –, která nedávala žádný smysl. Ale na druhém papíru, znovu při spodním okraji, spatřil sérii spirálovitých znaků, v nichž při troše fantazie rozeznal písmena J. a D. Podobala se iniciálám, které vyplouvaly z oválů u rohů svastiky na předchozí kresbě. A vedle posledního D se nacházel podivný tvar připomínající zaoblený obelisk položený tak, že ukazoval špičkou doprava, mezi obrysovými linkami se táhlo několik šikmých čar… Že by kulka s vyznačenými stopami po drážkách v hlavni? Nižší linka listu byla v levé polovině opět pokreslena dvěma ovály jako při Palmerově cvičení. Tyto však vyvedla pevnější ruka, která je vryla hluboko do nažloutlého papíru.

Náhle si David uvědomil, na co hledí.

Walter Kendall podvědomě nakreslil obscénní karikaturu ztopořeného penisu s varlaty.

Šťastný nový rok, pane Kendalle, blesklo Davidovi hlavou.

I tuto stránku pečlivě složil a schoval do kapsy, ostatní vrátil do zásuvky a zavřel ji. Zhasl lampu, došel k pootevřeným dveřím, ohlédl se a zkontroloval, jestli zanechal všechno v původním stavu, a vyšel do haly s recepčním pultem. Zabouchl dveře Kendallovy kanceláře a chvíli uvažoval, zda je má zase zamknout.

Nemá smysl ztrácet čas takovou prkotinou. Zámek je starý, jednoduchý, klíč, který k němu pasuje, nosí na kroužku uklízečky prakticky ve všech budovách v New Yorku. Kromě toho je vracení stavítek do původní polohy náročnější než jejich uvolňování. Vykašle se na to.

O půl hodiny později, když se nad věcí zamyslel, ho napadlo, že mu toto rozhodnutí s největší pravděpodobností zachránilo život. Šedesát, možná devadesát nebo sto vteřin, které při odchodu ušetřil, jej postavilo do role pozorovatele, ne cíle.

Oblékl si luxusní plášť z obchodního domu Rogers Peet, zhasl v hale a zamířil chodbou k řadě výtahů. V sedm hodin večer druhého dne nového roku byla budova prakticky opuštěná. V provozu zůstal jediný výtah. Kabina projela jeho patrem, jak stoupala do vyšší etáže, kde se na delší dobu zastavila: Už se otáčel, že se vydá ke schodišti – kanceláře newyorského zastoupení Meridian Aircraft se nacházely v třetím podlaží a po schodech to nejspíš bude rychlejší –, když ze schodišťové šachty zazněl dupot, jak nahoru spěchalo několik párů nohou. Ten zvuk sem vůbec nezapadal. Výtah odjel z přízemí sotva před minutou. Proč by dva lidé – nebo je jich víc? – běželi po schodech, navíc v sedm večer? Jistě, může existovat deset rozumných vysvětlení, ale instinkty Davidovi velely zvažovat ta nerozumná.

Tiše se rozběhl k blízké křižovatce, odkud odbočovala chodba k další řadě kanceláří na jižní straně budovy. Oběhl roh a přitiskl se ke zdi. Od přepadení v hotelovém výtahu u sebe nosil zbraň, berettu malého kalibru, schovanou v pouzdru pod šaty na holém těle. Rozepnul si plášť, sako a košili; v případě potřeby na pistoli snadno a rychle dosáhne.

Nejspíš to nebude nutné, pomyslel si, když slyšel, jak dusot postupně utichá.

Vtom si uvědomil, že se kroky nevytratily, jen se ztlumily, jak noční návštěvníci zpomalili z běhu do chůze, do tiché, ostražité chůze. Pak uslyšel hlasy, které šeptem pronášely nesrozumitelná slova. Přicházely zpoza rohu od neoznačených kanceláří společnosti Meridian, ze vzdálenosti necelých deseti metrů.

Přitiskl tvář k drsné omítce a opatrně vyhlédl, současně sáhl pravačkou pod košili a sevřel v dlani pažbu pistole.

Zády k němu stáli dva muži a hleděli na potemnělé sklo zavřených dveří bez identifikační tabulky. Menší z dvojice přiblížil obličej ke skleněné tabuli a přitiskl si ruce ke spánkům, aby odstínil světlo z chodby. Pak ustoupil, ohlédl se ke svému partnerovi a zavrtěl hlavou.

Vyšší muž se otočil. Ne o moc, ale stačilo to, aby ho David poznal.

Byl to cizinec, s nímž se poprvé setkal, když ho oslovil z temného domovního vchodu na Dvaapadesáté ulici. Dlouhán se smutnýma očima, který mluvil britskou angličtinou poznamenanou středoevropským nebo balkánským přízvukem a mířil na něj zbraní velkého kalibru.

Nyní sáhl do levé kapsy a podal svému společníkovi klíč, pravou rukou pak vytasil pistoli zastrčenou za opaskem, mohutnou armádní pětačtyřicítku. David věděl, že kulka z ní dokáže na kratší vzdálenost člověka nadzvednout a odmrštit o několik metrů. Muž přikývl a promluvil, tentokrát zřetelně.

„Musí tam být. Z budovy neodešel. Dostaneme ho.“

Po těchto slovech menší z dvojice vsunul klíč do zámku, otočil jím a strčil do dveří, které se pomalu zhouply dovnitř. Oba muži bok po boku vstoupili.

Přesně v tom okamžiku se ozval zvuk otevírané mříže u kabiny výtahu, do chodby se nesl rachot kovových dílů. David viděl, jak dva muži v potemnělé recepci nejprve ztuhli, pak se bleskurychle otočili k otevřeným dveřím a zavřeli je.

„Do prdele práce!“ rozlehl se chodbou zlostný křik zřízence obsluhujícího výtah, který se potýkal se zaseklou mříží.

David věděl, že musí vyrazit. Během několika vteřin si dvojice v opuštěných kancelářích Meridianu uvědomí, že výtah zastavil v tomto patře proto, že si ho někdo přivolal. Někdo, koho nikde neviděli a koho nepotkali na schodech. Ten člověk tedy musí být někde na tomto podlaží.

Skočil za roh a rozběhl se chodbou ke schodišti. Neohlížel se a nesnažil se tlumit hluk svých kroků, to by ho jen zpomalilo. Měl jedinou starost – seběhnout po schodech a dostat se z budovy. Skákal přes několik stupňů najednou, jako vír proběhl přes odpočívadlo a pustil se dolů po další řadě schodů.

Uprostřed se zarazil.

Na spodní podestě se opíral o zábradlí třetí muž. Davidovi se prve zdálo, že slyšel tři páry nohou, které spěchaly nahoru, ale pak na to zapomněl. Nepřítel čekající v záloze byl ovšem stejně překvapený jako on. V šoku strnul a teprve po vteřině se probral a škubl pravačkou ke kapse kabátu. Muži z Lisabonu nemusel nikdo říkat, pro co sahá.

Spaulding se vší silou odrazil se a řítil se vzduchem na protivníka. Dopadl na něj v plné rychlosti a jeho ruce se sápaly soupeři po krku a pravém zápěstí. Sevřel mu hrdlo, zabořil palec do kůže pod levým uchem a škubl. Mužova lebka narazila s dutým zaduněním do zdi. David mohl těžit z výhody vyšší váhy. Ramenem přirazil protivníka na stěnu a brutálním trhem mu vykloubil pravý loket.

Muž zařval a zhroutil se, z velké tržné rány na hlavě se valila krev.

David zaslechl prásknutí dveří a dusot pádících nohou. Samozřejmě o patro výš.

Uvolnil nohy ze sevření nehybného těla na zemi a seběhl do haly v přízemí, kde výtah před malou chvilkou vyplivl náklad pasažérů. Poslední právě procházeli východem, a jestli někdo z nich slyšel protáhlý zmučený jekot vzdálený sotva deset metrů, nedával to najevo.

David dostihl opozdilce a prorazil si lokty cestu přes masivní dvojité dveře na chodník. Zabočil na východ a sprintoval, co mu síly stačily.

Překonal vzdálenost více než čtyřiceti domovních bloků; ty tři kilometry by v Baskicku byly mnohem příjemnější.

Dospěl k několika rozhodnutím. Problém spočíval v jejich realizaci.

V New Yorku zůstat nemůže, to by znamenalo neúnosné, a proto nepřijatelné riziko. Musí okamžitě odletět do Buenos Aires. Dříve, než si lovci, kteří ho New Yorku pronásledují, uvědomí, že zmizel.

Štvou ho jako divokou zvěř, k jinému závěru David dospět nemohl.

Vrátit se do hotelu Montgomery by znamenalo sebevraždu. Totéž platilo pro ranní návrat do neoznačených kanceláří společnosti Meridian. Obojí vyřídí prostřednictvím telefonu. Do hotelu oznámí, že ho nečekaně přeložili do Pensylvánie. Mohli by mu laskavě sbalit jeho věci a někam je uložit? Teď spěchá, ale zavolá později a uhradí účet.

Kendall už bude na cestě do Argentiny, takže Meridianu může říct cokoliv.

Náhle si vzpomněl na Eugena Lyonse.

Kvůli tomu vědci byl trochu smutný. Ne kvůli samotnému člověku (jistěže ho lituju jako člověka, opravil se vzápětí, ale v tomto případě ne pro jeho utrpení); litoval skutečnosti, že s ním před příletem do Buenos Aires nebude moci navázat bližší vztah. Lyons může jeho nepřítomnost pochopit jako další z dlouhé řady znechucených, odmítavých reakcí. A fyzikovi se v Buenos Aires může Davidova pomoc hodit, když už nikde, tak v oblasti německých překladů. Spaulding se rozhodl, že si opatří knihy, které mu vědec připravil, aby co nejvíce vnikl do tajů jeho jazyka.

A pak si muž z Lisabonu uvědomil, kam ho jeho myšlenky vedou.

Pro nejbližší hodiny jsou pro něj nejbezpečnějšími úkryty v New Yorku kanceláře Meridianu a nemocnice svatého Lukáše. Navštíví obě místa a pak odjede na Mitchellovo letiště a zatelefonuje brigádním generálovi Alanu Swansonovi.

Odpověď na záhadu plnou násilí – od Azor po schodiště v kancelářské budově na Třicáté osmé ulici a všechny incidenty mezi tím – se nachází v Buenos Aires.

Swanson o tom neví a nemůže mu pomoci. Do Fairfaxu infiltroval nepřítel, takže se základnou zpravodajské služby David vůbec komunikovat nebude. Spaulding pochopil.

Je sám. V takové dilematu si člověk může vybrat ze dvou možností. Stáhnout se „mimo strategii“, nebo odhalit totožnosti a rozbít krytí.

První eventualita mu bude odepřena. Generál Swanson je těmi výkresy gyroskopu přímo posedlý. Kromě toho je zde Rhinemann. Odchod „mimo strategii“ nepřipadá v úvahu.

To znamená druhou možnost. Zjistit, kdo stojí v pozadí záhady.

Zaplavil ho pocit, který nezažil už několik let: náhlá obava, že na uložený úkol nestačí. Stojí před mimořádně složitým problémem, s jakým se na Pyrenejském poloostrově nesetkal, a nemůže proto čerpat ze zkušeností. Tady nenajde řešení pomocí kombinací tahů a protitahů, které dovedl k naprosté dokonalosti a mohl se na ně v horách Baskicka a Navarry plně spolehnout.

Znenadání se ocitl ve zcela jiné válce, kterou vůbec neznal. Není divu, že zapochyboval o svých schopnostech.

Zahlédl volný taxík. Znak na střeše slabě poblikával, jako by se styděl, že auto nikoho neveze. David se podíval na tabuli, která visela na nároží. Nacházel se na Sheridan Square, což vysvětlovalo jazzovou hudbu, která se linula ze sklepních klubů a rozlévala se do postranních ulic. Greenwich Village se rozehřívala pro další večer.

Zvedl ruku, ale taxikář si ho nevšiml. David se za ním rozběhl a sprintoval k nárožní křižovatce řízené dopravními světly. Vtom postřehl, že na druhé straně náměstí spěchá za prázdným taxíkem ještě jiný muž. Byl k autu blíž a divoce mával pravou rukou.

Pro Spauldinga se stalo otázkou života a smrti dostat se k automobilu dřív. Zvýšil tempo, zahnul do ulice a prodíral se mezi chodci. Cestu mu náhle zablokovaly dva vozy, které stály tak blízko sebe, že se málem dotýkaly nárazníky. Vzepřel se rukou o kapotu a přeskočil úzkou mezeru. Dopadl doprostřed vozovky a nezmenšenou rychlostí upaloval k cíli.

Cíl.

Doběhl k taxíku o půl vteřiny později než jeho konkurent.

Zatraceně! A jen kvůli té překážce v podobě dvou aut těsně u sebe.

Překážka.

Opřel se dlaní o dveře a zabránil tak druhému muži v jejich otevření. Zájemce o jízdu se k němu ohlédl; uviděl výraz Davidova obličeje, jeho očí.

„Kristepane, člověče, já si klidně počkám na další,“ vysoukal ze sebe vyjeveně.

David by se studem nejraději propadl. Co to k čertu dělá?

Pochybnosti? Ano, ty proklaté pochybnosti.

„Ale ne, to nebude nutné. Promiňte, neuvědomil jsem si…,“ zamumlal a omluvně se usmál. „Jen si nasedněte, já zas tak moc nespěchám… Ještě jednou se omlouvám.“

Otočil se a rychle odcházel ulicí k davům chodců na Sheridan Square.

Mohl tím taxíkem odjet. To bylo důležité.

Pro smilování boží, ten šlapací mlýn člověka nikdy nepustí a nikdy se nezastaví.

ČÁST DRUHÁ

22

1944 – BUENOS AIRES, ARGENTINA

Clipper společnosti Pan American odstartoval z Tampy v osm ráno k letu s plánovanými mezipřistáními v Caracasu, Sao Louisu, Salvadoru a Rio de Janeiru na pobřeží Atlantiku před poslední, téměř dva tisíce kilometrů dlouhou etapou s cílem v Buenos Aires. David byl v seznamu cestujících uveden pod jménem Donald Scanlan z Cincinnati v Ohiu, povoláním důlní měřič. Toto dočasné krytí sloužilo pouze pro účely cesty. Hned po přistání na letišti v Buenos Aires zmizí „Donald Scanlan“ z povrchu země. Falešná totožnost měla stejné iniciály jako jeho vlastní jméno z toho prostého důvodu, že člověk snadno zapomene na dárek s monogramem či na první písmeno narychlo načmáraného podpisu, zejména když myslí na jiné věci, je ve stresu či unavený… nebo se bojí.

Swanson se ocitl na pokraji paniky, když se s ním David spojil z operační místnosti Mitchellova letiště ve státě New York. Jako řídící důstojník byl brigádní generál asi stejně rozhodný jako popletený ohař. Jakákoliv odchylka od Kendallova plánu, přesněji řečeno od Kendallových instrukcí, se mu z duše příčila. A účetní odlétá do Buenos Aires druhý den ráno!

David neztrácel čas komplikovaným vysvětlováním. Pokud se týkalo jeho, odrazil v posledních dnech tři útoky na svůj život – a jak jinak mohl ty incidenty interpretovat? –, a jestli chce generál využít jeho „služeb“ v Buenos Aires, měl by do Argentiny přiletět živý a schopný akce.

Mají tyto útoky – atentáty – nějakou spojitost s Buenos Aires? Swanson tu otázku vyslovil, jako by se bál argentinské hlavní město pojmenovat.

David odpověděl otevřeně: neví. Odpověď leží v Buenos Aires. Je moudré s tou možností počítat, ale nepokládat ji za jistou.

„Totéž říkal Pace,“ odvětil Swanson. „Počítat s ní, ale ne s jistotou.“

„Ed se obvykle v těchto věcech nemýlil.“

„Vyprávěl mi, že když jste působil v Lisabonu, často jste se v terénu dostával do ošemetných situací.“

„To je pravda. Pochybuju však, že Ed znal podrobnosti. Nemýlil se ovšem v tom, co se vám snažil naznačit. V Portugalsku a Španělsku žije řada lidí, kteří by mě raději viděli mrtvého. Nebo si to alespoň myslí. Jistí si být nemůžou. Standardní postup, generále.“

Na washingtonské lince nastala dlouhá pauza, ale nakonec se Swanson odhodlal kousnout do kyselého jablka. „Uvědomujete si, Spauldingu, že vás možná budeme muset nahradit?“

„Samozřejmě. Jestli chcete, můžete to udělat hned.“ David to myslel upřímně. Nejraději by se vrátil do Lisabonu a odjel do hornatých severních oblastí poloostrova, na Valderovu farmu, aby zjistil podrobnosti o šifrantovi jménem Marshall.

„Ne… Ne, už jsme se dostali příliš daleko. Výkresy. Ty jsou důležité. Na ostatním nezáleží.“

Zbytek rozhovoru se týkal provozních detailů, jako je přesun do Jižní Ameriky, dostatek americké a argentinské měny, náhrada základního oblečení a zavazadlo. Prostě logistické záležitosti, které nebyly v generálově kompetenci a David se o ně postará sám. Poslední rozkaz – požadavek – nevyslovil brigádní generál, ale Spaulding.

Fairfax nesmí být informován o místě jeho pobytu. Ostatně ani nikdo jiný, až na velvyslanectví v Buenos Aires. Každopádně je třeba vyvinout maximální úsilí, aby se ve Fairfaxu nic nedozvěděli.

Proč? Myslí si snad Spaulding…

„Ve Fairfaxu dochází k masivním únikům informací, generále. Vyřiďte to ve sklepeních pod Bílým domem.“

„Vyloučeno!“

„Řekněte to vdově po Edovi.“

David vyhlédl z okna letadla. Pilot před chvílí informoval pasažéry, že přelétají nad velkým pobřežním jezerem Mirim v Uruguayi. Brzy se pod nimi objeví Montevideo a v Buenos Aires přistanou za čtyřicet minut.

Buenos Aires. Nezaostřené obrazy rozmazaných postav. Leslie Jennerová-Hawkwoodová, šifrant Marshall, záhadný Franz Altmuller, podivínský, leč odhodlaný muž z Padesáté druhé ulice – v potemnělém domovním vchodě i v kancelářské budově po úředních hodinách. A zřízenec v hotelovém výtahu, který zjevně pohrdal smrtí. Nepřítel, který prokázal nezměrnou odvahu… nebo pomýlený fanatismus. Šílenec.

Řešení záhady leží v Buenos Aires, vzdáleném necelou hodinu letu. K samotnému řešení bude muset urazit mnohem delší kus cesty. Ale pokud ho jeho instinkty neklamou, nepotrvá hledání odpovědi déle než tři týdny. Do chvíle, kdy budou dodány a zkontrolovány výkresy gyroskopů.

Začne pomalu, jako vždy u každého nového problému, na který v terénu narazil. Nejdřív se pokusí splynout s prostředím, sžít se se svým krytím a navázat vhodné kontakty, aby působil nenápadně, jako starousedlík. Nemělo by to být obtížné. Jeho krytí je jen rozšířením Lisabonu: bohatý diplomat, vojenský atašé hovořící plynně třemi jazyky, jehož minulost, rodiče a předválečné spojení s módními evropskými centry z něj udělají partnera žádaného ve vyšších společenských kruzích a na každé recepci, atraktivní doplněk delikátního světa neutrálního kapitálu. A jestli si někdo pomyslí, že mu kdosi svým vlivem a penězi zajistil postavení umožňující vyhnout se vojenské službě, co na tom? Důrazně, nikoli však jednoznačně protekci popře. Tohle je přece něco jiného, ne?

„Rozšíření“ do Buenos Aires bylo přímé a zajišťovalo mu status člověka s přístupem k přísně utajovaným skutečnostem. Bude působit jako spojka mezi newyorskými a londýnskými bankovními kruhy a bohatým německým vyhnancem Erichem Rhinemannem. Samozřejmě se souhlasem Washingtonu: financování poválečné rekonstrukce a znovuvybudování německého průmyslu bude mezinárodní problém. Rhinemanna nelze přehlédnout, rozhodně ne v civilizovaných mramorových halách v Bernu a v Ženevě.

David se v myšlenkách vrátil ke knize, kterou držel na klíně, druhému z šesti svazků, které mu vybral Eugen Lyons.

+++++

„Donald Scanlan“ prošel bezpečnostní a celní kontrolou na letišti bez nejmenších potíží. Zdálo se mu, že ani zaměstnanec ambasády, který vítal – a prověřoval – všechny Američany, nezná jeho pravou totožnost.

S jediným zavazadlem v ruce zamířil David ke stanovišti taxíků, zastavil se na betonovém nástupišti a prohlížel si řidiče postávající vedle svých vozidel. Zatím nechtěl používat jméno Spaulding ani se nechat odvézt rovnou na velvyslanectví. Potřeboval se ujistit, že „Donald Scanlan“ je přijímán takový, jaký je – obyčejný důlní měřič, který nestojí za druhé ohlédnutí. Pokud by o něj někdo projevil zájem, pak jako o Davida Spauldinga, pracovníka vojenské zpravodajské služby, absolventa Fairfaxu a Lisabonu.

Vybral si otylého, příjemně vyhlížejícího šoféra ve čtvrtém taxíku v řadě. Z čela fronty čekajících drožek se ozvaly protesty, ale David předstíral, že nerozumí. „Donald Scanlan“ možná pochytí zlomky španělštiny, ale rozhodně ne barvité přívlastky, jimiž ho zahrnuli naštvaní řidiči, které ošidil o výdělek.

Nastoupil dozadu a řekl tlouštíkovi, že nějak potřebuje zabít asi hodinu času do očekávané schůzky – místo setkání si nechal pro sebe –, a požádal, ať mu ukáže město. Vyhlídková cesta bude plnit dva cíle: David se posadí tak, aby mohl stále pozorovat, jestli ho někdo nesleduje, a kromě toho se seznámí se základními orientačními body.

Taxikář, oslněný zákazníkovou gramaticky správnou španělštinou, se pohotově vžil do role průvodce turistů. Vymotal se ze spleti silniček kolem letiště a zamířil k výjezdu z obrovského Parque 3 de Febrero, kde se aeroparque nachází.

O půl hodiny později David již zaplnil několik stránek poznámkami. Město mu připadalo jako kousek Evropy přenesený na jihoamerický kontinent, podivuhodná směsice Paříže, Říma a středního Španělska. Ulice nebyly klasické městské spojnice, nýbrž široké bulváry hýřící barvami, všude samá socha nebo vodotrysk. Avenida 9 de Julio vypadala jako větší sestra Via

Veneto nebo Saint-Germain-des-Prés. Kavárničky na chodnících, zasazené do zeleně ze stovek obrovských květináčů s keři a palmami, hostily pod markýzami hýřícími veselými barvami zástupy návštěvníků, kteří v nich hledali za letního odpoledne odpočinek. Skutečnost, že v Argentině je opravdu léto, Davidovi zdůrazňovala košile zpocená kolem krku a na prsou. Řidič přiznal, že den je neobvykle teplý, hodně přes sedmdesát stupňů Fahrenheita.

David požádal, aby mu taxikář kromě jiných míst ukázal i čtvrť San Telmo. Řidič uznale přikývl, jako kdyby bohatého Američana sám přesně odhadl. Spaulding brzy pochopil. San Telmo odpovídala Kendallovu popisu: elegantní a uzavřená obytná čtvrť se vzorně udržovanými rodinnými rezidencemi a nájemními domy s balustrádami zdobenými umělecky tvarovanými kovovými mřížemi, čisté ulice oplývající záplavou bujných květů. Lyons se zde bude cítit příjemně.

Ze San Telma se řidič vrátil do vnitřního města a zamířil na nábřeží Rio de la Plata.

Plaza de Mayo, Cabildo, Casa Rosada, Calle Rivadavia a další místní názvy plnily Davidův blok – ulice, náměstí a jiná význačná místa, s nimiž se rychle seznámí.

La Boca. Nábřeží, kam turistům není podle řidiče radno vstupovat.

Calle Florida. Nejlepší nákupní distrikt v celé Jižní Americe. Taxikář může amerického hosta zavést do několika obchodů, s jejichž majiteli se osobně zná; jistě by mu nabídli vynikající cenu.

Bohužel, na nakupování není čas. David si však zapsal, že Calle Florida je pěší zóna a platí tam zákaz vjezdu.

Pak řidič odbočil na Avenida Santa Fé směrem k Palermu, které nabízí nejkrásnější pohled v Buenos Aires.

Davida ovšem mnohem více zajímalo, že zmíněná krása je obrovský park, či spíše několik botanických zahrad obklopujících rozlehlé umělé jezero, a velká zoologická zahrada s řadami klecí a pavilonů.

Krása, jistě. Ale také řada bezpečných míst k navázání kontaktu či konspirační schůzce. Ano, Palermo se může hodit.

Hodina již minula a taxík nikdo nepronásledoval. „Donald Scanlan“ zřejmě nikoho nezajímal, na scéně se tedy může nenápadně vynořit David Spaulding.

Ve vší tichosti.

Požádal řidiče, ať ho vysadí u stanoviště taxíků u vchodu do zoo. Právě tady se má setkat se svým známým. Taxikář vypadal sklíčeně. Copak cizinec nechce do hotelu? A kde tedy vlastně bydlí?

Spaulding neodpověděl; zeptal se, kolik je dlužen, a spěšně zaplatil. Žádné otázky.

Příštích třicet minut strávil v zoologické zahradě a skutečně si její prohlídku užíval. U stánku si koupil zmrzlinu a procházel se mezi klecemi s kosmany a orangutany; opice mu silně připomínaly přátele i nepřátele, a když se cítil v bezpečí (jak se jen agent v terénu může cítit bezpečně), vyšel ke stanovišti taxíků.

Počkal dalších pět minut, zatímco matky a guvernantky s dětmi nastupovaly do volných vozidel.

„Americké velvyslanectví, por javor,“ požádal.

Velvyslanec Henderson Granville si vyhradil na nového atašé přesně půl hodiny. Jiný den si můžou posedět a do libosti poklábosit, ale neděle bývají hektické. Obyvatelé Buenos Aires jsou třeba v kostele nebo na stadionu, avšak diplomaté pracují. Dnes musí navštívit ještě dva zahradní večírky. Telefonicky se dozví, kdy dorazí němečtí a japonští hosté, on sám svůj příjezd načasuje podle nich. Po druhém večírku následuje večeře na brazilské ambasádě. Němci ani Japonci se nebudou do ničeho plést, Brazílie hrozí výbuchem.

„Jak jistě chápete,“ řekl Granville a usmál na Davida, „s Italy už nikdo nepočítá. Tady u nás ostatně nikdy nic neznamenali. Většinu času nás naháněli po restauracích nebo volali z veřejných telefonních budek a stěžovali si, jak Mussolini zruinoval jejich vlast.“

„V Lisabonu to bylo podobné.“

„Obávám se, že to je jediná příjemná podobnost… Nebudu vás nudit únavným výčtem pozdvižení, která jsme tu zažili, ale rychlý náčrt těch nejdůležitějších vám pomůže se zorientovat. Určitě jste se připravil a přečetl si alespoň noviny.“

„Neměl jsem bohužel moc času. Z Lisabonu jsem odjel teprve před týdnem. Vím, že byla svržena Castillova vláda.“

„Loni v červnu. Jinak to dopadnout nemohlo… Ramón Castillo byl nejneschopnější prezident, jakého kdy Argentina měla, a že se tady vystřídalo pár pořádných kašparů. Národní hospodářství šlo od deseti k pěti, továrny se prakticky zastavily, pole ležela ladem. Vláda se ani nepokusila zaplnit mezeru na trhu s hovězím, která vznikla po vstupu Británie do války, přestože mnozí ministři hlasitě vykřikovali, že s Johnem Bullem je definitivně konec. No, Castillo si opravdu nic jiného nezasloužil. Bohužel však to, co přišlo potom – respektive napochodovalo v kordonech po třídě Rivadavia – nám život moc neulehčilo.“

„Myslíte vojenskou radu, že? Juntu.“

Granville zamával jemnýma rukama a pohledné rysy jeho stárnoucí aristokratické tváře se zkřivily v sardonickém úsměšku. „Říkají si Grupo de Oficiales Unidos. Nepříjemná banda oportunistů, kteří si jdou vzájemně po krku. Troufám si tvrdit, že horší sebranka se na celém světě nevyskytuje. Nejspíš asi víte, že místní armádu vycvičili důstojníci wehrmachtu. Přidejte k tomu jižanskou laxnost a horkokrevný temperament, ekonomický chaos a neutralitu, která není spontánní, ale vynucená, a co dostanete? Ochromený politický aparát a absenci jakýchkoliv pravidel. Policejní stát prolezlý korupcí.“

„Co udržuje neutralitu při životě?“

„Především fakt, že Argentina nebojuje. GOU, jak jim říkáme, má více frakcí než Říšský sněm v devětadvacátém. Všichni se mezi sebou rvou o mocenské posty. A pochopitelně mají ohromný strach z toho, že se jim doslova za humny usadila americká flotila a vojenské letectvo… No, v posledních pěti měsících se GOU snaží některé své postoje přehodnotit. Plukovníci začínají pochybovat o tisíciletém trvání panství svých rádců, zato na ně velmi silně působí naše výrobní linky a zásobovací trasy.“

„Taky by měly. Přece jsme…“

„Měl bych připomenout ještě jeden aspekt,“ přerušil ho Granville zamyšleně. „Žije tady poměrně malá, leč velmi bohatá židovská komunita. Například ten váš Erich Rhinemann. GOU nehodlá otevřeně podpořit řešení prosazované Juliem

Streicherem… Junta už dokonce použila peníze místních Židů, aby si udržela otevřené úvěrové kohouty, které Castillo pořádně vyčerpal. Plukovníci se bojí finančních manipulací, jako ostatně většina vojáků. Jenže na téhle válce se dá vydělat hromada peněz a junta by se ráda přiživila… Vyznáte se alespoň trochu v tom, co jsem vám tady načrtl?“

„Inu, je to dost komplikovaná situace.“

„To si troufám tvrdit… Máme tu takové rčení, které se docela osvědčuje. Dnešní přítel bude zítra s největší pravděpodobností na výplatní listině Osy, naopak včerejší berlínský kurýr může být příští týden na prodej. Nechávejte si všechny možnosti otevřené a své názory pro sebe. A na veřejnosti… projevujte větší flexibilitu, než jaká by byla vhodná na jiných postech. Toleruje se to.“

„A očekává?“ zajímal se David.

„Obojí.“

David si zapálil cigaretu. Rád by změnil téma rozhovoru; starý Granville patřil k oněm ostříleným profesionálům, kteří jsou ochotní analyzovat delikátní problémy svého působiště celý den, pokud najdou ochotného posluchače. Takoví lidé bývají vynikající diplomaté, ovšem ne vždy ti nejlepší spolupracovníci v dobách, které vyžadují praktické činy. Henderson Granville byl dobrý člověk, v jehož očích se zračily obavy, a nutno dodat, že oprávněné.

„Věřím, že vám Washington naznačil náplň mého působení v Buenos Aires.“

„Ano. Bohužel nemohu říci, že jsem s tím srozuměn. To se samozřejmě netýká vás osobně, vy máte své příkazy. A věřím, že mezinárodní finance se nezastaví ani poté, co Herr Hitler vydá svůj poslední nenávistný skřek… Možná nejsem lepší než GOU. Peněžní záležitosti bývají často velmi nechutné.“

„Tahle zejména, jak se domnívám.“

„Souhlasím. Erich Rhinemann je oddaný souputník větru a jde vždy tam, kam směřuje jeho plášť. Nechápejte mě špatně, je to vskutku velmi mocný a vlivný člověk, ovšem zcela postrádá svědomí. Má morálku hurikánu. Bezpochyby ten nejméně ctihodný muž, s kterým jsem se kdy potkal. Pokládám za zločin, že jej Londýn a New York berou jako přijatelného partnera jen kvůli jeho penězům.“

„Já to vnímám jako nutné zlo.“

„Jako zdůvodnění to možná někomu stačí.“

„Mně ano.“

„Zajisté. Promiňte prosím starému člověku zastaralé vnímání nezbytnosti. Ale my dva se přece nemusíme hádat. Máte svůj úkol. Co pro vás mohu udělat? Soudím, že jen velmi málo.“

„Opravdu jen málo, pane. Stačí, když mě zapíšete na seznam zaměstnanců velvyslanectví. Spokojím se s jakoukoliv kanceláří, pokud bude mít dveře a telefon. A rád bych se setkal s vaším šifrantem. Budu muset odeslat pár kódovaných depeší.“

„Bože, to zní opravdu zlověstně,“ pousmál se Granville beze stopy humoru.

„Rutina, pane. Relace s Washingtonem. Jednoduché odpovědi ano a ne.“

„No dobře. Náš hlavní kryptograf se jmenuje Ballard. Fajn chlap, mluví sedmi nebo osmi jazyky a je absolutní šampion v sálových hrách. Sejdete se přímo s ním. Co dál?“

„Potřeboval bych byt…“

„Ano, to jsme si domysleli,“ přerušil ho velvyslanec vlídně a nenápadně mrkl na nástěnné hodiny. „Paní Cameronové se podařilo jeden najít. Věříme, že s ním budete spokojený… Washington nám pochopitelně neposkytl žádné informace ohledně délky vašeho pobytu, takže vám ho paní Cameronová rezervovala na tři měsíce.“

„To bohatě postačí. Já se pak s paní Cameronovou vyrovnám… Myslím, že to je všechno, pane velvyslanče. Vím, že spěcháte.“

„Bohužel ano.“

David vstal ze židle, stejně tak Granville. „Moment, ještě jedna věc, pane. Má Ballard k dispozici seznam zaměstnanců ambasády? Rád bych se seznámil s těmi, kdo zde pracují, alespoň podle jména.“

„Tolik nás zase není,“ opáčil Granville lehce vyčítavým tónem a s pohledem upřeným na Davida. „Za normálních okolností přijdete do kontaktu tak z osmi, nanejvýš s deseti. A mohu vás ujistit, že máme vlastní bezpečnostní opatření.“

David nevyslovené pokárání přijal. „O to mi nešlo, pane. Já se opravdu rád seznamuji s lidmi podle jména,“

„Ano, samozřejmě.“ Granville obešel psací stůl a doprovodil Spauldinga ke dveřím. „Pobavte se chvíli s mou sekretářkou a já zatím seženu Ballarda. Ten vás provede po budově a všechno vám ukáže.“

„Děkuji, pane.“ Spaulding napřáhl pravici k velvyslanci a vůbec poprvé si všiml, jak je starý pán vysoký.

„Víte,“ řekl Granville a pustil Davidovu ruku, „chtěl jsem vám položit jistou otázku, ale budeme ji muset odložit na příště. Už teď mám zpoždění.“

„Na co jste se chtěl zeptat?“

„Přemýšlel jsem, proč chlapci z Wall Street a ze Strandu poslali právě vás. Neumím si představit, že by New York a Londýn trpěly nedostatkem zkušených bankéřů. Vy snad ano?“

„To asi ne. Ale na druhé straně já jsem jenom poslíček předávající zprávy, informace, které je nejlépe držet pod pokličkou. A v tomto oboru jisté zkušenosti mám… A v neutrální zemi.“

Henderson Granville se znovu usmál a jeho úsměvu opět chyběla sebemenší jiskřička humoru. „Ano, zajisté. Myslel jsem si, že k tomu měli nějaký důvod.“

23

Ballard se vyznačoval dvěma vlastnostmi, které mají společné snad všichni kryptoanalytikové, pomyslel si David. Byl bezstarostný cynik a studnice informací. Spaulding věřil, že tohle s lidmi udělají dlouhá léta luštění cizích tajemství a následné zjištění, že drtivá většina z nich je naprosto bezvýznamná. Kromě toho nesl šifrant životem kletbu křestního jména Robert, které je samo o sobě samozřejmě přijatelné, ovšem pokud po něm následuje Ballard, nevyhnutelně se redukuje na Bobby. Bobby Ballard. Ozvěna jména známého lva salonů dvacátých let a postavy z komiksu na krabicích od ovesných vloček.

Ani jedna asociace neseděla. Ballard byl lingvista s matematickým nadáním a čupřinou rusých vlasů, která korunovala prostředně vysokou svalnatou postavu. Jedním slovem příjemný chlapík.

„Tohle je náš domov,“ říkal právě Davidovi. „Už jste viděl, kde pracujeme. Ta část budovy je velká, nesourodá, okázale přezdobená a v této roční době nesnesitelně horká. Doufám, že jste měl dost rozumu a sehnal si vlastní bydlení.“

„A vy ho nemáte? To opravdu žijete tady?“

„Je to tak jednodušší. Moje číselníkové kotouče jsou strašně bezohledné a rozhučí se v každou možnou i nemožnou hodinu. Raději bydlet tady než se vláčet odněkud z Chacarity nebo z Telma. A vůbec to tu není špatné. Většinou na sebe ani nenarazíme.“

„Ale? Kolik vás tu vlastně bydlí?“

„Moc ne a dost se to střídá. Obvykle tak šest. Ve dvou křídlech, v severním a jižním. Granville si zabral severní apartmán. Kromě něho jsme jediní stálí nájemníci já a Jean Cameronová. S ní se seznámíte zítra, pokud ji nepotkáme, když bude doprovázet starýho. Většinou chodí na diplonudy s ním.“

„Kam že chodí?“

„Na diplonudy. To slovo, vlastně staženími, vymyslel starej. Překvapuje mě, že ho nepoužil, když s vámi mluvil. Je na ni totiž hrozně pyšný. Diplonuda znamená diplomatickou recepci s povinnou účastí.“ Nacházeli se v rozlehlé a jinak prázdné přijímací hale. Ballard zrovna otevíral dvojité francouzské okno, které vedlo na malý balkon. V dálce se třpytila hladina Rio de la Plata a při ústí mohutné řeky se zvedaly jeřáby Puerta Nuova, hlavního přístavu Buenos Aires. „Hezký výhled, že?“

„Moc.“ David se připojil k šifrantovi na balkoně. „Má tahle Jean Cameronová a velvyslanec… Chci říct, jestli jsou…“

„Jean a starej?“ Ballard se hlasitě, dobrosrdečně rozesmál. „Kristepane, to ne…! Ale když teď o tom přemýšlím, ani nevím, proč mi to přijde tak směšné. Počítám, že si spousta lidí myslí, že spolu něco mají. A právě to je směšné.“

„Proč?“

„Asi bych měl spíše říct smutně směšné,“ pokračoval šifrant, jako kdyby Davidovu otázku neslyšel. „Starý pán a Cameronova rodina pocházejí ze společných kořenů v původních marylandských penězích. Jachtařské kluby na východním pobřeží, blejzry s erbem našitým na kapse, ranní tenis, však to znáte. Diplomatická doména. Jeanina rodina do ní také patřila. Provdala se za muže, s kterým se znala od doby, kdy si mohli hrát ve stanu na zahradě někde v Abercombie na doktory. Dětská láska, milostný vztah mezi příslušníky horních deseti tisíc. No, vzali se, ale pak přišla válka a pan Cameron vyměnil právnické knihy za kokpit letadla – nastoupil jako námořní pilot na letadlovou loď. Padl v bitvě o Leytský záliv. Vloni. Chudák holka se tak trochu zbláznila… Možná víc než trochu.“

„Takže… Granville ji vzal s sebou sem na jih.“

„Přesně tak.“

„Fajn terapie, když si ji někdo může dovolit.“

„Nejspíš by s vámi souhlasila.“ Ballard se vrátil do recepce a Spaulding ho následoval. „Ale většina lidí by vám potvrdila, že si tu léčbu bohatě zaplatila. Dře jako mezek a ví, co dělá. A i ona má šílenou pracovní dobu, se všemi těmi diplonudami.“

„A kde je paní Granvilleová?“

„Netuším. Se starým se rozvedla někdy před deseti patnácti

Pořád tvrdím, že je to fajn místo, když se k němu člověk muže dostat.“ David pomyslel na stovky tisíc žen, jejichž manželé zahynuli ve válce a jim zůstaly jen každodenní vzpomínky. Vypudil tu myšlenku z hlavy; má jiné starosti.

„No, kvalifikovaná rozhodně je.“

Cože?“ David hleděl na rokokový sloupek v rohu místnosti a neposlouchal.

Jean tady na jihu strávila jako dítě s přestávkami dobré čtyři roky. Její otec působil na ministerstvu zahraničí, a kdyby se držel své profese, asi by dnes taky dělal velvyslance… Pojďte, ukážu vám kancelář, kterou vám Granville přidělil. Už by měla být uklizená.“ Ballard se usmál.

„Snažil jste se odvrátit mou pozornost,“ zasmál se David a následoval kryptoanalytika dveřmi do dlouhé chodby.

„Musel jsem. Dostal jste kamrlík až vzadu. Tak daleko vzadu, že byl původně používán jako skladiště nepotřebných krámů.“

„Zjevně jsem u velvyslance zabodoval.“

„Na to můžete vzít jed. Pořád nemůže přijít na to, co si o vás má myslet… Já se o to ani nesnažím.“ Ballard zahnul do další chodby směřující vlevo. „Tohle je jižní křídlo. Kanceláře se nacházejí v přízemí a v prvním patře. Moc jich není, tři na každém poschodí. Ve druhém a třetím máme apartmány. A střecha je ideální k opalování, jestli si na takové věci potrpíte.“

„Inu, to záleží na společnosti, že?“

Oba muži se blížili k širokému schodišti a chystali se ho zleva obejít, když se z podesty nad jejich hlavami ozval ženský hlas.

„Bobby, jsi to ty?“

„To je Jean,“ vysvětlil Ballard a nahlas zavolal: „Ano. Jsem tady se Spauldingem. Sejdi dolů a pozdrav se s nováčkem, který disponuje takovým vlivem, že hned dostal vlastní byt.“

„Počkej, co bude říkat, až ten byt uvidí.“

Zpoza rohu zábradlí se vynořila Jean Cameronová. Poměrně vysoká štíhlá žena oblečená v dlouhých koktejlových šatech jednoduchého střihu, ale živých barev. Husté světle hnědé vlasy si nechala volně splývat na ramena. Její obličej představoval kombinaci půvabných rysů zakomponovaných do jemného celku; široké, živé modré oči, ostře řezaný nos, plnější rty zvlněné do nenápadného úsměvu. Velmi čistou pokožku zbarvilo argentinské slunce dobronzova.

Davidovi neuniklo, že ho Ballard se sardonickým veselím pozoruje v očekávání jeho reakce na dívčinu krásu, a okamžitě pochopil. Šifrant se naklonil ke studni a zjistil, že je prázdná – pro ty, kdo očekávají víc než pár kapek studené vody. Teď byl jejím přítelem, poučen, že nemá smysl snažit se stát někým jiným.

Vzájemné představování na schodišti jako by uvádělo Jean Cameronovou do rozpaků. Spěšně seběhla po posledních stupních a roztáhla rty v jednom z nejupřímnějších úsměvů, jaké David v posledních letech viděl. Upřímný a zcela prostý postranních úmyslů.

„Vítejte,“ řekla svěžím hlasem a natáhla ruku. „Děkuji bohu za příležitost omluvit se dříve, než vejdete do toho bytu, který jsem vám sehnala. Nejspíš si to rychle rozmyslíte a vrátíte se sem.“

„Tak zlé to snad nebude.“ Zblízka David viděl, že Jean není tak mladá, jak mu připadala na schodech. Určitě již překročila třicítku, i když ne o moc. A zdálo se, že si je jeho zkoumavého, oceňujícího pohledu vědoma – přičemž jí vůbec nezáleželo na tom, k jakému závěru pozorovatel dospěje.

„Inu, na omezený pobyt postačí. Jako Američan stejně lepší pronájem na tak krátkou dobu neseženete. Ale je dost malý.“

Má pevný, skoro mužský stisk, pomyslel si Spaulding. „Vážím si námahy, kterou jste kvůli mně vynaložila. Omlouvám se za starosti, které jsem vám způsobil.“

„Nikdo z nás by vám neopatřil nic jiného než hotel,“ prohlásil Ballard a položil dívce ruku na rameno. Ochranné gesto? blesklo Davidovi hlavou. „Porteňos věří Matce Cameronová, nám ostatním však ne.“

„Porteňos jsou lidé,“ řekla Jean v odpověď na Davidův tázavý pohled, „kteří žijí v BA.“

„A zkratka BA– prosím nenapovídat – znamená Montevideo,“ odvětil Spaulding.

„Aj aj, vidím, že nám sem poslali fakt chytráka,“ poznamenal šifrant.

„Zvyknete si na to,“ pokračovala Jean. „Všichni američtí a britští usedlíci říkají městu BA. Samozřejmě Montevideu,“ dodala s úsměvem. „Nejspíš to bude tím, že tu zkratku vídáme v hlášeních tak často, že ji používáme automaticky.“

„Omyl,“ namítl Ballard. „To uskupení samohlásek ve jménu Buenos Aires se v angličtině obtížně vyslovuje.“

„To je další věc, na kterou během svého pobytu přijdete, pane Spauldingu,“ řekla Jean Cameronová a láskyplně se zadívala na šifranta. „Dávat si pozor, abyste před Bobbym nevyjadřoval své názory. Libuje si v nesouhlasu.“

„To není pravda,“ hájil se Ballard. „Mně prostě záleží na spoluvězních natolik, že se snažím je poučit a osvítit. Připravit je na pobyt na svobodě, až je podmínečně propustí.“

„No, já jsem získala dočasnou propustku, a jestli se ihned nedostavím do šéfovy kanceláře, pustí ten zatracený místní rozhlas… Ještě jednou vítejte, pane Spauldingu.“

„Děkuji. A jmenuji se David.“

„Já jsem Jean. A můžeme si tykat, ne?“ Poslední slova již dívka prohodila přes rameno, jak spěchala chodbou, a k Ballardovi dodala: „Bobby? Máš adresu a klíče? Myslím od… Davidova bytu.“

„Jasně. Klidně se můžeš nezodpovědně opít. Já to všechno zvládnu za tebe.“

Jean Cameronová zmizela za dveřmi v pravé stěně chodby.

„Mimořádně atraktivní žena,“ ocenil David. „A vidím, že vy dva jste dobří přátelé. Měl bych se omluvit za…“

„Nemusíte se omlouvat,“ přerušil ho Ballard. „Nemáte totiž za co. Dospěl jste k uspěchanému závěru na základě izolovaných faktů. Já bych na vašem místě uvažoval stejně. Ale nenutím vás, abyste změnil názor. Proč taky?“

„Jean měla pravdu. Vy skutečně zásadně nesouhlasíte s názory jiných… Dříve než víte, s čím vlastně nesouhlasíte, a potom svůj nesouhlas zmírníte. A kdybyste byl důsledný, v příštím kroku nejspíš zpochybníte své předchozí mínění.“

„Víte co? Já vám rozumím. Nepřipadne vám to děsivé?“

„Vy kryptoanalytici jste zvláštní sorta,“ usmál se David a následoval Ballarda do úzké chodby za schodištěm.

„Teď si zběžně prohlédneme vaši sibiřskou kobku a pak se vydáme do druhé cely. Dům stojí na Avenida Córdoba, my jsme na Corrientes. Odsud to budete mít domů asi deset minut.“

David znovu poděkoval Bobbymu Ballardovi a zavřel dveře bytu. Odvolal se na vyčerpávající let a předchozí náročné uvítání doma v New Yorku – bůh mu byl svědkem, že v tomto nelhal. Přijme Ballard jako náhradu pozvání na večeři?

Konečně osaměl a ihned se pustil do zevrubné prohlídky svého dočasného obydlí. Vůbec nebylo tak zlé. Jistě, byt neoplýval prostorem – ložnice, obývací pokoj s kuchyňským koutem a koupelna –, disponoval však velkou předností, o níž se Jean Cameronová nezmínila. Nacházel se v přízemí a vzadu vedly dveře na malé dlážděné patio obklopené vysokou betonovou zdí, po níž se plazily rozvětvené a olistěné popínavé rostliny a z mohutných kameninových nádob na jejím hřebenu visely bohaté girlandy květů. Uprostřed uzavřeného prostranství rostl pokřivený ovocný strom, jehož druh David nedokázal určit, a kolem kmene stály tři proutěné židle, které sice měly své lepší časy dávno za sebou, ale vypadaly velmi pohodlně. Pokud se jeho týkalo, vnitřní dvůr bohatě kompenzoval nedostatečné rozměry bytu.

Ballard zdůraznil, že tato část Avenida Córdoba leží jen pár kroků od hranice komerčního centra Buenos Aires. Rezidenční čtvrť, ale dostatečně blízko obchodů a restaurací, aby to nově příchozímu usnadnilo život.

David zvedl sluchátko; oznamovací tón na sebe nechal chvíli čekat, ale nakonec zazněl. Zavěsil a přešel malou místnost k chladničce amerického typu. Otevřel ji a usmál se. Paní Cameronová mu nachystala – nebo o to někoho požádala – základní potraviny: mléko, máslo, chléb, vajíčka, kávu. Se šťastným pousmáním zaznamenal také dvě láhve vína: Orfila tinto a Colón blanco. Zavřel ledničku a vrátil se do ložnice.

Otevřel jediné zavazadlo, které si přivezl, vybalil láhev skotské a připomněl si, že si ráno bude muset koupit něco na sebe.

Ballard se nabídl, že s ním zajde do obchodu s pánskou konfekcí na Calle Florida – pokud mu nebudou vrčet ty jeho zatracené číselníky. David položil na noční stolek knihy, které mu vybral Eugen Lyons. Pročetl dvě a již pronikl do tajů jazyka aerofyziků, ale aby si mohl být úplně jistý, potřeboval prostudovat odpovídající publikace v němčině. Zítra si projde knihkupectví ve čtvrtích obydlených Němci; nebude pátrat po vyčerpávajících učebnicích, postačí, když porozumí základním termínům. Chápal, že odbornost tvoří pouze menší část jeho poslání.

Náhle si vzpomněl na Waltera Kendalla. Touhle dobou už bude účetní v Buenos Aires nebo dorazí během několika hodin, protože ze Spojených států odlétal přibližně ve stejné době jako on a použil přímější let s menším počtem mezipřistání mezi New Yorkem a konečným cílem.

David uvažoval, zda by bylo rozumné vyrazit na letiště pokusit se Kendalla vystopovat. Pokud ještě nepřiletěl, počká na něj, a jestli ano, snadno zkontroluje hotely – podle Ballarda se ve městě víc než tři nebo čtyři dobré nenajdou.

Na druhé straně pro něj každá minuta strávená s prohnaným účetním navíc – tedy každá minuta nad rámec absolutně nezbytné doby – neznamenala právě radostnou perspektivu. A kromě toho by Kendalla jistě znepokojilo, kdyby ho našel v Buenos Aires dříve, než rozkázal Swanson. Bezpochyby by se dožadoval vysvětlení, které mu David nehodlal poskytnout, a možná by i poslal rozzlobený telegram už tak nadmíru nervóznímu brigádním generálovi.

Setkat se s Walterem Kendallem dříve, než jej účetní očekává, by nepřineslo žádnou výhodu, jenom potíže.

A David má na práci závažnější věc: nezřetelný obraz. Mnohem lépe udělá, když pátrám zahájí jako osamělý lovec.

S lahví skotské v ruce zašel do obývacího pokoje s kuchyňkou a vytáhl z chladničky misku s ledem. Nalil si skleničku a zadíval se ke dveřím, které vedly na miniaturní patio. Rozhodl se, že si za soumraku užije chvilku zaslouženého klidu a nechá se ovívat vánkem lednového léta v Buenos Aires.

Slunce pomalu, leč nezadržitelně klesalo za město, větvemi nedefinovatelného stromu pronikaly poslední oranžové paprsky.

David usedl do proutěného křesla, pohodlně se opřel a natáhl nohy. Uvědomil si, že kdyby zavřel oči třeba jen na vteřinku, znovu je otevře až za několik hodin. Na tohle musí být opatrný. Dlouhé zkušenosti z terénu jej navíc naučily, že je dobré před spaním něco sníst.

Jídlo pro něj už dávno ztratilo jakýkoliv půvab, vnímal je pouze jako jediný způsob doplnění energie. Napadlo ho, zda se potěšení z dobré krmi někdy vrátí; jestli se vrátí spousta příjemných věcí, jichž se musel vzdát. S výjimkou New Yorku je Lisabon možná tím nejlepším místem pro život, co se týká stravy, ubytování a pohodlí, mezi všemi velkoměsty na dvou kontinentech. A nyní se David ocitl ve třetím světadílu a ve městě, které se pyšní absolutním luxusem.

Pro něj však neznamenalo Buenos Aires nic jiného než terén, další operační působiště podobné severním oblastem Španělska. Hlavní město Argentiny je pro něj totéž co Baskicko či Navarra, jako mrazivé noci v Galicijských horách či dusné vedro na hřebenech roklí, když čekal na nepřátelské hlídky, čekal na zabíjení.

Tolik věcí, tak cizích.

Předklonil hlavu, dlouze se napil ze skleničky a nechal zátylek klesnout na okraj opěradla. Z koruny stromu vzlétl ptáček, zřejmě vyrušený přítomností vetřelce. Připomněl Davidovi, jak naslouchal štěbetajícím ptákům na jižních svazích Pyrenejí. Tam ohlašovali příchod skrývajících se mužů a často měnili rytmus zpěvu; Spaulding se naučil drobné nuance identifikovat – nebo si to alespoň myslel – a rozpoznávat podle nich počet blížících se neviditelných hlídek.

V tom okamžiku si uvědomil, že ten ptáček se nevyplašil kvůli němu. Poletoval nad korunou a stále vydával varovný pískot, rychleji a naléhavěji.

Je tu ještě někdo jiný.

David zpod přivřených víček zaostřil pohled nahoru nad listoví. Nepohnul přitom hlavou ani jinou částí těla, choval se jako člověk, jenž z posledních sil odolává spánku.

Nájemný dům měl čtyři podlaží a lehce zešikmenou střechu pokrytou terakotovými taškami hnědofialového odstínu. Okna pokojů nad ním většinou zela dokořán, otevřená proudění osvěžujícího vánku od Rio de la Plata. Slyšel útržky rozhovorů, nic znepokojivého, žádné hlasité vibrace. Podle Ballarda si Buenos Aires touhle dobou užívá siestu – na rozdíl od římských odpolední nebo pařížských obědů. Podle měřítek ostatního světa se v hlavním městě Argentiny večeří velmi pozdě, v deset, v jedenáct, ani půlnoc nebývá výjimkou.

Pokřikujícího ptáka neznepokojili nájemníci obytného domu na Avenida Córdoba, přesto však neustále vysílal naléhavé varování.

A pak David uviděl proč.

Na střeše, zpola zakryté větvemi ovocného stromu, rozeznal obrysy dvou mužů.

Krčili se pod hřebenem a hleděli dolů. Určitě hleděli na něj.

Spaulding odhadl polohu dvou křížících se větví a mírně pohnul hlavou, jako kdyby ho dlouho očekávaný spánek už už přemáhal; krk mu vyčerpáním klesl na pravé rameno a uvolněná ruka sotva držela sklenku několik milimetrů nad dlážděním.

Manévr pomohl, David viděl o něco lépe, natolik, že zřetelně rozeznal rovnou siluetu hlavně pušky, od jejíž tmavé oceli se odrážely sluneční paprsky. Zbraň se nehýbala. Muž vpravo ji svíral v podpaždí, nepokoušel se ji zvednout a zacílit, připomínal sochu vojáka na hlídce.

Spauldingovi připadal jeho postoj hrozivější, než kdyby na něj rovnou mířil. V duchu si představil dozorce, který ví, že se vězni nemůže podařit přelézt plot a že má spoustu času namířit a vystřelit.

Pokračoval v němohře. Lehce pohnul rukou a nechal sklenku vyklouznout z prstů. Cinkavý zvuk rozbitého skla jej „probudil“ ze snu; potřásl hlavou, aby se probral, a protřel si obě oči. Při tom manévru nenápadně obrátil obličej vzhůru. Postavy na střeše ustoupily; v nejbližších chvílích tedy výstřel nezaburácí, kulka zůstane v hlavni.

David posbíral střepy, vstal z proutěného křesla a vrátil se do bytu krokem znaveného člověka, rozladěného vlastní nemotorností. Pomalu, s marně potlačovaným podrážděním.

Jakmile překročil práh a ztratil se mužům na střeše z dohledu, odhodil rozbité sklo do odpadkového koše a rychlým krokem zamířil do ložnice. Otevřel horní zásuvku prádelníku, odsunul pár kapesníků a vytáhl pistoli.

Zastrčil si ji za opasek, zvedl sako přehozené přes opěradlo židle a oblékl si ho, spokojen, že zakrylo zbraň.

Přešel obývací pokoj ke dveřím bytu a tiše je otevřel.

Schodiště se nacházelo v levé části domu a David v duchu proklínal architekta, který tuto budovu na Avenida Córdoba navrhoval, jakož i přebytek dřeva v Argentině. Lesklý lak dřevěných schodů nedokázal zakrýt fakt, že už jsou pěkně staré a budou při každém kroku pekelně praštět a sténat.

Spaulding za sebou zavřel, vydal se ke schodům a položil nohu na první z nich.

Ozvalo se zapraskání, hlasité a poctivé jako v obchodě se starožitným nábytkem.

Musel překonat čtyři řady, přičemž na prvních třech nezáleželo. Bral stupně po dvou a rychle zjistil, že když se drží těsně u zdi, hluk doprovázející jeho výstup není tak strašný.

O minutu později hleděl na zavřené dveře označené cedulí s nápisem vyvedeným kudrnatým kastilským písmem.

El Techo.

Střecha.

Dveře, stejně jako schody, poznamenal zub času. Desetiletí veder a vysoké vlhkosti způsobily nabobtnání dřeva kolem závěsů, okraje křídla se zarývaly do rámu.

Když je otevře pomalu, svým skřípotem upozorní na jeho příchod.

Neměl jinou možnost. Vytasil zbraň a o krok ustoupil, víc mu úzká podesta nedovolila. Odhadl pevnost rámu, zasazeného do cihlového zdiva, i dřevěných dveří, které se otevíraly ven, pak se zhluboka nadechl, popadl za kliku, škubl a dveře se rozletěly. Skočil šikmo za ně a přitiskl se zády ke stěně.

Oba muži se v šoku otočili. Stáli asi deset metrů od něj na hřebenu sedlové střechy. Ten, který držel pušku, na okamžik zaváhal, než zvedl hlaveň do úrovně pasu a připravil se k palbě. Spaulding mu mířil pistolí na srdce. Ozbrojenec však nevypadal na člověka, který se chystá vystřelit na cíl. Zaváhal záměrně, nikoli vinou paniky či nerozhodnosti.

Druhý muž začal španělsky křičet. David poznal přízvuk pocházející z jižní oblasti Pyrenejského poloostrova, rozhodně ne z Argentiny. „Por javor, seňor!“

Spaulding odpověděl anglicky, aby si ověřil, zda mu porozumí. „Skloňte tu pušku. Hned!“

Muž okamžitě poslechl; sklopil hlaveň a držel zbraň za pažbu. „Vy se mýlit,“ řekl lámanou angličtinou. „Měli jsme tady…, jak to říkáte…, ladrones, zloděje. Nedaleko. V sousedství.“

David překročil kovovou traverzu a ocitl se na střeše; pistolí neustále držel oba muže v šachu. „Nezní to moc přesvědčivě. Se dan corte, amigos. Vy nejste z Buenos Aires.“

„V této čtvrti žije mnoho lidí, kteří jsou jako my, seňor,“ řekl druhý muž. „Přistěhovalci. Tohle je komunita, kde žijí… ne domorodci.“

„Chcete říct, že jste tady nahoře nebyli kvůli mně? Že jste mě nesledovali?“

„To jenom náhoda, vy mi věřit,“ ujišťoval Davida ozbrojenec. „Es la verdad,“ potvrdil jeho společník „Minulý týden se někdo vloupal do dvou habitationes. Policie nám nepomůže. Jsme pro ně… extranjeros, cizinci. Chráníme se sami.“

Spaulding na dvojici pozorně hleděl. V jejich upřímných výrazech nespatřil jediný náznak lži. A ani známky strachu.

„Jsem z americké ambasády,“ prohlásil stroze; ani jeden extranjero nezareagoval. „Musím vás požádat o prokázání totožnosti.“

„Qué cosa?“ zeptal se muž s puškou. „Doklady. Vaše jména… Certificados.“

„Por cierto, en seguida.“ Neozbrojený cizinec sáhl do zadní kapsy kalhot a Spaulding jako varování lehce pohnul pistolí.

Muž se zarazil a konečně projevil strach. „Jenom registro, seňor. Všichni je musíme mít u sebe… Prosím. V mojí… cartera.“ David natáhl levou ruku a muž mu podal lacinou koženou peněženku. Otevřel ji se záchvěvem soucitu, ti dva extranjeros mu připadali žalostně bezmocní. Podobný rezignovaný výraz dobře znal. Zejména Frankovi falangisté vynikali v umění jej u lidí vyvolat.

Rychle sklopil zrak k peněžence a k celuloidovému okénku popraskanému věkem.

Hlaveň pušky ho zasáhla do pravého zápěstí naprosto nečekaně a záchvěv bolesti mu ochromil celou paži. Hned nato mu protivník odborně zkroutil ruku dovnitř a dolů – neměl na vybranou: musel pustit pistoli a alespoň se snažil odkopnout ji, aby sklouzla po šikmé střeše. Kdyby to neudělal, nepřítel by mu zlomil předloktí.

Soupeř mu dalším zkušeným chvatem přehodil levou paži kolem krku. David se ohnal nohou po neozbrojeném cizinci, který ho držel za ruku. Zasáhl ho do břicha, a jak se muž v bolestech předklonil, přesunul váhu a zasadil mu další kopanec, který ho poslal v kotrmelci na terakotovou střechu.

Zbýval druhý soupeř. David se podvolil jeho chvatu, pokrčil nohy a otočil se doprava. Protivník se pokusil skočit mu na záda, ale Spaulding švihl loktem dozadu a nabral ho do rozkroku. Extranjero měl co dělat, aby udržel rovnováhu.

David byl konečně volný a bleskurychle své výhody využil. Prudce se stočil doleva, zvedl nohu a kopl soupeře do krku. Puška zarachotila na pálených taškách a klouzala k okraji střechy. Muž klesl na kolena a z úst mu tekla krev, jak si při úderu prokousl rty.

Spaulding za sebou zaslechl hluk a obrátil se.

Nebyl dost rychlý. Druhý extranjero se po něm ohnal a David zaslechl, jak jeho vlastní pistole sviští vzduchem a řítí se mu na lebku.

Propadl se do černé prázdnoty.

„Popsali správnou situaci, ale jinou část města,“ řekl Ballard, usazený přes celou místnost naproti Davidovi, který si tiskl k hlavě plátěný pytlík s ledem. „Extranjeros se soustřeďují v západní části čtvrti La Boca. Mají tam obrovskou míru zločinnosti a policajti se raději procházejí po parcích než po tamějších ulicích. A Grupo, myslím GOU, cizince zrovna nemiluje.“

„To jsi mi moc nepomohl.“ Spaulding pohyboval pytlíkem s ledem v kruzích po týle a temeni.

„No, zabít tě nejspíš nechtěli. Mohli tě shodit ze střechy nebo nechat ležet na kraji. Vsadím pět proti jedné, že by ses překulil a dopadl o čtyři patra níž.“

„Věděl jsem, že mě nechtějí zabít…“

„Jak?“

„Mohli to snadno udělat už dřív. Myslím, že čekali, až odejdu z bytu. Měl jsem vybaleno a nikdo by je nerušil.“

„Při čem?“

„Při prohlídce mých věcí. Už jsem to nedávno zažil.“

„Kdo?“

„Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Tak kdo teď komu pomáhá?“

„Pardon… Řekni mi, Bobby, kdo přesně věděl, že přiletím? Jak jste se na můj příchod připravovali?“

„První otázka: tři lidé. Samozřejmě já, protože jsem u ciferníků. Pochopitelně Granville. A Jean Cameronová. Starej ji požádal, aby ti sehnala byt. Otázka druhá: přísně důvěrně. Tvé rozkazy totiž přišly v noci. Z Washingtonu. Jean zrovna hrála s Granvillem u něj doma šachy, když jsem šéfovi tu roztrhanou hadru přinesl.“

„Co žes mu přinesl?“ nechápal David.

„Rozšifrovanou zprávu. Washington poslal tvé materiály v kódu přes utajenou komunikační linku a se speciálním označením, které znamená, že ke sdělení mám přístup pouze já nebo můj zástupce a jen my dva je smíme rozluštit a předat velvyslanci.“

„Dobře. Co dál?“

„Nic. Myslím tím nic, o čem bys nevěděl.“

„I tak mi to řekni.“

Ballard si rezignovaně povzdechl. „Takže my tři jsme byli sami, a protože vím, že šéf nemá před Jean žádné tajnosti, tak jsem tu zprávu přečetl. Instrukce ohledně tvého bydlení byly zcela jasné. Granville podle mě dospěl k logickému závěru, že Jean je pro tento úkol nejvhodnější, a požádal ji, ať se pokusí obstarat ti to nejlepší, co se za tak krátký čas dá sehnat.“ Ballard se rozhlédl po obývacím pokoji a zabloudil pohledem ke dveřím do patia. „Myslím, že odvedla slušnou práci.“

„V tom to bude. Řekl bych, že mají tou svou sítí opředené celé město. Nic neobvyklého. Sledují neobsazené domy a byty, ubytovny, penziony a hotely. S těmi obvykle bývá nejmenší problém.“

„Nejsem si jistý, jestli ti rozumím,“ přiznal Ballard neochotně.

„Můžeme být všichni ostří jako břitva a chytří jako Šalomoun, Bobby, ale některé základní potřeby odbourat nedokážeme. Musíme mít kde spát a kde se vykoupat.“

„Jo, to je mi jasné, ale nedokážu si představit, jak to aplikovat na naši situaci. Od zítřka už tvůj zdejší pobyt nebude žádné tajemství, ale do té doby o tobě měl vědět jen velvyslanec, Jean a já. Podle Washingtonu ses sem měl dopravit sám a my jsme netušili, kdy přesně a jak dorazíš… A Jean ten byt nesháněla pro tebe. Tvoje jméno vůbec nepadlo.“

„Ale?“ Šifrantova slova Davida znepokojila víc, než se z jeho výrazu dalo soudit. Ti dva extranjeros museli na střeše čekat už před jeho příchodem do bytu, nanejvýš mohli dorazit pár minut po něm. „Jak vlastně ten byt pronajala? Na čí jméno? Já jsem žádné krytí nechtěl a Washington o ně určitě nepožádal.“

„Panebože, a to jsem si vždycky myslel, že já mluvím rychle. Neděle je neděle a pondělí je pondělí. V neděli tě neznáme, v pondělí ano. Takhle si to Washington výslovně přál. Tvůj přílet neměl být předem ohlášen. A mimochodem, kdyby ses rozhodl se na velvyslanectví neukázat, nesměli jsme se po tobě shánět. Prostě jsme dostali rozkaz ve všem ti vyhovět a ve všem se přizpůsobit tvým přáním. Zítra ráno se tě Granville určitě zeptá, co máš v plánu… Jak Jean tento byt pronajala? Jak ji znám, nejspíš naznačila, že si velvyslanec našel ženskou. Místní porteňos mají pro tyto věci pochopení. Ostatně, Buenos Aires se nadarmo neříká Paříž Jižní Ameriky… Jedno vím s jistotou: Jean by tvoje jméno nikdy nepoužila. Ani žádné nápadné krytí. To už by raději jednala sama za sebe.“

„Ach, bože můj,“ povzdechl si Spaulding znaveně, odložil pytlík s ledem, prohmatal si zátylek a podíval se na prsty. Jejich špičky zrudly krví.

„Doufám, že si s tím hlubokým šrámem nehodláš hrát na hrdinu. Měl by sis zajít k doktorovi.“

„Žádný hrdina nebude,“ usmál se David. „Zato doktor ano. Stejně si musím nechat vytáhnout stehy, tak proč to neudělat hned, pokud to můžeš zařídit.“

„Můžu. Kde jsi k těm stehům přišel?“

„Drobná nehoda na Azorách.“

„Kristepane, ty se ale něco nacestuješ.“

„Stejně tak někdo jiný, který je navíc pokaždé o krok přede mnou.“

24

„Paní Cameronová se dostavila na mou žádost, Spauldingu. Pojďte dál. Už jsem mluvil s Ballardem a s doktorem. Staré stehy venku a nové zašité. Podle mě se musíte cítit jako jehelníček.“

Granville se pohodlně se opíral na vypolstrované židli s vysokým opěradlem za okázale vyřezávaným psacím stolem. Jean Cameronová seděla na pohovce při levé stěně a jedna z židlí naproti stolu byla zjevně určena pro Davida. Rozhodl se, že počká, dokud ho Granville nevyzve, aby se posadil. Zůstal stát; zatím si nebyl jistý, jestli se mu velvyslanec zamlouvá, nebo ne. Kancelář, kterou mu vybral, byla skutečně daleko vzadu a předtím sloužila jako skladiště.

„Nic vážného, pane. Kdyby bylo, přiznal bych to.“ Spaulding pokynul Jean na pozdrav a neunikl mu její ustaraný výraz, který, jak se alespoň domníval, si přečetl v jejích očích.

„Byl byste pošetilý, kdybyste chtěl svůj stav tajit. Podle doktora dopadla ta rána do hlavy přesně mezi dvě nebezpečná místa, jinak byste utrpěl závažný otřes mozku a to by bylo opravdu zlé.“

„Zasadil ji zkušený muž.“

„Ano, chápu… Náš doktor nevyjádřil právě vysoké mínění o stezích, které vám vytáhl.“

„Zdá se, že tento názor sdílejí všichni lékaři. Nicméně stehy posloužily svému účelu, rameno je v pořádku. Zašil mi ho a pevně stáhl.“

„Ano… Posaďte se, posaďte se.“

David usedl na židli. „Děkuji, pane.“

„Dozvěděl jsem se, že ti dva, co vás včera napadli, byli provincianos, ne porteňos.“

Spaulding se kajícně usmál a obrátil se k Jean Cameronové. „Termín porteňos chápu a domnívám se, že provincianos znamená to, co říká. Venkované, lidé, kteří žijí mimo velká města. Je to tak?“

„Je,“ potvrdila dívka tiše. „Lidé, kteří žijí mimo hlavní město. Mimo BA.“

„Dvě zcela rozdílné kultury,“ navázal Granville. „Provincianos jsou nepřátelští a agresivní a řekl bych, že oprávněně. Vláda je nevybíravým způsobem vykořisťuje a jejich zášť roste. GOU neudělala nic, aby napětí zmírnila, právě naopak, odvádí je do armády a dává jim ty nejnižší hodnosti.“

„Provincianos jsou přece původní obyvatelé Argentiny, ne?“

„Zajisté. Z jejich hlediska jsou čistší Argentinci než porteňos, lidé z Buenos Aires. Nemají v sobě tolik italské nebo německé krve, nemluvě už o portugalské, balkánské nebo židovské. Jak jistě víte, během několika přistěhovaleckých vln…“

„V tom případě, pane velvyslanče,“ přerušil ho David v naději, že zastaví další analýzu minulých událostí z úst diplomata se sklonem poučovat, „to nebyli provincianos. Sami sebe označovali za extranjeros. Předpokládám, že to znamená přistěhovalce, vysídlence.“

„Extranjero je poněkud sarkastický výraz. Převrácená morbidnost. Jako kdyby ho o sobě použil indián z rezervace v ulicích Washingtonu. Cizinec ve vlastní zemi, chápete, jak to myslím?“

„Ti dva se nenarodili v Argentině,“ poznamenal David tiše, ignoruje velvyslancovu otázku. „Jejich řeč zněla naprosto cize.“

„Ale? Jste snad odborník?“

„Jsem. V jazykových záležitostech ano.“

„Rozumím.“ Granville se předklonil. „Přičítáte tomu útoku souvislost s naším zastupitelským úřadem? Nebo se zájmy Spojenců?“

„Nejsem si jistý. Podle mého názoru jsem byl cílem útoku já osobně. Rád bych věděl, jak zjistili, že jsem tady.“

„Prošla jsem si všechno, co jsem ve věci tvého bytu udělala a řekla, Davide,“ ozvala se Jean Cameronová z pohovky a zaraženě se odmlčela; všimla si, jak po ní velvyslanec střelil očima, když zjistil, že si se Spauldingem tyká. „Tvůj byt jsem si prohlížela jako čtvrtý v pořadí. Začala jsem v deset ráno a tam jsem se dostala kolem druhé. A okamžitě jsem ho pronajala. Nerada přiznávám, že mě přesvědčilo to nešťastné patio.“

David se na ni usmál.

„No, takže jsem zašla do realitní kanceláře ve Viamonte. Jejím majitelem je Geraldo Baldez, kterého tady všichni známe. Drží palce Spojencům a nenávidí Němce. Vysvětlila jsem mu, že potřebuju byt pro jednoho z našich pracovníků, který bydlí na ambasádě a považuje zdejší pravidla za příliš omezující. Geraldo se rozesmál a vyjádřil názor, že to určitě musí být Bobby. Nevymlouvala jsem mu to.“

„Ale byl to jenom krátkodobý pronájem,“ opáčil David. „Použila jsem to jako výmluvu pro případ, že by se ti ten byt nelíbil. Standardní tříměsíční smlouva.“

„Proč by si Bobby – nebo kdokoliv jiný – nesehnal byt sám?“

„Z mnoha důvodů. Rovněž standardní postup… Tady,“ dodala s úsměvem; poněkud rozpačitým, pomyslel si David. „Znám tohle město lépe než většina ostatních. Prožila jsem tu několik let. Jde také o náhradu služebních výdajů a já jsem skvělý vyjednávač. A lidé jako Bobby mají spoustu práce. Moje pracovní doba je pružnější a mám víc času.“

„Paní Cameronová je příliš skromná, Spauldingu. Její přínos pro naši malou komunitu je ohromný.“

„Tím jsem si jistý, pane velvyslance… Takže se domníváš,“ obrátil se k Jean, „že nikdo neměl důvod podezřívat tě, že hledáš ubytování pro nového atašé?“

„V žádném případě. Zařídila jsem to velmi… bezstarostně, jestli víš, jak to myslím.“

„Co vlastník budovy?“ zeptal se David. „S tím jsem se nesetkala. Většina bytových domů patří boháčům, kteří žijí ve čtvrti Telmo nebo Palermo a jednají prostřednictvím realitních agentů.“

David se otočil k velvyslanci. „Nesháněl se po mně někdo? Nějaké telefonáty? Vzkazy?“

„Pokud vím, tak ne, a něco takového by mi moji lidé ohlásili. A já bych vám to okamžitě sdělil.“

„Je zde jistý člověk, jmenuje se Kendall…“

„Kendall?“ přerušil ho velvyslanec. „To jméno mi něco říká…

Kendall… Kendall… No jistě!“ Granville se chvíli přehraboval v papírech na stole. „Tady to mám. Walter Kendall. Přiletěl včera v půl jedenácté večer. Bydlí v Alvearu, to je blízko Palermo Parku.

Příjemný staromódní hotel.“ Granville náhle vzhlédl k Davidovi. „V seznamu je uveden jako průmyslový ekonom. Velmi všeobecný popis, nemyslíte? Nebude to jeden z těch bankéřů, o kterých jsem se zmínil včera?“

„Zařizuje zde některé záležitosti spojené s mým posláním.“ David nezakrýval neochotu zacházet do podrobností ohledně Waltera Kendalla. Na druhé straně jej instinkt vybídl podat alespoň symbolické vysvětlení Jean Cameronová. „Mým základním úkolem v Argentině je zprostředkovat spojení mezi newyorskými a londýnskými finančníky a bankovními kruhy zde v Buenos… v BA.“ David se usmál; doufal, že stejně upřímně jako Jean. „Obávám se, že Washington se mnou sáhl trochu vedle, nerozeznám aktiva od pasiv. Nicméně šéfové mou volbu posvětili. Pana velvyslance znepokojuje, že jsem příliš nezkušený.“

Spaulding rychle střelil pohledem ke starému diplomatovi, aby mu připomněl, že „bankovní kruhy“ představují nejzazší ústupek, na který je v otázce totožnosti ochoten přistoupit. Jméno Ericha Rhinemanna zaznít nesmí.

„Ano, přiznávám, že jsem… Ale to je teď vedlejší, Přejete si něco podniknout ohledně událostí včerejšího večera? Domnívám se, že bychom měli vznést formální stížnost na policii. Ne že by nám to co pomohlo, zatraceně.“

David chvíli mlčel a zvažoval všechna pro a proti velvyslancova návrhu. „Dostane se ta záležitost do tisku?“

„Pochybuju,“ odpověděla Jean.

„Pracovníci velvyslanectví obvykle u sebe mívají dost peněz,“ dodal Granville. „Už nejednou se stalo, že je někdo přepadl a oloupil. Policie to označí za pokus o loupež. Možná to nic jiného nebylo.“

„Ale Grupo se takové zprávy nelíbí. Neslučují se s pohledem plukovníků na situaci v zemi. A tisk kontrolují oni,“ přemýšlela Jean nahlas a dívala se přitom na Davida. „Zahrají to do autu.“

„Jenže pokud si stěžovat nebudeme – za předpokladu, že nešlo o loupež –, přiznáme tím, že podle našeho názoru je za tou věcí něco jiného. A to se mi moc nelíbí,“ namítl Spaulding.

„V tom případě samozřejmě ještě dnes ráno podáme formální stížnost. Mohl byste prosím nadiktovat hlášení o tom incidentu a podepsat je?“ Granville se očividně snažil schůzku co nejrychleji ukončit. „A mám-li mluvit upřímně, Spauldingu, pokud se zásadně nemýlím, věřím, že to opravdu byl pokus okrást bohatého Američana, který právě přiletěl do města. Zaslechl jsem pověsti, že řidiči taxíků zajíždějících na letiště vytvořili lupičský gang. A extranjeros jsou logicky jejich nejbližšími spojenci.“

David vstal a potěšilo ho, když se Jean rovněž zvedla z pohovky. „Souhlasím, pane velvyslanče. Léta strávená v Lisabonu ve mně vyvolala přílišnou… podezřívavost. Přizpůsobím se.“

„To si troufám tvrdit. Sepište to hlášení.“

„Ano, pane.“

„Seženu stenografku,“ slíbila Jean. „Bilingvní.“

„To nebude nutné. Mohu diktovat ve španělštině.“

„Aha, zapomněla jsem,“ usmála se Jean. „Bobby říkal, že nám poslali chytrou hlavu.“

David se domníval, že to začalo u prvního společného oběda. Později mu řekla, že už dříve, ale nevěřil jí. Tvrdila, že to začalo, když prohlásil, že zkratka BA znamená Montevideo, ale taková hloupost přece nedávala smysl.

Co smysl dávalo,– a v tom se oba bez velkého rozvažování shodli –, bylo totální uvolnění, které pociťovali, když byli spolu. Prostý a jednoduchý důvod. Klid, pohoda, mlčení mezi nimi nikdy nezískalo příchuť rozpačitosti, snadno se rozesmáli díky společně sdílenému smyslu pro humor, ne vynucenou, křečovitou reakcí.

Pozoruhodné. O to více, domníval se David, že to ani jeden z nich neočekával, ani jeden z nich to nehledal. Oba měli dostatečný důvod vyhýbat se jakýmkoliv jen trochu hlubším vztahům. On byl nestálý člověk, který touží přežít a pak začít znovu s čistou hlavou a potlačenými vzpomínkami, to pro něj bylo důležité. A věděl, že ona stále teskní za mužem, jehož milovala tak hluboce, že by památku na jeho obličej, tělo a mysl nemohla jen tak odhodit bez zničujícího pocitu viny.

V hrubých rysech mu vysvětlila proč. Její manžel nebyl vzorem odvážného pilota, jehož obraz tak často kreslí oddělení pro styk s veřejností válečného námořnictva. Strašně se bál. Ne o sebe, bál se zabíjení jiných. Nebýt vědomí, jakému ponížení by svou marylandskou manželku a marylandskou rodinu vystavil, Cameron by odmítl nastoupit vojenskou službu z důvodu svědomí. Ale možná neměl odvahu přiznat si své vlastní přesvědčení.

A proč sloužil jako pilot?

Cameron se naučil létal ještě před dosažením dvaceti let. Připadlo mu tedy přirozené přihlásit se k námořnímu letectvu a doufal, že díky zkušenostem z civilu získá pohodlné hnízdečko leteckého instruktora ve Státech. Zavrhl vojenské právo; spousta jeho kolegů advokátů se chtěla stát armádními právníky a skončila u pěchoty nebo na palubách válečných lodí. Právníků měla armáda dost, potřebovala piloty.

David se domníval, že ví, proč mu Jean o svém zesnulém manželovi toho řekla tolik. Vedly ji k tomu dvě pohnutky. Za prvé jí otevřený rozhovor pomohl přizpůsobit se vztahu, který se mezi nimi rozvíjel, a možná i smazat pocit provinění. Druhý důvod nebyl tak zřejmý, avšak rozhodně stejně důležitý. Jean Cameronová nenáviděla válku, nenáviděla ji za to, co jí vzala. A přála si, aby to věděl.

Protože jí, jak si David uvědomil, instinkt napověděl, že je ve válečném dění tak či onak angažován, a chtěla mu dát najevo, že ona se na této jeho angažovanosti v žádném případě nebude podílet. Alespoň tolik Cameronově památce dluží.

Zašli si na oběd do restaurace s výhledem na hladinu Riachúelského zálivu nedaleko přístavních hrází Dársena Sud. Oběd v restauraci navrhla ona. Všimla si, že je stále vyčerpaný, protože těch pár hodin spánku, které pro sebe utrhl, neustále přerušovala bolest. Trvala na tom, že potřebuje dlouhé klidné posezení u dobrého jídla, následované návratem domů do postele a pak jeden celý den na rekonvalescenci a dobití energie.

Neměla však v úmyslu jít s ním.

On si nemyslel, že by s ním šla.

„Ballard je fajn chlap,“ prohodil Spaulding a nalil do skleniček průzračné bílé víno.

„Bobby je drahoušek,“ souhlasila. „Moc hodný člověk.“

„Má tě moc rád.“

„Já jeho taky… Tvoje spekulace je naprosto přirozená a mně je líto, že musím zjemnit její ostřejší melodii. Použila jsem správný termín? Melodie? Granville mi řekl, kdo jsou tvoji rodiče. Měla bych si tě považovat.“

„O hudbě jsem odmítal cokoliv číst nebo poslouchat už v osmi letech. Ale řekl bych, že melodie je odpovídající výraz. Jenom by mě zajímalo…“

„Bobby mě obdařil skutečně profesionálním pokusem o svedení, doprovázeným úžasným šarmem a smyslem pro humor. Lepší holka, než jsem já, by mu podlehla. Měl plné právo se na mě zlobit… Chtěla jsem a stále chci být v jeho společnosti, ale vracím mu jen velmi málo.“

„Přistoupil na tvé podmínky,“ konstatoval David.

„Řekla jsem, že je hodný.“

„Musí být dalších deset chlapů, kteří…“

„Plus příslušníci námořní pěchoty, kteří nás hlídají,“ skočila mu do řeči a žertovně – a zcela nevojensky – napodobila salutování. „Na ty nezapomínej.“

„Dobře, tak sto deset. Jsi jako Deanna Durbinová.“

„To těžko. Mariňáci k nám nastupují v turnusech ze základny jižně od La Boky a zaměstnanci ambasády, tedy ti svobodní a bezdětní, trpí velvyslaneckým syndromem.“

„A to je co?“

„Třesavka na vysoký post v rámci ministerstva zahraničí. Zdá se, že tato choroba u tebe nehrozí.“

„Nedokážu posoudit, jestli ano, či ne. A ze zaměstnanců v podstatě nikoho neznám, takže nevím, co jsou zač.“

„Což o tobě něco vypovídá, nemyslíš?“

„A co to o mně vypovídá?“

„Nejsi kariérista z ministerstva zahraničí. Třesavka na vysoký post se projevuje tak, že si dáváš zatraceně záležet, aby si všichni, a zejména ti nad tebou, všimli, jak moc jsi pracovitý a výkonný.“ Jean doprovodila svá slova tím, že zkřivila obličej do směšné grimasy připomínající štěně buldoka – zasunula delikátní bradu a svraštila obočí. David se hlasitě rozesmál; dívka se zničující věrností sehrála výraz a hlas patolízalského snaživce.

„Panebože, pokusím se tě dostat do rádia.“ Znovu se rozesmál. „Už chápu, v čem ten velvyslanecký syndrom spočívá. Popsalas ho naprosto dokonale. Chápu, opravdu chápu.“

„Ty jím netrpíš.“ Jean se už zase tvářila vážně a dívala se mu do očí. „Pozoroval jsem tě, když jsi mluvil s Granvillem. Choval ses k němu na hranici zdvořilosti. Nešlo ti o kladný posudek, vid?“

Oplatil jí upřený pohled. „Nešlo… A abych odpověděl na otázku, která vrtá v té tvé krásné hlavičce tak zuřivě, že ti vibruje lebka, nejsem kariérní důstojník zahraniční služby. Mé zapojení je striktně vymezeno trváním válečného konfliktu. Ano, používám ambasády jako operační základny a z několika vzájemně souvisejících důvodů plním nejrůznější vzájemně související úkoly. Mluvím plynně čtyřmi jazyky a kvůli těm rodičům, kteří na tebe tak zapůsobili, disponuju tím, čemu se přikrášlené říká přístup k důležitým lidem ve vládních, obchodních a dalších podobných kruzích. Protože nejsem úplný blbec, často zprostředkovávám výměnu důvěrných informací mezi různými korporacemi v různých zemích. Mezinárodní trhy přece nepřestanou fungovat jen kvůli takové drobné lapálii, jako je válka… A já k tomu přispívám. Nejsem na sebe bůhvíjak pyšný, ale tohle mi hodili na hrb a já poslouchám příkazy.“

Usmála se svým upřímným způsobem a vzala ho za ruku. „Myslím, že to, co děláš, ať už je to cokoliv, děláš velmi inteligentně a dobře. Takových, kteří by tohle o sobě mohli říct, moc není. A je mi samozřejmě jasné, že si nemůžeš vybírat.“

„Copak jsi dělal za války, tati? Inu, synku,“ David se pokusil o vlastní karikaturu, „jezdil jsem z místa na místo a radil kamarádům z Chase Manhattan Bank, aby prodávali draho a kupovali lacino a udržovali slušnou ziskovou marži.“ Ponechal svou ruku v její.

„A taky mě přepadli na jedné střeše v Argentině a… a… Kde jsi přišel k těm stehům na rameni?“

„Nákladnímu letadlu, kterým jsem letěl na Azory, se nějak nepovedlo přistání. Počítám, že pilot s celou posádkou byli na mol.“

„Aha, vidíš? Vedeš stejně nebezpečný život jako muži na frontě… Jestli někdy potkám toho chlapce, o kterém jsi právě mluvil, řeknu mu to.“

Stále si hleděli do očí; Jean v rozpacích odtáhla ruku. Pro Spauldinga však bylo důležité, že mu věřila. Bez dalších otázek přijala jeho rozšířené krytí. Uvědomil si, že se mu ohromně ulevilo, ale současně cítil smutek. To, že ji úspěšně obelhal, mu nepřineslo žádné profesionální uspokojení.

„Takže teď víš, jak se mi podařilo vyhnout se tomu syndromu ministerstva zahraničí. Pořád mi není jasné, co na tom vlastně záleží, při těch sto deseti pracovnících ambasády a mariňácích…“

„Marinád se nepočítají. Ti hledají objekty svého zájmu tady v La Boce.“

„No tak zaměstnanci velvyslanectví, ti svobodní a bezdětní. Všichni přece tou třesavkou netrpí.“

„Ale trpí a jsem za to vděčná. Chtěli by jednoho krásného dne skončit u Dvora svatého Jakuba.“

„Tak tuhle duševní gymnastiku, kterou předvádíš, opravdu nedokážu sledovat.“

„Nepředvádím žádnou gymnastiku. Chtěla jsem jenom vědět, jestli ti to Bobby řekl. Vidím, že ne. Jak říkám, je to hodný člověk… Dal mi šanci říct ti to sama.“

„Co mi chceš říct?“

„Můj manžel byl nevlastní syn Hendersona Granvillea. Byli si hodně blízcí.“

Z restaurace odešli krátce po čtvrté, procházeli se podél doků na nábřeží Dársena Sud a vdechovali slaný mořský vzduch. Davidovi se zdálo, že se Jean baví, jako už dlouho ne. Chápal, že její dobrá nálada je přirozenou součástí pohody, která mezi nimi vládla, ale že to není všechno. Jako by ji zalila vlna nádherné úlevy.

Už když ji poprvé spatřil tehdy na schodišti, zaujala ho její krása, ale když se teď ve vzpomínkách vracel k jejich letmému seznámení, poznal, v čem spočívá její přitažlivost. Jean Cameronová byla otevřená, dobrosrdečná žena, ztělesnění půvabného šarmu. Ale vyzařovalo z ní ještě něco jiného: přísná objektivita diktovaná sebeovládáním. Totálním sebeovládáním. Patina autority, která neměla nic společného s jejím postavením na ambasádě nebo s výhodami plynoucími ze sňatku s nevlastním synem velvyslance. Souviselo to výlučně s jejím vlastním rozhodováním, s jejím životním postojem.

Tuto objektivní autoritu mohl sledovat na vlastní oči během celého dopoledne, když jej představovala různým zaměstnancům velvyslanectví, když udělovala příkazy své sekretářce, když telefonovala a vydávala stručné instrukce.

I vedlejší zápletkou s Bobbym Ballardem proklouzla pevně, s jistotou vědomí vlastního kurzu. Kryptoanalytik na ni mohl hulákat, jak chtěl, že se může „nezodpovědně opít“, protože tohle by neudělala ani v těch nejdivočejších snech.

Jean držela sama sebe pevně na uzdě.

Ta uzda nyní povolovala.

Včera si ji prohlédl pěkně zblízka a našel známky pomíjejícího mládí; jenže ty jí byly úplně lhostejné, zcela postrádala typickou ženskou marnivost. Když se s ním dnes procházela po docích a držela ho za ruku, očividně ji těšily obdivně pohledy mužů z přístavních hrází. Bocamos. Spaulding věděl, že doufá, že on si je těch pohledů vědom.

„Podívej, Davide,“ zvolala vzrušeně. „Ty dvě lodě se srazí.“

Několik desítek metrů od nábřeží pluly po hladině zálivu dva traulery v kolizním kurzu. Obě parní píšťaly plnily vzduch agresivním varovným ječením, posádky po sobě řvaly od zábradlí na pravoboku i levoboku.

„Ta vpravo uhne.“

Loď skutečně změnila kurz – v posledním okamžiku a za hlasitých kleteb a obscénních gest.

„Jak jsi to věděl?“ vyptávala se.

„Jednoduše. Pravidlo o přednosti. Majitel by musel uhradit veškeré škody. Ale na jednom z těch mol brzy vypukne pořádná rvačka.“

„Tak na ni nečekejme. Rvaček už sis užil dost.“

Vyšli z doků do úzkých uliček čtvrti La Boca s charakteristickými rybími tržišti, kde se vypasení prodavači v zakrvácených zástěrách překřikovali se zákazníky. Dorazil odpolední úlovek, práce na moři pro ten den skončila. Zbývalo jen ryby prodat a pak pít a u láhve líčit nehody uplynulých dvanácti hodin.

Došli na maličké náměstí, nazývané bez jakéhokoliv zjevného důvodu Plaza Ocho Calle – neexistovala žádná ulice číslo osm a o plaze se už vůbec nedalo mluvit. Na rohu váhavě zastavil taxík. Řidič vyložil pasažéry a chtěl se znovu rozjet, ale cestu mu zatarasili chodci, kteří odmítali věnovat pozornost takovým vozidlům. David se podíval na Jean a ta s úsměvem přikývla. Křikl na taxikáře.

Nastoupili a Spaulding bez rozmýšlení udal svou adresu. Pokládal to za naprosto přirozené.

Několik minut jeli mlčky, dotýkali se rameny a dívka mu vsunula ruku pod paži.

„Na co myslíš?“ zeptal se David, když viděl zasněný a šťastný výraz v jejím obličeji.

„Hm, na to, jak jsem si tě představovala, když mi Henderson onehdy večer četl tu tajnou depeši… Ano, oslovuju ho křestním jménem a tykám mu. Odjakživa.“

„Nedokážu si představit nikoho, kdo by mu říkal Hendersone. Ani prezidenta.“

„Ty ho neznáš. Pod tím klubovým sakem se skrývá roztomilý staroušek Henderson.“

„Jak sis mě představovala?“

„Velmi odlišně.“

„Od čeho?“

„Od skutečnosti. Víš, myslela jsem si, že především budeš hrozně malý. Atašé jménem David Spaulding, který je něco jako finanční eso a přilétá sem, aby se radil s bankéři a plukovníky o peněžních záležitostech, je přece malý, musí mu být přes padesát a má strašně málo vlasů. Kromě toho nosí brýle bez obrouček a má úzký nos. Nejspíš také trpí alergií, což znamená, že pořád kýchá a smrká. A mluví v krátkých, úsečných větách, je velmi precizní a hrozně protivný.“

„A také nahání sekretářky, to bys neměla vynechat.“

„Můj David Spaulding nenahání sekretářky. Čte nemravné knihy.“

Davida zamrazilo. Stačí přidat neupravený vzhled, špinavý kapesník a obroučky k brýlím – a Jean mohla popisovat Waltera Kendalla.

„Tvůj Spaulding je nepříjemný chlap.“

„Ten nový ne,“ řekla a sevřela mu paži nad loktem.

Taxík zastavil u obrubníku před vchodem do obytného domu na Avenida Córdoba. Jean Cameronová zaváhala a sjela pohledem k domovním dveřím.

„Mám tě odvézt na ambasádu?“ zeptal se David tiše a klidně.

Otočila se k němu. „Ne.“

Zaplatil jízdné a bok po boku vyšli do domu.

Nastražené vlákno trčelo zpod kliky; cítil ho hmatem.

Vložil klíč do zámku a instinktivně ji ramenem zlehka odstrčil stranou, když otevíral dveře. Byt zůstal ve stejném stavu, v jakém jej ráno opustil; Davidovi neuniklo, že si Jean všimla, jak se mu ulevilo. Podržel jí dveře; dívka vešla a rozhlédla se.

„Opravdu to není tak špatné, viď?“ řekla.

„Skromný příbytek, ale můj domov.“ Nechal dveře otevřené a beze slov, pouze úsměvem a posunkem, ji požádal, aby zůstala stát na místě. Rychle zašel do ložnice, vrátil se a prošel dvojitými dveřmi na maličké patio ohraničené vysokými zdmi. Zaklonil hlavu a pozorně si prohlédl okna a střechy okolních domů. Stoupl si pod korunu ovocného stromu a znovu se na ni usmál. Pochopila: zavřela dveře a vykročila k němu.

„Provedl jste to velmi profesionálně, pane Spauldingu.“

„V nejlepších tradicích extrémní zbabělosti, paní Cameronová.“

Jen co mu to oslovení vyšlo z úst, uvědomil si, jak velké chyby se dopustil, když jí připomněl zesnulého manžela. Přesto se mu zdálo, jako by mu za to byla bůhvíproč vděčná. Zastavila se těsně před ním.

„Paní Cameronová ti děkuje.“

Objal ji kolem pasu. Jean pomalu a nejistě zvedla paže k jeho ramenům, pak mu sevřela obličej do dlaní a pohlédla mu přímo do očí.

Nehýbal se. Bylo mu jasné, že konečné rozhodnutí a první krok musí učinit sama.

Přitiskla rty na jeho. Hebký, rozkošný dotyk jako políbení anděla. A pak se Jean doslova roztřásla neovladatelnou touhou. Otevřela ústa, objala ho a přitiskla se k němu celým tělem.

Pak odtáhla rty a zabořila mu tvář do hrudi, ale stále ho držela s vášnivou dychtivostí.

„Nic neříkej,“ zašeptala. „Vůbec nic neříkej… a vezmi si mě.“

Mlčky ji zvedl do náruče a odnesl do ložnice. Držela obličej na jeho prsou, jako kdyby se bála podívat se do světla, nebo dokonce na něj. Něžně ji položil na postel a zavřel dveře.

Za několik vteřin již byli nazí a David je oba přikryl prostěradly; zahalila je vlhká, nádherná temnota, následovaná okouzlující rozkoší.

„Chtěla bych ti něco říct.“ Jean mu přejela špičkou ukazováku přes ústa. Nakláněla se nad ním, její prsy mu nevinně ležely na hrudi a rty se zvlnily do upřímného úsměvu.

„Já vím. Chceš toho druhého Spauldinga. Toho hubeného trpaslíka v brýlích.“ Políbil jí konečky prstů.

„Ten zmizel. Vybuchl a vyletěl do vzduchu.“

„Vskutku barvitý popis, mladá dámo.“

„Už ne tak mladá… Právě o tom s tebou chci mluvit.“

„Aha, jde ti o penzi. Chceš po mně, abych se za tebe přimluvil na správě sociálního zabezpečení. Inu, uvidím, co s tím půjde udělat.“

„Mluv vážně, hlupáčku.“

„Tak hloupý zase nejsem…“

„Tohle nechám bez komentáře, Davide,“ opáčila. „Chci, abys věděl, že nejsem… Nevím, jak to říct. Seběhlo se to tak rychle.“

„Všechno se seběhlo naprosto přirozeně. Vysvětlení není zapotřebí.“

„No, já myslím, že nějaké ano. Nečekala jsem, že skončím tady.“

„Já jsem to taky nečekal. Asi jsem doufal, že to tak dopadne, to rád přiznám… Ale nic takového jsem neplánoval. Ty taky ne.“

„No, nevím. Myslím, že jsem to tak trochu plánovala. Když jsem tě včera viděla, kdesi v koutku mé mysli uzrálo rozhodnutí. Jsem pěkně nestydatá, vid?“

„To si rozhodně nemyslím. K podobnému rozhodnutí jsi měla dospět už dávno.“

„Asi ano.“ Lehla si na záda a přikryla se. „Zachovala jsem se hrozně sobecky. Ano, byla jsem sobecká a zkažená a chovala jsem se velmi nemravně.“

„Protože ses nevyspala s každým?“ Otočil se na bok a pohladil ji po tváři. Pak ji políbil na obě oči; měla je otevřené a paprsky odpoledního slunce, které pronikaly žaluziemi, ještě zvýraznily modř duhovek. Usmála se a její dokonale rovné bílé zuby se zaleskly vlhkostí v ústech, rty se prohnuly do křivky nefalšovaného humoru.

„Teď si uvědomuju, jak nevlastenecky jsem se zachovala. Tak dlouho jsem bránila svoje půvaby, až jsem je nakonec věnovala muži, který nebojuje.“

„Vizigótové by tě zavrhli. U nich byl bojovník vždy na prvním místě.“

„Tak jim to neřekneme.“ Přitiskla se mu tváří k obličeji. „Ach, Davide, Davide, Davide.“

25

„Doufám, že jsem vás nevzbudil. Nerušil bych vás, ale domnívám se, že tohle byste chtěl vědět.“

Velvyslancův hlas zněl v telefonu nečekaně starostlivě. David se podíval na hodinky. Za tři minuty deset.

„Ach… Ne, nevzbudil jste mě, pane. Právě jsem vstával. Omlouvám se, že jsem zaspal.“

Na stolku vedle telefonu ležel vzkaz. Od Jean.

„Spojil se s námi váš přítel.“

„Přítel?“ David rozložil lístek. Můj drahý, tak krásně jsi usnul, že by mi zlomilo srdce, kdybych tě měla budit. Zavolala jsem si taxi. Na shledanou ráno. V Bastile. Tvá bývalá jeptiška. Usmál se a vzpomněl si na její úsměv.

„… detaily určitě nejsou zaručené,“ dokončil větu Granville a David si uvědomil, že ho vůbec neposlouchal.

„Promiňte, pane velvyslanče, nějak mi vypadává spojení. Chvílemi vás vůbec neslyším.“ Všechny telefony na atlantském pobřeží Jižní Ameriky, na severu, uprostřed i na jihu, byly velmi náladové; neoddiskutovatelný fakt.

„Nebo je v tom něco jiného,“ opáčil Granville podrážděně ve zřejmé narážce na možnost odposlechu. „Až přijdete, zastavte se prosím u mě.“

„Ano, pane. Půjdu rovnou k vám.“

Zavěsil a znovu si přečetl Jeanin vzkaz.

V noci mu řekla, že jí komplikuje život. Ale bez závazku. To mu taky řekla.

K čertu, co je vlastně závazek? Na toto téma odmítal spekulovat. Vůbec nechtěl přemýšlet o tom úžasném objevu, o okamžitém zalíbení, které v sobě našli, o těch nádherných chvílích… Na to teď nebyl čas.

Ale kdyby ho zavrhl, popřel by krásnou skutečnost. A výcvik i praxe v terénu ho naučily zabývat se skutečností, ne představami.

Ne, nebude si s tím lámat hlavu.

Jeho „přítel“ se spojil s velvyslanectvím.

Walter Kendall.

Další skutečnost. A ta počkat nemůže.

Zlostně udusil cigaretu a díval se, jak prsty zarývají špaček do kovového popelníku.

Proč se vzteká?

O tom rovněž nehodlal spekulovat. Musí splnit uložený úkol. Doufal, že v sobě najde dost sil a odhodlání.

„Jean mi řekla, že jste při večeři málem usnul. Potřeboval jste se pořádně vyspat. Musím uznat, že vypadáte mnohem lépe.“ Když David vstoupil do rozlehlé vyzdobené kanceláře, velvyslanec vstal a vyšel mu v ústrety, aby se s ním přivítal. Spauldinga trochu udivilo, že starý diplomat opravdu jevil známky znepokojení, jeho výraz prozrazoval starosti, které protiřečily neskrývané nedůvěře před dvěma dny. Nebo snad tu změnu zapříčinil fakt, že David Jean tyká a neoslovuje ji paní Cameronová?

„Byla velmi laskavá. Bez její pomoci bych nedokázal najít slušnou restauraci.“

„Domnívám se… Ale nebudu vás zdržovat. Měl byste si to vyřídit s tím Kendallem.“

„Říkal jste, že se spojil…“

„Opakovaně. Začal už v noci, přesněji řečeno brzy ráno. Bydlí v Alvearu a je hodně nervózní, alespoň podle operátorky z ústředny. V půl třetí ráno už na ni řval a kategoricky požadoval, ať mu okamžitě prozradí, kde vás najde. Tuto informaci jsme mu pochopitelně nesdělili.“

„Jsem vám vděčný. Jak říkáte, potřeboval jsem se vyspat a Kendall by mi v tom zabránil. Nemáte náhodou jeho telefonní číslo? Nebo si mám ten hotel vyhledat v seznamu?“

„Nemusíte, mám ho tady.“ Granville se vrátil ke svému psacímu stolu a zvedl lístek. David velvyslance následoval a vzal si od něj zapsané číslo.

„Děkuji, pane. Hned mu zavolám.“ Otočil se a vykročil ke dveřím, ale zastavil ho velvyslancův hlas.

„Spauldingu?“

„Ano, pane?“

„Paní Cameronová by vás ráda viděla. Určitě chce zjistit, jak pokračuje vaše rekonvalescence. Kancelář má v jižním křídle, první dveře vpravo od vchodu. Víte, kde to je?“

„Najdu to, pane.“

„Určitě. Dobře, ještě se uvidíme.“

David vyšel do chodby a zavřel za sebou těžké vyřezávané dveře. Zdálo se mu to, nebo Granville opravdu, byť neochotně, schválil jeho náhlý… vztah s Jean? Slova zněla souhlasně, tón zdráhavě.

Mířil propojenými chodbami k jižnímu křídlu budovy a našel správné dveře. Vlevo od rámu visela mosazná tabulka s jejím jménem. Včera si jí nevšiml.

Mrs. Andrew Cameron.

Takže její manžel se jmenoval Andrew. Spaulding se jí na jeho křestní jméno neptal a ona mu to sama neřekla.

Díval se na mosaznou tabulku a uvědomoval si velmi podivnou reakci – zášť k Andrewu Cameronovi, zášť k jeho životu i smrti.

Vstoupil do otevřených dveří. Jeanina sekretářka byla na první pohled Argentinka, porteňa. Obličej s latinskými rysy korunovaly husté černé vlasy stažené do uzlu.

„K paní Cameronové prosím. Jsem David Spaulding.“

„Jděte prosím dál. Očekává vás.“ David přistoupil ke dveřím a stiskl kliku.

Zdálo se mu, že ji překvapil. Stála u okna a dívala se na trávník před jižním křídlem, v ruce držela list papíru a brýle měla vysunuté nad čelo na světle hnědých vlasech.

Polekaně si brýle sundala a nehybně strnula, pak se nesměle, jako kdyby ho viděla poprvé, usmála.

Zmocnil se ho strach, v prvním okamžiku dokonce něco víc než strach. Teprve když promluvila, sklíčená obava pominula, nahrazena hlubokou úlevou.

„Dnes ráno jsem se probudila a natáhla jsem ruku, že tě pohladím. Nebyl jsi tam a já se málem rozplakala.“

Rychle k ní přistoupil. Objímali se a oba mlčeli. V tichu a vzájemném objetí vnímali nádherné štěstí.

„Před chvílí se Granville choval jako vyděšený pastýř,“ řekl konečně; držel ji za ramena a díval se jí do modrých očí, v nichž blikaly jiskřičky inteligentního humoru.

„Říkala jsem ti, že je milý. Tys mi nechtěl věřit.“

„Já ho nechápu. Možná ani tebe.“

„Henderson má problém… Mě. Neví, jak se k němu – ke mně – postavit. Chová se přehnaně ochranářsky, protože jsem v něm vyvolala přesvědčení, že jeho ochranu potřebuju. A potřebovala jsem ji, bylo to tak pro mě snazší. Jenže muž, který měl v životě tři manželky a nejméně dvakrát tolik milenek, není žádný viktoriánec… Navíc ví, že se tu nezdržíš dlouho. Jeho vlastními slovy, nastínila jsem srozumitelný obraz?“

„To si troufám tvrdit,“ odpověděl David a napodobil Granvilleovy britské způsoby.

„To od tebe není hezké,“ zasmála se Jean. „Nejspíš se mu jako můj partner nezamlouváš, takže ten nevyslovený souhlas pro něj asi byl dost obtížný.“

David ji pustil. „Vím zatraceně jistě, že se mu nezamlouvám… Hele, musím si vyřídit pár telefonátů a pak ještě vyhledat jistého člověka…“

„Jistého člověka?“

„Okouzlující krásku, která mě seznámí s hromadou dalších okouzlujících krásek. A jen mezi námi, toho chlapa bytostně nesnáším. Bohužel se s ním musím sejít… Povečeříš se mnou?“

„Ano, povečeřím s tebou. Naplánovala jsem si to. Neměl bys na vybranou.“

„Měla jsi pravdu, jsi fakt nestydatá.“

„Vyjádřila jsem se dost jasně, ne? Tys mě vytrhl z mého kláštera. Jeptiška shodila hábit… Volnost chutná báječně.“

„Muselo se to stát… Byl jsem tady.“ Netušil, proč to řekl, ale nemohl jinak.

+++++

Walter Kendall rázoval po hotelovém pokoji jako šelma v kleci. Spaulding seděl na pohovce, pozoroval ho a uvažoval, které zvíře mu připomíná. Na mysl mu jich přišlo několik, ale žádný domácí mazlíček.

„Teď mě dobře poslouchejte!“ hřímal Kendall. „Toto není vojenská operace. Vy rozkazy přijímáte, nevydáváte je.“

„Omlouvám se. Mám dojem, že jste mi nerozuměl.“ David bojoval s pokušením odpovědět na Kendallův vztek ve stejném duchu, ale nakonec se ovládl.

„Nerozuměl? Blbost! Tvrdil jste Swansonovi, že jste měl v New Yorku nějaké potíže. To je váš problém, ne náš.“

„To nemůžete vědět jistě.“

„Ale ano, můžu! Pokusil jste se to Swansonovi namluvit a on vám to spolkl. Mohl jste nás namočit do vlastních sraček!“

„Tak moment.“ Spauldingovi se zdálo, že nyní může vznést legitimní námitku – v rámci mezí, které v duchu Kendallovi vytyčil. „Řekl jsem Swansonovi, že podle mého názoru mohou ty potíže v New Yorku souviset s Buenos Aires. Neřekl jsem, že souvisejí, nýbrž že by mohly souviset.“

„To je vyloučeno.“

„Jak si tím sakra můžete být tak jistý?“

„Protože jsem,“ odsekl účetní; David si pomyslel, že není jen nervózní, ale očividně i netrpělivý. „Jde o obyčejný obchod. Dohoda již byla uzavřena a neexistuje nikdo, kdo by se ji snažil podkopat, kdo by se nás snažil zastavit.“

„Nepřátelství neustane jen proto, že se uzavře nějaká obchodní dohoda. Jestli se o tom dozví německé vrchní velení, vyvine na Buenos Aires obrovský tlak, aby té transakci zabránilo.“

„Ehm… To se nemůže stát.“

„Tohle víte?“

„Víme… Takže přestaňte laskavě mást toho hloupého pitomce Swansona. Řeknu vám to na rovinu. Tohle je striktně finanční vyjednávání. Mohli jsme ho dokončit bez pomoci Washingtonu, jenže oni trvali – Swanson trval – na tom, že zde musí mít svého člověk. Fajn, mají ho tu a jste to vy. Můžete se hodit; dokážete ty výkresy dopravit ze země a ovládáte jazyky. Ale to je všechno, co se od vás žádá. Nepřitahujte k sobě zbytečnou pozornost. Nechceme nikoho znepokojit.“

David se zdráháním začínal uznávat rafinovanou čistotu intriky, kterou brigádní generál zosnoval. Swanson ho vmanévroval do jasného postavení. Odstranění Ericha Rhinemanna, ať už je provede sám nebo si najme atentátníka, přijde naprosto nečekaně. Brigádní generál v žádném případě není „hloupý pitomec“, za kterého jej Kendall považuje. A on sám o něm také dosud neměl valné mínění.

Swanson je nervózní. V tajných operacích nezkušený nováček. Je však zatraceně dobrý.

„No dobře. Omlouvám se.“ Spaulding nechal ze svého hlasu zaznít upřímnost, kterou samozřejmě necítil. „Možná jsem tu záležitost v New Yorku přecenil. Nemůžu popřít, že jsem si v Portugalsku nadělal hromadu nepřátel… Ale odletěl jsem ze Států pod krytím.“

„Cože?“

„Nikdo v New Yorku nemůže vědět, že jsem opustil město.“

„Jste si jistý?“

„Stejně jako vy v tom, že se nikdo nesnaží zastavit vaše obchodní vyjednávání.“

„Jo… Fajn, takže jsme domluvení. Mám svůj program, který musím dodržet.“

„Už jste se sešel s Rhinemannem?“

„Včera. Strávil jsem s ním celý den.“

„Co Lyons?“ zajímal se David.

„Swanson ho sem pošle koncem týdne. I s jeho ošetřovateli. Rhinemann se domnívá, že výkresy dorazí v neděli nebo v pondělí.“

„Po částech, nebo všechny najednou?“

„Pravděpodobně ve dvou várkách. Rhinemann zatím neví. Stejně na tom nezáleží, v úterý budou kompletní. Za to se mi zaručil.“

„Tak to je významný časový posun. Původně jste to odhadoval na tři týdny.“ David ucítil lehkou bolest u srdce a věděl, že ji nezapříčinil Walter Kendall nebo Eugen Lyons, dokonce ani výkresy gyroskopů pro velké výšky. Zabolelo jej poznání, že s Jean Cameronovou stráví pouhý týden.

Velmi ho to znepokojilo a zamyslel se, jen krátce, nad svými pocity.

Vzápětí si totiž uvědomil, že takovou slabost si nesmí dovolit. Obě jeho entity – oba jeho světy – musí zůstat oddělené.

„Rhinemann má všechno pevně pod kontrolou,“ pokračoval Kendall a v jeho hlase zazněl víc než pouhý náznak respektu. „Jeho metody na mě hluboce zapůsobily. Je mimořádně precizní.“

„V tom případě mě nepotřebujete.“ David se svým řečnickým prohlášením snažil získat čas, aby mohl rozhovor stočit jiným směrem.

„Jasně jsem řekl, že se můžete hodit. Ale jde o obrovskou finanční částku, a protože ministerstvo války tak či onak hradí její značné procento, Swanson chce mít účty v pořádku. Nemám mu to za zlé. Obchod je obchod.“

Spaulding rozpoznal příležitost a chopil se jí. „Tak si promluvme o kódech. Já jsem ty tři dny tady tak docela nepromarnil. Seznámil jsem se s kryptografem z ambasády a spřátelil se s ním.“

„S kým?“

„S hlavním šifrantem. Bude to on, kdo vyšle do Washingtonu kódy uvolňující platbu.“

„Aha… No jo.“ Kendall stiskl filtr cigarety a chystal se strčit si ji do úst. Kódy a šifranti ho moc nezajímají, usoudil David. Jsou pro něj jen nutnými přívažky, nezbytnými detaily, o které se postarají jiní. Nebo to na mě jenom hraje? napadlo ho. Za chvíli se to dozví.

„Jak jste uvedl, jde o obrovskou finanční částku. Rozhodli jsme se tedy použít šifrovací zařízení, v němž se vstupní kód mění každých dvanáct hodin. Dnes večer připravíme časový rozvrh kódů a zítra jej odešleme prostřednictvím kurýra do Washingtonu. Hlavní vysílací okno potrvá patnáct hodin… A primárním heslem bude přirozeně slovo Tortuga.“

Spaulding pozorně sledoval neupraveného účetního. Nezaznamenal vůbec žádnou reakci.

„Fajn… No jo, fajn.“ Kendall se jako duchem nepřítomný posadil do křesla.

„Schvalujete tento postup, že?“

„Jasně. Proč ne? Hrajte si ty své hrátky podle vlastního uvážení. Záleží mi jen na tom, aby Ženeva potvrdila vysílačkou příjem a vy pak odsud odletěl s výkresy.“

„Ano, ale já jsem se domníval, že odkaz by měl zahrnovat i… kódované heslo.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Tortuga. Copak není nutné, aby se v komunikaci objevilo slovo Tortuga?“

„Proč? Co to vlastně je, ta Tortuga?“

Ten chlap to nehraje, tím už si byl David jistý. „Inu, asi jsem se zmýlil. Myslel jsem si, že Tortuga je součástí schvalovacího kódu.“

„Kristepane! Vy a Swanson! Všichni jste stejní. Vojenští géniové! Panebože! Jestli to nezní jako z filmů o tajných agentech, pak to není to pravé ořechové, co? Hele, až vám Lyons potvrdí, že ty výkresy sedí, prostě to pošlete dál, ano? Pak se seberte a mažte na letiště… Jmenuje se Mendarro, je to takový malý plácek kousek za městem. Rhinemannovi lidé vám potom řeknou, kdy můžete odletět. Je vám to jasné?“

„Ano, je,“ odpověděl Spaulding. Ale nebyl si tím jistý.

David vyšel z hotelu a bezcílně kráčel ulicemi Buenos Aires. Došel k rozlehlému parku na Plaza San Martin s jeho fontánami mezi pravidelnými řadami upravených bělostných stezek a s jeho klidným neklidem.

Posadil se na laťkovou lavičku a snažil se definovat těžko postižitelné kousky stále složitější skládačky.

Walter Kendall nelhal, slovo Tortuga pro něj vůbec nic neznamenalo.

Avšak jiný muž ve výtahu v New Yorku riskoval svůj život, aby zjistil, co je Tortuga.

Ira Braden mu ve Fairfaxu řekl, že u příkazu k přeložení, který vydalo ministerstvo války, je u jeho jména uvedeno pouze jediné slovo. Tortuga.

Možná existuje jednoduché vysvětlení. Smrtí plukovníka Paceho se uzavřela cesta k úplnému poznání, ale pravděpodobnost tohoto řešení je dost vysoká.

Berlín se dozvěděl o vyjednávání s Peenemunde – příliš pozdě, aby dokázal zabránit krádeži výkresů – a nyní se snaží prodeji zabránit. A nejen zabránit, ale pokud možno také zjistit, kdo všechno byl do transakce zapleten, a zlikvidovat celou Rhinemannovu síť.

Pokud je toto vysvětlení správné – a žádná další přijatelná možnost Davida nenapadla –, pak se o kódovém označení Tortuga, které Ed Pace použil, Berlín dozvěděl od svého agenta nasazeného do Fairfaxu. O tom, že bezpečnostní opatření na základně mají vážnou trhlinu, se nedalo pochybovat, důkazem je Paceho vražda.

Moji vlastní roli mohl Berlín snadno odhadnout, pokračoval David v úvahách. Muž z Lisabonu náhle převelený do Buenos Aires. Expert, jenž prokázal své schopnosti ve stovkách špionážních akcí a jehož síť byla nejbezohlednější a nejefektivnější v celé jižní Evropě, neopustí své vlastní dílo, pokud jeho zkušenosti nejsou pokládány za životně důležité někde jinde. Již dávno se smířil s faktem, že jej Berlín přinejmenším podezřívá. Svým způsobem mu tato skutečnost sloužila jako obranný val, rozhodně nevyhrál při každém hodu kostkou. Kdyby ho nepřítel zabil, jeho místo by zaujal někdo jiný a nepřítel by musel začít znovu od nuly. Stal se známým… a přijímaným jako nutné zlo.

Spaulding pečlivě, do nejmenších detailů zvažoval, co by udělal na protivníkově místě. Jaké kroky by v tomto konkrétním okamžiku podnikl?

Nepřítel by jej zabil pouze v panice nebo omylem. Alespoň v této chvíli. Z prostého důvodu: předání výkresů s jeho osobou nestojí ani nepadá. Může však protivníka dovést k místu a času předání.

Musíme se dozvědět přesnou lokalizaci Tortugy.

Zoufalý… hysterický muž ve výtahu v hotelu Montgomery na něj ječel otázky a byl ochoten raději zemřít, než aby prozradil, čí rozkazy plní. Nacisté si v takovém fanatismu libují. I mnozí jiní, byť z odlišných důvodů.

On, Spaulding, bude tedy podroben tomu, čemu Němci říkají ausserste Uberwachung – totálnímu dohledu. Budou jej nepřetržitě sledovat týmy o třech až čtyřech lidech, čtyřiadvacet hodin denně. To by vysvětlovalo zverbování cizinců, přistěhovalců, na berlínskou výplatní listinu. Agenti, kteří za peníze dlouhá léta operují mimo území Německa. Jazyky a dialekty se pochopitelně mění; operativci působící v hlubokém utajení, kteří se mohou beztrestně pohybovat v hlavních městech neutrálních zemí, protože je nikdo nebude spojovat s gestapem nebo s Gehlenem a jeho Nachrichtendienstem.

Z balkánských a středovýchodních států se rekrutují spousty takových žoldáků. Jsou drazí, ale patří k nejlepším. A jejich jedinou morálkou je britská libra nebo americký dolar.

Kromě nepřetržitého sledování podnikne Berlín mimořádná opatření, aby mu zabránil vybudovat v Buenos Aires vlastní síť. To znamená infiltraci amerického velvyslanectví. Tuto možnost Berlín jistě nepřehlédne. A nabídne spoustu peněz.

Kdo na ambasádě se nechá koupit?

Pokusit se zkorumpovat někoho v příliš vysokém postavení by se mohlo nevyplatit, informace které by tím David získal, by byly pro nepřítele příliš nebezpečné… Takže někdo nepříliš vysoko na služebním žebříčku, někdo s přístupem ke dveřím, zámkům, zásuvkám psacích stolů a trezorům. A ke kódům… Diplomat na prostřední úrovni. Muž, který to s největší pravděpodobností nikdy nedotáhne až ke Dvoru svatého Jakuba a spokojí se s jiným druhem zajištění, dosažitelným za velmi vysokou cenu.

Někdo na velvyslanectví se stane Spauldingovým nepřítelem.

Nakonec Berlín nařídí jeho likvidaci. A s ním samozřejmě i mnoha jiných lidí. Budou zabití v okamžiku předání, poté, co ausserste Uberwachung vyčerpá všechny možnosti a dosáhne svého cíle.

David vstal ze zeleně natřené laťkové lavičky, protáhl se a přejel očima krásu parku na Plaza San Martin. Vydal se po stezce, ale po chvíli překročil její okraj a zamířil trávou k okraji vodní nádrže, na jejíž temné hladině se jako v černém zrcadle odrážely okolní stromy. Nedaleko plavaly vedle sebe dvě labutě v alabastrové netečnosti. Na malém molu vedle skaliska klečelo děvčátko a utrhávalo okvětní lístky žlutého leknínu.

Uspokojovalo ho, že dokázal adekvátně analyzovat bezprostřední možnosti protivníka a kroky, které pravděpodobně podnikne. Měl z toho dobrý pocit; nejásal sice nadšením, ale cítil se pozitivně.

Nyní musí vymyslet vhodnou protistrategii a vnést do hry poznatky a zkušenosti získané během let působení v Lisabonu. Jenže se mu zoufale nedostává času a za stávající situace by každý chybný krok mohl mít fatální následky. Tolik si David uvědomoval.

Navenek se nonšalantně rozhlédl po lidech, kteří se procházeli po cestičkách a po trávě, po veslařích a cestujících v loďkách na malém temném jezeru. Kdo z nich je nepřítel?

Kde jsou ti, kteří jej sledují a snaží se odhadnout, na co myslí?

Bude je muset najít, alespoň jednoho či dva, a to během několika příštích dnů.

To bude základ jeho protistrategie.

Izolovat a zlomit.

Zapálil si cigaretu a přešel přes miniaturní můstek. Byl připraven. Lovec a kořist splynuli v jednu bytost. Celým tělem mu proběhlo lehké brnění, cítil je v rukou, pažích, nohou, svalové napětí vyvolané podvědomím. Tento pocit dobře znal. Ocitl se zpátky na severu pyrenejského poloostrova.

Zpět v džungli, v níž se uměl dokonale pohybovat. Byl v ní nejlepší. V této džungli budoval své architektonické monumenty, své mohutné stavby z betonu a oceli. V duchu.

Někdy nic jiného neměl.

26

Podíval se na hodinky. Půl šesté. Jean slíbila, že se u něj zastaví v šest. Procházel se skoro dvě hodiny a teď právě stál na rohu Viamonte, několik domovních bloků od svého bytu. Přešel ulici a zamířil ke stánku pod markýzou nad vchodem do obchodu, kde si koupil noviny.

Prolistoval přední stránky a pobavilo ho, že válečné zpravodajství – otesané na holou kostru – bylo odsunuto na spodní řádky, obklopeno výčtem skutků, které Grupo de Oficiales vykonalo pro blaho Argentiny. Upoutalo ho jméno jednoho z plukovníků, které se vyskytovalo v titulcích tří článků. Juan Perón.

Složil noviny, zastrčil je pod paži, a protože si uvědomil, že mlhavě přemítal o ničem, znovu se podíval na hodinky.

Z jeho strany nešlo o záměrný čin – alespoň v tom smyslu, že si nevypočítal, kdy se náhle obrátí, protože se sluneční paprsky odrazily od sklíčka hodinek a potřeboval změnit úhel. Podvědomě se otočil doprava a natáhl levou paži, nyní už zakrytou stínem vlastního těla.

Jeho pozornost okamžitě upoutalo něco jiného než ciferník náramkových hodinek. Koutkem oka totiž zahlédl jasně patrnou změnu v toku chodců. Deset metrů od něj se na protější straně ulice dva muži obrátili tak prudce, že narazili do několika lidí a museli se jim omlouvat, než se zařadili do proudu plynoucího opačným směrem.

Ten vlevo byl pomalý nebo neopatrný – možná příliš nezkušený – na to, aby rychle sklonil ramena či nahrbil záda, což by mu umožnilo snadněji splynout s davem.

Vyčníval a David ho poznal.

Byl to jeden z útočníků na střeše obytného domu na Avenida Córdoba. Jeho společníkem si David nebyl jistý, ale jím samotným ano. Dokonce se mu zdálo, že ten chlap kulhá, a vzpomněl si na kopance, které při rvačce rozdal.

Je tedy sledován. Výborně.

Startovní bod neleží tak daleko, jak si myslel.

Ušel asi deset metrů a vmísil se mezi velkou skupinu chodců, která se blížila k nároží s Avenida Córdoba. Bokem napřed se protlačil mezi těly a zavazadly a vklouzl do malého klenotnictví, které nabízelo levnou křiklavou bižuterii. Uvnitř několik sekretářek vybíralo dárek pro odcházející kolegyni. Spaulding se usmál na otráveného majitele a naznačil, že nespěchá a může počkat. Majitel bezmocně pokrčil rameny.

David stál u výkladní skříně, ukrytý pohledům zvenčí za rámem dveří.

Než uplynula minuta, znovu dvojici pronásledovatelů spatřil. Stále se drželi na protější straně ulice a David je pozoroval, jak střídavě mizí a zase se objevují v mezerách mezi lidmi na chodníku. Rozčileně spolu diskutovali, druhý muž zřejmě něco vytýkal svému kulhajícímu společníkovi. Oba se snažili nahlédnout přes hlavy chodců a stoupali si na špičky. Počínali si hloupě, jako amatéři.

Spaulding usoudil, že na rohu zahnou do Avenida Córdoba a zamíří na východ k jeho bytu. Skutečně se tak stalo a majitel klenotnictví hlasitě protestoval, když potenciální zákazník vyšel z jeho krámku a za vzteklého troubení řidičů přeběhl hustým provozem na Avenida Callao. Potřeboval se dostat na protější stranu, aniž by ho pronásledovatelé zahlédli, a proto nemohl použít přechod pro chodce. Logicky musel předpokládat, že se nepřátelé ohlédnou – jako každý, komu se ztratil z očí sledovaný subjekt.

David už znal svůj cíl. Oddělí oba muže od sebe a zmocní se toho kulhavého. Zmocní se ho a vynutí z něj odpovědi.

Jestli mají pronásledovatelé alespoň trochu zkušeností, uvažoval, dojdou k mému bytu a rozdělí se. Jeden opatrně vejde do domu a bude poslouchat za dveřmi, aby se přesvědčil, je-li subjekt doma. Druhý zůstane venku v dostatečné vzdálenosti od vchodu, abych ho neviděl. A zdravý rozum diktuje, aby k bytu šel ten, kterého David dosud nezná.

Spaulding si svlékl sako a zvedl složené noviny k obličeji – přirozeně, jako člověk, který nechápe kostrbatě formulovaný titulek – a zařadil se do davu postupujícího k severní straně

Avenida Córdoba. Zahnul doprava a vydal se rovnoměrným krokem východním směrem, přičemž se držel co nejblíže k levému okraji chodníku.

Od bytu jej dělilo sotva půldruhého domovního bloku a oba muže zřetelně viděl. Občas se skutečně ohlédli dozadu, ale pouze na svou stranu ulice.

Amatéři. Kdyby učil sledování, v jeho kurzu by propadli.

Dvojice se blížila k jeho bytu a soustředila se na domovní vchod. David věděl, že nastala jeho chvíle. Vlastně jediný opravdu riskantní manévr, pár vteřin, kdy se jeden či druhý může otočit a zahlédnout ho přes ulici jen několik metrů daleko. Musel však to riziko podstoupit. Potřeboval se dostat za domovní vchod, v tom spočíval základ připravované pasti.

Několik kroků před ním kráčela porteňa středního věku obtížená taškami, zřejmě žena v domácnosti spěchající s nákupem domů. Spaulding se k ní připojil, aniž změnil tempo, a začal se jí tou nejčistší, nejelegantnější kastilštinou vyptávat na směr cesty –je si celkem jistý, že našel správnou ulici, ale už má malé zpoždění a nerad by zabloudil. Hlavu při tom odvracel od obrubníku.

Kdyby je někdo pozoroval, ženu v domácnosti a muže se svlečeným sakem přehozeným přes loket, s novinami v podpaždí a v košili s krátkým rukávem, viděl by v nich přátele spěchající za stejným cílem.

Dvacet metrů za vchodem do svého domu opustil David usmívající se porteňu a vklouzl pod klenbovitou stříšku kryjící domovní dveře. Přitiskl se ke zdi a vyhlédl dozadu přes ulici. Oba muži stáli u obrubníku a podle očekávání se rozdělili. Neznámý vešel do obytného domu, kulhavec se rozhlédl doprava a doleva podél chodníku, využil mezeru mezi automobily a přeběhl na druhou stranu ulice. Na Davidovu stranu.

Spaulding odhadl, že ho kulhající postava bude míjet za několik vteřin. Opět logický závěr, daný selským rozumem. Ten člověk půjde dál na východ – neotočí se, aby se nevracel po úseku, který již prošel – a vybere si vhodné stanoviště, odkud bude moci, sám neviděn, pozorovat chodce blížící se k domu od západu. Z Davidova směru.

Muž si hrozícího nebezpečí všiml až v okamžiku, kdy mu David sevřel levý loket, zvedl mu paži do vodorovné polohy a tlačil mu zápěstí dolů, takže stačilo zlehka přitlačit a způsobil zajatci nesnesitelnou bolest.

„Jděte klidně dál, nebo vám zlomím ruku,“ sykl anglicky a nasměroval muže k pravému okraji chodníku, aby se vyhnuli chodcům směřujícím po Avenida Córdoba na západ.

Zajatec zkřivil tvář utrpením. David přidal do kroku – donutil tak kulhavce klopýtat a ještě zintenzívnil bolest v jeho zápěstí.

„Lámete mi paži. Zlomíte ji!“ sténal zajatec a zrychlil tempo, aby alespoň částečně ulevil mučivému tlaku.

„Hoďte sebou, nebo to opravdu udělám,“ vybídl ho David klidně, zdvořilým tónem. Došli na křižovatku s Avenida Paraná, kde Spaulding odbočil za roh a vlekl muže za sebou. Vlevo stála stará, již téměř nepoužívaná kancelářská budova s širokým krytým vchodem. David tam zajatce natlačil a přirazil jej k dřevěné stěně vedle dveří. Pustil mu paži a kulhavec si začal třít pohmožděné zápěstí. Spaulding toho využil – rozhrnul mu sako a zmocnil se zbraně, zastrčené v mohutném pouzdru na levém boku.

Byla to pistole značky Luger, vyrobená před necelým rokem.

David si ji zastrčil za opasek, pak se zajatci opřel předloktím o hrdlo, přitiskl mu hlavu ke zdi a prohledal mu kapsy. Z jedné vytáhl objemnou náprsní tašku, hranatou, evropského typu. Otevřel ji, povolil tlak na mužův krk, nabral ho levým ramenem do hrudníku a nemilosrdně jej přirazil na stěnu. Oběma rukama vylovil z tašky doklady.

Německý řidičský průkaz; dálniční propustka pro osobní automobily; potravinové lístky podepsané generálem SS a použitelné na celém území říše, což je privilegium vyhrazené jen pro vysoké vládní činitele.

A pak to našel.

Osobní legitimaci s fotografií, opravňující ke vstupu do budov ministerstev informací, zbrojního průmyslu, letectva a zásobování.

Gestapo.

„Jste asi ten nejneschopnější rekrut, jakého kdy Himmler zverboval,“ ušklíbl se David a mínil své hodnocení smrtelně vážně, než si zastrčil zajatcovu náprsní tašku do zadní kapsy kalhot. „Musíte mít příbuzné na hodně vysokých postech.., Was ist Tortuga?“ sykl znenadání ostře. Ustoupil o půl kroku, rozmáchl se a udeřil gestapáka zaťatou pěstí do hrudní kosti takovou silou, že mu vyrazil dech a ochromil ho. „Wer ist Altmuller? Was wissen Sie uber Marshall?“ opakovaně tloukl nacistu do žeber a vysílal mu do hrudního koše šokující vlny bolesti. „Sprechen Sie! Sofort!“

„Nein! Ich weiss nichts!“ úpěl zajatec do lapání po dechu. „Nein!“

Spaulding znovu zaslechl ten dialekt. Zdaleka se nepodobal berlínskému ani bavorskému. Ne, byl jiný. Ale jaký?

„Noch einmal! Ještě jednou! Sprechen Sie!“ V té chvíli udělal gestapák něco zcela neočekávaného. V bolesti a hrůze přestal mluvit německy a přešel do angličtiny. „Já ty informace, které potřebujete, nemám! Jenom poslouchám rozkazy… To je všechno!“

David se přesunul doleva, aby skryl nacistu před pohledy chodců, kteří se po nich občas z chodníku ohlédli. Klenba nad vchodem byla naštěstí dost hluboká a temná a nikdo se nezastavil. Kolemjdoucí si nejspíš mysleli, že jsou to dva známí, kteří se trochu opili a teď si poněkud drsněji vyřizují vzájemné rozpory. Spaulding zaťal pravou pěst a opřel se levým loktem o prkennou stěnu, připraven zacpat levou dlaní zajatci ústa. Pak prudkým švihem zabořil Němci pěst do žaludku. Agent se prohnul v pase a byl by upadl, kdyby jej David nepodržel za vlasy.

„Můžu takhle pokračovat, dokud vám nezlámu všechny kosti v těle. A až skončím, hodím vás v bezvědomí do taxíku a nechám vás zavézt na německou ambasádu se vzkazem připevněným na prsou. Potom to schytáte z druhé strany… A teď mi řekněte, co chci vědět!“ Ohnul dva prsty, vrazil je nacistovi do ohryzku a přitlačil.

„Přestaňte… Mein Gott! Přestaňte!“

„Proč mi to neřeknete? Můžete tady křičet, až si strháte hlasivky, a nic vám to nepomůže. To snad víte. Já vás omráčím a prozradím vašim lidem, kde vás hledat. Samozřejmě vás najdou bez dokladů… Tak do toho! Řvěte!“ Další úder do hrdla. „A teď mluvte! Co je Tortuga? Kdo je Altmuller? Jak jste dostali šifranta jménem Marshall?“

„Přísahám při všemohoucím bohu, že nic nevím!“

David ho znovu praštil a muž zkolaboval. Spaulding ho zvedl, přitiskl ke zdi a opřel se o něj, aby ho skryl před pátravými zraky z chodníku. Agent gestapa pozvedl víčka; oči pod nimi se obracely v sloup.

„Máte pět vteřin. Pak vám roztrhnu hrdlo.“

„Ne…! Prosím vás! Altmúller… Ministr zbrojního průmyslu… Peenemunde…“

„Co s Peenemunde?“

„Obráběcí stroje… Tortuga.“

„Co to znamená?!“ David ukázal zajatci dva ohnuté prsty s výhružně čnějícími klouby. Vzpomínka na bolest Němce vyděsila. „Co je Tortuga?“

Nacista znenadání zamrkal, jako by se snažil zaostřit pohled. Spaulding si všiml, že mu zajatec hledí přes rameno. Nemohlo jít o úskok, na to byl zajatec příliš obluzený.

A pak za sebou David vycítil přítomnost jiného člověka. Byl to nezaměnitelný pocit, instinkt, který si v posledních letech vypěstoval a který ho nikdy nezklamal.

Otočil se.

Z ostrého argentinského slunce se do temného stínu pod vchodem blížil druhý člen sledovacího týmu, muž, který vešel do domu, kde David v Buenos Aires bydlel. Byl asi stejně vysoký jako Spaulding, urostlý a svalnatý.

David sebou při pohledu na nepřítele, řítícího se z oslepujícího světla, škubl. Pustil zajatce a chtěl odskočit k protější zdi.

Nemohl!

Agent gestapa ho s vypětím posledních sil chytil za paži!

Držel Davida za paži, druhou rukou ho objal kolem pasu a pověsil se na něj.

Spaulding vykopl nohu proti útočníkovi a Němce, který jej držel, udeřil loktem do břicha.

Ale už bylo pozdě a David to věděl.

Spatřil mohutnou ruku s rozevřenými velkými prsty, které mu mířily do obličeje. Jako kdyby mu před očima zpomaleně běžel ďábelský film. Cítil, jak se mu prsty zarývají do kůže, a uvědomil si, že mu cizí ruka obrovskou silou tlačí hlavu na stěnu.

Náraz, prudká bolest v zátylku, pocit, že padá, točí se, padá…

Potřásl hlavou a jako první vjem ucítil nepříjemný zápach, který ho obklopoval.

Ležel v domovním vchodu, schoulený u stěny s koleny u hrudníku. Košili kolem krku a na prsou měl promočenou, stejně jako kalhoty v rozkroku.

Pach, který cítil, pocházel z laciné pančované whisky.

Košili měl od límce k pasu roztrženou, jednu botu vyzutou, ponožka chyběla. Opasek rozepnutý, zip na poklopci do poloviny stažený.

Dokonalý obrázek opilého bezdomovce.

Zvedl se do sedu a v mezích možností upravil svůj vzhled. Podíval se na hodinky.

Respektive na holé zápěstí, protože hodinky zmizely.

Stejně tak náprsní taška s doklady a peněženka. A vůbec všechno, co měl po kapsách.

Vstal. Slunce již zapadlo, na město se snesl soumrak. Na Avenida Paraná se už moc lidí nepohybovalo.

Uvažoval, kolik je asi hodin. Počítal, že ležel v bezvědomí zhruba půldruhé hodiny.

Napadlo ho, jestli na něj Jean pořád čeká.

Svlékla mu šaty, na zátylek přitiskla ledový obklad a trvala na tom, že si musí dát dlouhou horkou sprchu.

Když vyšel z koupelny, nalila mu drink a pak se posadila vedle něj na malou pohovku.

„Je ti jasné, že Henderson bude naléhat, aby ses přestěhoval na ambasádu, že?“

„Nemůžu.“

„No, nechat se denně zmlátit také dost dobře nemůžeš. A nesnaž se mi namluvit, že to byli zloději. Když ti Henderson a Bobby tvrdili totéž o těch chlapech na střeše, nesouhlasil jsi s nimi.“

„Tohle bylo jiné. Proboha svatého, Jean, vždyť mě okradli o všechno, co jsem u sebe měl!“ vyjel David příkře; potřeboval, aby mu právě teď uvěřila. A možná bude i nutné, aby se jí od této chvíle vyhýbal. Bude to důležité. A bolestné.

„Zloději nemají ve zvyku někoho okrást a potom ho polít lacinou whisky!“

„Ale udělají to, když chtějí získat čas k útěku. Tuhle taktiku občas používají. Než oběť vysvětlí policii, že je poctivý a hlavně střízlivý občan, zločinci jsou třicet kilometrů daleko.“

„Nevěřím ti. Dokonce si myslím, že ode mě ani nečekáš, že ti uvěřím.“ Napřímila se na podívala se na něj.

„Očekávám, že mi uvěříš, protože je to pravda. Chlap přece nezahodí náprsní tašku, peněženku a hodinky jen proto, aby zapůsobil na ženskou nějakou lží! No tak, Jean. Mám žízeň a hlava mě bolí jako střep.“

Pokrčila rameny; očividně si uvědomila, že nemá smysl se hádat.

„Bohužel ti dochází skotská. Zajdu koupit novou láhev. Na rohu Avenida Talcahuano je prodejna alkoholu. Je to jen pár kroků a…“

„Ne,“ přerušil ji při vzpomínce na muže s obrovskýma rukama, který vstoupil do jeho domu. „Půjdu já. Půjč mi nějaké peníze.“

„Tak půjdeme oba,“ opáčila.

„Prosím tě… Vadilo by ti, kdybys tu na mě počkala? Očekávám jeden telefonát a chci, abys tomu člověku řekla, že se hned vrátím.“

„Komu?“

„Jmenuje se Kendall.“

Na ulici se zeptal prvního chodce, kterého potkal, kde najde nejbližší telefonní budku – v trafice na ulici Rodrigueze Peňi, o dva domovní bloky dál.

David se rozběhl, co mu síly dovolily.

Hotelový poslíček objevil Kendalla v jídelně. Když přišel k telefonu a promluvil do sluchátka, ještě žvýkal. Spaulding si představil toho chlapa, obscenity načmárané jeho rukou, jeho zvířecí dýchání nosem a ústy současně. Ovládl se. Walter Kendall je nemocný člověk.

„Lyons přijede za tři dny,“ informoval ho účetní. „Se svými ošetřovateli. Sehnal jsem mu byt ve čtvrti San Telmo. Tichý, v klidné ulici. Poslal jsem Swansonovi telegram s adresou. Dá ji jeho opatrovníkům a ti ho tam dopraví. Potom se s vámi spojí.“

„Domníval jsem se, že jeho ubytování mám zařídit já.“

„A já jsem si myslel, že všechno jenom zkomplikujete,“ odsekl Kendall. „Vždyť jde o hovno. Ozvou se vám. Nebo vám zavolám já. Ještě se tu pár dní zdržím.“

„To jsem rád… Protože i gestapo má radost.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že gestapo má radost. Myslel jste trochu neuváženě, Kendalle. Někdo se vás skutečně snaží zastavit. Mě to nepřekvapuje.“

„Vy jste se kurva zbláznil!“

„Nezbláznil.“

„Co se stalo?“

David mu vylíčil poslední události a vůbec poprvé během krátké doby, co ho znal, projevil účetní strach.

„Rhinemannova síť je děravá. Netvrdím, že sem ty výkresy nedorazí. Netvrdím, že nám v cestě stojí překážky – pokud je Rhinemann opravdu tak dobrý, jak říkáte. Podle mého názoru Berlín zjistil, že ty plány byly odcizeny, a ví, že se je Rhinemann snaží dostat z Evropy. Vrchní velení se o tom vašem obchodu dozvědělo. Samozřejmě to nehodlá rozhlásit do světa, ale pokusí se tu transakci překazit. S co nejmenším rozruchem. Ale můžete vsadit krk na to, že Peenemunde zažilo hromadné popravy.“

„To je šílené…“ Kendall mluvil tak tiše, že ho David sotva slyšel. A pak zamumlal pár slov, kterým Spaulding vůbec nerozuměl.

„Co jste říkal?“

„Adresa v San Telmu. Byt pro Lyonse. Má tři pokoje. Zadní vchod.“ Kendall stále nesrozumitelně šeptal.

Ten chlap je panikář, pomyslel si David. „Skoro vám nerozumím, Kendalle. Uklidněte se! Myslím, že je nejvyšší čas, abych se představil Rhinemannovi, co říkáte?“

„Ta adresa. Terraza Verde číslo patnáct… Tichá ulice.“

„Kdo je kontakt na Rhinemanna?“

„Co?“

„Kdo se má spojit s Rhinemannem?“

„Já nevím…“

„Proboha svatého, Kendalle! Vždyť jste s ním pět hodin diskutoval!“

„Ještě se vám ozvu…“

Na druhém konci linky cvaklo a spojem se přerušilo. David ohromením zamrkal. Kendall mu uprostřed hovoru zavěsil. Uvažoval, že mu znovu zavolá, ale při účetního rozrušení by tím situaci nejspíš ještě zhoršil.

Zatracení amatéři! Co sakra čekali? Že se Albert Speer osobně spojí s Washingtonem a nabídne vojenskému letectvu hromadu výkresů, protože se doslechl, že má nějaké problémy?

Kristepane!

Vztekle vyšel z telefonní budky a z obchodu na ulici.

Kde k čertu vlastně je? Aha, ano, whisky. Jean říkala, že obchod s alkoholem je na Avenida Talcahuano. Prý pár kroků od jeho domu. Podíval se na hodinky a pochopitelně zjistil, že žádné nemá.

Zatraceně!

„Promiň, že mi to trvalo tak dlouho. Zamířil jsem opačným směrem a zabloudil jsem.“ David položil na kuchyňskou linku tašku se skotskou a sodovkou. Jean seděla na pohovce; připadala mu něčím znepokojená. „Volal ten člověk?“

„Někdo volal, ale ne ten, koho jsi čekal,“ odpověděla Jean tiše. „Někdo jiný. Prý se ozve zítra ráno.“

„Ale? Představil se?“

„Ano, představil,“ odvětila a David v jejím hlase postřehl strach. „Heinrich Stoltz.“

„Stoltz? Toho neznám.“

„Měl bys. Pracuje jako tajemník na německém velvyslanectví… Davide, co tady vlastně děláš?“

27

„Promiňte, seňor. Pan Kendall se včera v noci odhlásil. Podle záznamu o půl jedenácté.“

„Nechal nějakou adresu nebo alespoň telefonní číslo tady v Buenos Aires?“

„Ne, seňor. Domnívám se, že se vrátil do Spojených států. Půlnočním letem společnosti Pan American.“

„Děkuji.“ David zavěsil a sáhl pro cigarety.

Neuvěřitelné! Kendall vzal do zaječích při prvním náznaku potíží.

Proč?

Zazvonil telefon a David sebou škubl.

„Haló?“

„Herr Spaulding?“

„Ano.“

„Heinrich Stoltz. Volal jsem vám včera večer, ale nebyl jste doma.“

„Ano, vím o tom… Byl jsem informován, že pracujete na německém velvyslanectví. Doufám, že vám nemusím zdůrazňovat, že pokládám tento kontakt za velice neobvyklý. Dokonce bych ho označil za nechutný.“

„Ale jděte, Herr Spaulding. Muž z Lisabonu? A pokládá něco za velice neobvyklé?“ Stoltz se tiše, avšak nikoli urážlivě zasmál.

„Jsem diplomat, atašé specializovaný na ekonomiku a finance. Nic víc. Pokud o mně něco víte, pak vám neříkám nic nového… A teď mě omluvte, mám moc práce…“

„Prosím vás,“ přerušil ho Stoltz. „Volám z veřejné telefonní budky. Tohle vám určitě něco řekne.“

Pochopitelně řeklo…

„Po telefonu s vámi mluvit nebudu.“

„Váš přístroj je čistý. Pečlivě jsem si to ověřil.“

„Jestli se se mnou chcete setkat, navrhněte čas a místo… Někde v centru, kde jsou lidé. Žádnou samotu.“

„Několik bloků severně od Parque Lezama je restaurace Langosta del Mar. Stranou od největšího ruchu a sedí se uvnitř. Mají tam salonky oddělené závěsy, ne dveřmi. Budeme mít soukromí, ale žádná izolace vám nehrozí.“

„Kdy?“

„O půl jedné.“

„Kouříte?“ zeptal se David ostře.

„Ano.“

„Od okamžiku, kdy vystoupíte z auta, ponesete v levé ruce balíček amerických cigaret. Otevřený, s odstraněným celofánem a dvě cigarety budou trčet ven.“

„Takové opatření je zbytečné. Já vím, kdo jste, a poznám vás.“

„O to mi nejde. Problém je, že já neznám vás.“ David rázně položil sluchátko do vidlice. Jako při všech takových setkáních dorazí na místo o půl hodiny dříve, pokud možno zadním vchodem pro dodavatele, a zaujme takové stanoviště, odkud bude moci nejlépe pozorovat příjezd svého kontaktu. Cigarety poslouží pouze pro psychologický efekt – vyvedou příchozího z rovnováhy, protože si uvědomí, že je označený jako terč na střelnici. Snadný cíl. Takový člověk nebude ochoten vyvolávat potíže. A kdyby měl právě toto v úmyslu, neukáže se.

+++++

Jean Cameronová mířila dlouhou chodbou ke kovovému schodišti, které vedlo do sklepů.

K „jeskyním“.

Toto láskyplné pojmenování používají úředníci zahraničí služby po celém světě pro podzemní místnosti, kde se do kartotéčních skříní ukládají materiály o všech lidech, kteří přišli nějakým způsobem do styku s velvyslanectvím, známých i neznámých, přátelích i nepřátelích. Kromě toho se zde nacházely podrobné a opakovaně prověřené osobní spisy každého zaměstnance ambasády – profesní minulost, hodnocení ministerstva zahraničí, kariérní postup. Nechybělo nic, co se dalo zjistit.

K přístupu do „jeskyní“ jste museli mít povolení se dvěma podpisy – velvyslance a vedoucího odboru, který informaci požadoval.

Toto pravidlo se čas od času porušovalo, většinou kvůli spěchu a naléhavosti případu. Důstojník námořní pěchoty, který velel ostraze, se obvykle nechal přesvědčit, že vysoko postavený atašé opravdu potřebuje o dané osobě něco zjistit. Velitel uvede do záznamu jméno pracovníka, který o informace žádá, i jméno subjektu a pak osobně dohlédne na vyzvednutí příslušné složky ze skříně. Pokud to bude mít nějakou dohru, odpovědnost padá na diplomata.

Nikdy žádné dozvuky nebyly. Tak hrubé porušení pravidel zaručovalo přeložení někam do Ugandy. Záznam se denně zasílal velvyslanci ke kontrole. Pouze velvyslanci, nikomu jinému.

Jean v pracovních záležitostech jen zřídka využívala svého vztahu s Hendersonem Granvillem. Popravdě řečeno k tomu neměla důvod, a když už, šlo vždy o podružnosti.

Dnes však sledovala závažný cíl. A hodlala plně využít svého postavení člena rodiny a uznávaného pracovníka ambasády. Granville odešel na oběd a vrátí se až za několik hodin. Rozhodla se, že důstojníkovi námořní pěchoty oznámí, že ji „její tchán, pan velvyslanec“ požádal, aby si ověřila údaje o nově přiděleném diplomatovi.

Jméno: Spaulding, David.

Pokud si ji Henderson kvůli tomu pozve na kobereček, poví mu pravdu. S tajemným panem Spauldingem se hodně, opravdu hodně zapletla, a jestli si toho Henderson nevšiml, tak je zatracený blázen.

Ostraze velel mladý poručík ze základny námořní pěchoty jižně od La Boky. Vojáci museli cestovat na velvyslanectví přes celé město v civilu – dohoda, která umožňovala existenci základny, zapovídala pohyb uniformovaných osob mimo vymezený prostor. Tyto restrikce vyvolávaly v mladých důstojnících jistý odpor k bezduchým byrokratickým postupům, takže nikoho nepřekvapí, že poručík bez námitek vyhověl, když jej snacha velvyslance požádala o přístup k osobním materiálům, které „Henderson“ nutně potřebuje v důvěrné záležitosti.

Jean zírala na Davidovu složku. Děsivé. Takový spis v životě neviděla. Žádné profesní záznamy, žádné hodnocení ministerstva zahraničí, žádná hlášení, žádné údaje o předchozím působení, vůbec nic.

Pouze jediná stránka.

Uváděla jeho popis: pohlaví, váha, výška, barva očí a vlasů, zvláštní znamení.

A pod těmito stručnými údaji, odděleno třířádkovou mezerou, stálo následující:

Ministerstvo války. Přeložení. Tajné operace. Finance. Tortuga.

Nic víc.

„Našla jste, co jste potřebovala, paní Cameronová?“ zeptal se poručík námořní pěchoty u zamřížovaných dveří.

„Ano… Děkuji.“ Jean vsunula Davidovu tenkou složku zpátky na místo do kartotéční skříně, usmála se na námořního pěšáka a odešla.

Došla ke schodišti a pomalu stoupala po jednotlivých stupních. Smířila se, ač velmi nerada, s faktem, že David plní tajný úkol – z duše nesnášela špionáž a nebezpečí s ní spojené. Podvědomě se však na tuto možnost připravila; očekávala nejhorší a našla to. Vůbec si nebyla jistá, zda se s touto vědomostí dokáže vypořádat, ale slíbila si, že se o to pokusí. A pokud ne, vezme si co nejvíce sobeckého potěšení a pak políbí Davida Spauldinga na rozloučenou. Rozhodla se tak… vlastně nevědomky. Víc bolesti si už nemůže dovolit.

A bylo zde ještě něco jiného. Pouhý stín v zšeřelé místnosti, ale neustále jí padal do očí. Jedno slovo.

Tortuga.

Už ho viděla. Nedávno. Před několika dny.

Upoutalo její pozornost, protože pomyslela na Dry Tortugas… a na několik společných výletů, kdy se tam s Andrewem plavili z floridských Keys.

Kde to jenom bylo? Ano… Ano, už si vzpomíná.

Suchý odstavec v hlášení o oblastním dohledu, které leželo na velvyslancově psacím stole. Onehdy ráno si jej bezmyšlenkovitě přečetla, ale nevěnovala mu žádnou pozornost. Hlášení o oblastním dohledu se obvykle skládají z krátkých, strohých vět popisujících holá fakta a postrádajících rytmus a barvu. Píšou je agenti bez špetky představivosti, kteří se starají jen o to, co mohou stručně popsat.

Stalo se to v La Boce.

Něco s kapitánem trauleru… a lodním nákladem. Náklad byl určen pro Tortugu. Narušení pobřežního pásma, zrušení původního místa určení, podle všeho zřejmá chyba kapitána plavidla.

Ale v nákladovém listu stálo Tortuga.

A operace, na níž se David Spaulding podílí, tajná operace, nese krycí označení Tortuga.

A Heinrich Stoltz z německého velvyslanectví telefonoval Davidovi.

A Jean Cameronovou náhle zahltil strach.

Spaulding se přesvědčil, že Stoltz přišel sám. Pokynul Němci, aby ho následoval do zadní části restaurace a do salonku odděleného závěsem, který si David u vrchního před půlhodinou rezervoval.

Stoltz vstoupil s balíčkem cigaret v levé ruce. Spaulding obešel kulatý stůl a posadil se tváří k závěsu.

„Sedněte si,“ ukázal na židli naproti sobě. Stoltz se usmál, když si uvědomil, že bude sedět zády ke vstupu do místnosti.

„Muž z Lisabonu je opatrný.“ Němec si vytáhl židli, posadil se a položil cigarety na stůl. „Mohu vás ujistit, že nejsem ozbrojen.“

„Výborně. Já jsem.“

„Jste až příliš opatrný. Plukovníci hledí na občany bojujících zemí, kteří v jejich neutrálním městě u sebe nosí zbraň, velmi podezřívavě. Na vaší ambasádě vám to měli říct.“

„Ano. A kromě toho vím, že Američany zatýkají mnohem ochotněji a častěji než vaše krajany.“

Stoltz pokrčil rameny. „Proč ne? My jsme je koneckonců vycvičili. Vy od nich pouze nakupujete hovězí.“

„Mimochodem, žádný oběd nebude. Zaplatil jsem číšníkovi jen za stůl.“

„To je mi líto. Langusty a ústřice zde mají opravdu vynikající. Ale co třeba něco k pití?“

„Žádné pití. Jen rozhovor.“

„Vítám vás v Buenos Aires,“ promluvil Stoltz rozhodným tónem. „Jménem Ericha Rhinemanna.“

David probodl Němce očima. „Vy?“

„Ano. Jsem váš kontakt.“

„Zajímavé.“

„Pro Ericha Rhinemanna typické. Platí za věrnost.“

„Budu chtít důkaz.“

„Samozřejmě. Od samotného Rhinemanna… Přijatelné?“

Spaulding přikývl. „Kdy? Kde?“

„Právě tyto otázky jsem s vámi přišel probrat. Rhinemann je stejně opatrný jako muž z Lisabonu.“

„Pracoval jsem při naší diplomatické misi v Portugalsku. Nesnažte se z toho dělat něco víc, než bylo.“

„Já bohužel musím mluvit pravdu. Pana Rhinemanna velmi znepokojuje, že zodpovědní činitelé ve Washingtonu vyslali jako styčného důstojníka právě vás. Vaše přítomnost v Buenos Aires by mohla vyvolat pozornost.“

David sáhl pro balíček cigaret, který Stoltz položil na stůl, a jednu si zapálil… Němec má pochopitelně pravdu. I Rhinemann ji má. Jedinou slabou stránku toho, že volba padla na něj, představovala skutečnost, že nepřítel pravděpodobně ví o jeho lisabonských operacích. Ed Pace tento aspekt určitě zvážil, ale převládly ostatní Davidovy klady. Bez ohledu na to ovšem nebude o této věci diskutovat právě s Heinrichem Stoltzem. Německý diplomat je zatím neprověřený faktor.

„Netuším, na co narážíte. Jsem v Buenos Aires proto, abych předal předběžná doporučení newyorských a londýnských bankovních kruhů ohledně poválečných vyjednávání o rekonstrukci. Víte, my opravdu věříme, že tuto válku vyhrajeme. A v připravovaných diskuzích nelze Rhinemanna opomenout.“

„Muž z Lisabonu je skutečný profesionál.“

„Ocenil bych, kdybyste ten nesmysl přestal opakovat…“

„A přesvědčivý,“ dodal Němec. „Tohle krytí patří k vašim lepším. Má větší formát než zbabělý americký povaleč… Dokonce i Herr Kendall s tímto míněním souhlasí.“

Než odpověděl, David se krátce zamyslel. Stoltz se v kruzích blíží k předložení slíbeného důkazu. „Popište mi Kendalla,“ požádal tiše.

„Stručně?“

„To je jedno.“

Stoltz se polohlasně zasmál. „Dal bych přednost co nejmenšímu počtu slov. Je to ten nejméně atraktivní dvounožec, jakého jsem kdy poznal. Určitě to úžasně umí s čísly, ale jinak si nedovedu představit žádný důvod, proč s ním pobývat v jedné místnosti.“

„A pobýval jste s ním v jedné místnosti?“

„Bohužel dlouhé hodiny. S Rhinemannem… Můžeme si tedy promluvit?“

„Spusťte.“

„Pozítří přiletí váš člověk. Lyons. Všechno lze zařídit velmi rychle. Výkresy budou dodány najednou, ne ve dvou dávkách, jak se domnívá Kendall.“

„On tomu opravdu věří?“

„Tak mu to bylo oznámeno.“

„Proč?“

„Protože až do včerejšího večera se Herr Rhinemann domníval, že tomu tak bude. Já sám jsem se o změně plánu dozvěděl až dnes ráno.“

„Tak proč jste mi volal už v noci?“

„Na základě instrukcí Waltera Kendalla.“

„Prosím o vysvětlení.“

„Je to nutné? Jedno nemá nic společného s tím druhým. Herr Kendall mi zavolal. Těsně předtím zřejmě mluvil s vámi. Sdělil mi, že byl náhle odvolán zpět do Washingtonu, a kladl mi na srdce, abych se s vámi okamžitě spojil, aby nedošlo k žádné prodlevě v komunikaci. Byl hodně neústupný.“

„Řekl Kendall, proč se vrací do Států?“

„Ne. A já jsem neviděl žádný důvod, proč se ho na to ptát. Jeho práce tady skončila a nás už nemusí zajímat. Kódy máte vy, ne on.“

David rozdrtil nedopalek v popelníku a hleděl na ubrus. „Jaké postavení zastáváte na ambasádě?“

Stoltz se usmál. „Skromně přiznávám, že jsem třetí… čtvrtý v pořadí. Moje loajalita však patří Rhinemannovým zájmům. To je snad zřejmé.“

„To budu moci posoudit, až si promluvím s Rhinemannem, nemyslíte?“ David zvedl oči k německému diplomatovi. „Co v Buenos Aires pohledává gestapo?“

„Tady žádné… No, je tu jeden člověk, ve skutečnosti pouhý úředník, nic víc. Jako všichni gestapáci si myslí, že mluví jménem celé říše, a přetěžuje kurýry – kteří, mimochodem, spolupracují s námi. Je to, jak říkáte vy Američané, dement. Kromě něj zde gestapo nikoho jiného nemá.“

„Jste si tím jistý?“

„Samozřejmě. Věřte mi, byl bych první, kdo by to věděl. Dříve než velvyslanec. Tahle hra je naprosto zbytečná, Herr Spaulding.“

„V tom případě byste měl co nejrychleji zorganizovat mou schůzku s Rhinemannem. To je naopak naprosto nezbytné.“

„Ano. Zajisté… Což nás přivádí zpět k zájmům pana Rhinemanna. Proč je muž z Lisabonu v Buenos Aires?“

„Protože zde musí být. Sám jste řekl, že jsem opatrný. Jsem zkušený. A mám kódy.“

„Ale proč zrovna vyl Vaše odvolání z Lisabonu přišlo Spojené státy hodně draho. Teď mluvím současně jako nepřítel a jako objektivní neutrál, spojenec Ericha Rhinemanna. Sleduje Amerika nějaké postranní zájmy, o nichž nám není nic známo?“

„Pokud ano, já o tom taky nic nevím,“ odpověděl Spaulding a neutralizoval Stoltzův inkvizitorský pohled klidem ve svých očích. „Mluvíme spolu na rovinu. Já potřebuju mít odsouhlasené ty výkresy, pak pošlu kódy, abyste mohli dostat ty svoje zatracené peníze, a potom odsud sakramentsky rychle vypadnu. Vzhledem k tomu, že značnou část těch financí poskytne vláda, Washington se zřejmě domnívá, že já jsem ten nejlepší, kdo může dohlédnout na to, abychom nebyli podvedeni.“

Oba muži chvíli mlčeli. Ticho nakonec prolomil Stoltz.

„Věřím vám. Vy Američané si vždycky děláte starosti, aby vás někdo nepodvedl, nemám pravdu?“

„Mluvme o Rhinemannovi. Chci se s ním okamžitě sejít. Nebudu přesvědčen, že Kendallova opatření jsou dostatečná, dokud to neuslyším od Rhinemanna osobně. A dokud nebudu spokojený, nedomluvím se s Washingtonem na rozpisu předání kódů.“

„Vy ještě nemáte připravený rozpis?“

„Žádný nebude, dokud se nesejdu s Rhinemannem.“ Stoltz se zhluboka nadechl. „Jste takový, jak se o vás povídá. Důkladný a pečlivý. Sejdete se s Rhinemannem… Schůzka se musí uskutečnit po setmění. Dvě výměny vozidel. V jeho rezidenci. Nemůže riskovat, že vás někdo uvidí pohromadě… Znepokojují vás tato preventivní opatření?“

„Ani v nejmenším. Bez kódů nebudou převedeny peníze do Švýcarska. Domnívám se, že Herr Rhinemann bude velmi pohostinný.“

„Ano, to vám mohu zaručit… No dobře. Naše jednání skončilo. Ozveme se vám dnes večer. Budete doma?“

„Jestli ne, nechám vzkaz na ústředně velvyslanectví.“

„Danti auf Wiedersehen, mein Herr.“ Stoltz vstal od stolu a krátce, jako diplomat, se uklonil. „Heute Abend.“

„Heute Abend,“ odvětil Spaulding, ale to už Němec rozhrnul závěs a vyšel z místnosti. David si všiml, že Stoltz nechal na stole cigarety; drobný dárek nebo drobná urážka. Jednu si vytáhl a náhle si uvědomil, že mačká filtr, jak to dělává Kendall – podvědomě, s každou cigaretou, kterou se chystá vykouřit. Odtrhl filtr a hodil ho do popelníku. Všechno, co připomínalo neupraveného účetního, mu nyní připadalo nechutné. Teď nemohl myslet na Kendalla a na jeho náhlý, strachem vynucený útěk. Musel přemýšlet o něčem jiném.

Heinrich Stoltz, „třetí nebo čtvrtý v pořadí“ na německém velvyslanectví, nezastává tak vysoké postavení, jak se domnívá. Nacista ovšem nelhal, on o přítomnosti gestapa v Buenos Aires skutečně nevěděl. Což znamená, že mu o tom někdo neřekl.

Jaká ironie, pomyslel si David. On a Erich Rhinemann budou nakonec spolupracovat. Samozřejmě předtím, než Rhinemanna zabije.

Heinrich Stoltz usedl ke svému psacímu stolu a zvedl sluchátko. Pak vytočil číslo a promluvil bezchybnou akademickou němčinou.

„Sežeňte mi pana Rhinemanna v Lujánu.“

Zavěsil, opřel se na židli a usmál se. Telefon za okamžik zazvonil.

„Herr Rhinemann…? Tady Heinrich Stoltz… Ano, ano, vše proběhlo hladce. Kendall mluvil pravdu. Tenhle Spaulding neví nic o Koeningových dolech ani o průmyslových diamantech, zajímají ho jenom výkresy. Má na nás jedinou páku – že zadrží vyplacení peněz. Předvádí jalové hrátky, jimiž nás nemůže ohrozit. My však potřebujeme ty kódy. Americké válečné lodě hlídkující podél pobřeží by mohly dostat rozkaz uzavřít přístav, takže ten trauler ho musí opustit… Umíte si to představit? Tomuhle Spauldingovi dělá starosti pouze to, aby Ameriku někdo nepodvedl.“

28

Zprvu se domníval, že se spletl… Ne, to není tak docela pravda, opravil se v duchu. To nebyla jeho první myšlenka. Žádná první myšlenka mu hlavou nebleskla, pouze reakce.

Byl otřesený.

Leslie Hawkwoodová!

Spatřil ji okénkem taxíku, jak mluví s jakýmsi mužem u jižního okraje vodotrysku na Plaza de Mayo. Taxikář se pomalu ploužil hustým provozem kolem obrovského náměstí; David přikázal řidiči, aby zajel k chodníku a zastavil.

Zaplatil jízdné a vystoupil. Teď stál přímo naproti Leslii a muži, s kterým se bavila; viděl jejich postavy rozmazané sprškou vody z fontány.

Muž předal Leslii obálku a uklonil se jí jako Evropan, pak se otočil, vykročil k vozovce a zdviženou rukou se snažil zastavit taxi. Měl štěstí. Taxík zastavil u obrubníku a neznámý do něj nastoupil. Leslie zatím došla k přechodu pro chodce a čekala na zelenou.

David opatrně obešel fontánu a dorazil k přechodu ve chvíli, kdy se zelená rozblikala a vzápětí se změnila na červenou.

Kličkoval mezi rozjíždějícími se automobily a zanechával za sebou hlasité troubení a zlostné výkřiky; pro případ, že by se dívka ohlédla k poprasku, který vyvolal, se držel stranou, mimo její dohled. Měla nejméně padesátimetrový náskok a David si byl celkem jistý, že ho nemůže zahlédnout.

Leslie mířila po bulváru na západ směrem k Avenida 9 de Julio. Spaulding zkracoval mezeru, která je dělila, ale dbal, aby ho skrývaly zástupy chodců. Leslie se krátce zastavila u několika výkladních skříní a dvakrát se očividně rozhodovala, jestli vstoupit do obchodu, nebo ne.

To je jí podobné, pomyslel si David. Vždycky se nerada vzdávala příležitosti pořídit si něco nového.

Kráčela však dál a jednou se podívala na hodinky. Na Avenida 9 de Julio odbočila na sever a u dvou obchodů si ověřila čísla domů, zřejmě ve snaze zjistit posloupnost číslování.

Leslie Hawkwoodová v Buenos Aires nikdy předtím nebyla.

Pokračovala volným tempem na sever a rozhlížela se po širokém a mimořádně barvitém bulváru. Došla na roh ulice Corrientes uprostřed divadelní čtvrti a těkala očima po plakátech, prohlížela si fotografie herců.

Spaulding si uvědomil, že americké velvyslanectví se nachází necelé dva domovní bloky daleko – mezi Avenida Supacha a Esmeralda. Nemělo smysl ztrácet čas.

Spatřila jej dříve, než promluvil. Vytřeštila oči, čelist jí poklesla a celé tělo se viditelně roztřáslo. Z opáleného obličeje se vytratila krev.

„Máš dvě možnosti, Leslie,“ řekl Spaulding, když se přiblížil na čtvrt metru a hleděl jí do vyděšené tváře. „Ambasáda je hned za rohem a jak jistě víš, velvyslanectví je výsostným územím Spojených států. Budeš zatčena pro ohrožení národní bezpečnosti, pokud ne rovnou pro špionáž. Anebo můžeš jít se mnou… a odpovídat na otázky. Kterou alternativu zvolíš?“

Taxík je odvezl k letišti, kde si Spaulding půjčil automobil na doklady vystavené důlnímu měřiči Donaldu Scanlanovi. Na schůzky s muži jako Heinrich Stoltz u sebe vždycky nosil falešné osobní papíry.

Držel Leslii za loket a tlačil na něj dostatečně silně, aby ji varoval před pokusem o útěk; je jeho zajatkyně a on to myslí smrtelně vážně. Během jízdy na letiště nepromluvila ani slovo, prostě hleděla z okna a vyhýbala se jeho pohledu.

U pultu půjčovny automobilů řekla jedinou větu: „Kam pojedeme?“

„Ven z Buenos Aires,“ odpověděl stroze.

Ujížděli po dálnici, která vede podél řeky na sever, ke kopcům na okraji města. Několik kilometrů za hranicí provincie se Rio Luján stáčí na západ a David sjel po strmém svahu k hlavní silnici, která sleduje břeh řeky. V této oblasti se usadili bohatí Argentinci. U přístavišť kotvily jachty, jiné pomalu křižovaly vodní tok; plachetnice všech typů se pokoušely nabrat vítr, který vanul proti proudu, a harmonicky proplouvaly mezi zelenými ostrůvky vyčuhujícími z vody jako svěží zahrádky. Od silnice odbočovaly soukromé příjezdové cesty a stáčely se mírně k západu, dál od říčního koryta. Podél obou břehů stály honosné vily, jejichž architekti dbali na vizuální dojem.

David spatřil odbočku, která vedla k úpatí kopce. Stočil volant a rozjel se po ní. Asi po kilometru se lesní porost rozestoupil a uvolnil místo rozlehlé ploše vysypané štěrkem, před níž stála velká tabule.

Vigia Tigre.

Vyhlídka pro turisty.

Spaulding zajel až na konec parkoviště a zastavil u zábradlí. V pracovní den zde žádný jiný automobil neparkoval.

Během hodinové jízdy Leslie opět nepromluvila. Vykouřila několik cigaret, třásly se jí ruce a její oči se vyhýbaly jeho pohledu. A David na základě zkušeností věděl, jakou výhodu mu za takové situace mlčení poskytuje.

Dívka neměla daleko k zhroucení.

„Tak fajn. Teď přijdou otázky.“ Spaulding se na sedadle otočil obličejem k ní. „A prosím tě, věř mi, že když odmítneš odpovídat, bez nejmenšího váhání tě nechám zavřít do vojenské věznice.“

Prudce k němu otočila hlavu a probodla ho vzteklým pohledem, avšak strach v očích potlačit nedokázala. „Proč jsi to neudělal už před hodinou?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděl prostě. „Jakmile se do věci zapojí ambasáda, budu se muset podřídit cizímu velení a již nebudu moci samostatně rozhodovat. A já jsem příliš zvědavý, než abych si nechal vyrvat otěže z rukou… A za druhé se, má milá, domnívám, že jsi zabředla do věci, která ti dalece přerostla přes hlavu. O co jde, Leslie? Do čeho ses namočila?“

Vložila si cigaretu mezi rty a potáhla tak silně, jako by na kouři závisel její život. Krátce zavřela oči a pak promluvila sotva slyšitelným šepotem. „Nemůžu ti to říct. Nenuť mě k tomu.“

David si povzdechl. „Obávám se, žes mě nepochopila. Jsem zpravodajský důstojník přidělený k oddělení tajných operací – neříkám ti nic, co bys už nevěděla. Zařídila jsi to tak, aby mi někdo mohl prohledat hotelový pokoj. Lhala jsi mi a potom se po tobě slehla zem. A domnívám se, že jsi přímo odpovědná za několik útoků, které jsem málem zaplatil životem. A teď se najednou objevíš v Buenos Aires šest tisíc kilometrů od svého apartmánu na Park Avenue. Sledovala jsi mě šest tisíc kilometrů! Proč?“

„Nemůžu ti to prozradit! Nikdo mě neinstruoval, co ti můžu a nemůžu říct.“

„Nikdo tě… Kristepane! S tím, co si dokážu odvodit – a co mohu odpřísáhnout před soudem –, můžeš strávit příštích dvacet let za mřížemi!“

„Chtěla bych vystoupit z auta. Smím?“ zeptala se tiše a udusila cigaretu v popelníku.

„Jistě. Jak je libo.“ David otevřel dveře a rychle oběhl automobil. Leslie zamířila k zábradlí; hluboko pod ním plynul tok Rio Luján.

„Je tady moc krásně, co říkáš?“

„Ano… Pokusila ses nechat mě zabít?“

„Ach, bože můj!“ Prudce se k němu otočila a vyhrkla vášnivě: „Snažila jsem se ti život zachrániti Jsem tu, protože nechci, aby tě zabili!“

Davidovi chvíli trvalo, než dívčino prohlášení vstřebal. Vlasy jí spadly do obličeje, třásly se jí rty a prudce mrkala, aby odstranila z očí slzy.

„Myslím, že tohle bys mi měla vysvětlit,“ pronesl monotónně.

Odvrátila se od něj a bloudila pohledem po řece, po vilách a člunech. „Jako na Riviéře, vid?“

„Přestaň s tím, Leslie!“

„Proč? Vždyť to patří k věci.“ Položila ruce na zábradlí. „Nic jiného kdysi nebylo. Na ničem jiném nezáleželo. Kam, ke komu se půjde příště? Jak nádherný večírek! Tys k tomu světu taky patřil.“

„Ve skutečnosti ne. Jestli sis to myslela, mýlila ses. Stejně jako se mýlíš teď… Nesnaž se zamluvit důvod, proč jsme tady.“

„Já nic nezamlouvám.“ Sevřela zábradlí vší silou, fyzická známka nerozhodnosti, jaká slova použít. „Snažím se ti něco sdělit.“

„Že jsi mě sledovala, protože ses pokoušela zachránit mi život?“ zeptal se David hlasem přetékajícím nedůvěrou. „Pokud si dobře vzpomínám, i v New Yorku jsi hodně dramatizovala. Čekala jsi… Jak dlouho? Pět, šest, osm let, abys mě znovu dostala na podlahu loděnice. Jsi děvka.“

„A ty jsi úplně bezvýznamný!“ hodila po něm zuřivě, ale vzápětí svůj vztek s největším vypětím vůle ovládla. „Nemyslím tebe… jako osobu. Jen srovnávám se vším ostatním. V tomto smyslu jsme všichni bezvýznamní.“

„Takže dáma má svůj ideál.“

Leslie ho sžírala pohledem, ale promluvila klidným tónem. „V který hluboce věří.“

„V tom případě bys mě s ním měla bez zábran podrobně seznámit.“

„Taky že to udělám. Slibuju. Ale ne teď… Důvěřuj mi.“

„Zajisté,“ opáčil David ležérně. A pak náhle vymrštil ruku a popadl kabelku, která jí visela na koženém pásku přes rameno. Začala odporovat, ale stačilo, aby se na ni podíval.

Podvolila se a zhluboka oddechovala.

Otevřel kabelku a vytáhl z ní obálku, kterou dívka dostala u vodotrysku na Plaza de Mayo. Přitom na dně zahlédl vybouleninu, zakrytou hedvábným šátkem. Podržel obálku mezi prsty, sáhl do kabelky, odsunul šátek – a vylovil malou pistoli značky Remington. Beze slova zkontroloval nábojovou komoru a pojistku a schoval zbraň do kapsy saka.

„Naučila jsem se ji používat,“ zamumlala Leslie váhavě.

„Bod pro tebe,“ opáčil Spaulding a otevřel obálku.

„Alespoň uvidíš, jak efektivně pracujeme,“ prohodila a odvrátila se k řece.

Papír neobsahoval hlavičku, chyběla jakákoliv identifikace autora či organizace.

V záhlaví listu papíru stálo:

Spaulding, David, podplukovník. Vojenská zpravodajská služba Armáda Spojených států. Klasifikace 4-0. Fairfax.

Pod ním se nacházely čtyři dlouhé odstavce, které detailně popisovaly každý Davidův krok od chvíle, kdy se na něj v sobotu odpoledne před velvyslanectvím pověsili sledovací. Potěšilo ho, když zjistil, že hlášení neobsahuje jedinou zmínku o Donaldu Scanlanovi – přes letiště a celnici prošel nepovšimnut.

Jinak nechybělo vůbec nic: jeho byt a telefon, jeho kancelář na ambasádě, incident na střeše, oběd s Jean Cameronovou v La Boce, setkání s Kendallem v hotelu, útok na Avenida Paraná, telefonát z obchodu na ulici Rodrigueze Peňi.

Bylo tam všechno.

Dokonce i „oběd“ s Heinrichem Stoltzem v Langosta del Mar na okraji Lezumy. Podle odhadu měla schůzka se Stoltzem trvat „nejméně hodinu“.

Tento omyl vysvětloval její volné tempo na Avenida de Mayo. Jenže David jednání zkrátil a žádný oběd se nekonal. Přemýšlel, zda jej sledovací zachytili, když z restaurace odcházel. Nehlídal si záda, myslel na Heinricha Stoltze a na přítomnost gestapa, o níž německý diplomat nevěděl.

„Tvoji lidé jsou opravdu velmi pečliví. A teď mi povíš, kdo to je.“

„Muži… a ženy, kteří mají své poslání. Svůj cíl. Velké poslání a vznešený cíl.“

„Na to jsem se tě neptal…“

Zpod parkoviště se ozval hluk automobilu stoupajícího do kopce. Spaulding sáhl do kapsy saka pro pistoli. Vůz se vynořil z mezery v porostu a pokračoval kolem nich nahoru. Cestující ve vozidle se hlasitě smáli a David obrátil svou pozornost zpět k Leslii.

„Žádala jsem tě, abys mi důvěřoval,“ řekla dívka. „Šla jsem na jistou adresu na tom bulváru, který se jmenuje Julio nějak. Měla jsem tam být přesně v půl druhé. Budou se bát, že se mi něco stalo.“

„Takže ty mi neodpovíš, co?“

„Odpovím ti pouze jediným způsobem. Jsem zde jen proto, abych tě přiměla k odjezdu z Buenos Aires.“

„Proč mám odjet?“

„Ať už tady děláš cokoliv – a já vůbec netuším, co to může být, protože mi to neřekli –, nesmí se to stát. Nesmíme to připustit. Je to špatné.“

„Jak můžeš tvrdit, že je něco špatné, když nevíš, co to je?“

„Můžu, protože mi to řekli. Víc nepotřebuju.“

„Ein Volk, ein Reich, ein Fuhrer,“ zašeptal David. „Nastup do auta!“

„Ne. Musíš mě poslechnout! Vypadni z Buenos Aires! Pověz svým generálům, že se to nesmí stát!“

„Nastup si!“

Znovu zazněl hukot motoru; tentokrát automobil přijížděl z opačného směru, shora. David znovu vložil ruku do kapsy, ale pak ji bezstarostně vytáhl. Byl to tentýž vůz s rozesmátými turisty, který je před chvílí míjel. Pořád se smáli a vesele gestikulovali, nejspíš opilí přemírou vína k obědu.

„Nemůžeš mě odvézt na ambasádu. Nemůžeš!“

„Jestli nenastoupíš do auta, probereš se tam! Tak dělej!“

Ozval se skřípot pneumatik na štěrku. Automobil sjíždějící z kopce prudce – v posledním okamžiku – odbočil na parkoviště a zastavil.

David se ohlédl a v duchu zaklel, ruka mu znehybněla nad kapsou.

Z otevřených okének auta trčely hlavně dvou pušek a mířily na něj.

Hlavy tří mužů v kabině byly zakryty hedvábnými punčochami, zploštělé obličeje pod průsvitnými maskami působily groteskně. Zbraně drželi v rukou cestující na pravých sedadlech vpředu i vzadu.

Muž vzadu otevřel dveře, pušku připravenou k palbě.

„Nastupte si, slečno Hawkwoodová,“ přikázal klidným hlasem anglicky. „A vy, podplukovníku, vytáhněte zbraň. Za rukojeť, dvěma prsty.“

David bezodkladně poslechl.

„Odstupte k zábradlí,“ zavelel zakuklenec ze zadního sedadla, „a hoďte pistoli dolů mezi stromy.“

I tentokrát se David podvolil rozkazu. Muž vystoupil, aby umožnil Leslii nasednout, pak se vrátil do kabiny a zabouchl dveře.

Silný motor zaburácel ve vysokých otáčkách a pneumatiky prohrábly štěrk. Automobil vystřelil z parkoviště a rychle sjížděl po svahu.

David stál u zábradlí. Přeleze ho a najde zbraň. Nemělo smysl snažit se sledovat ujíždějící automobil s Leslií Hawkwoodovou a třemi muži v maskách z punčoch. Jeho vypůjčený vůz se nemohl srovnávat s duesenbergem.

29

Restauraci vybrala Jean. Nacházela se stranou od rušných ulic na severním předměstí za parkem Palermo, ideální místo tajných schůzek. Každý box byl vybaven telefonní zástrčkou ve zdi za stolem a číšníci hbitě přinášeli přístroje ke skrytým stolům a zase je odnášeli.

Davida mírně překvapilo, že Jean takový podnik vůbec zná a že právě tuto restauraci zvolila pro jejich společnou večeři.

„Co jsi celé odpoledne dělal?“ zeptala se, zatímco si Spaulding z přítmí boxu prohlížel matně osvětlenou jídelnu.

„Absolvoval jsem několik porad. Mimořádně nudných. Bankéři si libují v protahování všech jednání daleko za jejich faktický konec. A nezáleží na tom, zdali jsou ze Strandu nebo z Wall Street.“ Usmál se na ni.

„Ano… Inu, možná vždycky hledají možnost, jak získat ještě jeden dolar navíc.“

„Ne možná. Určitě. Tohle je mimochodem zajímavé místo. Připomíná mi Lisabon.“

„Mně Řím,“ protiřečila mu Jean. „Velmi silně. Vypadá to tu jako na cestě z města. Na Via Appia. Víš, že Italové tvoří více než třicet procent obyvatelstva Buenos Aires?“

„Věděl jsem, že zde žije velká italská menšina.“

„Italská ruka… Ta prý znamená zlo.“

„Nebo chytrost. Ta nemusí být nutně zlá. Takzvaná jemná italská ruka bývá předmětem závisti.“

„Mně sem kdysi večer zavedl Bobby… Počítám, že sem vodí spoustu holek.“

„Je to zde… diskrétní.“

„Myslím, že se spíš bál, aby Henderson nezjistil, že má nestydaté plány, a tak mě zavedl do tohoto podniku.“

„Což potvrzuje jeho plány.“

„Ano… Pro milence je to tady jako stvořené. Ale my jsme nebyli.“

„Jsem rád, že jsi tuhle restauraci pro nás vybrala. Dává mi nádherný pocit bezpečí.“

„Ach, to ne! Bezpečí nehledej. To letos nikdo na trhu nenabízí. Kdepak… Bezpečí nepřipadá v úvahu. Ani závazky. Ty taky ne. Závazky nejsou na prodej.“ Vytáhla si z jeho otevřeného balíčku cigaretu; David jí připálil. Přes plamínek viděl její oči; upřeně na něj hleděla. Přistižena sklopila zrak a dívala se do prázdna. „Stalo se něco?“

„Nic… Vůbec nic.“ Usmála se, ale jen pohybem rtů; obvyklá upřímnost a humor chyběly. „Mluvil jsi s tím Stoltzem?“

„Bože můj, tak tohle ti dělá starosti? Promiň, asi jsem ti měl něco říct. Stoltz mi chtěl prodat informace o německém válečném námořnictvu, ale já nejsem v pozici, abych mohl něco takového kupovat. Poradil jsem mu, ať se spojí s naší námořní rozvědkou. Dnes ráno jsem o tom poslal hlášení veliteli námořní základny. Jestli ho budou chtít využít, udělají to.“

„Divné, že volal zrovna tobě.“

„Taky mě to napadlo. Německá rozvědka mě zřejmě nedávno odhalila a na rozpisu jim vyskočila finanční data. Stoltzovi to stačilo.“

„Myslíš, že je zrádce?“

„Nebo prodává mizerné zboží. Ale to je problém námořnictva, ne můj.“

„Jsi velmi vyhýbavý.“ Nejistou rukou zvedla šálek a napila se kávy.

„Co má tohle znamenat?“

„Nic… Jenom že ti to rychle myslí. Rychle a snadno. V tom, co děláš, musíš být velice dobrý.“

„A ty máš hroznou náladu. Vyvolal ji přebytek ginu?“

„Ach, snad si nemyslíš, že jsem opilá?“

„Střízlivá nejsi. Ne že by na tom záleželo.“ Zazubil se. „Rozhodně nejsi alkoholička.“

„Díky za hlas důvěry. Ale nespekuluj. To navozuje zdání trvalosti. A té se musíme vyhnout, co říkáš?“

„Musíme? Zdá se, že ti ta trvalost dnes večer nějak leží v hlavě. Není to zrovna problém, o kterém bych uvažoval.“

„Předpokládám, že jsi ho prostě odsunul stranou. No nic, jistě máš na starosti mnohem důležitější a naléhavější věci.“ Když Jean odkládala šálek, vylila kávu na ubrus. Očividně se sama na sebe zlobila. „Dělám to špatně,“ utrousila po chvíli ticha.

„Děláš to špatně,“ souhlasil.

„Bojím se.“

„Čeho?“

„Tys nepřijel do Buenos Aires, abys vedl rozhovory s bankéři, že? Jde o mnohem víc. Vím, že mi to neřekneš. A za pár týdnů budeš pryč… Jestli přežiješ.“

„Necháváš se příliš unášet obrazotvorností.“ Vzal ji za ruku. Jean zamáčkla cigaretu, položila ruku na jeho a pevně stiskla.

„Dobře. Řekněme, že máš pravdu.“ Teď mluvila velmi tiše a David musel napínat uši, aby ji slyšel. „Všechno jsem si vymyslela. Jsem blázen, a navíc opilá. Buď ke mně shovívavý a hraj tu hru chvíli se mnou.“

„Když chceš… Tak jo.“

„Hypotetická situace. Můj David netrpí syndromem ministerstva zahraničí. Je tajný agent. Pár jsme jich tu měli; setkala jsem se s nimi. Plukovníci jim říkají provocarios… Takže můj David je agent a takové povolání bývá označováno za… velmi rizikové nebo tak nějak, protože v něm platí jiná pravidla. Lépe řečeno ta pravidla nemají význam… Pro takové lidi, jako je… můj hypotetický David, žádná pravidla neplatí. Sleduješ mě?“

„Sleduju,“ odvětil prostě. „Nejsem si však jistý, co je cílem té hry a jak se v ní získávají body.“

„K tomu se dostaneme.“ Dopila zbytek kávy a pevně sevřela šálek – příliš pevně; prsty se jí třásly. „Jde o to, že muž jako můj… smyšlený David, může být zabit nebo zmrzačen nebo mu někdo ustřelí obličej. Hrozná představa, nemyslíš?“

„Ano. Umím si představit, že podobné myšlenky se v tomto okamžiku honí hlavou několika stovkám tisíc mužů. Hrozné.“

„Ale oni jsou v jiné situaci. Mají armády a uniformy a určitá pravidla. Dokonce i v letadlech… mají lepší šanci. A tohle říkám na základě jistých zkušeností.“

Upřeně se jí zadíval do očí. „Přestaň.“

„Ach, ještě ne. Teď ti povím, jak můžeš vstřelit gól. Proč můj hypotetický David dělá to, co dělá…? Ne, zatím neodpovídej.“ Odmlčela se a rty jí zvlnil chabý pokus o úsměv. „Ale tys mi nechtěl odpovědět, že? To je jedno, otázka má druhou část. Když se nad ní zamyslíš, získáš body navíc.“

„Jak zní ta druhá část?“ Zdálo se mu, že Jean opakuje argumenty, které se naučila nazpaměť. Její následující slova to potvrdila.

„Pochop, přemýšlela jsem o tom pořád dokola…, o téhle hře na přetvářku…, o tom iluzorním agentovi. Je v mimořádně unikátním postavem. Pracuje sám… nebo spolupracuje s omezenou hrstkou lidí. Velice omezenou. Ocitl se v cizí zemi a je sám… Už chápeš tu druhou část?“

David ji napjatě pozoroval. Učinila v mysli jakési abstraktní spojení, které nedokázala vyjádřit slovy. „Ne, nechápu.“

„Jestli David pracuje sám a v cizí zemi a má poslat do Washingtonu jakési kódy… to mi řekl Henderson…, pak to znamená, že lidé, pro které pracuje, musí věřit tomu, co jim říká. A může jim říct, co se mu zlíbí… Teď se vracíme k té otázce. Když tohle všechno ví, proč můj smyšlený David dělá to, co dělá? Nemůže přece věřit, že sám dokáže ovlivnit výsledek války. Je pouze jeden z mnoha milionů.“

„Pokud ti dobře rozumím, tak tenhle smyšlený člověk může ohlásit svým nadřízeným, že má nějaké potíže…“

„A musí zůstat v Buenos Aires,“ dopověděla za něj a sevřela mu ruku ještě silněji. „Dlouhou dobu.“

„A když odmítne, vždycky se může ukrýt v pampách.“

„Nedělej si ze mě srandu!“ okřikla ho hněvivě.

„Nedělám. Nebudu předstírat, že ti mohu nabídnout logickou odpověď, ale nedomnívám se, že muž, o kterém mluvíš, má takovou volnost v rozhodování. Tihle lidé bývají podle mě drženi na hodně krátké uzdě. Nadřízení určitě mohou do jejich oblasti vyslat jiné agenty. Tvoje taktika přinese jen krátkodobý zisk a tresty bývají dlouhé a zatraceně tvrdé.“

Pomalu odtáhla ruce a odvrátila zrak. „Pořád si myslím, že ta sázka by mohla stát za to. Moc tě miluju a nechci, aby se ti něco stalo, a vím, že se ti jistí lidé snaží ublížit.“ Zarazila se a stočila pohled zpátky k němu. „Snaží se tě zabít, vid? Jeden z mnoha milionů… A já si pořád Opakuju, ať to není on, bože, ať to není on. Už mi rozumíš…? Potřebujeme je? Jsou ti lidé, ať je to kdokoliv, tak důležití? Pro nás? Copak jsi už pro ně neudělal dost?“

Odvrátil oči a najednou si uvědomil, že chápe hloubku její otázky. Nebylo to příjemné prozření… Opravdu udělal dost. Nechal si obrátit celý život naruby a ten cizí vetřelec se mu stal každodenním společníkem.

Kvůli čemu? Pro koho?

Pro ty amatéry? Pro Alana Swansona? Waltera Kendalla?

Jeden z mnoha milionů.

„Seňor Spaulding?“ Oslovení jej na okamžik úplně vyvedlo z míry, protože nic podobného neočekával. U jejich boxu stál vrchní ve fraku a mluvil nenápadně a tiše.

„Ano?“

„Máte naléhavý hovor.“

David sjel diskrétního muže očima. „Můžete mi přinést telefon ke stolu?“

„Přijměte naši upřímnou omluvu. Zásuvka v tomto boxu není funkční.“

Spaulding samozřejmě věděl, že ten člověk lže.

„No dobře.“ David vyšel z boxu a otočil se k Jean. „Hned se vrátím. Dej si ještě kávu.“

„A kdybych chtěla drink?“

„Tak si ho objednej.“ Obrátil se a odcházel.

„Davide?“ zavolala za ním polohlasně, ale tak, aby ji slyšel.

„Ano?“ Otočil se zpět a setkal se s jejím pohledem.

„Tortuga za to nestojí,“ zašeptala.

Cítil se jako po brutálním úderu do žaludku. Do krku mu vyhrkla žluč. Zatajil dech a ucítil tlak v očích.

„Hned se vrátím.“

„Tady Heinrich Stoltz,“ představil se hlas na druhém konci linky.

„Čekal jsem, že mi zavoláte. Předpokládám, že vám ústředna na ambasádě dala číslo.“

„Nebylo nutné se ptát. Vše je zařízeno. Za dvacet minut zastaví před restaurací zelený sedan Packard. Řidič bude mít levou ruku vystrčenou z okna a bude držet otevřený balíček tentokrát německých cigaret. Věřím, že to symbolické opakování oceníte.“

„Jsem dojat. Ale nejspíš bude nutné změnit čas a vozidlo.“

„Změny nejsou přípustné. Herr Rhinemann na tom trvá.“

„Já taky. Něco mi do toho vlezlo.“

„Je mi líto. Dvacet minut. Zelený packard.“

Spojení se přerušilo.

No nic, to je Stoltzův problém, pomyslel si, David. V hlavě mu leželo jediné: co nejrychleji se vrátit k Jean.

Vyšel ze spoře osvětleného koutu a neobratně proklouzl kolem hostů usazených u baru; jejich stoličky blokovaly průchod. Spěchal. Lidské a neživé překážky ho dráždily, frustrovaly. Prošel pod obloukem do jídelny a rychle kráčel mezi stoly k boxu u zadní stěny.

Jean Cameronová byla pryč a na stole ležel vzkaz.

Slova napsaná tlustou voskovou tužkou na obočí na zadní straně ubrousku, ve spěchu, téměř nečitelně.

Davide, jistě máš hodně práce a hodně naléhavých schůzek a já jsem dnes večer otravná

Víc nic. Jako kdyby prostě přestala psát.

Spaulding složil ubrousek do kapsy a rozběhl se přes jídelnu k přednímu východu. U dveří stál vrchní.

„Seňor? Nějaký problém?“

„Dáma v boxu. Kam odešla?“

„Paní Cameronová?“

Proboha svatého! blesklo Davidovi hlavou při pohledu na ledově klidného Argentince. Co se tady ksakru děje? Stůl byl rezervován na jeho jméno. A Jean naznačila, že tu restauraci navštívila v minulosti pouze jednou.

„Ano! Paní Cameronová! Zatraceně, kde je?“

„Před chvilkou odešla. Vzala si první taxík v řadě u obrubníku.“

„Poslouchejte, vy…“

„Seňor,“ přerušil ho podlézavý porteňo, „venku na vás čeká jeden pán. Postará se o váš účet. Je to náš stálý zákazník.“

Spaulding vyhlédl velkou skleněnou tabulí, zasazenou do masivních vchodových dveří, a spatřil muže v bílém plážovém obleku stojícího na chodníku.

Rozrazil dveře a přistoupil k němu.

„Chcete se mnou mluvit?“

„Já na vás pouze čekám, Herr Spaulding. Abych vás doprovodil. Vůz přijede za patnáct minut.“

30

Zelený automobil značky Packard zastavil přes ulici přímo naproti restauraci. Z otevřeného okénka se vysunula řidičova paže se snadno rozpoznatelným balíčkem cigaret v ruce. Muž v bílém plážovém obleku Davidovi zdvořilým gestem naznačil, aby ho následoval.

Jak se David přiblížil, viděl, že řidič je mohutný chlap oblečený v černé úpletové košili s krátkými rukávy, které odhalovaly a zdůrazňovaly svalnaté paže. Měl husté obočí, obličej zarostlý několikadenním strništěm a vypadal jako nerudný dokařský dělník; Spaulding tušil, že jeho drsný vzhled je záměrný. Muž, který ho doprovázel, mu otevřel dveře a David nastoupil.

Nikdo nemluvil. Automobil zamířil na jih k centru Buenos Aires a pak odbočil na severovýchod k letišti. Davida mírně překvapilo, když si všiml, že vjeli na širokou silnici podél řeky. Sledovali stejnou trasu, po níž jel odpoledne s Leslií Hawkwoodovou, a Spaulding uvažoval, jestli ji řidič náhodou nezvolil záměrně v očekávání, že k té shodě okolností něco poznamená.

Seděl pohodlně opřený a nedal najevo, že okolí poznává.

Packard nabral rychlost. Silnice se stáčela doleva a směřovala proti proudu k vrchovině na severozápadu. Automobil však neodbočil na žádnou z postranních cest, jak to odpoledne udělal David; řidič udržoval rovnoměrné vysoké tempo. Kužely reflektorů na okamžik vyhmátly ze tmy tabuli ukazatele: Tigre 12km.

Provoz byl mírný, jen občas míjeli protijedoucí vozidlo a packard jich několik předjel. Řidič soustavně sledoval zpětná zrcátka.

Uprostřed dlouhé táhlé zatáčky automobil zpomalil a řidič pokynul muži v bílém plážovém obleku, který seděl vedle Davida.

„Teď vyměníme auto, Herr Spaulding.“ Průvodce sáhl do kapsy pro pistoli.

Před nimi se rýsovala osamělá budova, restaurace či motel s obloukovou příjezdovou cestou, která vedla kolem vchodu a zahýbala k velkému parkovišti vedle podniku. Vstup a trávník vpředu osvětlovaly reflektory.

Řidič zajel před vchod a průvodce poklepal Davidovi na rameno.

„Tady si prosím vystupte a jděte rovnou dovnitř.“

David otevřel dveře. Překvapilo ho, že uniformovaný dveřník zůstal u vstupu a nevykročil k automobilu, a ještě více, když vrátný zamířil po štěrkem vysypané cestě k parkovišti. Spaulding si tedy otevřel sám a vstoupil do haly restaurace, jejíž podlahu kryl vysoký koberec. Muž v bílém plážovém obleku mu kráčel v patách; zbraň mezitím zmizela v jeho kapse.

Místo aby zamířili do jídelny, průvodce ve vší slušnosti vzal Davida za loket a zaklepal na dveře malé kanceláře. Otevřel je a oba vešli do místnosti.

Na Spauldinga nezapůsobily její malé rozměry, ale zamrkal úžasem při pohledu na dva muže uvnitř. Jeden měl na sobě bílý plážový oblek a druhý – David se musel chtě nechtě usmát – tentýž oděv jako on sám, světle modré kordové sako s proužkem a tmavé kalhoty. Navíc měl přibližně stejně vysokou a urostlou postavu a docela se mu podobal.

Spaulding neměl na další pozorování čas. Nový muž v bílém plážovém obleku zhasl stolní lampu, jediný zdroj osvětlení v nevelké místnosti. Němec, který Davida doprovázel, přistoupil k oknu s výhledem na příjezdovou cestu.

„Schnell. Beeilen Sie sich,“ požádal tiše. „Danke.“

Dvojice rychle vyšla ze dveří. Postava muže v bílém plážovém obleku se nejasně rýsovala proti světlejšímu obdélníku okna.

„Kommen Sie hier,“ pokynul Davidovi.

Spaulding přistoupil k oknu a postavil se vedle svého průvodce. Jejich dvojníci stáli na příjezdové cestě zády k hlavní silnici a živě gestikulovali, jako kdyby se o něčem dohadovali – klidně, bez emocí. Oba kouřili cigarety a zakrývali si přitom obličeje dlaněmi.

Pak se zprava od parkoviště vynořil automobil a oba do něj nasedli. Vůz pomalu vyrazil doleva, minul vchod do restaurace a zastavil se na křižovatce, aby dal přednost kolemjedoucím autům. Pak náhle vyrazil, přejel na pravou stranu vozovky a ujížděl na jih směrem k městu.

David netušil, k čemu je tak složitý manévr nutný, a chtěl se na to zeptat muže v bílém plážovém obleku. Než však stihl otevřít ústa, všiml si úsměvu na jeho rtech, který se odrážel ve skle. Podíval se oknem.

Asi padesát metrů daleko se na silnici lemující řeku rozsvítily automobilové reflektory. Vozidlo obrácené k severu se na široké silnici otočilo do protisměru a prudce akcelerovalo.

Němec se zazubil. „Amerikanische… Kinder.“

David ustoupil od okna, jeho průvodce zamířil ke stolu a rozsvítil lampu.

„Zajímavý manévr,“ podotkl Spaulding.

Němec vzhlédl. „Prostě… Jak se to řekne anglicky… Eine Vorsichtsmassnahme…“

„Preventivní opatření,“ napověděl David.

„Ano, správně. Zapomněl jsem, že mluvíte německy. Jdeme. Nesmíme nechat pana Rhinemanna čekat déle, než vyžadují… preventivní opatřeni.“

I za denního světla bych tu polní cestu těžko hledal, pomyslel si Spaulding. Při chybějícím osvětlení se zdálo, jako by packard, ozařovaný pouze mdlou září měsíce, sjel z asfaltky a narazil do černé zdi vysokého porostu. Ozval se nezaměnitelný skřípot pneumatik na štěrku, jak automobil vyrazil kupředu a řidič se neomylně držel na klikaté cestě, na níž bezpochyby velmi dobře znal každou zatáčku a rovinku. O půl kilometru dál se povrch uprostřed lesa změnil, pod koly opět šuměl hladký rovný asfalt.

Před nimi se vynořilo obrovské parkoviště, jehož zadní straně vévodily čtyři kamenné sloupy, rozmístěné v rovnoměrných vzdálenostech. Z jejich vrcholků zářily silné reflektory, které osvětlovaly rozlehlou plochu; překrývající se světelné kužely zasahovaly až do lesa. Mezery mezi mohutnými pilíři vyplňovaly ocelové mříže a uprostřed každého obdélníku se rýsovala vrata, zřejmě elektricky ovládaná.

Podél plotu postávali muži v tmavých košilích a kalhotách vojenského střihu. Někteří drželi na vodítkách psy.

Byli to dobrmani, statní, silní; napínali řemeny a zuřivě Štěkali.

Ozvaly se povely psovodů a zvířata ztichla.

Muž v bílém plážovém obleku otevřel dveře, vystoupil z auta a zamířil k hlavní bráně, k níž z druhé strany přistoupil jeden z hlídačů. Oba spolu prohodili pár slov a David za strážným rozeznal obrysy nevelké budovy; ve tmě nepoznal, jestli s betonovými, nebo omítnutými stěnami. Byla asi šest metrů dlouhá a z malých okének se linulo slabé světlo.

Strážný odešel zpátky k domku, muž v bílém obleku se vrátil k packardu.

„Chvíli počkáme,“ oznámil a posadil se dozadu.

„Myslel jsem, že spěcháme.“

„Abychom sem přijeli a dali panu Rhinemannovi vědět, že jsme na místě. To však nemusí znamenat, že nás hned pustí dál.“

„Pohostinný chlapík,“ utrousil David.

„Herr Rhinemann si může dělat, co se mu zlíbí.“

O deset minut později se masivní ocelová vrata pomalu otevřela a řidič nastartoval. Packard projel mezi dvěma sloupy a minul strážní domek a několik hlídačů. Dobrmani znovu spustili ohlušující štěkot, ale psovodi je rychle utišili. Cesta stoupala v serpentinách po zalesněném svahu a končila u dalšího parkoviště před obrovským zářivě bílým panským sídlem s širokým mramorovým schodištěm, které vedlo k těm nejmohutnějším dubovým dveřím, jaké David kdy viděl. I zde osvětlovaly celou oblast výkonné reflektory a v jejich záři vynikala zdobná fontána uprostřed nádvoří. Světelné paprsky se odrážely a lomily od proudů vody a vytvářely malebnou kombinaci barev.

Jako kdyby někdo kámen po kameni, prkno po prknu, mramorový blok po mramorovém bloku rozebral extravagantní obydlí jižanského plantážníka z doby před občanskou válkou a přenesl je sem do hloubi argentinského lesa.

Mimořádně úchvatný pohled – a ve svém masivním architektonickém ztvárnění poněkud děsivý. Stavební inženýr v Davidovi se cítil současně vyprovokovaný a ohromený. Tak enormní nároky na zajištění a dopravu materiálu a tak náročné konstrukční řešení budovy se téměř vymykaly chápání.

Celkové náklady musely dosáhnout astronomické částky.

Němec vystoupil, obešel automobil k Davidovým dveřím a otevřel je.

„Tady se rozloučíme. Byla to příjemná cesta. Jděte ke vchodu, pustí vás dál. Auf Wiedersehen.“

David stál na asfaltu před mramorovým schodištěm; zelený packard se otočil a sjížděl lesem, odkud přijel.

Spaulding čekal osamoceně celou minutu. Pokud ho někdo pozoroval – a on o tom v nejmenším nepochyboval –, klidně jej mohl pokládat za žasnoucího návštěvníka, ohromeného majestátní nádherou, před níž stojí. Byl by to v zásadě správný odhad, avšak část Davidovy pozornosti se soustředila i na všednější detaily sídla: okna, střecha, viditelné části pozemku po obou stranách.

Zkušenost jej poučila, že za každých okolností musí znát všechny přístupové a únikové trasy a být připraven i na ty nejméně očekávané eventuality.

Vyšel po schodech a přistoupil k obrovským masivním dřevěným dveřím. Podle očekávání nikde nespatřil klepadlo ani tlačítko zvonku.

Ohlédl se k jasně osvětlenému nádvoří. Neviděl ani živáčka. Žádný strážný nebo sluha, nikde nikdo.

Ticho. Dokonce i zvuky lesa jako by oněměly, jen vodotrysk šuměl do noční osamělosti.

Což pochopitelně znamenalo, že se na něj dívají neviditelné oči a jeho počínání komentuje neslyšitelný šepot.

Dveře s otevřely a na prahu stál Heinrich Stoltz.

„Vítejte v Habichtsnest, Herr Spaulding. Jestřábí hnízdo. Přiléhavé, byť poněkud teatrální pojmenování, nemyslíte?“

David vešel a obrovská hala nezklamala jeho očekávání, za křišťálovým lustrem tvořeným několika tisícovkami broušených kuželů a šišek se zvedalo další mramorové schodiště. Stěny pokrývala zlatá látková tapeta, pod portrétními světly visely renesanční malby.

„Podobné ptačí hnízdo jsem v životě neviděl.“

„To vám věřím. Název Habichtsnest však v překladu do angličtiny něco ztrácí. Pojďte prosím se mnou. Herr Rhinemann odpočívá venku na balkonu nad řekou. Udělal se nám příjemný večer.“

Prošli pod groteskně nádherným lustrem a podél mramorového schodiště k lomenému oblouku na konci rozlehlé haly, který vedl na obrovskou terasu, táhnoucí se po celé délce budovy. Stály na ní stolky s ozdobnými nohami z tepaného železa, jejich skleněné desky zářily bez jediné poskvrnky. Obklopovaly je židle a stoličky nejrůznějších tvarů s jasně zbarvenými polštáři na sedákách. Ve stěnách po obou stranách oblouku David viděl řadu dveří, které nejspíš vedly do obytných prostor obrovitého sídla.

Terasu lemovala kamenná balustráda, jejíž horní plochu zdobily sošky a květináče s rostlinami. Daleko pod balkonem se třpytila hladina Rio Luján. Na levé straně terasy se za brankou nacházela malá plošina, nad níž visela silná ocelová lana – horní stanice lanovky, která zřejmě umožňovala sestup k řece.

David vstřebával okolní nádheru a připravoval se na první setkání s Rhinemannem. Na balkonu nikoho neviděl. Přistoupil k zábradlí a asi šest metrů pod sebou spatřil další terasu, uprostřed níž zářila nad namalovanými čárami vymezujícími plavecké dráhy prosvětlená modrozelená hladina bazénu. Kolem nádrže stály pod slunečníky další stolky a plážová křesílka. To vše pak obklopoval vzorně udržovaný trávník, který v odrazech různobarevných světel vypadal jako nejhustší, nejkrásnější golfový green, jaký kdy David viděl. Tyčky a branky kriketového hřiště na takové nádheře působily až nevhodně.

„Doufám, že nás jednoho dne navštívíte a užijete si našich drobných potěšení, podplukovníku Spauldingu.“

Davida ten mírný, nevtíravý hlas překvapil, až se zachvěl. Otočil se a ve stínu oblouku velké haly spatřil siluetu mužské postavy.

Erich Rhinemann ho samozřejmě pozoroval.

Magnát vystoupil z šera. Byl to prostředně vysoký muž s prošedivělými rovnými vlasy, sčesanými dozadu, bez pěšinky. Na svou výšku byl dost tělnatý – slovo „statný“ by snad správně vystihovalo jeho postavu, ale rozměrné břicho tento popis poněkud zpochybňovalo. Měl velké, ale delikátní ruce, v nichž se úplně ztrácela sklenka s vínem, kterou svíral mezi prsty.

Když vešel do světla, David si mohl prohlédnout jeho tvář. Nevěděl proč, ale ten obličej jej doslova poplašil. Okrouhlý, s vysokým čelem nad velkými ústy s odulými rty, jimž vévodil široký plochý nos. Měl temně opálenou pleť a slunce mu spálilo obočí téměř doběla. A pak si David uvědomil, co ho polekalo.

Erich Rhinemann byl starý. Opálenou pokožku brázdily stovky drobných vrásek vyhloubených věkem, úzké oči seděly mezi svěšenými váčky ochablé kůže, bezchybně ušitý sportovní oblek byl střižen pro mnohem mladšího muže.

Rhinemann bojoval bitvu, v níž mu jeho zdraví nedovolí zvítězit.

„Habichtsnest ist prächtig. Unglaublich,“ pochválil David zdvořile, ovšem bez přemíry nadšení, „neuvěřitelnou nádheru“ sídla. „Lichotíte mi,“ odvětil Rhinemann. „A také jste velmi ohleduplný, ale není důvod, proč bychom nemohli mluvit anglicky… Posaďte se prosím. Mohu vám nabídnout něco k pití?“ Finančník zamířil k nejbližšímu stolku.

„Děkuji, ale ne.“ David se posadil naproti Rhinemannovi. „Mám v Buenos Aires naléhavou práci. Snažil jsem se to vysvětlit Stoltzovi, než mi zavěsil.“

Rhinemann se ohlédl na ledově klidného diplomata, který se opíral o kamennou balustrádu. „Bylo to nutné? S panem Spauldingem je nutno jednat ohleduplně.“

„Obávám se, že to bylo nutné, meín Herr. V zájmu našeho amerického přítele. Dostali jsme hlášení, že je sledován; byli jsme na takovou eventualitu připraveni.“

„Pokud mě někdo sledoval, byli jste to vy.“

„Poté, co jsme to zjistili, podplukovniku. Tento fakt nepopírám. Předtím jsme ke sledování neměli žádný důvod.“

Rhinemannovy úzké oči se stočily ke Spauldingovi. „Znepokojující informace. Kdo vás mohl sledovat?“

„Mohli bychom si promluvit v soukromí?“ zeptal se David a střelil očima ke Stoltzovi.

Finančník se usmál. „Nebudeme jednat o ničem, co by pan tajemník z velvyslanectví nemohl slyšet. Patří mezi mé nejcennější spolupracovníky v Jižní Americe. Nemám před ním žádná tajemství.“

„Domnívám se, že to nemůžete vědět, dokud si nepromluvíme.“

„Náš americký podplukovník se možná cítí poněkud trapně,“ vmísil se o debaty Stoltz urážlivým tónem. „Vlastní vláda nepokládá muže z Lisabonu za dostatečně kompetentního a nechala jej sledovat.“

David si zapálil cigaretu a německému diplomatovi neodpověděl.

„Je-li tomu tak,“ Rhinemann doprovodil svá slova gestem velkých rukou, „pak nevidím důvod, proč by měl Herr Botschaftssekretär odcházet. A samozřejmě může existovat jiné vysvětlení.“

„My kupujeme,“ prohlásil David s tichým důrazem. „Vy prodáváte… kradené zboží.“

Stoltz se nadechl k odpovědi, ale Rhinemann zvedl ruku.

„To, co naznačujete, je vyloučeno. Postupovali jsme v naprostém utajení a naše opatření byla úspěšná. A Herr Stoltz je důvěrným přítelem členů nejvyššího velení. To se o velvyslanci říci nedá.“

„Nerad se opakuji,“ odsekl David zlostně. „Zejména když platím.“

„Nechte nás o samotě, Heinrichu,“ požádal Rhinemann s pohledem upřeným na Spauldinga.

Stoltz se prkenně uklonil a třesoucí se vztekem kvapně prošel obloukem do rozlehlé haly.

„Děkuji.“ David na židli poposedl a vzhlédl k několika malým balkonům v prvním a druhém patře budovy. Zvažoval, kolik mužů stojí u oken a pozoruje terasu, připravených vyskočit při jeho prvním zrádném pohybu.

„Jsme sami, jak jste žádal,“ řekl německý vyhnanec a jen obtížně skrýval podráždění. „O co jde?“

„Stoltz je poznamenaný,“ vysvětlil Spaulding a odmlčel se, aby viděl, jak finančník na tuto zprávu zareaguje. Podle očekávání nereagoval nijak. Třeba plně neporozuměl, pomyslel si a pokračoval: „Ambasáda mu neposkytuje úplné informace. U nás by pochodil lépe.“

„Absurdní.“ Rhinemann zůstal nehybný a pozoroval Davida zpod přivřených úzkých víček. „Na čem tuto domněnku zakládáte?“

„Gestapo. Stoltz tvrdí, že v Buenos Aires neprovozuje žádnou činnost. Mýlí se. Gestapo je tady a je aktivní. Je rozhodnuto zastavit vás. Zastavit nás.“

Bohorovný výraz Ericha Rhinemanna narušily téměř nepostřehnutelné trhliny. Váčky pod očima se nepatrně zachvěly a jeho pohled – pokud je to vůbec možné, pomyslel si David –ještě ztvrdl.

„Prosím o objasnění.“

„Nejprve chci odpovědi na otázky.“

„Vy chcete odpovědi…?“ Rhinemann zvýšil hlas, ruka sevřela okraj stolku, na prošedivělých spáncích naběhly pulzující žíly. Odmlčel se a pokračoval stejným tónem jako předtím. „Promiňte, nejsem zvyklý, aby mi někdo kladl podmínky.“

„To věřím. Na druhé straně zase já nejsem zvyklý jednat s kontakty jako Stoltz, který nevidí vlastní zranitelnost. Takoví lidé mě dráždí… a znepokojují.“

„Jaké otázky mi chcete položit?“

„Předpokládám, že se vám podařilo dostat ty výkresy z Německa.“

„Předpokládáte správně.“

„Už jsou na cestě?“

„Dorazí již dnes v noci.“

„Máte předstih. Náš člověk přiletí až pozítří.“

„Teď jste to vy, kdo dostal mylné informace, pane podplukovníku. Americký vědec Lyons zde bude už zítra.“

David chvíli mlčel. Podobnou fintu v minulosti užil na tolika lidech, než aby dal najevo překvapení.

„V San Telmu ho očekávají až pozítří,“ prohodil nakonec. „Bezvýznamná změna, ale takto mi to Kendall řekl.“

„Než nastoupil do letadla společnosti Pan American. Později jsem s ním ještě mluvil.“

„On zřejmě mluvil s mnoha lidmi. Má tato změna nějaké opodstatnění?“

„Časový průběh lze uspíšit nebo zpomalit podle potřeby a…“

„Nebo pozměnit a tím někoho vyvést z rovnováhy,“ skočil mu do řeči David.

„To není náš případ. Nemáme k tomu žádný důvod. Jak jste sám trefně shrnul, my prodáváme, vy kupujete.“

„A gestapo samozřejmě nemá žádný důvod čmuchat v Buenos Aires…“

„Mohli bychom se prosím vrátit k věci?“ přerušil ho Rhinemann.

„Za okamžik,“ odvětil Spaulding; uvědomoval si, že se Němec musí hodně ovládat, aby nevybuchl. „Na odeslání rozpisu kódů do Washingtonu potřebuju osmnáct hodin. Dopraví je kurýr v chemicky zabezpečené obálce.“

„V tomto smyslu mě Stoltz informoval. Jste přehnaně opatrný. Ten rozpis jste mohl dávno poslat diplomatickou poštou.“

„Eine Vorsichtsmassnahme, mein Herr,“ opáčil David. „Prostě a jednoduše řečeno, nevím, kdo se na naší ambasádě nechal koupit, ale jsem si zatraceně jistý, že někdo takový tam určitě je. Kódy se dají prodat. Ty autentické odvysílám, teprve až Lyons ověří výkresy.“

„V tom případě si musíte pospíšit. Pošlete kurýra s kódy hned ráno. První sadu výkresů nechám do San Telma dopravit zítra večer… Eine Vorsichtsmassnahme. Zbývající sadu dostanete, až nás ujistíte, že Washington je připraven převést peníze do Švýcarska… Poté, co obdrží vaše dohodnuté kódy. A dokud nedostanu potvrzení z Bernu, neopustíte Argentinu. Nedaleko leží malé letiště. Jmenuje se Mendarro a kontrolují ho moji lidé. Letoun tam na vás bude čekat.“

„Souhlasím.“ David uhasil cigaretu. „Zítra večer první sada výkresů. Zbytek do čtyřiadvaceti hodin… Teď máme časový plán. Nic víc mě nezajímá.“

„Gut! A teď se můžeme vrátit k té věci s gestapem.“ Rhinemann se na židli předklonil a modré žíly na spánku znovu zvlnily opálenou kůži. „Prohlásil jste, že mi to objasníte.“

Spaulding vysvětlil, o co své tvrzení opírá.

Když domluvil, Erich Rhinemann zhluboka a pravidelně oddechoval a jeho úzké oči planuly ovládanou zlobou.

„Děkuji. Určitě existuje nějaké vysvětlení. Budeme postupovat podle plánu… Byl to dlouhý a komplikovaný večer. Moji lidé vás odvezou zpátky do města. Přeji vám dobrou noc.“

„Altmuller!“ burácel Rhinemann. „Ten idiot! Šílenec!“

„Nechápu to,“ ozval se Stoltz.

„Altmuller…“ Rhinemann ztišil hlas, ale vztek potlačit nedokázal. Otočil se k terase a oslovil temnotu a řeku pod svahem. „Ve svém bláznivém pokusu oddělit nejvyšší velení od Buenos Aires… a ochránit své vzácné ministerstvo, se nechá načapat gestapem.“

„Gestapo v Buenos Aires není, Herr Rhinemann,“ namítl Stoltz pevně. „Muž z Lisabonu lže.“

Finančník se obrátil k diplomatovi a jeho hlas doslova mrazil. „Já poznám, když mi někdo lže, Herr Stoltz. Tenhle Lisabon mluvil pravdu; neměl žádný důvod lhát… Takže pokud se Altmúller nenechal načapat, znamená to, že mě zradil. Poslal do Argentiny gestapo a nemá v úmyslu ten výměnný obchod dokončit. Vezme si průmyslové diamanty a výkresy zničí. Nenávidí Židy, proto mě vlákal do pasti.“

„Já jsem jediný, kdo tu operaci s Franzem Altmullerem koordinuje.“ Stoltz promluvil nejpřesvědčivějším tónem, který si vypěstoval během desítek let působení v zahraniční službě. „Sám jste to tak zařídil, Herr Rhinemann. A nezavdal jsem vám žádnou příčinu zpochybňovat mou práci. Muži ve skladišti v Ocho Calle jsou skoro hotoví. Během jednoho či dvou dnů budou Koeningovy diamanty zkontrolovány a kurýr přiveze výkresy, ještě než vyjde slunce. Vše běží podle plánu. Ta výměna se uskuteční.“

Rhinemann se opět odvrátil. Opřel se mocnýma, přesto delikátníma rukama o zábradlí a hleděl do dálky. „Existuje jeden způsob, jak se přesvědčit,“ řekl tiše. „Spojte se s Berlínem. Chci Altmullera v Buenos Aires. Jinak k žádné výměně nedojde.“

31

Němec v bílém plážovém obleku se převlékl do polovojenského oděvu, jaký nosili Rhinemannovi strážní. Řidič byl jiný, tentokrát je vezl Argentinec.

A jeli jiným automobilem, šestisedadlovou limuzínou Bentley s palubní deskou obloženou mahagonem, sedadly čalouněnými šedou plstí a záclonkami přes okna. Vozidlo určené pro výše postavené britské diplomaty. Ne sice na úrovni velvyslance, ale i tak neobvykle úctyhodné. Další ukázka Rhinemannova stylu, usoudil David.

Řidič odbočil z temné izolace skryté polní cesty na potemnělou hlavní silnici běžící podél říčního toku, sešlápl plynový pedál k podlaze a limuzína jako by poskočila kupředu. Němec, který seděl vedle Davida na zadním sedadle, nabídl svému spolucestujícímu cigaretu. Spaulding odmítavě zavrtěl hlavou.

„Říkáte, že chcete odvézt na americkou ambasádu, seňor?“ zeptal se řidič a lehce otočil hlavu, aniž odtrhl oči od rychle ubíhající vozovky. „Obávám se, že vám nemohu vyhovět. Podle rozkazu seňora Rhinemanna vás mám dopravit k vašemu bytu na Avenida Córdoba. Omlouvám se.“

„Nesmíme se odchýlit od instrukcí,“ doplnil průvodce.

„Doufám, že se tím řídíte vždycky. To nám umožní vyhrát válku.“

„Vaše urážka minula cíl. Jsem v této věci zcela nestranný.“

„Promiňte, zapomněl jsem, že Habichtsnest je neutrální.“ David ukončil rozhovor tím, že se opřel, natáhl nohy a mlčky zíral z okna. Myslel pouze na to, jak se co nejrychleji dostat na velvyslanectví a k Jean. Použila slovo Tortuga.

Jak to mohla vědět? Že by byla součástí té hry?

Tortuga za to nestojí, řekla mu naléhavě, prosebně,

I Leslie Hawkwoodová naléhala. Musela urazit šest tisíc kilometrů, aby se jej pokusila přesvědčit. Fanaticky.

Vypadni z Buenos Aires, Davide.

Existuje nějaká spojitost?

Ach, bože můj, ptal se v duchu, opravdu existuje nějaká spojitost?

„Seňores!“

Ostrý řidičův hlas přerušil Davidovy úvahy. Němec se na sedadle bleskurychle – instinktivně – otočil a vyhlédl přes zadní sklo. Jeho otázka obsahovala pouze dvě slova.

„Jak dlouho?“

„Moc dlouho, abych pochyboval. Dívali jste se?“

„Ne.“

„Předjel jsem postupně tři auta a potom jsem zpomalil a zařadil se do pravého pruhu. Sleduje nás. A blíží se“

„Jsme někde blízko dvou kopců, ne?“ zeptal se Němec.

„Sí… Přibližuje se. Rychle, je to silný vůz. Dohoní nás ještě na dálnici.“

„Zahněte k Colinas Rojas! Hned na první odbočce!“ zavelel Rhinemannův podřízený a z pouzdra pod sakem vytasil pistoli.

Limuzína se prudce stočila doprava a setrvačnost odhodila Němce a Davida na levý bok zadního sedadla. Argentinec podřadil a hnal vůz nejvyšší možnou rychlostí do kopce. Prosvištěl krátkou rovinkou a znovu stoupal po příkré silnici. Motor kvílel ve vysokých otáčkách a automobil se řítil kupředu jako obrovská dělová koule.

Druhý kopec byl strmější, ale díky rozjezdu neztratili rychlost. Šofér to své auto opravdu dobře zná, blesklo Davidovi hlavou.

„Máme za zadkem světla!“ křikl Němec. „Jedou za námi!“

„Za chvíli jsme nahoře a přijdou rovné úseky… Aspoň myslím.“ Řidič se soustředil na vozovku. „Za vrcholem stoupám odbočím někam na vedlejší silnici. Snad se jim ztratíme.“

„Ne.“ Němec stále vyhlížel zadním oknem. Hmatem zkontroloval, zda má plný zásobník, a spokojeně jej zasunul zpátky do pažby. Pak se obrátil dopředu a sáhl pod sedadlo. Limuzína poskakovala na strmé okresní silnici a Němec polohlasně zaklel, jak šmátral rukou mezi koleny.

Spaulding zaslechl kovové cvaknutí. Jeho průvodce zastrčil pistoli za opasek, aby si uvolnil ruku, a znovu sáhl pod sedadlo. Vzápětí vytáhl automatickou pušku s mohutnou hlavní, v níž David poznal nejnovější pěchotní zbraň, kterou třetí říše vyvinula. Obloukový zásobník, který Němec zacvakl na příslušné místo, obsahoval čtyřicet nábojů ráže 0.30.

„Na rovince zpomalte,“ zavelel Rhinemannův muž. „Nechte je, ať se přiblíží.“

David se levou rukou zapřel o dveře a pravou sevřel kožený pás, natažený přes vrchol opěrky předního sedadla.

„Z té pušky na ně nestřílejte!“ oslovil Němce ostře. „Nemůžete přece vědět, kdo v tom autě jede.“

Průvodce se k němu otočil a jeho pohled mluvil jasnou řečí. „Znám svou odpovědnost.“ Natáhl ruku k pravému dolnímu rohu zadního okna, kde z čalounění trčel kovový kroužek. Vsunul do něj ukazovák, škubl jím nahoru a potáhl k sobě. Ve skle se otevřela asi čtvrt metru široká a deset centimetrů vysoká střílna.

David se otočil doleva a spatřil stejný kroužek a stejný větrací otvor.

Rhinemannova limuzína byla připravena na všechny eventuality. Posádka vozu mohla snadno ostřelovat pronásledovatele, měla volnou palebnou linii a ani poskakování auta na obtížném terénu míření příliš neztížilo.

„Co když jsou to američtí sledovači, kteří mě kryjí?“ zařval David, zatímco si Němec klekl na zadní sedačku a vystrčil hlaveň otvorem.

„Nejsou.“

„To nevíte!“

„Seňores!“ křikl řidič. „Jedeme z kopce. Dlouhý přímý úsek a za ním široká zatáčka. Už si vzpomínám. Znám to tady. Dole je louka s vysokou trávou. Plochá… Silnice. Držte se!“

Limuzína se náhle propadla, jako kdyby přeletěla přes okraj prudkého srázu, a hned nato zpomalila tak silně, že setrvačnost srazila muže s puškou zády na přední opěradlo a jeho tělo se po zlomek vteřiny vznášelo ve vzduchu. Odrazil se a zvedl zbraň, aby ztlumil dopad.

David nezaváhal; musel využít příležitost. Popadl pušku, sevřel prsty kolem lučíku spouště, škubl pažbou dopředu a vytrhl Němci zbraň z rukou. Jeho nečekaná akce zastihla Rhinemannova podřízeného nepřipraveného. Rychle se však vzpamatoval a sáhl k opasku pro pistoli.

Automobil poskakoval po nerovné vozovce a na strmém svahu neuvěřitelně zrychloval, brzy dojel k široké zatáčce, kterou Argentinec avizoval. Projel ji po dvou kolech smykem, který jako by popíral fyzikální zákony, nakloněný o dobrých pětačtyřicet stupňů na bok.

David a Němec se opírali zády o protilehlé dveře, nohy napjaté, podrážky zabořené do koberečků na podlaze.

„Pusťte tu pušku!“ Němec mířil Davidovi pistolí na srdce. Spaulding držel pažbu obludné zbraně v podpaží, prst na spoušti, ústí hlavně zabořené protivníkovi do břicha.

„Když vystřelíte, já taky!“ zařval. „Já se z toho možná vylížu. Vy ne. Vaše střeva budou po celém autě.“

Davidovi neuniklo, že se řidiče zmocnila panika. Potyčka na zadním sedadle spolu s divokou jízdou vysokou rychlostí ostrými zatáčkami vytvořila krizi, s níž se neuměl vypořádat.

„Seňores! Madre de Jésus! Vy nás zabijete!“

Zadní kolo limuzíny sjelo na krajnici, z níž trčely velké kameny, a automobil doslova poskočil. Řidič měl co dělat, aby se vrátil ke středu vozovky.

„Chováte se jako hlupák,“ sykl Němec. „Ti lidé jdou po vás, ne po nás!“

„Tím si nemůžete být jistý. Já nezabíjím na základě pouhé spekulace.“

„Takže zabijete nás všechny? A kvůli čemu?“

„Nechci nikoho zabít… A teď odložte tu pistoli. Oba známe své šance.“

Rhinemannův podřízený váhal.

Další náraz, jak automobil nadskočil na kameni nebo spadené větvi, Němce přesvědčil, aby položil zbraň na sedadlo.

Oba soupeři znehybněli. David hleděl na protivníkovu ruku, Němec na hlaveň pušky.

„Madre de Dios!“ vydechl Argentinec úlevou po předchozím napětí. Limuzína postupně zpomalovala.

David vyhlédl čelním sklem. Sjížděli po úbočí kopce po silnici uprostřed pampy, matně osvětlené bledým přísvitem měsíce. Natáhl se pro pistoli na sedadle a jeho náhlý pohyb Rhinemannova vojáka překvapil.

„Vydýchejte se,“ oslovil Spaulding řidiče. „Třeba si zapalte cigaretu. A dovezte mě zpátky do města.“

„Podplukovníku!“ vyštěkl Němec. „Možná máte obě zbraně, ale to auto za námi pořád jede! Když už se nechcete řídit mými radami, alespoň nás nechte sjet ze silnice.“

„Nemám času nazbyt. Neřekl jsem mu, aby zpomalil, jenom aby se uvolnil.“

Řidič vjel na dlouhou rovinku a znovu přidal plyn. Pak poslechl Spauldingovu radu a zapálil si. Limuzína znovu pevně seděla na vozovce.

„Sedněte si co nejvíc dozadu a opřete se.“ David klečel na pravé straně jedním kolenem na podlaze šikmo proti soupeři a pušku držel nenuceně, ale ne bezstarostně.

„Znovu vidím ty reflektory,“ vyhrkl Argentinec vyděšeně. „Blíží se rychleji, než z téhle káry dokážu vymačkat… Co mám dělat?“

David zvážil možnosti. „Dejte jim šanci zareagovat… Svítí měsíc dost jasně, abyste viděl na silnici? Dokážete jet s vypnutými světly?“

„Chvilku. Dlouho ne. Tak dobře to tady zase neznám.“

„Zhasněte je a zase rozsviťte. Dvakrát… Teď!“

Řidič poslechl. Výsledek byl podivný – náhlá tma, vzápětí vystřídaná oslňující září –, zatímco automobil uháněl mezi vysokou trávou po obou stranách silnice.

David pozoroval zadním sklem světla vozu, který je pronásledoval; na signál nepřišla žádná odpověď. Přemýšlel, jestli své mírumilovné úmysly a ochotu se dohodnout vyjádřil dost srozumitelně.

„Ještě jednou zablikejte,“ přikázal řidiči. „A nechte je zhasnuté pár vteřin… Teď!“

Z palubní desky se ozvalo cvaknutí; reflektory na tři čtyři vteřinky zhasly. Další cvaknutí, vzápětí druhé. Znovu tma.

A pak se to stalo.

Z vozidla pronásledovatelů zaburácela dlouhá dávka ze samopalu. Zadní okno bentleye se částečně vysypalo, kabinou poletovaly skleněné střepy, které se zarývaly do kůže a do čalounění. Spaulding cítil, jak mu po tváři stéká krev; Němec vykřikl bolestí a sevřel si krvácející levou ruku.

Limuzína se rozhoupala, jak řidič začal kroutit volantem ze strany na stranu, a cik cak šněrovala silnici.

„Tady máte tu svou reakci!“ zařval Rhinemannův podřízený se směsicí vzteku bolesti v očích a znechuceně mávl zakrvácenou rukou.

David mu spěšně podal pušku. „Použijte ji!“

Němec vsunul hlaveň do otvoru; Spaulding vyskočil na sedadlo a škubl za kovový kroužek, aby otevřel další střílnu a mohl zaútočit na pronásledovatele.

Od auta vzadu zahřměla další dlouhá dávka ze samopalu a kulky velké ráže pokropily zadek bentleye. V plstěném čalounění se objevily díry, několik střel prolétlo kabinou a rozbilo čelní sklo.

Němec začal střílet z automatické pušky a David se snažil co nejlépe zamířit, ale kvůli divokému smýkání limuzíny neustále ztrácel cíl. Přesto opakovaně mačkal spoušť v naději, že se mu podaří zasáhnout pneumatiku pronásledovatelů.

Německá zbraň vydávala při každém výstřelu ohlušující burácení a do staccata palby poletovaly elegantní kabinou vyhozené nábojnice.

Potom David spatřil záblesk výbuchu a zpod kapoty zadního auta se vyvalila oblaka kouře a páry.

Střelba ze samopalu však neustávala.

Řidič náhle zaječel ve smrtelné agonii. Spaulding se po něm letmo ohlédl; z nešťastníkovy hlavy se valila krev, v jeho zátylku zela velká díra. Argentincovy ruce sebou křečovitě zaškubaly a pustily volant.

David se nahnul přes opěradlo dopředu a snažil se zachytit volant, ale marně. Limuzína sjela ze silnice a bokem napřed rozrážela vysokou trávu.

Němec vytáhl zbraň ze střílny, pažbou rozbil boční okénko a vsunul do automatické pušky nový zásobník. Automobil se zatím s prudkým nárazem zastavil.

Vozidlo pronásledovatelů – oblak kouře, z něhož šlahaly plamínky výstřelů – teď projíždělo vedle nich. Jeho řidič šlápl na brzdu a zastavil.

Z nejasné siluety karoserie stále práskaly výstřely. Němec vykopl dveře a vyskočil do vysoké trávy. David se krčil na protější straně a naslepo nahmatal kliku. Zatáhl za ni a celou váhou se opřel o panel, aby mohl v případě potřeby bleskurychle opustit vůz a krýt se.

Vzduch se náhle rozechvěl rachotem automatické pušky se selektorem palby nastaveným na dlouhou dávku.

Noc prořízly výkřiky. David rozrazil dveře a vyskočil. Když letěl vzduchem, viděl, jak se Rhinemannův podřízený zvedá z trávy. Vstal a kráčel mezi hvízdajícími střelami, jeho prst opakovaně mačkal spoušť automatické pušky a celé tělo se mu otřásalo, jak ho zasahovaly kulky.

Spadl na zem.

V té chvíli zaburácel od auta na silnici další výbuch.

Pod kapotou explodovala palivová nádrž, do vzduchu se vznesly plameny a kusy kovu.

David oběhl limuzínu s pistolí připravenou k palbě.

Střelba utichla, zůstal jen hukot plamenů a syčení unikající páry.

Spaulding vyhlédl přes kufr bentleye na vrak hořící na silnici.

A poznal ten automobil – Duesenberg, který odpoledne vyzvedl Leslii Hawkwoodovou.

Vzadu viděl dvě těla, rychle stravovaná plameny. Řidič seděl zhroucený na volantu, paže ochable svěšené, krk nehybný, oči vytřeštěné v okamžiku smrti.

A u otevřených pravých dveří ležel na zemi čtvrtý útočník.

Ruka se pohnula! Pak hlava!

Žil!

Spaulding se rozběhl k hořícímu duesenbergu a odtáhl zraněného, který byl zpola v bezvědomí, dál od vraku.

Viděl příliš mnoho lidí umírat, aby nepoznal rychle unikající život. Nemělo smysl snažit se zastavit smrt, mohl ji pouze využít.

Sklonil se nad zraněného. „Kdo jste? Proč jste mě chtěli zabít?“

Muž obtížně zaostřil pohled téměř nevidomých očí. Kouřem z hořícího auta poblikával jeden reflektor – i ono umíralo.

„Kdo jste? Řekněte mi, kdo jste?“

Muž nechtěl – nebo nemohl – promluvit. Jeho rty se sice pohnuly, ale nevydal ani hlásku.

Spaulding se sklonil ještě blíž.

Zraněný zemřel, když se snažil plivnout Davidovi do tváře. Po bradě mu stékala slina zbarvená krví a hlava přepadla dozadu.

Spaulding mu ve světle šířících se plamenu rozepnul sako.

Mrtvý u sebe neměl žádné doklady.

Ani v zadní kapse kalhot.

David roztrhl zakrvácenou košili až k pasu.

Pak se zarazil a vydechl překvapením.

Na břiše mrtvého se klikatily jizvy. Zranění však nezpůsobily střely a David již podobné rány kdysi viděl.

Nemohl si pomoci. Zvedl mrtvolu za krk, strhl sako z levé paže a rozpáral rukáv košile, aby obnažil předloktí.

Bylo tam, hluboko v kůži, nesmazatelné.

Vytetované číslo vězně, který prošel táborem smrti.

Ein Volk, ein Reich, ein Fuhrer.

Mrtvý byl Žid.

32

Do svého bytu na Avenida Córdoba se Spaulding dostal až kolem páté. Hodně času ztratil tím, že se snažil odstranit všechny identifikační znaky z těl argentinského řidiče a Rhinemannova podřízeného. V zavazadlovém prostoru našel nářadí, s jehož pomocí odšrouboval z limuzíny poznávací značky a vypáčil z palubní desky ciferníky přístrojů, které pak rozbil. Když už nic jiného, tyto detaily přibrzdí policejní vyšetřování přinejmenším o několik hodin a poskytnou mu tolik potřebný čas, než se znovu setká s Rhinemannem.

Finančník si jistě vyžádá konfrontaci.

A zbývalo toho hodně, co David musel zjistit a složit do srozumitelného vzorce.

Trvalo mu skoro dvě hodiny, než došel pěšky přes dva kopce – Colinas Rojas – k silnici u řeky. Z kůže na obličeji si vytáhl skleněné střepy, vděčný, že jich bylo málo a že rány moc nekrvácejí. Hrůzu nahánějící automatickou pušku odnesl daleko od místa činu, odmontoval uzávěr a tak dlouho bušil kamenem do lučíku spouště, až se zbraň stala nepoužitelnou. Potom ji zahodil do lesa.

Zastavil mu mlékařský náklaďák. Vyprávěl řidiči ostudnou historku, v níž hlavní roli hrál sex a alkohol – zločinci jej okradli o všechno a vinu může dávat jenom sobě.

Řidič obdivoval cizincovu kuráž a duševní vyrovnanost, s níž podstoupil riziko a smířil se se ztrátou. Cesta proběhla ve veselé náladě, okořeněné výbuchy smíchu.

Věděl, že je zbytečné, dokonce přímo pošetilé pokoušet se spát, na to měl příliš mnoho práce. Osprchoval se tedy a uvařil si velký hrnek kávy.

Nad Atlantikem vycházelo slunce. David měl jasnou hlavu. Nejvyšší čas zavolat Jean.

Udivenému námořnímu pěšákovi, který v noci obsluhoval telefonní ústřednu na velvyslanectví, vysvětlil, že paní Cameronová jeho hovor očekává a že se ve skutečnosti opozdil, protože zaspal. Paní Cameronová si na dnešek naplánovala rybolov na širém moři a v šest mají být v La Boce.

„Haló…? Haló.“ Dívčin hlas zněl poprvé ospale a podruhé překvapeně.

„Tady David. Nemám čas se omlouvat. Musím se s tebou okamžitě sejít.“

„David? Ach, proboha, co…“

„Za dvacet minut jsem u tebe v kanceláři.“

„Prosím tě…“

„Není čas! Dvacet minut. Buď prosím u sebe… Potřebuju tě, Jean. Potřebuju tě!“

Poručík námořní pěchoty, který střežil bránu velvyslanectví, se s velkým odporem nechal přemluvit ke spolupráci. Dovolil, aby operátor z ústředny zavolal paní Cameronové do kanceláře. Pokud přijde k bráně a osobně se za návštěvníka zaručí, pustí ho dál.

Jean se objevila na předním schodišti, krásná – a zranitelná. Rychle kráčela po příjezdové cestě a za chvíli Davida spatřila. V tom okamžiku očividně potlačila výkřik.

Chápal ji.

Styptická tužka dokázala zastavit krvácení, ale nemohla zakrýt řezné rány po půltuctu skleněných střepů, které si vytáhl z tváří a čela. Částečně je zamaskovala, ale víc ne.

Chodbou šli mlčky. Jean mu svírala paži tak silně, že se musel přemístit na druhou stranu – škubala mu za rameno, které se ještě zcela nezahojilo po sabotáži na Azorách.

Jen co vešli do její kanceláře, zabouchla dveře a vrhla se mu do náruče. Celá se chvěla.

„Davide, je mi to tak líto! Promiň, promiň, promiň. Byla jsem strašně protivná. Chovala jsem se otřesně.“

Vzal ji za ramena a jemně ji od sebe odsunul. „Řešila jsi těžké dilema.“

„Mně se zdá, že už nedokážu vyřešit vůbec nic. A to jsem si myslela, jak nejsem schopná… Co se ti stalo s obličejem?“ Špičkami prstů mu přejela po líci. „Tady ho máš oteklý.“

„Tortuga.“ Hleděl jí do očí. „Stala se mi Tortuga.“

„Ach, bože můj,“ zašeptala a zabořila mu tvář do hrudi. „Jsem hrozně rozpolcená. Nemohu říct to, co bych říct chtěla. Ne… Prosím tě, nedovol, aby se ti ještě něco stalo.“

„V tom případě mně musíš pomoct.“

Odtáhla se. „Já? Jak bych ti mohla pomoct?“

„Odpověz mi na moje otázky… Poznám, jestli budeš lhát.“

„Lhát? To nemyslíš vážně. Já jsem tobě nikdy nelhala.“

Věřil jí…, což mu jeho záměr nijak neusnadnilo. Ani neobjasnilo. „Kde jsi přišla k tomu jménu? Myslím Tortuga.“

Svěsila paže, jimiž ho objímala kolem krku, a David ji pustil. Ustoupila o několik kroků, ale ne proto, že by se bála.

„Nejsem zrovna pyšná na to, co jsem provedla. Nikdy dříve jsem nic podobného neudělala.“ Obrátila se obličejem k němu.

„Zašla jsem dolů do jeskyní… bez oprávnění… a přečetla si tvou složku. Je to bezesporu ten nejstručnější spis v dějinách diplomatické služby.“

„Co se tam píše?“

Řekla mu to.

„Takže vidíš, že můj vybájený David ze včerejšího večera má nepopiratelný základ v realitě.“

Spaulding přistoupil k oknu s výhledem na trávník na západní straně areálu velvyslanectví. Ranní slunce pomalu šplhalo po obloze a stébla se třpytila rosou. Ten pohled vyvolal v Davidovi vzpomínku na vzorně udržovaný trávník pod Rhinemannovou terasou zalitý za noci září reflektorů, což mu připomnělo kódy. Otočil se. „Musím mluvit s Ballardem.“

„Víc mi toho neřekneš?“

„Ten vybájený David s kořeny v realitě má práci. V tom se nic nezměnilo.“

„Chceš říct, že já na tom nemohu nic změnit, že?“ Vykročil k ní. „Ne, nemůžeš… Bože, jak bych si přál, abys mohla… Abych to mohl změnit já, ale nedokážu přesvědčit sám sebe – abych parafrázoval jistou dívku –, že to, co dělám, na výsledku války nic nezmění… Myslím, že jednám silou zvyku. Možná za to prostě může jenom moje ego.“

„Už jsem ti řekla, že jsi dobrý, nebo ne?“

„Ano. A jsem… Víš, co vlastně jsem?“

„Zpravodajský důstojník. Agent. Muž, který pracuje s jinými muži, domlouvá se s nimi za tmy a šeptem, rozdává hromady peněz a lže. Pochop, takto já špiony vnímám.“

„Nemáš tak docela pravdu. Tohle je i pro mě nové… Ve skutečnosti jsem… Jsem stavební inženýr. Stavím domy a mosty a silnice. Kdysi jsem vybudoval přístavbu v jedné zoologické zahradě v Mexiku, nejlepší otevřený výběh pro primáty, jaký jsi kdy viděla. Bohužel jsme utratili tolik peněz, že zahradě už nezbylo na nákup opic. Místo však mají připravené.“ Tiše se zasmála. „S tebou se člověk opravdu pobaví.“

„Nejraději mám stavění mostů. Překonávají přirozené překážky, aniž by je zhyzdily nebo zničily a tím popřely svůj vlastní účel…“

„V životě by mě nenapadlo, že technik může být tak romantický.“

„Stavební inženýři jsou takoví. Alespoň ti nejlepší… Jenže to už je dávno. Až tohle svinstvo skončí, vrátím se samozřejmě zpátky, ale nejsem hlupák. Chápu těžkosti a nevýhody, kterým budu muset čelit… Stavař není právník, který odloží své knihy a potom je zase zvedne, zákony se až tak nemění. Anebo burzovní makléř – na akciových trzích platí pořád stejná pravidla.“

„Nejsem si jistá, kam míříš…“

„Technologie. Jsou jediným skutečným, civilizovaným přínosem války. Ve stavebnictví přinesla válka revoluční změny. Za tři roky byly vyvinuty zcela nové konstrukční postupy… A já jsem stál bokem. Reference, jimiž se budu po válce moci pochlubit, nebudou patřit k těm nejlepším.“

„Bože všemohoucí, ty lituješ sám sebe.“

„Kristepane, ano! V jistém smyslu… Přesněji řečeno se sám na sebe zlobím. Nikdo mi nedržel pistoli u spánku, rozhodl jsem se dobrovolně a z vlastní vůle. Vzal jsem tuhle… práci ze špatných důvodů a neprozíravě… Proto v ní musím být dobrý.“

„A co my? Jsme my dva vůbec myl“

„Miluji tě,“ odvětil prostě. „Tolik vím.“

„Po necelém týdnu? Tak zní otázka, kterou si stále kladu. Už nejsme děti.“

„Nejsme děti,“ zopakoval. „Děti nemají přístup k materiálům ministerstva zahraničí.“ Usmál se, ale vzápětí zvážněl. „Potřebuju tvou pomoc.“

Ostře na něj pohlédla. „O co jde?“

„Co víš o Erichu Rhinemannovi?“

„Opovrženíhodný chlap.“

„Je Žid.“

„Tak je to opovrženíhodný Žid. Rasa a náboženství nehrají roli.“

„Proč je opovrženíhodný?“

„Protože zneužívá druhé. Nevybíravě. Krutě. Používá své peníze k tomu, aby zkorumpoval každého, koho může. Kupuje si vliv od vojenské junty, čímž získává půdu, vládní koncese a přepravní práva pro své loďařské firmy. Nuceně převzal řadu důlních podniků v Patagonské pánvi, stejně jako desítku olejářských společností v Comodoro Rivadavia…“

„Jaké jsou jeho politické názory?“

Jean se na okamžik zamyslela; opřela se na židli, krátce pohlédla z okna a pak se otočila k Spauldingovi. „Stará se jen o sebe.“

„Slyšel jsem, že otevřeně straní Ose.“

„Jen proto, že byl přesvědčen o pádu Anglie a o tom, že se s vítězi nějak dohodne. Povídá se, že má v Německu pořád dost silnou mocenskou základnu.“

„Jenže je Žid.“

„Dočasný handicap. Nemyslím, že by působil jako rabín v synagoze. Židovská komunita v Buenos Aires ho nemá zrovna v lásce.“

David vstal. „Možná právě v tom je zakopaný pes.“

„Cože?“

„Rhinemann se otočil zády ke svému kmeni a otevřeně podporuje zakladatele Osvětimi. Třeba ho chtějí zabít. Nejprve odstraní jeho pretoriánskou gardu a pak půjdou přímo po něm.“

„Jestli tím myslíš místní Židy, musím nesouhlasit. Argentinští kurios se chovají klidně a nenápadně. Legie plukovníků mají zatraceně blízko k německému parádnímu pochodovému kroku.

Rhinemann má vliv. Jistě, jednoho či dva fanatiky nic nezastaví, ale…“

„Ne… Možná jsou fanatici, avšak rozhodně je jich víc. Jsou organizovaní a mají podporu – podle mě hodně masivní.“

„A jdou Rhinemannovi po krku? Židovské komunity se zmocní panika. A je ti doufám jasné, že budeme první, za kým přijdou.“

David přestal rázovat po místnosti a v hlavě mu znovu zazněla ta slova. Už žádná jednání s Franzem Altmullerem. Ztemnělý domovní vchod na Dvaapadesáté ulici v New Yorku. „Slyšela jsi někdy jméno Altmuller?“

„Ne. Na německém velvyslanectví působí jeden Muller. Myslím, že to příjmení je něco jako náš Smith nebo Jones. Žádného Altmullera neznám.“

„A co Hawkwoodová? Leslie Jennerová-Hawkwoodová?“

„Taky ne. Ale jestli ti lidé pracují pro zpravodajskou službu, pak je celkem pochopitelné, že je neznám.“

„Pracují, ale pochybuju, že by působili pod krytím. Přinejmenším Altmuller určitě ne.“

„Co to znamená?“

„Jeho jméno padlo v kontextu, který naznačuje, že jde o známou osobu. Já ho však nemůžu nikde najít.“

„Chceš si projít záznamy v jeskyních?“

„Ano. Zajdu tam přímo s Granvillem. Kdy se otevírají?“

„O půl deváté. Henderson chodí do práce na tři čtvrtě na devět.“ Všimla si, že David zvedl zápěstí – zapomněl, že nemá hodinky. Podívala se na nástěnný chronometr. „Něco přes dvě hodiny. Připomeň mi, abych ti koupila hodinky.“

„Díky… Ballard. Musím s ním mluvit. Jak to s ním bývá časně ráno? Touhle dobou?“

„Tu otázku jsi doufám myslel řečnicky… Je zvyklý, že ho budí kvůli šifrovaným zprávám. Mám mu zavolat?“

„Prosím. Dá se tu někde uvařit káva?“

„Tamhle je vařič.“ Jean ukázala na dveře do předpokoje. „Za křeslem mé sekretářky. Dřez je zavřený ve skříni… Počkej, uvařím ji sama. Ale nejdřív seženu Bobbyho.“

„Já vařím vynikající kávu. Ty volej, já zapnu vařič. Vypadáš jako výkonný ředitel nějaké korporace. Nerad bych tě rušil.“

Právě odstraňoval z konvice starou sedlinu, když to zaslechl. Krok. Jediný krok. Z chodby. Krok, který měl být ztlumený, ale nebyl. Normálně by následoval další krok, v tomto případě však ne.

Spaulding položil konvici na stůl a neslyšně si vyzul obě boty. Pak po špičkách došel ke dveřím a postavil se vedle rámu.

A zase. Kroky. Nepřirozeně tiché.

David si rozepnul sako, zkontroloval zbraň a položil levou ruku na kliku. Tiše ji zmáčkl, pak rychle otevřel dveře a skočil do chodby.

Pět metrů daleko se při nenadálém hluku otočil muž opatrně našlapující chodbou. Výraz v jeho obličeji Spaulding mockrát viděl a dobře ho znal.

Zděšení.

„Ach… Ehm… Dobré ráno. Vy jste určitě ten nový atašé. Ještě jsme se neseznámili… Jmenuju se Ellis. Bill Ellis… V sedm mám domluvenou schůzku. Nechutné, vstávat tak brzo.“ Diplomat mluvil všelijak, jenom ne přesvědčivě.

„Domluvil jsem se s několika lidmi, že si vyrazíme na ryby, ale předpověď počasí je velmi nejistá. Přesto, nechcete se k nám přidat?“

„Rád bych, jenže mám pozvaného hosta. Bože, taková nekřesťanská hodina.“

„Ano, to už jste říkal. Nedáte si alespoň kafe?“

„Díky, kamaráde, ale musím si připravit nějaké podklady.“

„Fajn. Upřímnou soustrast.“

„Jo. Tak já letím… Ještě se uvidíme.“ Ellis se rozpačitě usmál, ještě rozpačitěji mávl rukou na pozdrav – David mu gesto oplatil – a pokračoval chodbou.

Spaulding se vrátil do Jeaniny kanceláře a zavřel za sebou dveře. Zastavil se u sekretářčina stolu.

„S kým jsi to, prokristapána, v tuhle hodinu mluvil?“

„Představil se jako Ellis. Prý má v sedm s někým schůzku… Nemá.“

„Cože?“

„Lhal. V kterém oddělení pracuje?“

„Vývozní a dovozní povolení.“

„To se hodí… Co Ballard?“

„Už je na cestě. Označil tě za hanebného ničemu… Co se Ellisovi hodí?“

Spaulding zvedl konvici ze stolu a zamířil ke skříňce, která ukrývala miniaturní dřez a police s nádobím. Jean ho zastavila a vzala mu konvici z ruky. „Jaké má Ellis hodnocení?“

„Vynikající. Klasická ukázka velvyslaneckého syndromu. Chce ke Dvoru svatého Jakuba. Neodpověděl jsi mi. Co se mu hodí?“

„Nechal se koupit. Nejspíš vynáší informace. Může to být něco vážného, ale třeba jenom inkasuje drobné, když na nábřeží přimhouří oči.“

„Ale?“ Zmatená Jean otevřela dvířka ukrývající dřez, ale pak se zarazila a obrátila se k Spauldingovi. „Davide, co znamená Tortuga?“

„Ach, kristepane, přestaň s tím.“

„To znamená, že mi to nemůžeš říct.“

„To znamená, že to nevím. Dal bych všechno na světě, abych zjistil význam toho slova.“

„Je to kódové označení, viď? Tak to alespoň stojí v tvém spise.“

„Je to kódové označení, o kterém mi nikdo nic neřekl, a přitom jsem za tu operaci zodpovědný!“

„Tady máš kafe. Ale nejdřív ji umyj.“ Jean mu podala konvici a spěšně zamířila ke svému psacímu stolu. David ji po chvíli následoval a na prahu se zastavil.

„Co děláš?“

„Když si nižší diplomaté, dokonce i tajemníci, domluví jednání takhle brzy, oznámí to strážím u vstupu.“

„Ellis?“

Jean přikývla a promluvila do telefonu. Rozhovor byl krátký. Položila sluchátko do vidlice a ohlédla se k Spauldingovi. „První návštěva je ohlášena na devátou. Ellis v sedm žádnou schůzku nemá.“

„Nemůžu říct, že by mě to překvapilo. Ale vidím, že tebe ano.“

„Chtěla jsem se ujistit… Říkáš, že nevíš, co znamená Tortuga.

Možná bych ti to dokázala objasnit.“

David mimoděk postoupil o několik kroků do místnosti.

„Cože?“

„Před časem jsem narazila na hlášení ze sledování v La Boce. To je Ellisův rajón. Jeho oddělení to muselo prověřit a vystavit osvědčení o bezúhonnosti. Skončilo v koši.“

„Co skončilo v koši? O čem to mluvíš?“

„Hlášení o jednom trauleru v La Boce. Došlo k narušení pobřežního pásma. Označili to za chybu kapitána… Jako místo určení lodního nákladu byla uvedena Tortuga.“

V tom okamžiku se prudce otevřely dveře a do kanceláře vpadl Bobby Ballard.

„Panebože,“ povzdechl si. „Proč musí trpaslíci v této nádherné zemi Oz chodit do práce tak brzo?“

33

Příprava rozpisu kódů s Ballardem netrvala ani půl hodiny a David žasl nad šifrantovou pohotovou představivostí. Na místě vymyslel geometrickou posloupnost čísel a odpovídajících písmen a Spaulding odhadoval, že i těm nejlepším kryptoanalytikům by trvalo týden, než by šifru prolomili.

A on potřeboval nanejvýš devadesát šest hodin.

Kopii pro Washington vložil Bobby do oficiální obálky určené pro kurýrní přepravu, chemicky ji zapečetil, uložil ji do pouzdra s trojitým zámkem, zavolal na základnu námořní pěchoty a požádal, aby se důstojník v hodnosti kapitána nebo vyšší dostavil během hodiny na velvyslanectví. V devět už se kódy ocitnou na palubě letounu pobřežní stráže, na Andrewsovu leteckou základnu dorazí pozdě odpoledne a krátce nato budou v obrněné dodávce dopraveny na ministerstvo války a doručeny do kanceláře brigádního generála Alana Swansona.

Potvrzující zpráva byla jednoduchá – Spaulding dal Ballardovi dvě slova: Volejte Tortugu.

Až Washington obdrží tento kód, bude vědět, že Eugen Lyons ověřil pravost výkresů navigačního systému. Spojí se se švýcarskou bankou a převede na Rhinemannův účet dohodnutou částku. Slova Tortuga David použil v naději, že někde někdo pochopí stav jeho mysli. Jeho vztek, že mu ponechali veškerou zodpovědnost, aniž jej seznámili se všemi fakty.

Spaulding si začínal myslet, že Erich Rhinemann požaduje více, než na co má nárok, což se mu může nevyplatit.

Rhinemanna je nutno zabít.

Kontury plánu, který přivodí tuto nezbytnou smrt, se již Davidovi začínaly rýsovat v hlavě. Samotný akt se může stát nejjednodušší částí jeho poslání.

Neviděl důvod, proč Jean a Bobbymu neříct o výkresech naváděcího systému. Kendall bez vysvětlení odletěl z Buenos Aires. David věděl, že může potřebovat pomoc ve chvíli, kdy nebude mít čas zasvětit své pomocníky do situace. Jeho krytí už bylo v podstatě zbytečné. Podrobně popsal Rhinemannův časový plán, vysvětlil úkol Eugena Lyonse a zmínil se o nečekaném prostředníkovi v osobě Heinricha Stoltze.

Stoltzova účast na operaci Ballarda šokovala. „Stoltz? To je jako blesk z čistého nebe! Ten chlap věří… Tedy ne Hitlerovi a jeho božskému poslání. On věří v Německo. Versailleská smlouva, reparace, krvácející obr, vítězství nebo smrt a všechno ostatní. Považoval jsem ho za pravověrného junkera.“

David jeho výlevům nevěnoval přílišnou pozornost.

V jeho mysli vykrystalizoval přesný plán pro dnešní dopoledne a ve tři čtvrtě na deset zahájil jeho realizaci.

Krátká schůzka s Hendersonem Granvillem proběhla v srdečném duchu. Velvyslanec byl spokojený, že nemusí znát pravou povahu jeho poslání v Buenos Aires. Hlavně když nedojde k žádnému diplomatickému konfliktu. Spaulding ho ujistil, že podle jeho názoru žádné podobné nebezpečí nehrozí, zejména když velvyslanec zůstane mimo jádro operace. Granville souhlasil. Na základě Davidova výslovného požadavku nechal prověřit „jeskyně“, zda se v nich nenajdou nějaké údaje o Franzi Altmullerovi a Leslii Jennerové-Hawkwoodové.

Nic.

Z velvyslancovy pracovny se Spaulding vrátil do kanceláře Jean Cameronové, která právě obdržela z letiště seznam cestujících přilétajících do Buenos Aires. Clipper 101 s Eugenem Lyonsem na palubě přistane ve dvě odpoledne. V kolonce profese bylo vedle jeho jména uvedeno „fyzik“, jako důvod pobytu „účast na průmyslové konferenci“.

Walter Kendall Davida skutečně naštval. Nebo měl své podráždění směřovat spíše na toho zmateného amatéra brigádního generála Alana Swansona? To nejmenší, co mohl udělat, bylo označit Eugena Lyonse za „vědce“, použití termínu „fyzik“ byla zatracená pitomost. Fyzik si v Buenos Aires otevřeně říká o dohled – dokonce o spojenecký dohled.

Spaulding se uchýlil do své miniaturní kanceláře, aby přemýšlel.

Rozhodl se, že se s Eugenem Lyonsem osobně sejde. Od Waltera Kendalla věděl, že ošetřovatelé ubytují politováníhodného němého muže v San Telmu. Když si ty dva představil, zmocnila se ho neblahá předtucha. Nepřekvapilo by ho, kdyby Johnny a Hal – tak se přece jmenovali, ne? – dopravili vědce na schody německého velvyslanectví v domnění, že ho vezou do nemocnice.

Počká na letišti, až Clipper 101 společnosti Pan American přistane, a odveze všechny tři komplikovanou trasou do čtvrti San Telmo.

David předpokládal, že až ubytuje Lyonse, uběhnou dvě nebo tři hodiny, než se s ním Rhinemann – nebo Stoltz – spojí. Pokud ho Rhinemann už v této chvíli neloví, hnán panikou po masakru v Colinas Rojas. Je-li tomu tak, Spaulding si musí „vybudovat úkryt“ – nevyvratitelné alibi… Prostě tam nebyl. Vysadili ho ve dvě v noci na Avenida Córdoba.

Kdo by mohl jeho tvrzení zpochybnit?

Takže v pozdním odpoledni se mu otevírá dvou až tříhodinové okno.

La Boca.

Jean vznesla několik diskrétních dotazů na námořní rozvědku ze základny. Diskrétnost měla v krvi – unuděný telefonát veliteli směny. Potřebuje „navázat volný konec mrtvého spisu“, zcela bezvýznamná byrokratická záležitost, někomu prostě jde o čárku za to, že uzavře dávno zapomenutý případ. Mohl by jí pan poručík pomoci…? Trauler určený omylem pro Tortugu kotví u skladištního komplexu v Ocho Calle. Chybu ověřil a potvrdil atašé z velvyslanectví, jistý William Ellis z oddělení vývozních a dovozních povolení.

Ocho Calle.

David věnuje přibližně hodinu, aby se tam porozhlédl. Možná jenom promarní čas. Jaké spojení může mít rybářská loď s jeho úkolem? Žádné si neuměl představit. Ale bylo zde to jméno, Tortuga, a skutečně existoval atašé jménem Ellis, který se tiše plížil kolem zavřených dveří a lhal o neexistující schůzce naplánované na sedmou ráno.

Stojí za to, aby se do Ocho Calle podíval.

Potom se vrátí do svého bytu a posadí se k telefonu.

„Vezmeš mě na oběd?“ zeptala se Jean, když vešla do jeho kanceláře. „Nedívej se na hodinky, žádné nemáš.“

Spaulding už měl ruku ve vzduchu a zápěstí natočené. „Neuvědomil jsem si, že už je tak pozdě.“

„Není. Je teprve jedenáct, ale nic jsi nejedl a s největší pravděpodobností nespal a říkal jsi, že po jedné odjíždíš na letiště.“

„Měl jsem pravdu, jsi jako výkonný ředitel nějaké korporace. Tvůj smysl pro organizaci mě přímo děsí.“

„Zdaleka se nevyrovná tvému. Ale nejdřív se zastavíme v klenotnictví. Už jsem tam volala. Dostaneš dárek.“

„Dárky mám rád. Jdeme.“ Spaulding vstal ze židle a v té chvíli zazvonil telefon. Podíval se na přístroj. „Víš, že tohle je poprvé, co ta věc vydala nějaký zvuk?“

„Nejspíš to bude pro mě. Řekla jsem sekretářce, že sem jdu… myslím, že jsem jí to ani říkat nemusela.“

„Haló?“ ohlásil se David do sluchátka.

„Spaulding?“

David poznal uhlazenou němčinu Heinricha Stoltze. Telefonní linka jako by přenášela napětí v jeho hlase. „Nepřipadá vám trochu hloupé volat mi sem?“

„Nemám jinou možnost. Náš společný přítel je mimořádně rozrušený. Vše je ohroženo.“

„O čem to mluvíte?“

„Teď není na hlouposti čas. Situace je vážná.“

„Stejně tak není čas na nějaké pošetilé hry. Co mají ty vaše narážky k čertu znamenat?“

„Včera v noci! Dnes ráno! Co se stalo?“

„Co se stalo kde?“

„Nechte toho! Byl jste tam!“

„Kde?“

Stoltz se odmlčel; David slyšel jeho dech. Němec panikařil, zoufale se snažil ovládnout. „Naši lidé byli zabiti. Musíme zjistit, co se stalo.“

„Zabiti? Šílíte? Jak?“

„Varuji vás…“

„Teď toho nechte vyl Já nakupuji. A nezapomínejte, že… Nechci ze zaplést do žádných organizačních problémů. Vaši lidé mě vysadili před domem kolem půl druhé v noci. Mimochodem, setkali se s jinými vašimi hochy, s těmi, co hlídali můj byt. A můžu vás ujistit, že mě to neustálé sledování obtěžuje.“

Stoltz podle Davidova očekávání nic nechápal. „S jinými? S jakými jinými?“

„Odpusťte si ty kecy! Víte to moc dobře.“ Závěr nechal Spaulding viset ve vzduchu.

„Tohle všechno je velmi znepokojující…“ Stoltz se snažil dát se dohromady.

„Je mi líto,“ prohodil David vyhýbavě.

„Ještě vám zavolám.“ Psychicky totálně vyčerpaný Stoltz se chystal přerušit spojení.

„Sem ne. Většinu odpoledne budu mimo… Abych byl přesnější,“ dodal Spaulding přívětivě, „budu na jedné z těch plachetnic, na které se náš společný přítel dívá z majestátní výšky. Připojím se ke kolegům diplomatům, kteří jsou skoro tak bohatí jako on. Zavolejte mi kolem páté do bytu.“

David okamžitě zavěsil, přesto zaslechl počátek Stoltzova protestu. Jean ho fascinovaně pozorovala.

„Provedl jsi to náramně,“ ocenila.

„Mám víc zkušeností a cviku než on.“

„Stoltz?“

„Ano. Pojďme do tvé kanceláře.“

„Myslela jsem, že půjdeme na oběd.“

„Taky že jdeme, ale nejdřív potřebuju vyřídit pár věcí… Máte tady zadní vchod, ne?“

„Několik. A zadní bránu.“

„Chtěl bych si vzít služební vozidlo velvyslanectví. Nějaký problém?“

„Ne, jistě že ne.“

„Tvoje sekretářka. Mohla bys ji postrádat po dobu dlouhého oběda?“

„Jsi zlatý. A já blázen jsem se domnívala, že půjdeš se mnou.“

„Taky že ano. Mohla by si vyčesat vlasy nahoru a nasadit si měkký klobouk?“

„To zvládne každá žena.“

„Výborně. Přines ten žlutý kabátek, co jsi měla na sobě včera večer. A vyber z personálu libovolného muže, který má podobnou postavu jako já. Takového, s nímž by tvoje sekretářka ráda bohatě poobědvala. Nejlépe oblečeného v tmavých kalhotách. Sako mu půjčím.“

„Co chceš proboha dělat?“

„Naši přátelé rádi žertují na úkor jiných. Podívejme se, jak se jim bude líbit, když jim někdo oplatí stejnou mincí.“

Spaulding stál u okna v druhém patře, schovaný za dlouhým závěsem, a tiskl k očím dalekohled. Dole po předním schodišti rychle scházela Jeanina sekretářka – ve žlutém kabátku své přímé nadřízené – a mířila k okraji příjezdové cesty. V závěsu za ní kráčel jeden z Ballardových asistentů, vysoký muž v tmavých kalhotách a Davidově saku. Oba měli na očích sluneční brýle. Ballardův člověk se krátce zastavil na horním schodu a nahlédl do rozložené automapy, takže mu rozměrná papírová plachta zakryla celý obličej. Seběhl ze schodů a společně s dívkou nastoupil do služební limuzíny – podle záclonek na oknech určené vysoko postaveným diplomatům.

David zaměřil dalekohled na Avenida Corrientes před bránou. Jakmile jí limuzína projela, od chodníku na jižní straně ulice se odlepil kabriolet značky Mercedes a sledoval ji. Hned nato se jiný automobil, tentokrát na severní straně bulváru, opatrně otočil do protisměru a zaujal pozici několik vozidel za mercedesem.

Spaulding spokojeně odložil dalekohled a vyšel z místnosti. V chodbě zabočil doleva, svižným krokem minul řadu dveří a zamířil kolem schodiště do zadního traktu budovy, kde vešel do kanceláře, která odpovídala jeho pozorovatelně vpředu. Bobby Ballard seděl v křesle přistaveném k oknu s dalekohledem v ruce; otočil se, když zaslechl Davidovy kroky.

„Viděls něco?“ zeptal se Spaulding.

„Dvě auta,“ odpověděl šifrant. „Parkovala naproti sobě na obou stranách ulice. Právě odjela.“

„To samé jako vpředu. Udržují spojení vysílačkami.“

„Jsou důkladní, co?“

„Ne tak, jak si myslí,“ odvětil Spaulding.

Ballardův sportovní plášť mu byl volný v pase a měl krátké rukávy, takže umožňoval pohled na Davidovy nové hodinky. Jean to těšilo – byl to krásný kousek hodinářské práce.

Vybrali si malou restauraci, v podstatě jen díru ve zdi v postranní uličce nedaleko kostela svatého Martina. Přední dveře zely dokořán a několik stolků na chodníku chránila před sluncem krátká markýza. Jejich stůl se však nacházel uvnitř. Spaulding seděl tváří ke vchodu, takže zřetelně viděl všechny kolemjdoucí na chodníku.

Právě teď je však nepozoroval. Díval se na Jean. A to co viděl, ho přimělo bez rozmyšlení vyhrknout.

„Už to brzo skončí a já z té veverčí klece vypadnu.“

Vzala jej za ruku a pátrala v jeho očích. Několik vteřin nic neříkala, jako kdyby chtěla, aby jeho slova zůstala viset mezi nimi, izolovaná, aby o nich mohli přemýšlet. „Pozoruhodný výrok. Ale nejsem si jistá, co přesně znamená.“

„Znamená, že s tebou chci strávit hodně, hodně let. Zbytek svého života… Nevím, jak jinak to vyjádřit.“

Jean krátce zavřela oči, pouze na jediný výdech ticha. „Myslím, žes to vyjádřil… moc krásně.“

Jak jí to měl říct? Jak jí to měl vysvětlit? Musí se alespoň pokusit, protože je to strašně důležité. „Před necelým měsícem,“ začal tiše, „se v terénu něco přihodilo. Ve Španělsku, v noci u táborového ohně… mně. Okolnosti nejsou podstatné, ale to, co se mi stalo, bylo… to nejděsivější, co si dokážu představit. A nemělo to nic společného s vykalkulovaným rizikem mé práce, nic společného se strachem – a já jsem se vždycky bál, na to můžeš vsadit vlastní život. Prostě jsem náhle zjistil, že vůbec nic necítím. Absolutně nic. Dostal jsem zprávu, která mnou měla otřást, měla mě rozplakat… Nebo rozzuřit, zatraceně navztekat. Ale všechny emoce se vytratily. Byl jsem otupělý, bez jakéhokoliv citu. Přijal jsem tu zprávu a pokáral posla za to, že ji přede mnou zadržoval. Řekl jsem mu, že takovou chybu už nesmí nikdy opakovat… Že za žádných okolností nejednám neuváženě… Chápeš? Ten člověk právem očekával neuváženou reakci z mé strany.“ David se odmlčel a položil ruku na Jeaninu. „Snažím se ti sdělit, že jsi mi vrátila něco, o čem jsem se domníval, že jsem to nenávratně ztratil. A nechci riskovat, že se to bude opakovat.“

„Ty mně rozpláčeš,“ zašeptala. Měla vlhké oči a rty se jí třásly v marném úsilí o úsměv. „Copak nevíš, že holky pláčou, když slyší takové věci…? Musím tě toho hodně naučit… Ach, bože,“ vydechla. „Prosím tě, prosím tě… Ať je těch let co nejvíc.“

David se naklonil přes stolek a jejich rty se dotkly. Pak vymanil ruku z její a pohladil ji po tváři.

Setřel jí slzy.

I on je cítil na krajíčku. Ne, nerozpláče se, ale cítil je.

„Samozřejmě se vrátím do Států s tebou,“ prohlásila odhodlaně.

Její slova ho vrátila do reality… Do jiné reality, té méně významné. „Ne, se mnou ne. Ale brzy. Budu potřebovat pár týdnů, abych všechno uspořádal a uzavřel. A ty budeš muset… přenést svou práci.“

Tázavě se na něj zadívala, ale na nic se neptala. „Jsou připravena… zvláštní opatření, abys odvezl ty plány nebo výkresy, či co to je.“

„Ano.“

„Kdy?“

„Jestli půjde všechno podle plánu, tak zítra nebo pozítří, nejpozději za tři dny.“

„Na co tedy potřebuješ pár týdnů?“

Před odpovědí zaváhal, ale pak si uvědomil, že jí chce říct pravdu – jako součást nového začátku. Pravdu. „V jednom místě zvaném Fairfax došlo k narušení bezpečnosti…“

„Fairfax,“ skočila mu do řeči. „To jméno jsem našla v tvé složce.“

„Je to vojenské zpravodajské centrum ve Virginii. Přísně utajené. Zabili tam jednoho muže. Byl to můj přítel. Záměrně jsem zatajil fakta, která by mohla únik informací zastavit. A co je ještě důležitější, mohla by vést k odhalení vraha.“

„Pro smilování boží, proč?“

„Svým způsobem jsem k tomu byl donucen. Muži ve Fairfaxu nemají prověrku nutnou k přístupu k faktům tohoto druhu. A jediný člověk, který ji má, je neschopný… zejména v takovýchto záležitostech. Postrádá zpravodajský výcvik. Je to obyčejný generál ze zásobovacího odboru ministerstva války. Nakupuje různé věci.“

„Například výkresy gyroskopů?“

„Přesně tak. Až se vrátím, donutím ho, aby mi umožnil přístup k datům.“ David se na chvíli odmlčel a pak promluvil spíše k sobě než k Jean. „Vlastně je mi to úplně jedno. Mám nastřádanou pořádně dlouhou dovolenou. Týden nebo dva využiju k pátrání ve Fairfaxu. Po té přísně tajné a ještě přísněji střežené základně se potuluje německý agent, který zabil dobrého člověka.“

„To mě děsí.“

„Nemělo by.“ David se usmál a odpověděl jí po pravdě. „Ani v nejmenším nemám v úmyslu přijít o ta léta, o kterých jsme mluvili. V případě nutnosti budu operovat z maximálně zabezpečené cely… Nemusíš se bát.“

Přikývla. „Nebudu. Věřím ti… Přijedu za tebou, řekněme za tři týdny. Alespoň tolik Hendersonovi dlužím, bude to pro něj znamenat těžkou ránu a nevím, jak se s ní vyrovná. A taky musím něco udělat s Ellisem.“

„Od toho dej ruce pryč. Zatím o něm nic nevíme. A jestli zjistíme, že ho platí někdo zvenčí, může být nejužitečnější tam, kde je. Obrácený cizí agent představuje při správném využití největší poklad každé rozvědky. Když ho odhalíme, staráme se, aby se mu – nebo jí – nestalo nic zlého.“

„V jakém světě to žiješ?“ Jean tu otázku položila starostlivým tónem bez špetky humoru.

„V takovém, který mi pomůžeš opustit… Po Fairfaxu jsem skončil.“

Eugen Lyons se krčil na zadním sedadle taxíku mezi Spauldingem a ošetřovatelem jménem Hal. Druhý pečovatel, Johnny, seděl vpředu vedle řidiče. David španělsky udal cíl cesty; taxikář nastartoval a vyjel na hladkou rovnou silnici z letiště.

David se ohlédl na vědce. Nebylo to snadné. Blízkost té smutné vyzáblé tváře ještě umocňovala vědomí, že si své zmrzačení způsobil sám. Lyonsovy oči nereagovaly; fyzik byl po dlouhém letu vyčerpaný, bál se přechodu do nového prostředí a očividně ho naštvala Spauldingova agresivní říznost, s níž trojici vyexpedoval z terminálu.

„Rád vás zase vidím,“ řekl mu David.

Lyons zamrkal; Spaulding netušil, jestli to byl pozdrav, nebo ne.

„Nečekali jsme vás,“ ozval se z předního sedadla Johnny. „Mysleli jsme si, že profesora ubytujeme sami.“

„Všechno máme napsaný,“ doplnil Hal, naklonil se k Lyonsovi a vylovil z kapsy řadu kartiček. „Koukněte se. Adresa. Vaše telefonní číslo. Tady číslo na ambasádu. A peněženka plná argentajnskejch bankovek.“

David se nad tou výslovností pozastavil. Tak tohoto polointeligenta vyškolili na píchání injekcí. Dokáže vůbec přečíst název léku na ampuli? Na druhé straně byl vůdcem dvojice jeho partner Johnny – méně ukecaný a zřejmě vzdělanější.

„Inu, tyhle věci se obvykle někde zadrhnou. Poruchy v komunikaci jsou tady na denním pořádku… Měl jste dobrý let, pane doktore?“

„Nebylo to špatný,“ odvětil Hal. „Ale nad Kubou to s náma hromsky házelo.“

„Pravděpodobně to způsobily masy horkého vzduchu nad ostrovem,“ vysvětlil David a po očku pozoroval Lyonse. Teď už fyzik zareagoval. Krátce na Davida pohlédl a v jeho očích zajiskřilo veselí.

„Jasná věc,“ opáčil Hal znalecky. „To samý říkaly letušky.“

Lyons se neznatelně usmál.

David se právě chystal tento drobný průlom využít, když v zpětném zrcátku nad řidičem, které instinktivně pořád sledoval, postřehl něco znepokojujícího.

Tu úzkou mřížku chladiče viděl toho dne už dvakrát, ale tehdy jej nijak nepoplašila. Poprvé v dlouhé řadě taxíků před letištěm a podruhé u odbočky z parku před terminálem. Teď se objevila znovu a David pomalu změnil polohu, aby mohl vyhlédnout zadním oknem taxíku. Lyons zřejmě vycítil jeho znepokojení a posunul se, aby mu uvolnil místo.

Sledoval je černý automobil značky La Salle z roku 1937 s prorezivělým chromem na mřížce a na obroučkách kolem reflektorů. Držel se padesát šedesát metrů vzadu, ale jeho řidič, světlovlasý muž, odmítal pustit mezi ně další vozidlo – pokaždé, když mu hrozilo předjetí, přidal plyn. Navenek se zdálo, že blonďák za volantem je nezkušený nebo nepozorný. Pokud je opravdu sledoval.

David naléhavě, ale tiše oslovil taxikáře spisovnou španělštinou. Nabídl mu pět dolarů k jízdnému navíc, když se otočí a příštích pár minut se bude vzdalovat od čtvrti San Telmo, ne se k ní přibližovat. Porteňo nebyl takový amatér jako řidič vozidla v závěsu; okamžitě pochopil, stačil mu jediný pohled do zpětného zrcátka. Mlčky přikývl, prudce se otočil do protisměru – poněkud neohrabaně a dost nebezpečně – a rychle ujížděl na západ. Držel nohu na plynu, využíval mezer v relativně řídkém provozu a přejížděl z pruhu do pruhu. Potom náhle odbočil doprava a svištěl po nábřeží na jih. Pohled na hladinu oceánu Davidovi připomněl Ocho Calle.

Potřeboval vysadit Eugena Lyonse v San Telmu a vrátit se do Ocho Calle.

Automobil pronásledovatelů zůstal kdesi vzadu. „Boha jeho!“ vyjekl Hal. „Co to sakra bylo?“ A pak si odpověděl na vlastní otázku: „Někdo nás sledoval, co?“

„Nebylo to jisté,“ opáčil David.

Lyons ho pátravě pozoroval a z předního sedadla promluvil Johnny.

„Znamená to, že se máme připravit na potíže? Přinutil jste toho řidiče k pěkně divokým kouskům. Pan Kendall se o žádných problémech nezmiňoval… Prý máme jenom dělat svou práci.“ Johnny se při řeči neotočil.

„Vadilo by vám, kdyby nastaly?“

Teď se Johnny k Spauldingovi obrátil. Je to velmi vážný chlapík, pomyslel si David. „Záleží na tom, jakého druhu by ty problémy byly,“ odpověděl ošetřovatel. „Naším úkolem je hlídat profesora. Pečovat o něj. Kdyby ty potíže měly narušit naši práci, nemyslím, že by se mi to líbilo.“

„Rozumím. Co byste udělali?“

„Vypadli s ním odsud. A zatraceně rychle,“ odvětil Johnny prostě.

„Doktor Lyons má v Buenos Aires důležitý úkol. To vám

Kendall určitě řekl.“

Johnny pohlédl Spauldingovi tvrdě do očí. „Řeknu vám to na rovinu, šéfe. Ten špinavý prasák si může trhnout nohou. V životě jsem od nikoho neschytal tolik sraček jako od něho.“

„Proč s tím neseknete?“

„My nepracujeme pro Kendalla,“ řekl Johnny, jako by se mu při pouhé představě zvedal žaludek. „Platí nás vývojové centrum Meridian Aircraft. Ten všivák dokonce není z Meridianu. Je to zasraný účetní, nic víc.“

„Pochopte, pane Spauldingu,“ snažil se Hal zmírnit agresivní tón svého partnera, „my musíme dělat to nejlepší v zájmu pana profesora. Kvůli tomu nás vývojové centrum najalo.“

„Chápu. Jsem s vývojovým oddělením Meridianu v neustálém kontaktu. Rozhodně si nepřejí, aby se doktoru Lyonsovi něco stalo, o tom vás mohu ujistit.“ David uměl lhát velmi přesvědčivě. Nemohl nabídnout žádné ujištění, protože sám se rozhodně jistý necítil. Jediná možnost, jak s Johnnym a Halem jednat, spočívala v obrácení právě objevené slabiny v silnou stránku. Klíčem bude vývojové centrum Meridianu a jeho smyšlený „neustálý kontakt“ s ním. A také sdílená nechuť ke Kendallovi.

Taxík zpomalil a zahnul za roh do tiché ulice ve čtvrti San Telmo. Řidič zabrzdil před úzkým dvoupatrovým domem s bílou omítkou a sedlovou střechou krytou taškami porostlými mechem. Terraza Verde číslo 15. Přízemí bylo rezervováno pro Eugena Lyonse a jeho „asistenty“.

„Jsme na místě.“ Spaulding otevřel dveře.

Lyons vystoupil za Davidem. Stál na chodníku a prohlížel si malebný domek na mírumilovné ulici. Stromy u obrubníku byly zastřiženy zahradnickými nůžkami a okolí vyhlíželo čistě a upraveně. Tato část Buenos Aires se vyznačovala starosvětským poklidem. Davidovi se zdálo, že Lyons nečekaně našel, co hledal.

A pak si pomyslel, že ví, co to je. Eugen Lyons se díval na krásné místo k odpočinku. Poslednímu odpočinku. Hleděl na hrob.

34

David neměl tolik času, kolik původně počítal. Řekl Stoltzovi, ať mu zavolá do bytu kolem páté, a už byly skoro čtyři.

K molům přirážely lodě, vzduchem se neslo kvílení píšťal, námořníci házeli a chytali těžká lana a všude visely rybářské sítě, vystavené paprskům odpoledního slunce, aby vyschly před dalším lovem.

Ocho Calle se nachází v Dársena Norte, východně od nákladních skladišť v relativně odlehlé části La Boky. Podél řady skladů se táhnou dávno nepoužívané železniční kolejnice zapuštěné do dlažby. Ocho Calle není hlavní překladiště nebo skladiště zboží. Přístup k vodě je zde sice snadnější než ve vnitřních sekcích ústí La Platy, ale zařízení přístavu má svá nejlepší léta dávno za sebou, jako kdyby se majitelé nemohli rozhodnout, zdali slušnou nemovitost na nábřeží prodat, nebo financovat generální přestavbu. Nerozhodnost vyústila v postupné chátrání a ztrátu zákazníků.

Spaulding měl na sobě jenom košili, Ballardovo hnědé sako nechal v Terraza Verde. Přes rameno mu visela velká stará rybářská síť, kterou koupil u pouličního stánku. Ta zatracená věc smrděla shnilým konopím a mrtvými rybami, ale posloužila svému účelu. Mohl si podle potřeby zakrýt obličej a snadno a pohodlně se pohybovat v prostředí, s kterým splynul. David si pomyslel, že kdyby někdy – nedej bože! – školil nováčky ve Fairfaxu, zdůrazňoval by faktor pohodlí, zejména psychické pohody. Člověk ji okamžitě pocítí, stejně rychle jako bolest nebo strojenost.

Došel na konec chodníku. Na vzdálené straně Ocho Calle viděl rozpadající se baráky a opuštěné oplocené parcely, které se už dávno nepoužívaly jako nezastřešené sklady – rostl na nich plevel a vysoká tráva. Na protější straně stála dvě obrovská skladiště, vzájemně propojená otevřeným průchodem. Mezi budovami se rýsovala prostřední část uvázaného trauleru. Další molo vybíhalo do moře o dobrých čtyři sta metrů dál. Sklady v Ocho Calle se opravdu skrývaly v ústraní.

David se zastavil a hleděl na poslední domovní blok, který vypadal jako miniatruní poloostrov, na němž se zdržovalo jen velmi málo lidí. Z jednolité řady staveb nevybíhaly postranní uličky. Za řadou domů vlevo se nezvedaly žádné budovy, pouze pilíře zapuštěné do země chránily břeh úzkého kanálu před sesutím.

Nejzazší výběžek Ocho Calle skutečně tvoří poloostrov. Skladiště se nejen skrývala v ústraní, byla dokonale izolovaná.

David shodil síť z pravého ramene a přehodil si ji přes levé. Z vedlejší budovy vyšli dva námořníci; v prvním patře se otevřelo okno a jakási žena zahrnula manžela hlasitými výčitkami ohledně doby jeho předpokládaného návratu domů. Na polozborcené malé verandě před špinavým obchůdkem s rybářskými návnadami seděl na dřevěné stoličce stařec s indiánskými rysy. Přes skleněné tabule okna, pokryté nánosem soli a prachu, Spaulding viděl, že uvnitř si další staří muži přihýbají z láhve vína, která mezi nimi kolovala. V posledním domě se z okna v patře vykláněla vysloužilá prostitutka; když uviděla Davida, rozepnula si blůzku a odhalila velká svěšená prsa. Několikrát je stiskla dlaněmi a namířila bradavky na potenciálního zájemce o své vnady.

V Ocho Calle končila neobvyklá část vezdejšího světa. Spaulding přistoupil ke starému indiánovi, nenuceně ho pozdravil a vešel do obchodu s návnadami. Zahltil ho nepříjemný zápach, kombinace moči a hniloby. Uvnitř se bavili tři muži, víc opilí než střízliví, blíž k sedmdesátce než k šedesátce.

Zdálo se, že majitele podniku, jenž stál za hrubě sbitými prkny sloužícími jako pult, pohled na možného zákazníka šokoval. Najednou jako by nevěděl, co má dělat. Spaulding – k úžasu všech přítomných – vylovil z kapsy zmuchlanou bankovku a promluvil španělsky. „Máte olihně?“

„Ne… Ne, olihně ne. V poslední době je jich málo,“ odpověděl majitel obchodu s očima přilepenýma na bankovce. „Co teda máte?“

„Červy. Psí maso, pár kousků kočičího. Kočka je moc dobrá.“

„Dejte mi malou plechovku.“

Stařec odkulhal dozadu, nabral hrst střev, zabalil je do špinavých novin a položil balíček na pult vedle peněz. „Nemám drobný, abych vám vrátil, seňor…“

„To je v pořádku,“ odvětil Spaulding. „Ty peníze jsou pro vás. A tu návnadu si nechte.“

Muž se nechápavě zazubil. „Seňor…“

„Nechte si ty peníze. Rozumíte…? Povězte mi, kdo tam pracuje?“ David ukázal na téměř neprůhledné přední okno. „Myslím v těch velkých budovách u mola.“

„Skoro nikdo… Pár chlapů sem tam přijde a zase vodejde… Rybářskej člun… sem tam.“

„Byl jste uvnitř?“

„Jo. Před třema čtyřma rokama. Pracoval jsem v tom baráku… Před třema čtyřma… pěti rokama. Všichni jsme tam pracovali.“ Další dva staříci přerušili nesrozumitelné stařecké brebentění a horlivě přikyvovali.

„Teď už ne?“

„Ne, ne… Všecko zavřený. Konec. Už tam nikdo nechodí. Majitel je moc zlej člověk. Jeho hlídači rozbíjej lidem hlavy.“

„Hlídači?“

„No jo. S pistolema. Moc pistolí. Moc zlý.“

„Přijíždějí sem automobily?“

„No jo. Sem tam… Jeden nebo dva… nedávaj nám práci.“

„Děkuji. Ty peníze jsou vaše. Ještě jednou děkuji.“ David přistoupil ke špinavému oknu, setřel kousek skla a vyhlédl na dlouhou skladištní budovu. Až na muže postávající na molu vypadala opuštěná. Pak se na skupinku zadíval pozorněji.

Zprvu si nebyl jistý – okno utřel jen zevnitř, na vnější straně špinavý nános zůstal. Neměl jasný výhled a ti muži se pohybovali, vstupovali do jeho zorného pole a zase mizeli.

Pak už si byl jistý a projela jím náhlá vlna vzteku.

Muži na vzdáleném konci mola měli na sobě stejný polovojenský oděv jako strážní u vjezdu k Rhinemannovu domu.

Byli to Rhinemannovi lidé.

Telefon zazvonil přesně v pět třicet. Nevolal ovšem Stoltz, a David proto odmítl přijmout instrukce, které dostal. Zavěsil a čekal. Přístroj se znovu ozval za necelé dvě minuty.

„Jste neuvěřitelně tvrdohlavý,“ durdil se Erich Rhinemann. „Jsme to my, kdo by měl být opatrný, ne vy.“

„Zbytečně se namáháte. V žádném případě se nehodlám řídit příkazy člověka, kterého vůbec neznám. Nečekám, že budu mít všechno pod kontrolou, ale tohle je trochu moc.“

Rhinemann chvíli mlčel. „Co se stalo minulou noc?“ zeptal se nabroušeně.

„Popsal jsem Stoltzovi detailně, co se stalo mně. O ničem jiném nevím.“

„Nevěřím vám.“ Rhinemann mluvil napjatým, ostrým tónem, jeho vztek bublal těsně pod povrchem.

„Omlouvám se, ale to je mi srdečně jedno.“

„Žádný z těch mužů nemohl opustit Avenida Córdoba! Vyloučeno!“

„Opustili. Máte mé slovo… Hele, řekl jsem Stoltzovi, že se nechci zaplést do vašich problémů…“

„Jak víte, že do nich nejste… zapletený?“

Ta otázka byla samozřejmě logická a Spaulding si to uvědomoval. „Protože sedím ve svém bytě a mluvím s vámi. Podle Stoltze jsou ti druzí mrtví, což je stav, kterému se chci za každou cenu vyhnout. Já od vás pouze nakupuju pár pokreslených papírů. Soustřeďme se raději na tu transakci.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ ucedil Rhinemann.

„Teď ne. Musíme dojednat ten obchod.“

Německý Žid se znovu odmlčel. „Udělejte, co vám řekl můj člověk. Jděte do Casa Rosada na Plaza de Mayo. Jižní brána. Jestli pojedete taxíkem, vystupte na Julio a pak jděte pěšky.“

„Předpokládám, že jen co vyjdu z domu, vaši lidé se na mě přilepí.“

„Diskrétně. Pouze aby zjistili, jestli vás někdo sleduje.“

„V tom případě odsud půjdu pěšky. Bude to jednodušší.“

„Chytrý nápad. U Rosady na vás bude čekat auto. Stejné, které vás sem dovezlo včera večer.“

„Budete tam?“ zajímal se David.

„Jistě že ne. Ale sejdeme se brzy.“

„Mám vzít výkresy rovnou do San Telma?“

„Pokud si vyjasníme všechny detaily, můžete.“

„Odcházím za pět minut. Budou vaši muži do té doby připraveni?“

„Jsou připraveni už teď,“ odpověděl Rhinemann a zavěsil.

David si připevnil k hrudi berettu a oblékl si sako.

Zašel do koupelny, sundal z háčku ručník a vyčistil si boty –setřel z kůže prach pocházející z letiště a La Boky. Pak se učesal a nanesl na modřiny v obličeji mastkový pudr.

Nemohl si nevšimnout tmavých půlměsíců pod očima. Nutně se potřeboval vyspat, ale na to neměl čas. Věděl však, že si ho ve vlastním zájmu – kvůli přežití – bude muset najít.

Uvažoval, kdy to asi bude.

Vrátil se k telefonu a před odchodem vyřídil dva hovory.

Nejdřív zavolal Jean. Požádal ji, aby zůstala na velvyslanectví, pravděpodobně jí zatelefonuje a každopádně si s ní promluví, až se vrátí. Řekl, že jede za Eugenem Lyonsem do Terraza Verde. A že ji miluje.

Druhé číslo, které vytočil, patřilo Hendersonu Granvilleovi.

„Slíbil jsem vám, pane, že nezapojím ambasádu ani vás osobně do své mise v Buenos Aires. Bohužel musím své slovo porušit, ale jen proto, že jeden z vašich zaměstnanců nesprávně vyřídil hlášení o námořním sledování. Obávám se, že se mě to přímo dotýká.“

„Jak to myslíte, nesprávné! To je závažné obvinění. Možná jde i o trestný čin.“

„Ano, pane. A z toho důvodu je nanejvýš důležité nevyvolat předčasně poplach a držet tu věc pod pokličkou. Je to záležitost zpravodajské služby.“

„Kdo je ten zaměstnanec?“ zeptal se velvyslanec ledově.

„Atašé jménem Ellis. William Ellis. Žádám vás, pane, abyste nepodnikal žádné kroky.“ Spaulding mluvil rychle, důrazně.

„Možná se nechal napálit, možná ho někdo podplatil. Ať tak či onak, nesmíme ho vyplašit.“

„Dobře. Rozumím… Proč mi to vlastně říkáte…, když nechcete, abych něco podnikl?“

„Nepodnikejte nic proti Ellisovi, pane. Ale nutně si potřebujeme vyjasnit, jak je to s tím hlášením o sledování.“ David popsal sklady v Ocho Calle a trauler uvázaný mezi dvěma budovami.

Granville ho tiše přerušil. „Na to hlášení si vzpomínám. Námořní sledování. Místo určení nákladu… Moment, nechte mě přemýšlet.“

„Tortuga,“ napověděl David.

„Ano, to je ono. Narušení pobřežního pásma. Samozřejmě chyba kapitána, co jiného? Rybářská loď je na tak dalekou cestu nevhodná. Skutečným cílem byl Torugas, malý přístav… myslím v severním Uruguayi.“

David chvíli uvažoval. Jean se o záměně podobných jmen nezmínila. „To je docela dobře možné, pane, ale bylo by vhodné zjistit, o jaký náklad se vlastně jednalo.“

„Je uveden v konosamentu. Tuším, že to byly zemědělské stroje.“

„My si to nemyslíme,“ namítl Spaulding.

„Jenže my nemáme právo kontrolovat náklad…“

„Pane velvyslanče?“ přerušil David starého diplomata. „Je ve vládnoucí juntě někdo, komu můžeme důvěřovat? Naprosto důvěřovat?“

„Jeden. Možná dva.“ Granville odpověděl váhavě, opatrně a Spaulding ho chápal.

„Nezeptám se vás na jména, pane, ale požádám vás, abyste je vy požádal o pomoc při zajištění bezpečnosti. Ta skladiště hlídají… muži Ericha Rhinemanna.“

„Rhinemann?“ Telefonní linka přenesla velvyslancovu nechuť k německému finančníkovi. Výborně, pomyslel si David.

„Máme pádný důvod k domněnce, že se snaží narušit vyjednávání. Druhá možnost je kontraband. Pašování, pane. Musíme zjistit, co je to za náklad.“ Nic jiného Spaulding vymyslet nedokázal. Všeobecné obvinění bez reálného základu. Ale pokud jsou muži pro Tortugu ochotni zabíjet nebo se nechat zabít, pak je ten základ možná velmi reálný. Když mohl Fairfax uvést to jméno na dokumentu o jeho přeložení a neříct mu o tom ani slovo… Inu, víc David nepotřeboval.

„Udělám, co bude v mých silách, Spauldingu. Ale pochopitelně vám nemohu nic slíbit.“

„Ano, pane, chápu. A děkuji vám.“

Hustý provoz na Avenida de Mayo se na Plaze úplně zastavil a vytvořila se zácpa.. Na konci náměstí se oranžové paprsky zapadajícího slunce odrážely od růžové fasády Casa Rosada. To odpovídá hlavnímu městu země ovládané vojáky, pomyslel si David.

Přešel přes náměstí Plaza de Mayo a krátce se zastavil u fontány; vzpomněl si na včerejšek a na Leslii Jennerovou-Hawkwoodovou. Kde teď asi je? Nejspíš pořád v Buenos Aires, ale kde konkrétně? A co je ještě důležitější, proč?

Odpověď je asi nutno hledat ve jménu Tortuga a v trauleru uvázaném u mola v Ocho Calle.

Dvakrát obešel vodotrysk, aby si vyzkoušel sám sebe a také Ericha Rhinemanna. Kde jsou muži, kteří ho sledují? Nebo se na něj pověsily ženy?

Jedou v autě, v taxíku, nebo v malém náklaďáku? Objíždějí náměstí, tak jako on obchází fontánu?

Jeden stín zahlédl. Vůbec to nebylo těžké. Muž se posadil na okraj vodotrysku a cíp saka se mu namočil do vody. Ve snaze působit nenápadně si sedl příliš rychle.

David vykročil po stejném chodníku, na kterém včera stíhal Leslii Hawkwoodovou – a čekal na stejném semaforu na zelenou, avšak místo aby přešel na druhou stranu ulice, otočil se a vrátil se k fontáně. Sedl si a pozoroval přechod.

Druhá dávka chodců vyplivla muže v mokrém saku, který se chvíli neklidně rozhlížel, až konečně Spauldinga spatřil.

David mu zamával.

Muž se otočil na patě a přeběhl ulici.

Spaulding sprintoval za ním a ještě stihl zelenou. Muž se ani jednou neohlédl a pelášil k nebližšímu nároží. Nejspíš tam na něho čeká společník, aby převzal mé sledování, blesklo Davidovi hlavou. U Casa Rosada zahnul sledovač doleva a Spaulding šel za ním, ovšem držel se z dohledu.

Muž došel k nároží a k Davidovu překvapení zpomalil, zastavil se a vešel do telefonní budky.

Kuriózní projev amatérismu, pomyslel si Spaulding a uvažoval, co to vypovídá o Rhinemannových lidech. Ano, nejsou tak dobří, jak si myslí.

Ozvalo se dlouhé troubení automobilové houkačky, tak hlasité, že přehlušilo kakofonii hustého provozu na Plaza de Mayo. Jediný klakson zapůsobil jako spouštěcí mechanismus – za několik vteřin už troubili snad všichni a ulicemi se neslo nervy drásající houkání. David se rozhlédl; nic se neděje, nějakému horkokrevnému motoristovi prostě došla trpělivost. Chodcům na přechodu naskočila červená, nekonečné řady aut se pohnuly a hluk se vrátil na úroveň typického chaosu jihoamerického silničního provozu.

A pak zazněl výkřik. Ženský výkřik. Po něm ještě jeden, a další…

Kolem telefonní budky se začali shromažďovat lidé.

David se prodíral davem, razil si cestu lokty, tahal za ramena a odstrkoval ty, kdo mu nechtěli uhnout. Konečně se probojoval k budce a nahlédl dovnitř.

Muž v mokrém saku ležel zhroucený na podlaze, nohy podlomené pod tělem, paže natažené, jedna ruka pořád svírala sluchátko – tak silně, až se šňůra napínala k prasknutí. Hlava spočívala na krku v nepřirozeném úhlu a ze zátylku se řinula krev. Spaulding zvedl oči ke stěnám budky. Na straně přivrácené k ulici spatřil tři malé kulaté otvory oklopené paprskovitě popraskaným sklem.

Zaslechl pronikavý zvuk policejních píšťalek a tlačil se zástupem čumilů zpátky. U kovového plotu kolem Casa Rosada zahnul doprava a rychle obcházel jižní stranu budovy.

K jižní bráně.

Packard parkoval s běžícím motorem před vchodem. David vyrazil k automobilu a v ústrety mu vykročil muž přibližně jeho vzrůstu.

„Podplukovník Spaulding?“

„Ano.“

„Pospěšte si prosím.“ Muž mu otevřel zadní dveře a David rychle nastoupil.

„Pěkně jste se prošel,“ přivítal ho Heinrich Stoltz, „Klidně seďte a odpočívejte. Jízda bude bez komplikací.“

„Myslíte?“ Spaulding ukázal na panely pod palubní deskou. „Můžete se tou věcičkou spojit s Rhinemannem? Hned teď?“

„Jsme v nepřetržitém kontaktu. Proč?“

„Sežeňte ho. Právě zabili jednoho z vašich lidí.“

„Kterého?“

„Toho, co mě sledoval. Byl zastřelen v telefonní budce.“

„To nebyl náš člověk, podplukovníku. A zastřelili jsme ho my,“ opáčil Stoltz klidně.

„Cože?“

„Věděli jsme, kdo to je. Najatý zabiják z Rio de Janeira. Šel po vás.“

Stoltz poskytl stručné vysvětlení. Na zabijáka se pověsili okamžik poté, co David vyšel z obytného domu na Avenida Córdoba. Byl to Korsičan deportovaný před válkou z Marseille, střelec v žoldu Unio Corso, který na příkaz contrabandistes z jižní Francie zavraždil o jednoho prefekta víc, než mu bylo zdrávo.

„S Američanem, který vlastní kódy, jsme nemohli riskovat. Jistě uznáte, že tlumič je v hustém provozu dostatečný prostředek.“

„Nemyslím si, že mě chtěl zabít,“ namítl Spaulding. „Domnívám se, že jste se unáhlili.“

„V tom případě čekal, až se s námi setkáte. Promiňte, ale to jsme nemohli připustit. Souhlasíte?“

„Ne. Mohl jsem se o něj postarat sám.“ David se opřel a přitiskl si dlaň na čelo, unavený, ospalý a podrážděný. „Šel jsem za ním a mohl jsem ho dopadnout živého. Takto jsme oba ztratili.“

Stoltz se na něho podíval a následující otázku zformuloval velmi opatrně a nejednoznačně. „Myslíte si, že patřil ke stejné skupině?“

„Vy snad ne…? Pořád věříte, že gestapo v Buenos Aires neoperuje?“

„Vyloučeno!“ procedil Stoltz mezi zuby.

„Totéž řekl náš společný přítel o vašich lidech… Zatraceně, já o tom v podstatě nic nevím, ale stačí mi, že ti muži jsou mrtví. Co je na tom nemožného?“

„Gestapo do toho nemůže být zapleteno. Tohle jsme si ověřili v nejvyšších kruzích.“

„Rhinemann je Žid, že?“ Když David tu neočekávanou otázku položil, napjatě Stoltze pozoroval.

Němec se k němu otočil a v jeho výrazu Spaulding postřehl stín rozpaků. „Jeho matka byla Židovka, ale on se její víry zřekl… Mám-li mluvit upřímně, nepokládám to za podstatné. Ne všichni sdílejí Hitlerovy a Rosenbergovy rasové teorie; podle mě se na ně klade zbytečně velký důraz… A prvotní důvody jsou – byly – ekonomické. Diverzifikace bankovního sektoru, decentralizace finanční hierarchie… Nepříjemná záležitost.“

David se chystal na diplomatovu vyhýbavost zareagovat, ale v posledním okamžiku se zarazil. Proč pokládal Stoltz za nezbytné pokusit se o racionální zdůvodnění? Nabídl chabé vysvětlení a musel si být vědom, že postrádá logiku.

Heinrich Stoltz tvrdil, že jeho loajalita patří Erichu Rhinemannovi, ne třetí říši.

Spaulding se mlčky odvrátil. Přiznal si, že je zmatený, ale pokládal za nutné svůj zmatek utajit.

„Trochu divná otázka,“ pokračoval Stoltz. „Proč jste ji nadnesl?“

„Zaslechl jsem na velvyslanectví nějaké pověsti…“ A to je pravda, řekl si David v duchu. „Vyrozuměl jsem z nich, že židovská komunita v Buenos Aires není Rhinemannovi příliš nakloněna.“

„Čirá spekulace. Místní Židé jsou stejní jako všude jinde. Drží při sobě a s jinověrci se moc nestýkají. Ghetto možná není tak přísně vymezeno, ale je tady. S Rhinemannem nemají žádné rozepře, vlastně s ním nemají vůbec nic společného.“

„Takže jednu spekulaci můžeme vyškrtnout,“ poznamenal David.

„Je tu další,“ řekl Stoltz. „Týká se vašich krajanů.“

David se pomalu obrátil k Němci. „Tahle hra se mi docela líbí. Kde jste k tomu přišel?“.

„Ty výkresy kupuje jedna letecká společnost. O vaše nekonečné vládní zakázky soupeří pět šest velkých korporací. Ten, kdo bude vlastnit plány gyroskopů, získá mocnou – dokonce neváhám říci neodolatelnou – páku. Ostatní navigační systémy jsou zastaralé a do značné míry nefunkční.“

„To myslíte vážně?“

„Zajisté. O vaší situaci jsme dlouze – a do hloubky – diskutovali. V podstatě jsme přesvědčeni, že toto je logický závěr.“ Stoltz uhnul očima a díval se z okna. „Jediný možný. Ti, kdo se nás snaží zastavit, jsou Američané.“

35

Zelený packard projížděl křížem krážem ulicemi Buenos Aires. Spaulding samozřejmě věděl, že cílem plánovaně bezcílné trasy je zjištění, jestli je někdo nesleduje. Pokud by se jich nějaké auto drželo déle, řidič by okamžitě vytáhl z panelu pod přístrojovou deskou mikrofon a odříkal by předem připravenou sérii čísel. Praskavý hlas v reproduktoru by heslo zopakoval a packard by provedl další zdánlivě zmatený obrat.

David několikrát spatřil další vozidla, která je vizuálně kontrolovala. Po zhruba pětačtyřiceti minutách jízdy bylo nade vši pochybnost jasné, že cesta do San Telma je volná.

„Jsme čistí,“ oznámil řidič Stoltzovi. „Ostatní zaujmou určené pozice.“

„Pokračujte,“ přikázal Heinrich Stoltz.

Odbočili na severovýchod a packard směřoval k San Telmu. David věděl, že v závěsu za nimi jedou nejméně tři auta a další dvě s největší pravděpodobností vpředu. Rhinemann vytvořil vlastní transportní kolonu. A to znamená, že výkresy gyroskopů se převážejí v jednom z automobilů.

„Máte zboží?“ zeptal se Stoltze.

„Část,“ odvětil diplomat, pak se předklonil a zatlačil na čalounění předního opěradla. Cvakla západka, Stoltz se sklonil a vytáhl zpod sedadla hranatou krabici. V tajné zásuvce leželo tenké uzamykatelné kovové pouzdro, podobné těm, která se používají v knihovnách k ochraně vzácných rukopisů před zničením při požáru. Němec si je položil do klína a nohou zastrčil zásuvku na místo. „Za pár minut jsme na místě.“

Packard zastavil před domkem s bílou fasádou ve čtvrti San Telmo. Spaulding sáhl na kličku a chtěl otevřít dveře, ale Stoltz mu položil ruku na rameno a potřásl hlavou. David pochopil a odtáhl ruku.

Asi padesát metrů před nimi zastavil jeden z doprovodných vozů a vystoupili z něj dva muži. První nesl tenké kovové pouzdro, druhý podlouhlý kožený kufřík a v něm vysílačku.

David se nemusel ohlížet k zadnímu oknu, aby věděl, co se děje za nimi, učinil tak jen proto, aby si ověřil správnost své úvahy. Parkoval tam další automobil, z něhož vystoupili na chodník jiní dva muži. Jeden samozřejmě nesl tenké kovové pouzdro a druhý vysílačku v koženém obalu.

Čtveřice se setkala u packardu. Stoltz pokynul Spauldingovi, který vysedl, obešel auto a připojil se k Rhinemannovým mužům. Chystal se vykročit po krátké cestičce k přednímu vchodu, ale Stoltz stáhl okénko a zastavil ho.

„Počkejte prosím. Naši lidé ještě nejsou na svých místech. Ohlásí nám, až budou připravení.“

Z reproduktoru pod palubní deskou packardu praskala statická elektřina, do níž zazněla sekvence čísel. Řidič zvedl mikrofon a zopakoval ji.

Heinrich Stoltz přikývl a vystoupil z auta. David zamířil ke vchodu.

Uvnitř zůstali dva Rhinemannovi muži v hale a další dva prošli bytem k zadním dveřím, které se otevíraly na malý dlážděný dvorek. Stoltz doprovodil Spauldinga do obývacího pokoje, kde u velkého jídelního stolu seděl Eugen Lyons. Stůl byl až na dva poznámkové bloky a šest tužek prázdný.

Spaulding vydal strohé rozkazy oběma ošetřovatelům. Johnny a Hal stáli v protějších rozích místnosti vedle pohovky. Oba měli na sobě bílé košile s krátkými rukávy a přes ně podpažní pouzdra s pistolemi.

Stoltz převzal od jednoho ze svých mužů kovové pouzdro a požádal Davida, aby si vzal druhé. Společně pak položili tři kontejnery na velký stůl a německý diplomat je odemkl. Lyons se nenamáhal návštěvníky – vetřelce – pozdravit a Stolz jej vzal na vědomí ledabylým pokývnutím. Bylo zřejmé, že ho Kendall seznámil s vědcovým zmrzačením a jeho příčinou a nacista se podle toho choval.

„Výkresy jsou uspořádány zleva podle pořadí,“ řekl Stoltz přes stůl Lyonsovi. „Ke každému schématu jsme připojili dvojjazyčný klíč a všechny technologické postupy jsme doslovně přeložili s použitím anglické terminologie a mezinárodně uznávaných značek a symbolů… Nedaleko odsud, snadno dosažitelný vysílačkou, čeká připravený aeronautický fyzik z Peenemunde a na požádání vám poskytne potřebnou konzultaci… A ještě musím dodat, že ty dokumenty nesmíte, jak jistě chápete, fotografovat.“

Eugen Lyons uchopil tužku a něco napsal do bloku. Odtrhl stránku a podal ji Spauldingovi.

Kolik mám času? Jsou výkresy kompletní? David předal vzkaz Stoltzovi.

„Máte tolik času, kolik budete potřebovat, Herr Doktor… Poslední sadu, jeden kontejner, dodáme později.“

„Během čtyřiadvaceti hodin,“ upřesnil Spaulding důrazně. „Trvám na tom.“

„Až obdržíme potvrzení, že kódy byly doručeny do Washingtonu.“

„Ta zpráva již bezpochyby leží na velvyslanectví.“ David se podíval na hodinky. „Jsem o tom přesvědčen.“

„Když to říkáte, musím vám věřit,“ odvětil Stoltz. „Lhát by nemělo smysl. Neopustíte Argentinu, dokud nedostaneme oznámení… ze Švýcarska.“

Spaulding nedokázal definovat proč, ale Němcovo vyjádření mu znělo podivně, jakoby pochybovačně. Pronesl je tázavým tónem, který k takovému prohlášení nepatří. Usoudil, že diplomat je nervóznější, než byl ochoten dát najevo. „Kódy potvrdím, až odsud odejdeme… Mimochodem, trvám také na tom, že výkresy zůstanou v tomto domě. I poté, co je doktor Lyons ověří.“

„Vaši… podmínku jsme předvídali. Vy Američané jste strašně nedůvěřiví. Výkresy zde zůstanou, ale spolu s nimi i dva naši muži. Ostatní budou hlídat venku.“

„To je plýtvání silami. K čemu jsou nám tři čtvrtiny zásilky?“

„Ty tři čtvrtiny jsou lepší než všechno ostatní, co máte,“ opáčil nacista.

Další téměř tři hodiny vyplnilo škrábání Lyonsovy tužky po papíru; nepřetržité praskání vysílaček z kuchyně a chodby, z nichž do omrzení zněly sekvence čísel; kroky Heinricha Stoltze, který neustále zalétal pohledem ke stránkám poznámek, jimiž vyčerpaný Eugen Lyons plnil blok – nejspíš v obavě, aby se vědec nepokusil některé výkresy nepozorovaně schovat do kapsy;

Halovo zívání a mlčenlivé nepřátelské pohledy jeho partnera Johnnyho.

Krátce před jedenáctou vstal Lyons ze židle, položil hromadu poznámek na levou stranu stolu, napsal něco do bloku, vytrhl stránku a podal ji Spauldingovi.

Zatím je všechno autentické. Nemám žádné otázky.

David předal vyjádření nervóznímu Stoltzovi.

„Výborně,“ ulevilo se Němci. „A nyní, pane podplukovníku, buďte tak hodný a vysvětlete společníkům pana doktora, že nám musí odevzdat své zbraně. Později jim je samozřejmě vrátíme.“

„To je v pořádku,“ řekl David Johnnymu. „Položte pistole na stůl.“

„Kdo říká, že je to v pořádku?“ naježil se Johnny. Opíral se o stěnu a nejevil nejmenší ochotu nechat se odzbrojit.

„Já,“ odpověděl Spaulding. „Nic se vám nestane.“

„Tihle sráči jsou nacisté! Nechcete nám taky zavázat oči?“

„Jsou to Němci, ne nacisté.“

„Hovno!“ Johnny se odstrčil od zdi a stál vzpřímeně jako prkno. „Nelíbí se mi, jak mluví.“

David k němu přistoupil. „Poslechněte mě. Spousta lidí riskovala svůj život, aby se tahle věc dotáhla do konce. Z různých důvodů. Můžou se vám nelíbit stejně jako mně, ale teď nesmíme nic podělat. Udělejte prosím, o co vás žádám.“

Johnny si Spauldinga měřil rozzlobeným pohledem. „Doufám, že víte, co děláte…“ Spolu s Halem položili pistole na stůl.

„Děkuji, pánové.“ Stoltz odešel do chodby, něco tiše řekl německy dvěma strážným a vrátil se. Muž s vysílačkou rychle prošel obývacím pokojem do kuchyně, zatímco jeho kolega vzal ze stolu zbraně amerických ošetřovatelů, jednu zastrčil za opasek, druhou do kapsy a pak se beze slova otočil a zamířil k hale.

Spaulding následován Stoltzem přistoupil ke stolu. Lyons zatím uložil výkresy do tří manilových obálek. „Strašně nerad myslím na peníze, které náš společný přítel za ty plány dostane,“ ušklíbl se David.

„Nezaplatili byste, kdybyste o ně tolik nestáli.“

„Asi ne… Nevidím žádný důvod, proč je neuložit do jednoho kufříku spolu s poznámkami.“ David se ohlédl po Lyonsovi, který stál bez pohnutí za stolem. „V pořádku, pane doktore?“

Lyons přikývl. Smutné oči měl zpola zavřené a byl bledý jako smrt.

„Jak si přejete,“ souhlasil Stoltz. Vzal obálky a listy s poznámkami a vložil je do prvního pouzdra, zamkl ho, pak zavřel další dvě a položil je na první, jako kdyby prováděl nějaký náboženský obřad před oltářem.

Spaulding se několika kroky přemístil k dvojici u okna. „Máte za sebou náročný den a doktor Lyons také. Jděte si lehnout a nechte hlídat naše hosty. Řekl bych, že jim přesčasy nevadí.“

Hal se zazubil, Johnny ne.

„Přeji vám dobrou noc, pane doktore. Bylo mi ctí setkat se s tak významným vědcem.“ Stoltz promluvil z druhé strany místnosti jako uhlazený diplomat a zlehka – diplomaticky – se uklonil.

Strážný s vysílačkou vyšel z kuchyně a souhlasně pokynul Stoltzovi. Spaulding se usmál na Lyonse; vědec se otočil, aniž ho vzal na vědomí, a vykročil ke své ložnici vpravo od kuchyňských dveří.

Venku na chodníku podržel Stoltz Davidovi otevřené dveře automobilu. „Divný patron, ten váš doktor Lyons,“ prohodil, když Spaulding nasedl do packardu.

„Možná, ale jeden z nejlepších v oboru… Požádejte svého řidiče, aby zastavil u telefonního automatu. Zavolám na velvyslanectví kvůli vašemu potvrzení.“

„Výtečný nápad… A co kdybyste potom se mnou povečeřel?“

David se podíval na německého diplomata, který seděl vedle něho se sebevědomým a zpola výsměšným výrazem v obličeji. „Ne, Herr Botschaftssekretär. Mám už domluvenou schůzku.“

„Bezpochyby s půvabnou paní Cameronovou. Vzdávám se.“

Spaulding neodpověděl a mlčky hleděl z okna na ubíhající ulici.

Na Terraza Verde panoval klid. Pouliční lampy vrhaly bledý přísvit na tiché potemnělé chodníky, siluety zastřižených stromů před malebnými domky ve středomořském stylu střídavě zakrývaly pastelově zbarvené cihly a kameny fasád. Za květináči v oknech žlutě svítily obývací pokoje a ložnice, jako kdyby lákaly hosty ke vstupu. Po schodech stoupal ke vchodu muž v obleku a se složenými novinami pod paží. O nízký plot z prolamovaných kovových tyčí se opírala mladá milenecká dvojice a něčemu se smála. Po chodníku poskakovalo děvčátko s kokršpanělem na vodítku; pejsek se mu nemotorně pletl pod nohy.

Terraza Verde je příjemné místo k žití.

A David si vzpomněl na jiný blok domů, který toho dne viděl. Vzpomněl si na starce v krámku se špinavými okny páchnoucím močí a hnilobou, kde se prodávaly kočičí vnitřnosti jako návnada na ryby. Na bezzubou šlapku, která se opírala o špinavý parapet. Na dvě velká skladiště, která už nenabízela práci, a na zakotvený trauler, který mířil s nákladem na Tortugu.

Packard dojel na nároží a odbočil. Více lamp a méně zastřižených stromů, ale ulice se stále dost podobala Terraza Verde. Připomínala Davidovi vedlejší uličky v Lisabonu, které vedly k bohatým caminos, lemované drahými obchody určenými bohatým obyvatelům o několik stovek metrů dál.

I zde viděl obchody s matně nasvícenými výkladními skříněmi a vkusně vystaveným zbožím.

O domovní blok dál packard zpomalil na křižovatce a pokračoval rovně. Další obchody, méně stromů, více psů, které často venčily služky. Skupina dospívajících hochů obhlížela italský sportovní kabriolet.

A pak David zahlédl svrchník. Zprvu to byl pouze plášť, světle šedý svrchník v domovním vchodu.

Šedý plášť; skrytý vchod do domu.

Vysoký, hubený muž. Vysoký, hubený muž v šedém svrchníku. V domovním vchodu!

Proboha! blesklo Davidovi hlavou. Muž z Padesáté druhé ulice!

Stál otočený bokem a hleděl do spoře osvětlené výkladní skříně. Spaulding jej neviděl, ale dokázal si živě představit prázdné tmavé oči, slyšel angličtinu zkomolenou přízvukem odkudsi z Balkánu; cítil zoufalství z mužova výrazu.

Žádné vyjednávání s Franzem Altmullerem… Dejte si pozor na lekci z Fairfaxu!

Musí z packardu vystoupit! Rychle!

Musí se vrátit do Terraza Verde. Bez Stoltze. Musí!

„Za křižovatkou je kavárna,“ ukázal Spaulding na oranžovou plátěnou stříšku nataženou nad chodníkem, pod níže se houpala světla. „Zastavte tam. Zavolám na ambasádu.“

„Proč jste tak nervózní, podplukovníku? To může přece počkat. Já vám věřím.“

David se otočil k Němci. „Chcete, abych to řekl na rovinu? Dobře, jak si přejete… Nemám vás rád, Stoltzi. A nemám rád Rhinemanna. Nemám rád muže, kteří hulákají a štěkají rozkazy a nechávají mě sledovat… Nakupuju od vás, ale jinak s vámi nemám nic společného. Nemusím s vámi večeřet ani se nechat vozit ve vašem autě, jakmile jsme pro tento den ukončili svou práci. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Naprosto jasně, ačkoliv poněkud necivilizovaně. A nevděčně, mohu-li dodat. Není to tak dávno, co jsme vám zachránili život.“

„To je váš názor. Můj ne. Prostě mi zastavte, já si zavolám a vrátím se s vaším potvrzením… Jak říkáte, nemělo by smysl, abych vám lhal. Pak si jeďte svou cestou a já si zastavím taxi.“

Stoltz přikázal řidiči, aby zajel k oranžové stříšce. „Dělejte, jak myslíte. A jestli vaše plány zahrnují doktora Lyonse, mějte na paměti, že ten dům hlídáme. Naši lidé mají přísné rozkazy. Ty výkresy zůstanou, kde jsou.“

„Nezaplatím za tři čtvrtiny zboží bez ohledu na to, co máme doma. A rozhodně nemám v úmyslu nakráčet mezi tu bandu robotů.“

Packard zabrzdil pod stříškou. Spaulding rychle otevřel dveře a zlostně je za sebou zabouchl. Spěšně vešel do osvětleného vstupu a zeptal se na telefon.

„Poslední hodinu se s vámi velvyslanec snaží spojit,“ oznámila mu noční spojovatelka. „Prý je to naléhavé. Mám vám dát telefonní číslo.“ Operátorka odrecitovala cifry.

„Díky. A teď mě prosím spojte s panem Ballardem z komunikačního.“

,,0’Learyho saloon,“ ozval se na druhém konci linky lhostejný hlas Bobbyho Ballarda.

„Jsi fakt ohromný srandista. Příští úterý se možná zasměju.“

„Ústředna mi řekla, že jsi to ty. Prý už víš, že po tobě Granville touží.“

„Slyšel jsem. Kde je Jean?“

„Ve svém pokoji. Hyne smutkem a balí se, jak jsi přikázal.“

„Už se ozval Washington?“

„Před pár hodinami. Má to tady komplet i s věnováním. Tvoje kódy jsou schválené. Jak to vypadá s montáží?“

„Tři čtvrtiny konstrukce už jsou vztyčené. Ale je tady nějak přelidněno. Moc hráčů na jednom hřišti.“

„Terraza Verde?“

„A okolí.“

„Nemám tam poslat pár mariňáků jako rozhodčí?“

„Myslím, že bych se cítil líp,“ odpověděl Spaulding. „Řekni jim, ať křižují kolem. Nic jiného. Uvidím je, a kdyby něco, zařvu na ně.“

„Ze základny se tam dostanou tak za půl hodiny.“

„Díky. Ale prosím žádnou vojenskou přehlídku, Bobby.“

„Neboj. Budou jako myšky. Nikdo se o nich nedozví, jenom my trpaslíci.“

Spaulding položil sluchátko do vidlice a nechal na něm ruku. Bojoval s pokušením znovu je zvednout, hodit do štěrbiny další minci a zavolat velvyslanci… Neměl čas. Opustil budku a vyšel ze dveří restaurace k packardu. Stoltz hleděl z otevřeného okénka a David viděl, že diplomatova předchozí nervozita se částečně Vrátila.

„Máte to potvrzení. Dodejte zbytek zboží a užijte si své peníze… Nevím, odkud jste sem přišel, Stoltzi, ale zjistím si to a nechám to místo vybombardovat z mapy. A řeknu Osmé letecké armádě, ať ten nálet pojmenuje po vás.“

Německého diplomata jako by Davidova nakvašenost uklidnila, což také bylo Spauldingovým záměrem. „Muž z Lisabonu je komplikovaná bytost. Předpokládám, že u složitých poslání se tato vlastnost osvědčuje… Ozveme se vám kolem poledne.“ Stoltz se otočil k řidičovi. „Los, abfahren, machen Sie schnell.“

Zaburácel motor a zelený packard vyrazil ulicí. Spaulding čekal pod stříškou, aby se přesvědčil, jestli se automobil neotáčí; kdyby se tak stalo, vrátil by se do kavárny a počkal.

Nestalo se, packard udržoval přímý kurz. David se díval, dokud se zadní světla nezmenšila na sotva rozeznatelné červené tečky. Pak se otočil a co nejrychleji, ale tak, aby nevzbudil pozornost, zamířil k Terraza Verde.

Došel ke krátkému domovnímu bloku, kde zahlédl muže v šedém plášti, a zastavil se. Starosti jej nutily rozběhnout se; instinkty ho nabádaly, aby se neunáhloval, dával si pozor a postupoval opatrně.

Muž již ve dveřích nestál a Spaulding ho nikde neviděl. Udělal čelem vzad a vrátil se na konec chodníku, kde zahnul doleva a běžel ulicí až k dalšímu nároží. Tam opět odbočil vlevo a zpomalil do normální nenucené chůze. Hluboce litoval, že tuto část města nezná lépe, že se podrobněji neseznámil s budovami za Lyonsovým bíle omítnutým domem. Jiní to udělali a teď se skrývali v temných vchodech a zákoutích, o nichž David neměl tušení.

Rhinemannovi strážní. Muž v šedém svrchníku – kolik mužů je tu s ním?

Přiblížil se ke křižovatce s Terraza Verde a přešel ulici šikmo, aby se dostal dál od domu s bílou omítkou. Snažil se nevstupovat do koláčů světla pouličních lamp a pokračoval k ulici za řadou domků na Terraza Verde. Blok samozřejmě obklopovaly další domy, tiché, barevné, se starobylým půvabem. Spaulding vzhlédl k tabuli na rohu. Terraza Amarilla.

San Telmo si vystačí samo o sobě.

Zůstal pod zastřiženým stromem na vzdálenějším rohu křižovatky a hleděl k části přilehlé ulice, kde tušil zadní trakt Lyonsova příbytku. Jen s obtížemi rozeznal šikmou taškovou střechu, avšak viděl dost jasně, aby dokázal určit budovu, která stála za ní, vzdálena zhruba sto padesát metrů.

Kromě toho spatřil Rhinemannův automobil, jeden z těch, jichž si všiml v přehnaně zabezpečené koloně, která ujížděla od Casa Rosada. Parkoval před domkem ze světlých cihel v italském stylu se dvěma širokými bránami po obou stranách. Předpokládal, že vrata se otevírají na kamenné cestičky, jež vedou ke zdi nebo k plotu, který odděluje Lyonsův dvorek od zadního vchodu do italského domu. Téměř určitě věděl, že se nemýlí. Rhinemannovi strážní se rozmístili tak, aby spatřili každého, kdo by z vrat vyšel.

A pak si Spaulding vzpomněl na praskání statické elektřiny z vysílaček v hale a v kuchyni a na soustavné opakování německých číslovek. Radisté byli ozbrojeni. Sáhl k pouzdru pod sakem a vytasil berettu. Věděl, že zásobník má plný; uvolnil pojistku, zasunul pistoli za opasek a zamířil přes ulici k autu.

Než došel k protějšímu rohu, zaslechl za sebou vozidlo. Neměl čas utéct, ani se zamyslet nad situací a rozhodnout se – dobře či špatně. Sjel rukou k opasku a zaujal netečný postoj.

Hlas, který ho oslovil, jej doslova omráčil.

„Nastup si, ty zatracený blázne.“

Za volantem malého kupé značky Renault seděla Leslie Hawkwoodová. Natáhla se a otevřela pravé dveře. David je zachytil, pozornost rozpolcenou mezi vlastním šokem a starostí, že Rhinemannův strážný či spíše strážní, vzdálení sotva sto metrů, ten hluk zaslechnou. V okolí dvou bloků napočítal snad pět nebo šest chodců. Rhinemannovi muži určitě dávali pozor a něco slyšeli.

Skočil do renaultu a levou rukou vší silou sevřel Leslii pravé stehno nad kolenem, zatlačil na nerv a znehybnil ji. Promluvil tlumeně, ale důrazně a výhružně.

„Pomalu a co nejtišeji zacouvej a odboč vlevo tam do té ulice.“

„Pusť mě! Ty…“

„Uděláš, co říkám, nebo ti zlomím kost!“

S krátkým kupé nemusela Leslie ani zařadit zpátečku. Stočila volant do plného rejdu a vozidlo ostře zatočilo.

„Pomalu!“ zavelel Spaulding, oči upřené na Rhinemannův automobil. Viděl, jak se v něm otočila hlava – dvě hlavy. Vzápětí mu zmizely z dohledu.

Sundal ruku z dívčiny nohy; zvedla ji k tělu a bolestí se prohnula v zádech. Spaulding popadl volant a škubl rychlostní pákou na neutrál. Kupé zastavilo u obrubníku asi v polovině délky domovního bloku.

„Ty bastarde! Zlomils mi nohu!“ Leslii tekly z očí slzy bolesti, ne smutku. Jen jen vybuchnout vztekem, ale nekřičela. A to Davidovi řeklo něco, co o Leslii dosud nevěděl.

Pohodila hlavou, až jí dlouhé vlasy zavlály dozadu, a z jejích očí čišel vyzývavý vzdor. „Myslel sis, že ho nedokážeme objevit?“

„Koho?“

„Tvého vědce. Toho Lyonse! Našli jsme ho!“

„Leslie, pro smilování boží, co vlastně děláš?“

„Snažím se tě zastavit!“

„Mě?“

„Tebe. Altmullera. Rhinemanna. Koeninga! Ty svině ve Washingtonu… V Peenemunde! Je po všem. Už ti nebudou věřit. Tortuga skončila.“

Znovu to jméno bez obličeje – Altmúller. Tortuga… Koening? Slova, jména… významná a bez významu. V tunelu nesvítila jediná lampa.

Není čas!

Spaulding se natáhl a strhl dívku k sobě. Sevřel jí vlasy nad čelem, drsně je natáhl a toporně prsty druhé ruky zabořil Leslii do krku těsně pod spodní čelist. A pak začal střídavě povolovat a tlačit, pokaždé silněji než předtím.

Tolik věcí, tak cizích…

„Jestli chceš tu hru hrát, tak až do konce! Teď mi řekneš všechno! Co se tady k čertu děje? Mluv!“

Snažila se mu vytrhnout, oháněla se rukama, ale pokaždé, když se pohnula, jí zaryl prsty hlouběji do hrdla. Vytřeštila oči, až jí málem vypadly z důlků. Znovu ji oslovil.

„Mluv, Leslie! Jestli mi to neřekneš, budu tě muset zabít. Nemám na vybranou. Dnes ne… Pro smilování boží, nenuť mě k tomu!“

Zhroutila se; tělo jí ochablo, ale zůstala při vědomí. Kývala hlavou nahoru a dolů a vydávala hrdelní vzlyky. Pustil ji a jemně jí sevřel dlaněmi tváře. Otevřela oči.

„Nedotýkej se mě! Ach, proboha, nedotýkej se mě!“ dokázala sotva šeptat, natož křičet. „Dovnitř… Vnikneme dovnitř. Zabijeme toho vědce, zabijeme Rhinemannovy muže…“

Než domluvila, Spaulding zaťal pěst a uštědřil jí krátký, tvrdý úder do brady. Zvadla a tentokrát upadla do bezvědomí.

Slyšel dost. Opravdu neměl čas.

Opřel ji na malém sedadle a vytáhl klíček ze zapalování. Rozhlédl se po kabelce, ale žádnou neměla. Vystoupil, opatrně přibouchl dveře a rozhlédl se po ulici. O půl bloku dál viděl dvě procházející se dvojice, na rohu parkovalo auto, v prvním patře domu přes ulici zelo otevřené okno, z něhož se linula hudba.

Kromě toho nic. V San Telmu vládl klid.

Doběhl na dosah Terraza Amarilla, zastavil se a nahlédl kolem plotu na nároží, proklínaje světlo pouličních lamp. Přes tepané mřížoví hleděl na Rhinemannův automobil, vzdálený necelých sto metrů. Soustředil pohled na přední sedadlo, kde před několika minutami zahlédl dvě pohybující se hlavy. Nyní žádný pohyb neviděl, ani narůžovělou záři cigaret nebo vlnění ramen.

Vůbec nic.

Ale za levým postranním okénkem spatřil jakousi siluetu, překážku, která sahala do poloviny skla a clonila kabinu.

Obešel roh kovového plotu a pomalu kráčel k autu, ruku sevřenou na pažbě beretty, prst pevně na spoušti. Sedmdesát metrů, šedesát, pětačtyřicet…

Překážka se nepohnula.

Třicet pět metrů, třicet… Vytrhl pistoli z opasku, připravený zahájit palbu.

Nic.

Teď už zřetelně viděl, že tu překážku ve výhledu tvořila hlava, která se neopírala o sklo, byla do něj vtlačena, vykroucená, nehybná.

Mrtvá.

Rozběhl se ulicí ke kufru auta a přikrčil se s pistolí v natažené paži zvednuté do výše ramen. Neslyšel žádný hluk, ani šustění z kabiny.

Ulice byla nyní úplně opuštěná a ticho narušovalo jen tlumené, nesrozumitelné brumlání ze stovky otevřených oken. Dál v ulici slyšel cvaknutí západky, pisklavý štěkot psa a žalostný dětský nářek.

David se nadzvedl a nahlédl zadním sklem automobilu do kabiny.

Druhý muž ležel zhroucený na opěradle levého sedadla. Světlo pouliční lampy mu ozařovalo horní polovinu zad a ramena –masa krve a cárů látky.

Spaulding proklouzl podél boku auta k pravým předním dveřím. Při pohledu otevřeným okénkem se mu zvedl žaludek. Muž za volantem dostal kulku do spánku a jeho partner zemřel následkem mnohočetných bodných ran.

Vysílačka v podlouhlém koženém kufru rozbitá, na podlaze pod palubní deskou se válely její trosky.

Muselo se to stát během posledních pěti či šesti minut, uvažoval David. Leslie Hawkwoodová přispěchala s renaultem do ulice, aby ho zadržela – přesně ve chvíli, kdy muži s pistolemi s nasazenými tlumiči a s dlouhými noži v rukou zaútočili na Rhinemannovy strážné.

Když všechny zlikvidovali, muži s pistolemi a noži určitě přeběhli ulici k bránám, odkud vedly cesty k Lyonsovu domku. Běželi, aniž by mysleli na krytí nebo zastírací opatření, přestože věděli, že hlídky jsou v nepřetržitém rádiovém kontaktu s těmi v domě s bílou omítkou na Terraza Verde číslo 15.

Spaulding otevřel dveře auta, vytočil postranní okénko nahoru a stáhl mrtvolu níž na sedadlo. Na tělo bylo stále vidět, ale již méně než předtím. Teď není vhodná chvíle vyvolat ve čtvrti poplach, zejména když je možné se tomu vyhnout.

Ohlédl se k dvojici bran po stranách domku v italském stylu na protější straně ulice. Jedna z nich byla lehce pootevřená.

Doběhl k ní a proklouzl otvorem, aniž se něčeho dotkl, zbraň v natažené ruce připravenou k palbě. Za vraty se podél budovy táhl betonový chodník až k miniaturnímu nádvoří, obehnanému cihlovou zdí.

Rychle a tiše došel na konec otevřeného průchodu. Nádvoří tvořila šachovnice břidlicových pěšinek a čtverců trávy či květinových záhonků. V měsíčním svitu zářila alabastrová socha, po cihlové stěně se plazila popínavá réva.

Odhadl výšku zdi – dva metry, možná o trochu víc – a její tloušťku na standardních dvacet až pětadvacet centimetrů.

Postavena byla teprve před několika lety, pevná, solidní. Právě konstrukce stěny ho zajímala nejvíce; v roce 1942 přelézal v San Sebastianu tři metry vysokou zeď a ta se pod ním zhroutila. O měsíc později se tomu zasmál, ale tehdy ho padající trosky málem zabily.

Zajistil berettu a zasunul ji do podpažního pouzdra, pak se předklonil a otřel si dlaně do suchého prachu vedle chodníku, aby z nich odstranil pot. Pak se napřímil a rozběhl se ke zdi.

Odrazil se a skočil. Zachytil se rukama, vyšvihl se na hřeben a zůstal nehybně ležet s obličejem obráceným na Lyonsův dvorek, napjaté tělo splynulo se zdivem. Několik vteřin pozoroval dům. Dveře do bytu byly zavřené, v kuchyni se nesvítilo a zbývající okna v přízemí kryly těžké závěsy. Zevnitř se neozývaly žádné zvuky.

Sklouzl ze zdi, vytasil zbraň, rozběhl se ke dveřím do kuchyně a přitiskl se zády k bílé omítce vedle rámu. Ke svému úžasu si všiml, že dveře nejsou zavřené, a pak uviděl proč. Na prahu, téměř neviditelná v temnotě místnosti, ležela ruka. Nehybné prsty nad promodralým hřbetem dlaně svíraly spodní okraj křídla a smrt je navěky znehybněla.

Spaulding se opřel do dveří a centimetr po centimetru je otevíral. Odtlačoval mrtvé tělo a loket ho bolel námahou a tlakem na tvrdé dřevo.

Decimetr, dva, tři…

To už zevnitř slyšel hlasy, mužské, tlumené, vzrušené.

Ustoupil, opřel se do dveří ramenem a vší silou, ale co nejtišeji, zatlačil do těžké měkké překážky, která se vzpírala o dveře. Překročil mrtvolu Rhinemannova strážného a všiml si, že někdo vytáhl vysílačku z koženého pouzdra a rozbil ji o podlahu. Tiše zavřel dveře.

Hlasy vycházely z obývacího pokoje. David se plížil podél stěny s odjištěnou pistolí připravenou k palbě.

Jeho oči zachytily otevřenou špižírnu na protější straně místnosti. Jediné okno z masově vyráběného barevného skla bylo umístěno vysoko v západní zdi a propouštělo strašidelné různobarevné pruhy měsíčního světla. Pod ním ležel na podlaze druhý Rhinemannův strážný. Spaulding nedokázal určit příčinu smrti.

Mrtvola ležela prohnutá dozadu, pravděpodobně po zásahu střelou malé ráže, která vyšla z pistole opatřené tlumičem. Rána musela být téměř neslyšná. David cítil, jak mu po čele a po zátylku stéká pot.

Kolik jich tu je? Nejspíš celá četa.

Spaulding neměl v úmyslu střetnout se s takovou přesilou.

Přesto si uvědomil, že jej k Lyonsovi něco váže, závazek, který mu nedovolí jen tak odejít. Ani se neodvažoval domyslet, co by mohlo následovat.

Na druhou stranu je v těchto věcech opravdu dobrý, na to by neměl – nesmí – zapomínat. Je nejlepší.

Pokud je to pro někoho důležité.

Tolik věci, tak cizích…

Přitiskl tvář k liště oblouku a znovu se mu zvedl žaludek. Odporný pohled byl ještě umocněn okolím: dobře zařízený byt s křesly a pohovkami a stolky, určený pro civilizované lidi s civilizovaným chováním.

Ne pro smrt.

Dva ošetřovatelé – nepřátelský Johnny a přívětivý Hal – leželi na podlaze s rukama rozhozenýma a s hlavami těsně u sebe, jejich společně prolitá krev vytvořila na parketách rozsáhlou kaluž. Johnny třeštil oči – mrtvé; Hal měl v obličeji klidný, tázavý výraz.

Na pohovce za nimi našli smrt další dva Rhinemannovi muži, leželi přes sebe jako dobytek na porážce.

Doufám, že víte, co děláte…

Johnnyho slova bolestně vibrovala Davidovi v mozku hlasitým výkřikem.

Další tři muži v místnosti stáli – živí – a tváře jim kryly stejné groteskní masky, jako měli lidé v duesenbergu, kteří zkrátili těch pár minut, jež strávil sám s Leslii Hawkwoodovou vysoko nad Lujánem.

V duesenbergu, jenž explodoval v ohnivé kouli v kopcích Colinas Rojas.

Muži stáli – žádný z nich nedržel zbraň – nad vyčerpanou postavou Eugena Lyonse, který hrdě a beze strachu seděl za stolem. Výraz vědcových očí říkal pravdu, jak ji Spaulding vnímal: smrt bude vítaným hostem.

„Vidíte, co je kolem vás,“ oslovil ho muž v šedém svrchníku. „Nezaváháme ani teď! Jste mrtvý…! Dejte nám ty výkresy!“

Ježíši Kriste! zaúpěl David v duchu. Lyons ty plány ukryl!

„Prosím, věřte mi, že nemá smysl dál odolávat,“ pokračoval muž s prázdnýma očima nad temnými půlměsíci povadlé kůže. „Můžete si zachránit život, ale jenom tehdy, když nám to prozradíte! Mluvte!“

Lyons se ani nehnul, pouze zvedl zrak, aniž zaklonil hlavu, oči úplně klidné. Jejich pohled se setkal s Davidovým.

„Napište to!“ poručil muž ve světlém svrchníku.

Nastala vhodná chvíle k akci.

David obešel lištu a stanul pod obloukem s pistolí v ruce.

„Nesahejte na zbraně. Vy!“ zařval na nejbližšího útočníka. „Otočte se!“

Šokovaný muž bez rozmýšlení poslechl. Spaulding postoupil o dva kroky a udeřil ho pažbou beretty do lebky. Napadený se okamžitě svezl k zemi.

„Chyťte tu židli a zvedněte ji o čtvrt metru!“ křikl David na muže vedle vyšetřovatele v šedém plášti. „Hned!“ Mávl pistolí na židli s rovným opěradlem, která stála několik kroků od stolu. „Řekl jsem hned!“

Oslovený se natáhl, uchopil židli a zvedl ji; dokonale zneškodněný, protože se nemohl nenápadně pohnout. „Když ji pustíte, zabiju vás,“ pokračoval David a otočil se k vědci. „Doktore Lyonsi, odeberte jim zbraně. Najdete pistole a nože. Rychle prosím.“

Všechno šlo jako na drátkách. David věděl, že jediná naděje, jak se vyhnout přestřelce, spočívá v rychlosti provedení, v okamžitém znehybnění jednoho či lépe dvou protivníků a v převážení výhody na vlastní stranu.

Lyons vstal a nejprve přistoupil k muži ve světle hnědém převlečníku. Bylo zřejmé, že se vědec díval, kam si schoval pistoli, a teď mu ji vytáhl z kapsy pláště. Pak postoupil k muži, jenž držel židli, a odebral mu identickou zbraň, potom ho prohledal a našel dlouhý nůž v kapse saka a malý revolver v podpažním pouzdru. Odložil zbraně na vzdálenější konec stolu a sklonil se k útočníkovi, který ležel v bezvědomí na zemi. Našel u něj dvě pistole a vystřelovací dýku.

„Svlékněte si kabáty. Ihned!“ rozkázal Spaulding oběma protivníkům. Tomu, který stál vedle něj, sebral z rukou židli a přistrčil ho k jeho společníkovi. Muži se začali svlékat a vtom David nečekaně promluvil, ještě dříve, než měli plášť a sako dole. „Stop! Ani se nehněte!“ vyštěkl. „Doktore, přineste prosím dvě židle a postavte je za ně.“

Lyons hbitě splnil příkaz. „Posaďte se,“ přikázal David zajatcům. Sedli si s kabáty pod rameny. Spaulding k nim přistoupil a stáhl jim oděv níž k loktům.

Dvojice v groteskních maskách nyní seděla s pažemi spoutanými vlastními svršky.

Spaulding stál před nimi; natáhl ruku a strhl jim hedvábné masky z obličeje. Pak ustoupil a s pistolí v ruce se opřel o jídelní stůl.

„Výborně,“ utrousil zachmuřeně. „Počítám, že máme tak patnáct minut, než tady propukne peklo… Mám pár otázek a vy mi na ně odpovíte.“

36

Spaulding nevěřícně poslouchal. Rozsah toho, co slyšel, byl tak obrovský, že přesahoval jeho chápání i představivost.

Muž s prázdnýma očima se jmenoval Asher Feld a byl velitelem Prozatímního křídla Hagany operujícího ve Spojených státech. Mluvil převážně on.

„Operaci, která spočívá… ve výměně výkresů naváděcího systému za průmyslové diamanty, pojmenovali Tortuga Američané, přesněji řečeno jeden Američan. Rozhodl, že převod bude proveden na Dry Tortugas, ale Berlín jeho návrh rozhodně zamítl. Krycí jméno však akci zůstalo. Zavádějící asociaci zřejmě zavinila jeho panika vyvolaná zděšením, že je do věci osobně zapleten. Pro něj a pro Fairfax tedy Tortuga začala označovat činnost muže z Lisabonu.

„Když newyorská pobočka Koeningovy těžební společnosti obdržela z Washingtonu – na základě požadavku spojeneckého velení – povolení k prodeji průmyslových diamantů Němcům, toto povolení rovněž dostalo krycí jméno Tortuga. Kdyby se někdo ptal, Tortuga je prostě operace řízená z Fairfaxu. A tyto operace se nezpochybňují.

S myšlenkou vzájemné dohody přišel jako první Nachrichtendienst. Předpokládám, že o Nachrichtendienstu jste už slyšel, podplukovníku.“

David neodpověděl; byl tak otřesený, že nedokázal promluvit. Feld pokračoval.

„My z Hagany jsme se o tom dozvěděli v Ženevě. Doslechli jsme se o neobvyklé schůzce mezi americkým občanem Walterem Kendallem, finančním analytikem pracujícím pro velkou leteckou společnost, a jedním krajně nechutným německým podnikatelem, homosexuálem, který byl vyslán do Švýcarska vysokým úředníkem ministerstva zbrojního průmyslu Franzem Altmullerem… Hagana má své lidi všude, podplukovníku, i na nižších postech na ministerstvech a v luftwaffe…“

David jenom zíral na Žida, tak věcného při tak mimořádném… neuvěřitelném… vyprávění.

„Jistě se mnou budete souhlasit, že šlo vskutku o velmi neobvyklou schůzku. Nebylo obtížné vmanévrovat oba předběžné vyjednávače do situace, která nám umožnila jejich rozhovor zaznamenat. Setkali se v odlehlé restauraci a byli to neschopní amatéři.

Znali jsme tedy základní fakta. Předmět výměnného obchodu a v širším smyslu lokalitu, kde k němu má dojít. Neznali jsme však konkrétní místo transferu. A tento faktor se ukázal ze všech nejdůležitější. Buenos Aires je obrovské město a jeho přístav ještě větší, táhne se na míle daleko. Kde na této rozlehlé ploše země, hor a vody se má výměna uskutečnit?

Pak jsme pochopitelně dostali zprávu z Fairfaxu. Muž z Lisabonu byl povolán zpět do Spojených států. Velmi nečekaný a zdánlivě kontraproduktivní krok byl ve skutečnosti dokonale promyšlený. Nejlepší vyzvědač v Evropě s vlastní špionážní sítí, plynně ovládající němčinu a španělštinu, expert na čtení výkresů. Jak logické. Souhlasíte?“

David se nadechl k odpovědi, ale zarazil se. Z toho, co slyšel, mu v hlavě létaly blesky a burácely hromy, neuvěřitelně hlasitě. Stejně neuvěřitelně, jako se vzpírala pochopení slova, která poslouchal. Mohl jen otupěle přikývnout.

Feld ho chvíli napjatě pozoroval, než promluvil.

„V New Yorku jsem vám vysvětlil, byť hodně stručně, co stálo v pozadí sabotáže na letišti Terceira. Fanatici. Skutečnost, že muž z Lisabonu by mohl aktivně zasáhnout do plánované výměny, byla pro horkokrevné španělské Židy příliš. Nikomu se víc neulevilo než Prozatímnímu křídlu Hagany, když jste unikl. Předpokládali jsme, že cílem vaší zastávky v New Yorku je doladění logistiky v Buenos Aires, a jednali jsme na základě tohoto předpokladu.

A pak se najednou začalo nedostávat času. Hlášení z Johannesburgu, neodpustitelně opožděné, potvrdilo, že průmyslové diamanty již dorazily do Buenos Aires. Podnikli jsme nezbytná – přiznávám, že násilná – opatření, včetně pokusu o vaši fyzickou likvidaci. Domnívám se, že vás zachránili Rhinemannovi lidé.“ Asher Feld se odmlčel a pak znaveně dodal: „Zbytek znáte.“

Ne! Zbytek neznám! Neznám žádnou část!

Šílenství!

Totální chaos!

Všechno je nic! Nic je všechno!

Roky! Životy! Strašlivé noční můry plné děsu… Zabíjení! Och, bože můj, tolik mrtvých!

A kvůli čemu…?! Pro smilování boží! Kvůli čemu?

„Lžete!“ David praštil do stolu a ocelová pažba pistole narazila do dřeva tak silně, že se místností rozlehly hlasité vibrace. „Lžete!“ zvolal, ale na křik se mu nedostávalo sil. „Jsem v Buenos Aires, proto, abych koupil výkresy gyroskopu! Po ověření jejich pravosti vyšlu do Washingtonu smluvený kód, na jehož základě dostane ten zkurvysyn zaplaceno převodem na jeho konto ve Švýcarsku! To je všechno. Nic jiného! Vůbec nic jiného! Nic takového nepřipadá v úvahu!“

„Připadá…,“ odvětil Asher Feld tiše. „Bohužel ano.“

David se prudce otočil a zíral do prázdna. Natahoval krk a kroutil jím, ale bouře v jeho hlavě ne a ne utichnout, oslepující záblesky před očima mu způsobovaly nesnesitelnou bolest. Viděl těla na podlaze, krev… Mrtvoly na pohovce, krev.

Panorama smrti.

Smrt.

Jeho stínový svět se zhroutil. Tisíce akcí…, sázek, bolestí, manipulací, smrtí. A další mrtví… Vše se propadlo do bezvýznamné nicoty. Zrada – pokud šlo o zradu – byla tak nezměrná… Stovky tisíc životů obětovaných absolutně pro nic za nic.

Musí přestat šílet. Musí přemýšlet. Soustředit se.

Zadíval se na žalostně vyzáblého Eugena Lyonse, jehož obličej byl bělejší než sníh.

Ten člověk umírá, blesklo Davidovi hlavou.

Smrt.

Musíš se soustředit.

Ach, kristepane! Musíš začít jasně uvažovat. Někde začni. Mysli!

Soustřeď se.

Nebo se zblázníš.

Otočil se k Feldovi a spatřil v jeho očích soucit. Mohlo to být něco jiného, ale nebylo. Ryzí, nefalšovaný soucit.

Přesto to byly oči muže, který chladnokrevně zabíjel.

Stejně jako zabíjel muž z Lisabonu.

Poprava.

Za co?

Otázky. Soustřeď se na otázky. Poslouchej. Hledej nesrovnalost. Najdi chybu. Pokud někdy svět potřeboval chybu, je to právě teď!

„Nevěřím vám,“ řekl David a jako nikdy v životě se snažil být přesvědčivý.

„Myslím, že věříte,“ opáčil Feld tiše. „Ta dívka, Leslie Hawkwoodová, nám řekla, že o plánované výměně nevíte. Domněnka, kterou jsme přijali jen s největšími obtížemi… Teď ji přijímám bez nejmenší výhrady.“

David se musel na okamžik zamyslet. To jméno zprvu vůbec nepoznal. Leslie Hawkwoodová. A pak mu to došlo. Náhle. Bolestně. „Jak ta se k vám dostala?“ zeptal se otupěle.

„Její strýc je Herold Goldsmith. Přiženil se do rodiny. Leslie Hawkwoodová není Židovka.“

„Goldsmith…? To jméno mi nic neříká…“ Soustřeď se! Musíš se soustředit a mluvit rozumně.

„Avšak tisícům Židů něco říká. Je to člověk, který stál za Baruchovým a Lehmanovým vyjednáváním. Pro to, aby dostal naše lidi z táborů smrti, udělal víc než kdokoliv jiný v Americe… Odmítal mít s námi cokoliv společného, dokud se k němu civilizovaní a soucitní muži ve Washingtonu, v Londýně a ve Vatikánu neobrátili zády. Pak přišel za námi… ve vzteku. Rozpoutal hurikán a ten strhl i jeho neteř. Možná je přehnaně dramatická, ale je také oddaná naší věci a znamená pro nás velký přínos. Může se pohybovat v kruzích, které jsou Židům zapovězeny.“

„Proč?“ Poslouchej! Pro smilování boží, poslouchej! Buď rozumný! Soustřeď se!

Asher Feld několik vteřin mlčel, jeho hluboké prázdné oči zahalil mrak tiché nenávisti. „Setkala se s desítkami…, stovkami těch, kterým Herold Goldsmith pomohl na svobodu. Viděla fotografie, slyšela vyprávění. Stačilo jí to, aby se k nám přidala.“

David se pomalu uklidňoval. Leslie mu poskytla odrazový můstek, který potřeboval, aby se vrátil z propasti šílenství. Otázky…

„Nemohu jen tak zamítnout výchozí předpoklad, že Rhinemann ty výkresy koupil a…“

„Ale jděte!“ skočil mu do řeči Feld. „Když jste byl muž v Lisabonu, jak často vaši agenti, vaši nejlepší lidé, narazili na neproniknutelnou hradbu obklopující Peenemunde? Copak se samo německé hnutí odporu nevzdalo snahy do něj proniknout?“

„Někteří lidé se nikdy nevzdají. Na obou stranách. Německé podsvětí je součástí té výměny.“ To je ta chyba, kterou jsem hledal, pomyslel si David.

„Pokud tomu tak bylo, pak tihle muži,“ Feld ukázal na mrtvé Němce na pohovce, „by byli členové hnutí odporu. Vy Haganu znáte, Lisabone. Víte, že takové lidi nezabíjíme.“

Spaulding hleděl na zádumčivého Žida a věděl, že mluvil pravdu.

„Onehdy večer,“ vyhrkl Spaulding. „Na Avenida Paraná. Někdo mě sledoval, zmlátil… Ale viděl jsem jejich doklady. Patřili ke gestapu.“

„Patřili k Haganě,“ opravil ho Feld. „Gestapo je naše nejlepší krytí. Kdyby to skutečně byli gestapáci, pak by museli vědět o vaší účasti na operaci Tortuga… Myslíte, že by vás nechali naživu?“

Spaulding se chystal k námitce. Gestapo by neriskovalo vraždu v neutrální zemi a rozhodně by ji nespáchali muži s pravými osobními průkazy. Pak si však uvědomil absurditu své logiky. Buenos Aires není Lisabon. Samozřejmě že by ho zabili. A pak si vzpomněl na slova Heinricha Stoltze.

Tohle jsme si ověřili v nejvyšších kruzích… Gestapo do toho nemůže být zapleteno… Vyloučeno…

A ty podivně nepatřičné omluvy. Ne všichni sdílejí Hitlerovy a Rosenbergovy rasové teorie… A prvotní důvody byly ekonomické…

Obhajoba neobhajitelného z úst muže, jehož loajalita údajně nepatřila třetí říši, ale Erichu Rhinemannovi. Židovi.

A konečně Bobby Ballard.

Ten chlap věří… Považoval jsem ho za pravověrného junkera.

„Ach, bože můj,“ vydechl David.

„Máte výhodu, podplukovníku. Co si vyberete? My jsme připraveni zemřít – a v žádném případě nechci, aby to znělo heroicky, konstatuji to jako fakt.“

Spaulding stál bez hnutí jako socha a promluvil tiše, poněkud nepatřičně. „Chápete, co z toho vyplývá?“

„Důsledků jsme si dobře vědomi,“ odpověděl Feld. „Od toho dne, kdy se váš Walter Kendall sešel v Ženevě s Johannem Dietrichtem.“

David sebou škubl jako po ráně do tváře. „Johann… Dietricht?“

„Postradatelný dědic Dietricht Fabriken.“

„J. D.,“ zašeptal Spaulding při vzpomínce na pomačkané žluté stránky v newyorské kanceláři Waltera Kendalla. Ňadra, varlata, svastiky… Obscénní, nervózní čmáraníce obscénního, nervózního muže. „Johann Dietricht… J. D.“

„Altmuller ho nechal zabít. To svým způsobem znemožnilo…“

„Proč?“ zeptal se David.

„Podle našeho názoru proto, aby odstranil jakoukoliv spojitost s ministerstvem zbrojního průmyslu, s nejvyšším velením. Dietricht zahájil jednání a dovedl je do bodu, kdy mohla být přesunuta do Buenos Aires. K Rhinemannovi. S Dietrichtovou smrtí se nejvyšší velení vzdálilo o další krok.“

Davidovi se honily hlavou jednotlivé položky: Kendall v panice utekl z Buenos Aires; něco se pokazilo. Účetní by se nikdy nenechal chytit do pasti, či snad dokonce zabít. A on, David, měl zabít – nebo nechat zabít – Ericha Rhinemanna. Vedle výkresů byla Rhinemannova smrt považována za druhý nejdůležitější výsledek operace. A s jeho smrtí se Washington „vzdálí o další krok“ od výměny.

Jenže zde byl ještě Edmund Pace.

Edmund Pace.

Nikdy.

„Zemřel jistý člověk,“ řekl David. „Plukovník Pace…“

„Ve Fairfaxu,“ doplnil Asher Feld. „Nezbytná smrt. Zneužívali ho, stejně jako zneužívají vás. My jednáme pragmaticky… Aniž by znal důsledky – nebo si je odmítal připustit –, plukovník Pace se stal tvůrcem Tortugy.“

„Mohli jste mu to přece říct. Ne ho hned zabít! Mohli jste to zastavit! Vy svině!“

Asher Feld si povzdechl. „Obávám se, že jste nepochopil, jaká hysterie zavládla mezi vašimi průmyslovými magnáty. Nebo mezi německými. Pace by byl každopádně zlikvidován. Tím, že jsme ho odstranili, jsme současně eliminovali Fairfax se všemi jeho obrovskými zdroji a možnostmi.“

Nemá smysl hádat se o nezbytnost Paceho smrti, pomyslel si David. Pragmatik Feld měl pravdu: Fairfax byl z operace Tortuga vyloučen.

„Takže Fairfax nic neví.“

„Náš člověk ano. Ale ne dost.“

„Kdo to je? Kdo je váš člověk ve Fairfaxu?“

Asher Feld máchl rukou ke svému mlčenlivému společníkovi. „On to neví a já vám to neřeknu. Můžete mě třeba zabít, ale já vám to neřeknu.“

Spaulding věděl, že tmavooký Žid nelhal. „Když byl tedy Pace zneužit… a já taky… Kdo nás zneužívá?“

„Na to vám nemohu odpovědět.“

„Něco snad víte. Nebo jste si něco… domyslel. Řekněte mi to.“

„No, snad ten, kdo vám dává rozkazy, ne?“

„Jeden muž…“

„My víme. Není moc dobrý, co? Ale jsou zde i jiní.“

„Kdo? Kde ten řetěz končí? Na ministerstvu zahraničí? Na ministerstvu války? V Bílém domě? Pro smilování boží, kde?\“

„Instituce, které jste jmenoval, nemají v podobných transakcích žádný význam. Prostě zmizí.“

„Ale lidé ne! Lidé nezmizí.“

„V tom případě hledejte ty, kdo jednali s Koeningem. V Jižní Africe. Hledejte Kendallovy muže. Ti stvořili Tortugu.“ Asher Feld zesílil hlas. „To je vaše záležitost, podplukovníku Spauldingu.

My si pouze přejeme tu transakci znemožnit. A ochotně zemřeme, abychom ji zastavili.“

David se podíval na Žida s úzkým, smutným obličejem. „Tolik to pro vás znamená? S tím, co víte, čemu věříte? Myslíte, že to za to stojí?“

„Člověk musí mít nějaké priority. I v sestupném sledu. Bude-li Peenemunde zachráněno…, dodrží-li časový plán…, pak třetí říše získá silnou vyjednávací pozici, která je pro nás nepřijatelná. Podívejte se na Dachau, na Osvětim, na Treblinku. Nepřijatelné.“

David obešel stůl a zastavil se vedle Židů. Schoval berettu do podpažního pouzdra a upřel pohled na Ashera Felda.

„Jestli jste mi lhal, zabiju vás. A pak se vrátím do Lisabonu, na sever poloostrova, a vymetu z hor každého fanatika z Hagany. Ty nezabiju, odhalím je… Oblečte se a vypadněte odsud. Ubytujte se v hotelu Alvear pod jménem… Pace. E. Pace. Ozvu se vám.“

„Naše zbraně?“ zeptal se Feld a přetáhl si světle šedý plášť přes ramena.

„Nechám si je. Určitě si můžete opatřit jiné… A ne abyste na nás venku čekali. Ulicemi jezdí několik automobilů plných amerických námořních pěšáků, kteří mě vyhlížejí.“

„A co Tortuga?“ dožadoval se Asher Feld.

„Řekl jsem, že se vám ozvu!“ okřikl ho Spaulding. „A teď odsud vypadněte! Cestou si vyzvedněte Hawkwoodovou. Najdete ji za rohem ve sportovním renaultu. Tady jsou klíčky.“ Sáhl do kapsy a hodil klíče od auta společníkovi Ashera Felda, který je obratně chytil. „Pošlete ji zpátky do Kalifornie. Ještě dnes večer, jestli můžete. A ne později než zítra ráno. Je to jasné?“

„Je… Opravdu se nám ozvete?“

„Padejte odsud,“ odsekl Spaulding vyčerpaně.

Oba agenti Hagany vstali; mladší z nich se sklonil nad bezvědomého kolegu, zvedl jej a přehodil si ho přes rameno. Asher Feld se v přední chodbě zastavil a ohlédl se. Jeho pohled krátce přejel po mrtvolách a pak spočinul na Spauldingovi.

„Vy i já, oba se musíme řídit svými prioritami… Muž z Lisabonu je mimořádný člověk.“ Otočil se ke dveřím a držel je otevřené, aby jeho společník mohl vynést třetího agenta. Pak vyšel i on a zavřel za sebou.

David se obrátil k Lyonsovi. „Kde jsou ty výkresy?“

37

Když začal útok na dům na Terraza Verde číslo 15, Eugen Lyons udělal pozoruhodnou věc. Provedl to velmi jednoduše a čistě, ocenil ho Spaulding v duchu. Vzal prostě kovové pouzdro, otevřel okno svého pokoje a vyhodil kontejner do záhonu lilií, které kvetly o metr a půl níže vedle domku. Pak okno zavřel, rychle vběhl do koupelny a zamkl dveře.

Když uvážíme všechny okolnosti – šok, paniku, vědcovu prokazatelnou tělesnou neschopnost –, pak udělal tu nejméně očekávanou věc: zachoval chladnou hlavu a tím si zachránil krk. Odstranil pouzdro, nesnažil se ho někam schovat; přemístil ho na dosažitelné místo a to nemohli muži zvyklí jednat na základě komplikovaných taktických plánů a spletitých lstí předvídat.

David následoval Lyonse kuchyňskými dveřmi z domu a kolem rohu na druhou stranu budovy. Převzal pouzdro z vědcových roztřesených rukou a pomohl téměř bezmocnému muži přes nízký plot, který ohraničoval sousední nemovitost. Společně proběhli dvěma vedlejšími dvory a opatrně se plížili k ulici. Spaulding měl levou paži nataženou, svíral Lyonsovi rameno, držel ho u zdi a byl připraven strhnout fyzika k zemi při prvním náznaku nepřátelství.

Ne že by nějaký útok očekával. Byl přesvědčen, že Hagana zlikvidovala všechny Rhinemannovy muže, kteří hlídali před domem. Vedl jej k tomu pádný důvod – Asher Feld odešel předním vchodem. Přesto však musel počítat s nějakým zoufalým pokusem židovského agenta zmocnit se výkresů nebo s náhlým výjezdem Rhinemannova vozidla ukrytého za rohem, jehož posádka se marně pokoušela navázat přerušené spojení s muži v domku na Terraza Verde číslo 15.

Nebylo však příliš pravděpodobné, že se dostanou do potíží.

Na to bylo příliš brzo a příliš pozdě.

David z celého srdce doufal, že spatří zelenomodrý sedan projíždějící pomalu ulicemi, automobil s malými oranžovými nálepkami na náraznících, které jej označovaly za majetek vlády Spojených států amerických. Doufal, že narazí na Ballardovy „rozhodčí“, příslušníky námořní pěchoty z nedaleké základny.

Vůz neprojížděl. Stál zaparkovaný na protější straně ulice s rozsvícenými obrysovými světly. Tři muži uvnitř kouřili cigarety, jejichž žhavé konce ozařovaly kabinu.

Spaulding se otočil k Lyonsovi. „Jdeme. Běžte pomalu, nenuceně. Auto je tamhle.“

Řidič a muž, který seděl vedle něho, vyskočili z auta v okamžiku, kdy Spaulding s Lyonsem došli k obrubníku. Zmateně stáli vedle kapoty, oblečení v civilním oděvu. David přešel ulici a oslovil je.

„Nasedněte do toho zatraceného auta a odvezte nás odsud! A když už tady tak zbůhdarma postáváte, proč si nepomalujete karoserii terči? Snadněji než takto vás už stejně nikdo trefit nemůže.“

„Klídek, kámo,“ odvětil řidič. „Zrovna jsme přijeli.“ Otevřel zadní dveře a muž z Lisabonu pomohl fyzikovi nastoupit.

„Měli jste křižovat ulice, ne tady trčet jako hlídací psi u boudy!“ David se posadil vedle vědce a muž na protější straně zadního sedadla se musel natlačit na dveře. Řidič vklouzl za volant, zabouchl za sebou a nastartoval motor. Třetí člen hlídky zůstal venku. „Ať si nastoupí!“ štěkl Spaulding.

„Zůstane, kde je, podplukovníku,“ ozval se muž vedle – Lyonse. „Zůstane tady.“

„Kdo sakra jste?“

„Plukovník Daniel Meehan, námořní pěchota Spojených států, zpravodajské oddělení. A chceme vědět, co se tady kurva děje.“

Automobil vyrazil.

„Tato operace nespadá pod vaši pravomoc,“ řekl David záměrně pomalu a důrazně. „A já nemám čas léčit něčí poraněné ego. Odvezte nás prosím na velvyslanectví.“

„Na ego se vyserte! Chceme slyšet jednoduché a srozumitelné vysvětlení! Víte vůbec, jaký poprask panuje v naší části města? Tahle vyjížďka do San Telma je jenom drobná lapálie. Nebyl bych tady, kdyby ten chytrák šifrant z ambasády nezmínil vaše jméno… Do prdele!“

Spaulding se předklonil, aby si mohl Meehana prohlédnout. „Co kdybyste mi raději řekl vy, co se děje ve vaší části města. A proč vás moje jméno přivedlo do San Telma.“

Mariňák mu vrátil zlostný pohled a krátce – a se zřejmou nechutí – mrkl na smrtelně bledého vědce. „Proč ne? Váš přítel je prověřený?“

„Teď už je. Nikdo nemůže být prověřenější.“

„Tři naše křižníky plus jeden torpédoborec hlídkují v pobřežních vodách kolem Buenos Aires a dál na širém moři křižuje letadlová loď s doprovodem… Před pěti hodinami byl vyhlášen modrý poplach: připravit se na rádiové a radarové zatemnění, všechny lodě a letadla mají zůstat na místě a ani se nehnout. O pětačtyřicet minut později volal na zabezpečené lince Fairfax, zdroj čtyři-nula. Sežeňte podplukovníka Davida Spauldinga, rovněž čtyři-nula. Má se okamžitě kontaktovat.“

„S Fairfaxem?“

„Pouze s Fairfaxem… Takže jsme vyslali kurýra do vašeho bytu na Avenida Córdoba. Nenašel vás, zato tam narazil na jakéhosi podivného zkurvysyna, který to tam obracel vzhůru nohama. Vrhl se na našeho vojáka a ten měl co dělat, aby ho uzemnil… Vrátil se o dvě hodiny později a měl hlavu samou bouli a modřinu. A hádejte, kdo volal potom? Na otevřené, nezabezpečené lince?“

„Ballard,“ odpověděl David tiše. „Šifrant z velvyslanectví.“

„Jo, ten zatracený chytrák! Je samý žert a prý máme jet dělat rozhodčí do San Telma! Pak z něj vyleze, že chce, abychom čekali, až se milostivě vynoříte.“ Plukovník námořní pěchoty znechuceně zavrtěl hlavou.

„Říkáte, že ten modrý poplach se týkal přípravy na rádiový a radarový… klid?“

„Jo. A všechny lodě a letadla mají znehybnět,“ odsekl Meehan. „Co se to tady hergot chystá? Přijede celý posraný generální štáb? Samotný Roosevelt? Churchill? Rin-tin-tin? A my jsme sakra co? Nepřítel?“

„Nejde o to, co se chystá, plukovníku, ale o to, co už probíhá. Kdy se má ten poplach aktivovat?“

„Načasování je ztraceně volné. Kdykoliv během příštích osmačtyřiceti hodin. Kurevsky přesné, co?“

„Kdo je můj kontakt ve Virginii?“

„Ehm… Tady to mám.“ Meehan se na sedadle zavrtěl a vytáhl zalepenou žlutou obálku, určenou pro doručování šifrovaných zpráv. David se natáhl přes Lyonse a vzal si ji.

Od palubní desky zapraskala vysílačka a z reproduktoru zaznělo jediné slovo: „Hejle.“ Řidič rychle popadl mikrofon.

„Hejl na příjmu,“ ohlásil námořní pěšák.

Praskání statické elektřiny nenarušilo srozumitelnost spojení. „Sežeňte toho Spauldinga a přivezte ho sem. Rozkaz čtyři-nula z Fairfaxu. Žádný kontakt s ambasádou.“

„Slyšel jste,“ zasmál se Meehan. „Žádný kontakt s ambasádou, podplukovníku.“

Šokovaný David se chystal ke vzteklému protestu, ale pak si to rozmyslel… Fairfax neinfiltrovali nacisté, ale Hagana. Asher Feld to přiznal. Prozatímní křídlo jedná pragmaticky. A nejpragmatičtějším cílem pro příštích osmačtyřicet hodin je izolovat a znehybnit muže s kódy. Pokud je Washington neobdrží, nebude aktivovat rádiové a radarové zatemnění a nepřátelská ponorka, která se vynoří k setkání s traulerem, se objeví na obrazovkách a válečná plavidla ji potopí. A Koeningovy průmyslové diamanty – nástroje pro Peenemunde – skončí na dně jižního Atlantiku.

Kristepane! Taková ironie, pomyslel si David. Fairfax – někdo ve Fairfaxu – dělá přesně to, co je třeba udělat, motivován problémy, které Washington a letecké společnosti odmítají přiznat! Ti teď mají jiné starosti. A jejich tři čtvrtiny teď leží u Spauldingových nohou. Výkresy gyroskopů pro velké výšky.

David dloubl Lyonse loktem do paže. Vychrtlý vědec dál zíral dopředu, ale na Spauldingův dotek zareagoval váhavým pohybem předloktí.

David potřásl hlavou a hlasitě si povzdechl. Zvedl žlutou obálku, nahrbil se a uložil šifrovanou zprávu do kapsy saka.

Když se jeho ruka zase vynořila, svírala pistoli.

„Obávám se, že ten rozkaz nemohu přijmout, plukovníku Meehane.“ Spaulding namířil zbraň na důstojníkovu hlavu a Lyons se zabořil do opěradla.

„Co to má kurva znamenat?“ Meehan se vylekaně předklonil a David zesílil tlak na spoušť, takže důstojníka dělil od smrti jen tenounký vlásek.

„Rozkažte svému muži, ať jede, kam mu řeknu. Nechci vás zabít, plukovníku, ale klidně to udělám. Otázka priorit.“

„Už je mi to jasné! Jste zasraný dvojitý agent! Fairfax vás chtěl zadržet!“

David si povzdechl. „Kéž by to bylo tak jednoduché.“

Lyonsovi se třásly ruce, když utahoval uzel kolem Meehanových zápěstí.

Řidič ležel bezpečně svázaný půldruhého kilometru daleko ve vysoké trávě vedle polní cesty. Nacházeli se v kopcích Colinas Rojas, v oblasti, kudy v noci projede jen minimum vozidel.

Vědec ustoupil a pokynul Spauldingovi.

„Nastupte do auta.“

Lyons přikývl a vykročil k automobilu. Meehan se otočil na záda a sežehl Davida pohledem.

„Jste mrtvý muž, Spauldingu. V rozpise služeb máte uvedenu popravčí četu. A jste taky úplně blbý. Vaši nacističtí kamarádi tuhle válku prohrají!“

„V to doufám,“ odvětil David. „Pokud se týká popravy, s největší pravděpodobností nebude jediná. K další dojde přímo ve Washingtonu. O tom to všechno je, plukovníku… Zítra vás oba někdo najde, ale jestli chcete, můžete se začít plazit na západ. Váš řidič leží asi míli dál po cestě… Je mi to líto.“

David omluvně pokrčil rameny – bez špetky ironie – a rozběhl se k autu ze základny námořní pěchoty. Lyons seděl vpředu, a když se při otevření dveří rozsvítila žárovka na stropě, Spaulding uviděl jeho oči. Opravdu v nich zahlédl pokus o vyjádření vděčnosti? Nebo uznání? Neměl čas spekulovat, a tak se jen vlídně usmál a tiše promluvil.

„Vím, že to pro vás muselo být hrozné… Ale nenapadá mě, jak jinak to udělat. Prostě nevím. Jestli chcete, zavezu vás na ambasádu. Tam budete v bezpečí.“

Nastartoval a vyjel do strmého svahu – jednoho z mnoha v Colinas Rojas. Na vrcholu stoupání se otočí do protisměru a za deset patnáct minut odbočí na hlavní silnici. Na předměstí sežene Lyonsovi taxi a požádá řidiče, aby vědce odvezl na americké velvyslanectví. Původně si to sice představoval odlišně, ale jinou možnost neměl.

Pak vedle něj zazněla slova. Slova! Tlumená, pronesená šeptem, sotva slyšitelná, ale srozumitelná! Z hlubin zmučeného hrdla.

„Chci… zůstat… s vámi. Společně.“

Spaulding musel pevně sevřít volant, aby neztratil kontrolu nad vozem. Šokem z bolestného projevu – a z úst Eugena Lyonse to byl projev – málem spráskl ruce. Ohlédl se na vědce. V míhajících se stínech viděl, jak mu fyzik vrací upřený pohled; rty měl pevně sevřené, oči neuhýbaly. Lyons přesně věděl, co dělá, co oba dělají, co musejí udělat.

„Tak dobře,“ souhlasil David a snažil se zachovat vyrovnaný klid. „Rozumím vám čistě a zřetelně. Bůh je mi svědkem, že potřebuju veškerou možnou pomoc. Oba ji potřebujeme. Napadá mě, že máme dva mocné nepřítele. Berlín a Washington.“

„Nepřeji si, abyste mě přerušoval, Stoltzi!“ zařval David do sluchátka v malé telefonní budce nedaleko Ocho Calle. Lyons teď seděl za volantem služebního vozu ze základny námořní pěchoty, zaparkovaného s běžícím motorem o deset metrů dál na ulici. Vědec neřídil auto už dvanáct let, ale kombinací několika slov a mnoha gest přesvědčil Davida, že to v případě nutnosti zvládne.

„Takto se mnou nemůžete jednat!“ zněla odpověď zkreslená panikou v hlase,

„Já jsem Pavlov a vy pes! Teď sklapněte a poslouchejte! Jestli to ještě nevíte, v Terraza Verde se stalo něco hrozného. Hotový masakr. Vaši muži jsou mrtví, moji také. Zachránil jsem výkresy a Lyonse… Vaše neexistující gestapo tady popravuje lidi jako na běžícím pásu!“

„Vyloučeno!“ zaječel Němec.

„To řekněte mrtvolám, vy neschopný sráči, až tam budete ten bordel uklízet! A chci zbytek těch výkresů, Stoltzi. Buďte na příjmu, ještě vám zavolám!“ David praštil sluchátkem do vidlice a vyrazil z budky k autu. Teď použije vysílačku a potom se podívá do obálky z Fairfaxu. A pak přijde na řadu Ballard a velvyslanectví. Pěkně krok za krokem.

Otevřel přední dveře a vklouzl na sedadlo vedle Lyonse. Fyzik ukázal na palubní desku.

„Už zase…,“ vysoukal ze sebe bolestně. „Výborně,“ pochvaloval si David. „Jsou nedočkaví, takže budou pozorně poslouchat.“ Cvakl spínačem na panelu a zvedl mikrofon z rámu. Pak přitiskl prsty na pletivo z tenkého drátu kryjící malý reproduktor a vší silou zatlačil, až se mřížka prohnula. Mikrofon zakryl rukou, a když mluvil, neustále jím kroužil, aby co nejvíce zkreslil zvuk.

„Hejl základně… Hejl základně.“

Do praskotu statické elektřiny zazněl vzteklý hlas. „Kristepane, Hejle! Snažíme se s tebou spojit už dobré dvě hodiny! Ten Ballard furt volá! Kde sakra jste?“

„Tady Hejl… zachytili jste naši předchozí relaci?“

„Jakou předchozí relaci? Do prdele, chlape, sotva slyším tuhle. Moment, seženu velícího důstojníka.“

„Na to zapomeň! Nic se neděje… Sakra, zase tě ztrácím. Jdeme po tom Spauldingovi. Pověsili jsme se na něj a sledujeme ho. Jede v autě… Třicet osm, ne, třicet devět kilometrů na sever od…“ Spaulding náhle zmlkl.

„Hejle! Hejle…! Do prdele práce, co je s tou podělanou frekvencí…? Neslyším tě, Hejle! Hejle, potvrď příjem!“

„… ejl potvrzuje,“ pronesl David přímo do mikrofonu. „Tenhle krám potřebuje pořádnou generálku, kámo. Opakuju. Žádné problémy. Na základnu se vrátíme přibližně za…“

Spaulding se natáhl pod přístrojovou desku a vypnul vysílačku.

Krok za krokem. Žádné nejasné mlžení, žádné překrývání, každá akce jasně ohraničená a precizně provedená.

Teď šifra z Fairfaxu. Rozluštěný kód mu prozradí jméno muže, který ho nechal stíhat a zadržet; zdroj čtyři-nula, jehož vysoké postavení mu dovolilo vyslat takový rozkaz z komunikačního centra zpravodajské základny.

Nepřátelský agent, který se beztrestně pohybuje v nejpřísněji střeženém vojenském prostoru, tak volně, že mohl na Silvestra bez překážek zabít plukovníka Eda Paceho. Infiltrátor z Hagany.

Bojoval s pokušením roztrhnout žlutou obálku už ve chvíli, kdy mu ji důstojník ze základny námořní pěchoty v San Telmu předal, ale odolal. Věděl, že ho ta informace omráčí, ať už je oním zrádcem kdokoliv, ať už ho zná či ne. Ale bez ohledu na totožnost získá jméno a to se stane cílem pomsty za smrt přítele.

Takové myšlenky však představují překážky. Jejich rychlou, ale opatrnou jízdu do Ocho Calle nic nezastaví, nic nenaruší jeho promyšlený kontrakt s Heinrichem Stoltzem. Vytáhl obálku, vsunul prst pod chlopeň a utrhl ji. Zprvu mu to jméno nic neříkalo. Plukovník Ira Barden. Vůbec nic. Pak si vzpomněl. Noc na Nový rok.

– Ach, panebože, už si vzpomíná! Tvrdohlavý umíněnec, zástupce velitele Fairfaxu. „Nejlepší přítel“ Eda Paceho, jehož smrti želel s vojenskou zlobou, muž, který zařídil a umožnil, že David mohl přijet do Virginie a zúčastnit se časného ranního vyšetřování, zrádce, který využil tragickou smrt k proniknutí do tajného sejfu svého „nejlepšího přítele“… a nic v něm nenašel.

Muž, který neoblomně tvrdil, že Marshall, šifrant z Lisabonu, byl zabit v Baskicku, a slíbil, že prověří Franze Altmullera. Což pochopitelně neudělal.

Muž, který se snažil Davida přesvědčit, že je ve všeobecném zájmu, aby Spaulding porušil pravidla, a vysvětlil podstatu úkolu, jímž jej pověřilo ministerstvo války.

Což David málem udělal. Teď toho litoval. Ach, bože všemohoucí! Proč jen mu Barden nedůvěřoval? Ale na druhé straně mu věřit nemohl, protože by tím vyvolal určité nežádoucí spekulace ohledně Paceho vraždy.

Ira Barden nebyl blázen! Možná fanatik, ale ne hloupý. Věděl, že muž z Lisabonu by ho zabil, kdyby se mu k vraždě velitele Fairfaxu přiznal.

Dejte si pozor na lekci z Fairfaxu…

Ježíši Kriste! pomyslel si David. Bojujeme spolu, zabíjíme jeden druhého… Už ani pořádně nevíme, kdo je náš nepřítel. A kvůli čemu?

Druhý důvod, proč zavolat Ballardovi. Jméno nestačí, potřebuje víc než pouhé jméno. Bude konfrontovat Ashera Felda. Zvedl sluchátko z vidlice, připravil si minci a vytočil číslo. Ballard se ohlásil beze stopy humoru v hlase. „Poslyš, Davide.“ Tak naléhavě s ním šifrant ještě nemluvil; zřejmě v sobě dusil hněv. „Nebudu předstírat, že vím, jak vy špioni děláte svou práci, ale jestli chceš, abych ti pomáhal, tak bys mě měl informovat o svých krocích, minulých i chystaných.“

„Zemřela spousta lidí. Násilnou smrtí. Já jsem přežil. Měl jsem štěstí, ale okolnosti mi bránily navázat s tebou spojení. Řeší to tvou stížnost?“

Ballard několik vteřin mlčel. To ticho není pouze jeho reakce na moje vysvětlení, pomyslel si David. S Bobbym tam někdo je. Když šifrant promluvil, už se nezlobil; váhal a zjevně se bál. „Jsi v pořádku?“

„Jo. Lyons je se mnou.“

„Hoši ze základny námořní pěchoty se opozdili…“ Zdálo se, že Ballard svého výroku lituje. „Já jim pořád volám, ale oni se mi nehlásí. Myslím, že přišli o auto.“

„Svým způsobem přišli. Mám ho já…“

„Prokristapána!“

„Jednoho muže nechali v San Telmu jako pozorovatele. Zbyli dva. Nejsou zranění, jen ztratili možnost zasáhnout.“

„Co to má k čertu znamenat?“

„Na vysvětlování nemám čas… Fairfax vydal příkaz k mému zadržení. Ambasáda o něm nemá vědět. Je to past. Nesmím dovolit, aby mě zastavili. Zatím ještě ne…“

„Hele, my si s Fairfaxem nezahráváme,“ prohlásil Ballard důrazně.

„Tentokrát můžete. Ve Fairfaxu došlo k narušení bezpečnosti a k úniku informací. A já v tom nejedu, věř mi… Nutně potřebuju čas. Možná až osmačtyřicet hodin. Musím získat odpovědi na jisté otázky. Lyons mi může pomoct. Pro smilování boží, důvěřuj mi.“

„Já ti věřím, ale moc toho nezmůžu… Počkej ještě, je tady se mnou Jean a…“

„Myslel jsem si to,“ přerušil ho Spaulding. O pomoc, kterou nutně potřeboval, chtěl původně požádat Ballarda, ale teď si uvědomil, že Jean mu může pomoci mnohem účinněji.

„Promluv si s ní, než mi seškrábe kůži z ruky.“

„Než jí předáš sluchátko, Bobby… Mohl bys mi bleskově prověřit někoho z Washingtonu? Přesněji řečeno ve Fairfaxu?“

„K tomu musím mít pádný důvod. Subjekt – zpravodajský důstojník, navíc z Fairfaxu – se o tom s největší pravděpodobností dozví.“

„Na to kašlu. Řekni, že jsem si to vyžádal já. Mám klasifikaci čtyři-nula, záznam o tom je v archivu armádní rozvědky. Převezmu veškerou odpovědnost.“

„Kdo to je?“

„Plukovník Ira Barden. Máš to?“ – „Jasně. Ira Barden, Fairfax.“

„Správně. A teď mi dej…“

Jeanina slova splývala jedno s druhým, směsice zloby a lásky, zoufalství a úlevy.

„Jean,“ řekl, když konečně vychrlila poslední z deseti dvanácti otázek, na které jí nemohl odpovědět, „onehdy v noci jsi přišla s návrhem, který jsem zavrhl. Dnes tě beru za slovo. Ten tvůj vybájený David se potřebuje někam schovat. Samozřejmě ne v pampě, ale kdekoliv poblíž… Můžeš mi pomoct? Pomoct nám oběma?“

38

Zavolá Jean později, ale ještě před rozedněním. Do útočiště, které jim sežene, se musí i s Lyonsem dostat za tmy.

Žádné kódy do Washingtonu nepošle, ta vrcholně nemravná výměna nebude schválena. A neuskuteční se žádné rádiové a radarové zatmění, které by znehybnilo flotilu a vyřadilo ji. Davidovi bylo jasné, že toto je nejjednodušší a nejjistější způsob, jak zrušit operaci Tortuga.

Ale to nestačí.

V pozadí Tortugy stojí konkrétní lidé. Musí je vytáhnout z jejich hlubokých, temných úkrytů plných mravní špíny a vystavit je slunečnímu světlu. Pokud ještě zbyl nějaký smysl života, pokud ty roky bolesti a strachu a smrti neměly přijít na zmar, musí ty odporné kreatury odhalit před celým světem.

Svět si to zaslouží. Zaslouží si to stovky tisíc mužů a žen –na obou stranách –, kteří až do smrti ponesou na svých tělech a duších jizvy války.

Musí pochopit význam této zrady.

David přijal svou roli – postaví se proti mužům z Tortugy. Ale nemůže je obvinit pouze na základě svědectví fanatického Žida. Slova Ashera Felda, velitele Prozatímního křídla Hagany, vlastně nelze za svědectví pokládat. Fanatici bývají současně šílenci a svět už si obojích užil až moc. Splývají v jedno a nakonec bývají zavrženi. Nebo zabiti. Nebo obojí.

David věděl, že nemá na vybranou.

Až se postaví mužům z Tortugy, nevmete jim do tváře slova Ashera Felda. Ani zavádějící kódy a zvrácené manipulace, které lze interpretovat stovkami způsobů.

Podvody. Zastírání. Odstraňování.

Ne, obviní je na základě toho, co viděl a zažil, na základě toho, co ví a čím si je naprosto jistý. Obviní je jako očitý svědek událostí a položí před ně nezvratné důkazy. A potom je zničí.

A aby dosáhl svého cíle, musí proniknout na palubu trauleru v Ocho Calle, lodi, která vyletí do vzduchu, pokud se pokusí uniknout z přístavu a setkat se s německou ponorkou.

O tento únik se nakonec nevyhnutelně pokusí. Fanatici si to vyžádají. Pak totiž nezbude žádný důkaz o tom, co se skutečně stalo. Zmizí vše, na co někteří přísahali.

Musí se na palubu trauleru dostat co nejrychleji.

Dal Lyonsovi poslední instrukce a ponořil se do teplých olejnatých vod Rio de la Plata. Lyons zůstane u auta – v případě nutnosti s ním odjede – a jestli se David do devadesáti minut nevrátí, zajede na základnu námořní pěchoty a oznámí velícímu důstojníkovi, že amerického agenta Davida Spauldinga drží v zajetí na palubě trauleru.

Tato taktika nepostrádala logiku. Základna obdržela rozkaz nejvyšší priority, navíc z Fairfaxu, Spauldinga zajistit, a bude půl čtvrté ráno. Fairfax požaduje rychlou, odvážnou akci. Zejména tak pozdě v noci a v neutrálním přístavu.

Byl to most, který si David toužil postavit při každé vysoce rizikové operaci. Výměnný obchod: jeho život za mnohem menší ztráty. Lekce ze severu Pyrenejského poloostrova.

Nechtěl, aby se stalo právě toto. Existovala řada způsobů, jak ho neutralizovat. A mnoho mužů ve Washingtonu a v Berlíně zachvátila panika natolik, že by ho možná rádi obětovali. Přinejlepším dospějí k nějakému kompromisu. V tom nejhorším případě… Zhroucení Tortugy nestačí, musí viníky obžalovat.

Pistoli měl pevně přivázanou k hlavě pruhem látky vytrženým z košile; jeho konce svíral v zubech. Plaval k trupu lodi a držel hlavu vysoko nad hladinou, aby do zbraně nepronikla vlhkost. Platil za to plnými ústy špinavé vody kontaminované ropnými produkty. Jeho situace se ještě zhoršila, když přilákal pozornost mořského úhoře, a chvíli měl co dělat, aby dravou rybu zahnal.

Doplaval k trauleru. O temný trup pleskaly vlnky. Propracoval se k zádi a pátral zrakem a sluchem po známkách života.

Nic než vytrvalé šplouchání vody.

Na palubě se svítilo, ale neviděl žádný pohyb ani stíny, neslyšel hlasy. Jen bledý mihotavý přísvit holých žárovek zavěšených na černých drátech, pomalu se houpajících do líného rytmu trupu. Loď byla připoutána levobokem k molu dvěma silnými lany, utaženými kolem úvazníků vedle zádi a prostřední části lodi. Na boku mola visely každé tři metry nárazníkové kruhy spletené z tlustých konopných provazů, zčernalé mastnou špínou a olejovitým mazem. Jak se přibližoval, David rozeznal na břehu jediného hlídače, který seděl na židli vedle obrovských vrat skladiště, momentálně zavřených. Měl židli nakloněnou dozadu a opíral se zády o stěnu budovy. Po stranách nad širokým rámem vrat svítily dvě lampy opatřené kovovým stínítkem a drátěnou mřížkou. Spaulding odplaval pár metrů dozadu, aby získal lepší výhled. Strážný měl na sobě polovojenský oděv zaměstnanců Jestřábího hnízda a četl si knihu, což Davida u člověka tohoto druhu poněkud překvapilo.

Náhle se na pravé straně skladištního mola rozlehly kroky, pomalé, pevné, žádný pokus ztlumit zvuk.

Hlídač vzhlédl od knihy a David spatřil mezi úvazníkovými sloupky na břehu dalšího strážného v Rhinemannově uniformě, který nesl stejný kožený kufřík s vysílačkou jako muži – teď už mrtví – v domě číslo 15 na Terraza Verde.

Hlídač na židli se usmál a promluvil německy na kolegu, jenž se zastavil vedle něho.

„Vyměním si to s tebou, jestli chceš. Můžeš si na chvíli odpočinout.“

„Ne, díky,“ odmítl druhý strážný. „Radši budu chodit. Rychleji tak uteče čas.“

„Něco nového z Lujánu?“

„Beze změny. Všichni jsou pořád hrozně rozrušení a řvou po sobě. Občas zaslechnu křik. Zdá se mi, že každý chce rozkazovat a nikdo poslouchat.“

„Zajímalo by mě, co se stalo v San Telmu.“

„Nějaký průser, ale víc nevím. Nás nechali tady a poslali do Ocho Calle další pěšáky.“

„To ti řekli?“

„Ne. Mluvil jsem s Geraldem. Přišel s Luisem. Stojí před skladem na ulici.“

„Doufám, že nevzbudí děvky.“

Muž s vysílačkou se zasmál. „I Geraldo se zmůže na něco lepšího než na ty staré čubky.“

„No, na tvém místě bych na to moc nesázel,“ odpověděl se smíchem hlídač na židli.

Jeho kolega se naposled zasmál a pokračoval východním směrem na své osamělé hlídce kolem budovy.

David plaval zpátky k trupu trauleru.

V pažích začínal cítit únavu, v nose ho dráždil protivný zápach špinavé vody přístavu. A teď se musel navíc zabývat Eugenem Lyonsem.

Vědec se nacházel necelého půl kilometru daleko, šikmo přes vodu, čtyři krátké domovní bloky od konce Ocho Calle. Jestli Rhinemannovi strážní začnou oblast obcházet, najdou vozidlo ze základny námořní pěchoty s Lyonsem uvnitř. Tuto situaci nevzal v úvahu, ačkoliv to měl udělat.

V této chvíli již však na vědcovy možné potíže myslet nemohl. Dostal se ke středu lodi na pravoboku a přidržel se úzké římsy, která se táhla po celé délce trupu na čáře ponoru, aby ulevil namoženým svalům paží a zad. Trauler patřil mezi plavidla prostřední velikosti, nějakých dvaadvacet až pětadvacet metrů dlouhý a v nejširším místě asi devět metrů široký. Podle běžných standardů a také podle toho, co David viděl, byla prostřední kajuta dlouhá čtyři a půl a ta zadní pod kormidelní budkou šest metrů. Vcházelo se do nich na obou stranách a obě měly po dvou kulatých okénkách na levém a pravém boku. Jsou-li Koeningovy diamanty opravdu na palubě, pak se nabízí logický závěr, že budou uloženy v zadní kabině, co nejdál od posádky vykonávající běžnou činnost. V zadních kajutách také bývá více prostoru a méně možností pro rozptýlení. A jestli se Asher Feld nemýlil a dva nebo tři specialisté z Peenemunde zkoumající pod mikroskopem Koeningovo zboží, budou pod časovým tlakem a izolovaní, aby je nikdo a nic nerušilo.

Davidovi se už dýchalo volněji. Zakrátko zjistí, zdali vůbec a kde na lodi ty průmyslové diamanty jsou.

Rozvázal pruh látky kolem hlavy a pevně přidržel pistoli. Kus košile pomalu odplouval; David se držel římsy a podíval se nahoru. Trup vyčníval z vody asi dva metry. Než po drobných výčnělcích na boku vyšplhá k okraji paluby, bude potřebovat obě ruce.

Vyplivl zbytky mazlavé vody a sevřel hlaveň zbraně mezi zuby. Měl na sobě pouze kalhoty; ponořil ruce pod hladinu a otřel si mastné dlaně o látku, aby mu při výstupu neklouzaly. Vzepřel se na římse, natáhl pravou paži, zabral nohama ve vodě a hmátl po nejbližším výstupku na trupu. Sevřel prsty sotva půldruhého centimetru širokou lištu, vytáhl se, položil levou ruku vedle pravé a zapřel se hrudníkem o hrubé dřevo. Teď už měl ve vodě jen chodidla, okraj paluby se mu zvedal necelý metr nad hlavou.

Pomalu zvedal kolena, až oběma nohama došlápl na úzkou římsu na čáře ponoru. Několikrát se zhluboka nadechl; věděl, že prsty se na úzkém výstupku dlouho neudrží. Zaťal břišní svaly, zhoupl se na špičkách, povyskočil a vymrštil ruce vzhůru. Nezachytí-li se okrajníku paluby, spadne do vody a hlasité cáknutí vyvolá poplach.

Pravá ruka mu sice sklouzla, ale levá se zachytila a to stačilo. S horní polovinou těla drhnoucí o drsný, větrem a vlnami ošlehaný trup se přitáhl k zábradlí; z oděrek na kůži mu kapala krev. Zaklesl se levým loktem o okrajník a pravou rukou vytáhl pistoli z úst. Jak doufal, vyšplhal se k místu mezi přední a zadní kabinou, které jej zakrývaly před zvědavými pohledy hlídek před skladištěm na překládacím molu. Tiše se překulil přes vyvýšený okraj na úzkou palubu a několika přikrčenými kroky se dostal ke stěně kajuty. Přitiskl se zády k dřevěným latím a pomalu se napřímil. Opatrně se plížil k prvnímu okénku kabiny na zádi, z něhož se linulo slabé světlo ztlumené kusem jakési tmavé látky, který sloužil jako záclona a byl částečně odtažený, aby dovnitř mohl proudit noční vzduch. Druhé okno zacloněno nebylo, avšak nacházelo se pouze třicet centimetrů od okraje stěny. Co když na zádi hlídkuje strážný, jehož si z vody nevšiml? Mohl by vetřelce zahlédnout. David tedy zkusí, co uvidí prvním kulatým okénkem.

Přiložil mokrou tvář k popraskané těsnící gumě kolem okenního otvoru a opatrně nahlédl do kabiny. Primitivní závěs tvořila černá plachtovina stažená šikmo na bok. Uvnitř svítila holá žárovka. Visela na šňůře, která vedla oknem na levoboku ven k elektrické zásuvce na molu. Lodní generátory se v přístavu nepoužívají. Po straně žárovky se houpal zakřivený kus plechu a David zprvu nechápal jeho účel. Pak mu došlo, že neumělé stínítko odráží světlo, které by dopadalo do zadní částí kajuty, kde za shrnutým závěsem rozeznal v šeru dvě patrové palandy, obsazené čtyřmi spícími muži. V kabině se svítilo, ale oni leželi v relativním stínu.

U protější stěny kajuty stál dlouhý dřevěný stůl, který vzdáleně připomínal laboratorní lavici, přikrytý bílou nepromokavou plachtou bez jediné skvrnky, na níž byly v rovnoměrných vzdálenostech umístěny čtyři výkonné mikroskopy. Osvětlení zajišťovala každému z nich silná lampa, od níž vedla napájecí šňůra k dvanáctivoltové baterii pod stolem. Obsluha přístrojů mohla sedět na jedné ze čtyř bílých židlí s rovnými opěradly. Interiér kajuty byl upravený a čistý jako nemocniční pokoj.

To je ono, pomyslel si David. Klinická čistota kabiny působila na zanedbané staré rybářské lodi jako pěst na oko, malý ostrůvek obklopený špínou paluby a vodou plnou oleje a hnijících splašků.

A pak v rohu spatřil předmět svého zájmu.

Pět ocelových beden opásaných kovovými obručemi s očky pro masivní zámek. Na přední stěně každé z nich se leskla mosazná tabulka s vyrytým nápisem KOENING MINES, LTD.

Viděl svůj důkaz. Nevyvratitelný, nezpochybnitelný.

Tortuga.

Ostudná výměna zprostředkovaná Erichem Rhinemannem.

Ten důkaz měl nyní na dosah ruky, jen ji natáhnout. Až ho bude mít, může vznést svá obvinění.

V jeho strachu – a že se pořádně bál – se spojila vzteklá zloba a neodolatelné pokušení. Stačily potlačit jeho obavy a donutily jej soustředit se pouze na cíl. Přiměly ho uvěřit – samozřejmě věděl, že jde o falešnou víru – ve vlastní nezranitelnost, danou mu shůry jen na několik vzácných okamžiků.

Ale ty musí stačit.

Skloněný proběhl pod prvním kulatým okénkem k druhému, vstal a nahlédl dovnitř. V jeho zorném poli se ocitly dveře kajuty – očividně nové, nasazené teprve nedávno, kovové a zajištěné dva centimetry silnou ocelovou závorou, zastrčenou do vyztuženého otvoru v rámu.

Vědci z Peenemunde se dobrovolně stali vězni v klinicky čisté izolaci.

Závora na dveřích se Davidovi stala alpským vrcholem, který zdolá bez horolezecké výstroje.

Přikrčil se, proplížil se k okraji stěny, klekl si a opatrně, milimetr po milimetru, vysunoval hlavu, aby mohl nahlédnout za roh.

Strážný tam pochopitelně byl a držel přístavní hlídku v nejlepší tradici obchodních plavidel: na palubě – na vnitřní obranné linii –, znuděný, podrážděný nenáviděnou službou, lhostejný ve své nečinnosti a otrávený její zbytečností.

Neměl však na sobě polovojenský oděv Rhinemannových stráží, nýbrž volný civilní oblek, pod nímž se rýsovala svalnatá postava s vojenským držením těla. Vlasy měl zastřižené až k lebce, jak přikazují předpisy wehrmachtu.

Opíral se loktem o mohutný naviják rybářských sítí, kouřil tenký doutník a nazdařbůh vyfukoval dým do nočního vzduchu. Vedle něj stála opřená automatická puška ráže třicet s rozepnutým ramenním řemenem, který se povaloval pohozený na palubě. Na kůži se usadila lesklá vrstva vlhkosti, což Davidovi napovědělo, že hlídka se zbraně dlouhou dobu nedotkla.

Řemen… Spaulding se napřímil, sundal si opasek a zacouval ke kajutovému okénku. Pak se sklonil, vytáhl z otvoru v brlení jeden z kolíků, které slouží k uchycení rybářských sítí, a dvakrát jím lehce poklepal na zábradlí. Po několika vteřinách signál zopakoval. Zaslechl šoupání podrážek – strážný přešlápl a změnil postoj, ale nepohnul se od vrátku.

Znovu dvakrát poklepal kolíkem o zábradlí A ještě jednou. Tlumené údery ve stejných intervalech postačily k vyvolání zvědavosti, ne však poplachu.

Nyní již uslyšel kroky, klidné, rovnoměrné, strážného pudila zvědavost, ne podezření. Proud nejspíš připlavil kus dřeva, který teď naráží do trupu v rytmu vln.

Hlídač se vynořil za rohem a Spaulding mu bleskurychle přehodil opasek kolem krku a napjal ho, aby přidusil výkřik.

David zkroutil pásek a strážný klesl na kolena, jeho obličej v mdlém světle z okénka viditelně modral, rty zkřivené a oči vytřeštěné hrůzou ze smrti udušením.

Spaulding nedovolil oběti ztratit vědomí – umožní mu vystoupit na horský štít bez výstroje. Zastrčil pistoli za kalhoty, sáhl k pouzdru, které viselo hlídači u boku, a vytasil z něj karabinový bajonet – oblíbenou bodnou zbraň pěšáků, ovšem jen zřídka používanou nasazenou na hlaveň pušky, kam svým určením patří. Zabodl špičku strážnému do kůže pod okem a šeptem ho oslovil.

„Espaňol nebo Deutsch?“

Muž vzhlédl, oči rozšířené děsem. Spaulding utáhl opasek těsněji; strážný zachraptěl a křečovitě zvedl dva prsty. David znovu zašeptal a přitlačil na špičku bajonetu pod hlídačovým pravým okem.

„Deutsch?“

Muž přikývl.

Samozřejmě že je to Němec, pomyslel si Spaulding. A nacista. Oděv, vlasy. Peenemunde je nejdůležitější zbrojařské středisko třetí říše a jeho vědce bude hlídat vlastní personál. Otočil ostřím a z rány pod okem vytryskla krev. Strážný zděšeně otevřel ústa.

„Uděláte přesně to, co vám řeknu,“ sykl mu David do ucha německy, „nebo vám vydloubnu oko. Rozumíte?“

Muž na pokraji bezvědomí přikývl.

„Vstaňte, nakloňte se k oknu a zavolejte, že máte naléhavý vzkaz od… Altmullera, Franze Altmullera! Musí otevřít dveře a podepsat převzetí… Tak dělejte! Pohyb! A nezapomeňte, že držím ostří kousek od vašich očí.“

Šokovaný strážný roztřeseně vstal a Spaulding mu strčil hlavu do otevřeného okna, lehce povolil smyčku kolem jeho krku a přemístil se ke stěně. V levé ruce držel oba konce opasku, v pravé bajonet.

„Spusťte,“ sykl zajatci do ucha a výhružně zamával čepelí.

Strážný měl zadrhnutý hlas a jeho první slova zněla nepřirozeně. Spaulding se k němu přitiskl a zajatec věděl, že když nepředvede pořádný herecký výkon, zbývá mu pár vteřin života.

Předvedl.

Postavy na palandách v kajutě se zavrtěly a ozvalo se reptání, které uťalo vyslovení Altmullerova jména.

Z levého lůžka vstal drobný muž středního věku oblečený pouze v trenýrkách a ospale zamířil k ocelovým dveřím. David popohnal strážného za roh a došel ke dveřím ve chvíli, kdy se ozvalo vysunování závory.

Škubl opaskem a přirazil zajatce na ocelový panel dveří, které se prudce rozletěly. Naštěstí se mu podařilo včas zachytit kliku, aby nenarazily do přepážky. Odhodil bajonet, zpětným pohybem vytasil pistoli a pažbou udeřil vědce do hlavy.

„Schweigen!“ vyštěkl polohlasně. „Tiše, jestli je vám život milý,“ pokračoval německy.

Tři muži – dva dost staří a jeden šedovlasý stařec – se vysoukali z lůžek, rozklepaní zděšením a neschopní slova. Strážný, který sípavě oddechoval, se rozhlédl kolem sebe a začal se zvedat. Spaulding k němu dvěma kroky přiskočil a úderem pistolí do spánku ho srazil na podlahu.

Stařec, který se očividně nebál tak jako jeho společníci, se na Davida vyčítavě podíval. Z důvodů, které sám sobě nedokázal vysvětlit, se Spaulding zastyděl. V této aseptické kabině nemá násilí co pohledávat.

„Nic proti vám nemám,“ zašeptal chraplavě německy. „Plníte rozkazy. Ale aby bylo mezi námi jasno, jestli způsobíte nějaký hluk, bez slitování vás zabiju!“ Ukázal na papíry vedle jednoho mikroskopu, popsané sloupci číslic. „Vy!“ pokynul starci pistolí. „Podejte mi je! Rychle!“

Vědec se váhavě dobelhal k laboratornímu stolu na druhé straně kabiny. Zvedl papíry a podal je Spauldingovi, který je nacpal do kapsy mokrých kalhot.

„Díky… A vy,“ ukázal namířenou hlavní na zbývající dvojici, „teď otevřete ty bedny! Hned! Dělejte!“

„Ne! Pro smilování boží, to nemůžeme!“ zakňoural vyšší z dvojice, tichý hlas zkreslený hrůzou.

David zaklesl starci, jenž stál vedle něho, ruku kolem vrásčitého krku, přitiskl mu ústí hlavně ke spánku a natáhl uzávěr. „Buď ty bedny otevřete, nebo mu vystřelím mozek z hlavy,“ řekl klidně. „A až zemře, obrátím zbraň proti vám. Věřte mi, nemám jinou možnost.“

Menší z dvojice prudce otočil hlavu a němě prosil kolegu, aby měl rozum. Spaulding pochopil, že stařec je vůdcem skupinky. Němci téměř vždy pověřují vedením toho nejstaršího. Vyšší expert z Peenemunde zamířil třaslavými kroky naplněnými hrůzou ke vzdálenějšími konci laboratorního stolu, kde na háčcích upevněných ve zdi visela řada klíčů. Jeden z nich sundal a váhavě přistoupil k první ocelové bedně. Vsunul klíč do zámku provlečeného oky ocelové obruče, odemkl ho a vytáhl.

„Zvedněte víko!“ zavelel Spaulding. Úzkostí podvědomě zvýšil hlas; až příliš, uvědomil si.

Kryt ocelové bedny byl těžký a Němec ho musel zvednout oběma rukama, vrásky kolem očí a úst prozrazovaly, jaké úsilí musel vynakládat. Víko se vztyčilo do kolmé polohy a lehce se převrátilo na druhou stranu, zadrženo řetízky napjatými na obou stranách. Hned nato cvakla západka, která zajistila poklop v otevřené poloze.

Uvnitř se nacházely desítky identických mělkých přihrádek a Davidovi se zdálo, že hledí na nadměrně velkou bedničku s rybářskými návnadami. Několik vteřin mu trvalo, než pochopil, že přední část ocelové schránky je vespod upevněna na pantech a že ji lze sklopit, takže je možné horní díl vysunout. Pod ním jsou pak další nízké zásuvky rozdělené přepážkami na jednotlivé oddíly.

V každé přihrádce ležely dvě malé obálky z pevného papíru, vystlané několika vrstvami jemné tkaniny. Jen v horním oddělení jich leželo několik desítek.

David pustil starce a postrčil ho k palandám, pak mávl pistolí na vysokého Němce, který otevřel bednu, a gestem mu přikázal, ať s připojí ke svým společníkům. S pohledem upřeným na trojici zajatců vzal jednu papírovou obálku, zvedl ji k ústům a zuby odtrhl růžek.

Obrátil obálku otvorem k zemi a zatřepal s ní. Na podlahu kabiny se vysypala hromádka průsvitných kamínků.

Koeningovy diamanty.

Zmačkal obálku v dlani a díval se přitom na německé vědce, kteří zírali na poklad rozsypaný na podlaze.

Proč taky ne? blesklo Davidovi hlavou. V této kajutě se nachází řešení pro Peenemunde. Průmyslové diamanty určené pro obráběcí stroje, které budou použity při výrobě ničivých zbraní, jež přinesou smrt nespočetným tisícům obětí… Stejně jako výkresy gyroskopů, za něž budou vyměněny, přinesou další zkázu, další masakry.

Chystal se prázdnou obálku znechuceně zahodit a nacpat si kapsy plnými, když zahlédl část nějakého nápisu. Rozložil zmuchlaný papír a s pistolí namířenou na zajatce se podíval na obálku. Nápis tvořilo jediné krátké slovo.

echt

Pravé. Nefalšované. Tato obálka, tato zásuvka, tato bedna prošla kontrolou. Sáhl levou rukou dovnitř, nabral tolik obálek, kolik se mu jich vešlo do dlaně, a nastrkal je do kapsy kalhot.

Pro obvinění víc nepotřeboval.

Dosáhl všeho, co chtěl. Jeho poslání dostalo smysl.

Zbývala ještě jedna věc, praktičtější. Vydal se podél laboratorního stolu a hlavní pistole rozbil čočky a okuláry všech čtyř mikroskopů. Pak se rozhlédl po kajutě a hledal kufr s optickým vybavením. Někde tu přece musí být!

Ležel na podlaze pod dlouhým stolem. Bosou nohou ho vysunul, sklonil se a uvolnil sponu.

Další zásuvky, další přihrádky, tentokrát plné čoček uložených v černých kruhových prohlubních.

Uchopil kufr za dno a převrátil ho. Na podlahu se vysypaly desítky kulatých sklíček. Spaulding popadl nejbližší židli za nohy a začal s ní jako palicí bušit do skla.

Pochopitelně nezničil všechny čočky, ale potrvá nejméně osmačtyřicet hodin, než se podaří dílo zkázy napravit.

Začal se obracet, pistoli stále namířenou na vědce, všechny smysly nastražené.

Nevěděl, jestli nebezpečí zaslechl, nebo vycítil, ale každopádně pochopil, že kdyby se nebyl otočil, už by nežil.

Uskočil doprava a vrhl se na podlahu. Za jeho padajícími zády prořízlo ocelové ostří vzduch v místě, kde se ještě před zlomkem vteřiny nacházel jeho bok.

Nechal ten zatracený bajonet na zemi a úplně na něj zapomněl! Hlídač se probral z bezvědomí a zaútočil na něj. A on mu předložil zbraň jako na zlatém podnose!

Nacista vydal ostrý výkřik, ale to už se Spaulding vrhl na klečící postavu, ramenem ji srazil k zemi, sevřel hlavu oběma rukama a praštil jí o podlahu. Ozvalo se děsivé zapraskání. Lebka náraz nevydržela a z rány se vyvalila krev.

Osamělý výkřik však stačil.

„Stalo se něco?“ ozvalo se od dvacet metrů vzdáleného mola. „Heinrichu! Tos křičel ty?“

David nesměl ztratit ani vteřinku váháním.

Skočil k ocelovým dveřím, otevřel je a rozběhl se za roh do stínů při okraji paluby. Koutkem oka zahlédl hlídače na přídi trauleru – držel pušku u pasu a právě stiskl spoušť.

Spaulding palbu opětoval a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že dostal zásah. Nacistova kulka ho škrábla na boku těsně nad pasem a cítil, jak mu na do kalhot stéká krev.

V rozběhu se opřel rukou o zábradlí a přeskočil ho. Z kabiny i od mola se ozývaly výkřiky.

Dopadl do špinavé vody a rychle se snažil zorientovat. Kde je? Kterým směrem má plavat? Kam? Pro smilování boží, kam?

Výkřiky zněly hlasitěji, po celém trauleru se rozsvítila světla, hladinu přístavu křižovaly kužely pátracích reflektorů. David slyšel, jak muži hulákají do vysílaček, obviňující hlasy poznamenané panikou.

Náhle si uvědomil, že v okolí nevidí žádná jiná plavidla! Od mola, kde stály reflektory a muži s puškami, odhodlaní ukončit jeho život, nevyrazil jediný motorový člun, aby ho hledal!

Ani jeden člun!

Spaulding měl co dělat, aby se nerozesmál. Přísná bezpečnostní opatření doprovázející operaci v Ocho Calle zahrnovala i zákaz vjezdu všech lodí do opuštěné části přístavu!

Držel se za bok a co nejčastěji se rychle nořil pod hladinu.

Trauler a pokřikující němečtí strážní se pomalu ztráceli v mlžném oparu, který se zvedal nad vodou. David se rozhlížel a modlil se k bohu, aby plaval správným směrem.

Zmáhala ho obrovská únava, ale nepřipustí, aby ho oslabila. Nesmí to připustit! Teď ne!

Má důkazy usvědčující Tortugu.

Zahlédl pilíře. Dělilo jej od nich dvě stě, možná tři sta metrů. Musí to být ty správné pilíře, to správné molo! Musí!

Cítil, jak se voda kolem něj rozčeřila, a vzápětí se na něj vrhlo hejno mořských úhořů. Ryby slepě útočily na tělo, z něhož se řinula krev, která je svým pachem přilákala, a jejich počet hrozivě narůstal. Klubko obrovských červů jej svíralo v děsivém sevření!

Potlačil výkřik a začal kolem sebe kopat a ohánět se rukama. O kůži se mu neustále otíraly slizké šupiny vodních hadů. Před očima se mu míhaly bílé tečky a žluté pruhy, v hlavě mu bušilo, ústa obklopená spoustou vody vyschla na troud.

Když už si myslel, že nedokáže výkřik dále potlačovat, že se rozječí jako siréna, ucítil na paži dotek lidské ruky a jeho ramena se zvedla nad špinavou hladinu přístavu. Slyšel vlastní hrdelní chrapot, přidušený nesnesitelnou hrůzou. Stoupal po žebříku, nohy mu klouzaly po zaolejovaných dřevěných příčlích, a když se podíval pod sebe, viděl svíjející se běložlutou masu hadovitých těl mořských úhořů.

Eugen Lyons ho odnesl – odnesl! – k vozidlu ze základny námořní pěchoty a David vnímal jako ve snách, že ho opatrně ukládá na zadní sedadlo.

Pak vědec nastoupil za ním a Spauldingovi se zdálo – nebo to byla skutečnost? – že ho pleská po tvářích. Tvrdě. A ještě silněji. Ne, nezdálo se mu to.

Lyons ho fackoval. Nepravidelně, ale vytrvale a s velkou silou.

Bolestné políčky neustávaly! Nemohl se proti nim bránit! Nedokázal se ubránit polovičnímu mrzákovi s hrdlem spáleným alkoholem.

Mohl jen naříkat. Plakat jako dítě.

A pak se najednou mohl bránit. Stáhl ruce z obličeje a sevřel Lyonsovi obě zápěstí, připraven mu je v případě nutnosti zlomit:

Zamrkal a zíral na fyzika.

Lyons se v temnotě usmál.

„Promiňte…,“ zasípal zmučeným hlasem. „Byl jste… v dočasném… šoku…, příteli.“

39

V kufru auta našli lékárničku, dokonale vybavenou podle předpisů vojenského námořnictva. Lyons zasypal Davidovi ránu sulfonamidovým práškem, přiložil na ni několik vrstev složené gázy a tu přilepil ke kůži deset centimetrů dlouhým pruhem leukoplasti. Kulka nepronikla tělem, zanechala pouze škrábnutí, a krvácení se rychle zastavilo. Provizorní obvaz určitě vydrží, než se Spaulding dostane k doktorovi. I kdyby měl na ošetření čekat den nebo dva, bezprostřední nebezpečí mu nehrozí.

Lyons řídil.

David se díval na vyzáblého muže za volantem. Vědec byl nejistý, ale pevně odhodlaný, jinak ho popsat nedokázal. Tu a tam sešlápl plyn příliš silně a náhlé zrychlení auta jej pokaždé vylekalo – a pak nahněvalo. Po několika minutách se však zdálo, že v opatrném manévrování s vozidlem při odbočování na křižovatkách nachází jisté potěšení.

Spaulding věděl, že musí splnit tři úkoly: spojit se Granvillem, promluvit si s Jean a dostat se do úkrytu, který pro ně, jak zoufale doufal, dívka našla. Jestli mu přivede lékaře, v pořádku. Pokud ne, alespoň se vyspí. Bez odpočinku už nedokáže fungovat.

Jak často vyhledal v Pyrenejích osamělou jeskyni? Kolikrát natahal přes mělkou prohlubeň v zemi větve, aby se jeho tělu a mysli vrátila rovnováha objektivity, která mu mohla zachránit život? Právě teď takové útočiště naléhavě potřebuje.

A zítra se domluví s Erichem Rhinemannem na detailech poslední fáze operace.

Dopíše poslední stránku obžaloby.

„Musíme najít telefon,“ řekl Lyonsovi, který přikývl a pokračoval v jízdě.

David ho navigoval do centra Buenos Aires. Odhadoval, že mu ještě zbývá trocha času, než základna zahájí pátrání po pohřešovaném automobilu a jeho posádce. Oranžové značky na náraznících odradí místní policii od přílišné zvědavosti; Američané jsou děti noci.

Vzpomněl si na telefonní budku na severní straně Casa Rosada, v níž naposled vydechl atentátník z Unio Corso, vyslaný z Brazílie.

Oklikou s četnými odbočkami, aby zjistili, jestli je někdo nesleduje, dojeli za patnáct minut na Plaza de Mayo. Náměstí, předválečnými cestovními průvodci označované za Paříž západní polokoule, kypělo poměrně rušným nočním životem. Stejně jako v hlavním městě Francie se desítky opozdilých návštěvníků divadel a restaurací, vesměs oblečených v nákladných oděvech, snažily zastavit volné taxi. Nóbl prostitutky lovily zákazníky. Pouliční lampy ozařovaly fontány, v nichž si máčeli ruce milenci.

O Plaza de Mayo rozhodně nemohl nikdo říct, že je o půl čtvrté v noci opuštěnou pustinou, a David tomu byl rád.

Lyons zabrzdil před telefonní budkou a Spaulding vystoupil.

„Nevím, co jste kde prováděl, ale dotkl jste se nejobnaženějšího nervu v Buenos Aires.“ Hlas Hendersona Granvillea zněl i ve zlosti kultivovaně. „Jsem nucen vás požádat, abyste se ihned dostavil na velvyslanectví. Kvůli vlastní ochraně a v zájmu zachování dobrých diplomatických vztahů s hostitelskou zemí.“

„Obávám se, že se budete muset vyjádřit jasněji,“ opáčil

David.

Granville to udělal.

Těch „pár kontaktů“, které velvyslanec v nejvyšších kruzích vojenské junty měl, se samozřejmě zredukovalo na jediný. Onen důstojník se zajímal o trauler zakotvený v Ocho Calle a zanedlouho ho z vlastního domu odvedla ozbrojená eskorta. Tak zněla v kostce informace, kterou se Granvilleovi podařilo vytáhnout z hysterické manželky. O hodinu později oznámil mluvčí GOU velvyslanci, že jeho „přítel“ zahynul při automobilové havárii. GOU chtěla, aby se o tomto politováníhodném neštěstí dozvěděl co nejdříve.

Když se Granville pokusil znovu spojit s manželkou údajné oběti autonehody, ústředna mu sdělila, že linka byla odpojena.

„Namočil jste nás do toho, Spauldingu! Nemůžeme pracovat, když nám na krku visí problémy zpravodajské služby. Situace v Buenos Aires je mimořádně delikátní.“

„Namočili byste se do toho i beze mě, pane. Několik tisíc mil daleko po sobě řvou nervózní lidé.“

„Hovno!“ Tak sprosté slovo by David od velvyslance rozhodně nečekal. „Všichni máme své vymezené pravomoci a vy byste se měl naučit pohybovat se v hranicích, jejichž parametry jsou nám, možná uměle, ale přesto zcela jasně určeny! Vraťte se na velvyslanectví a já urychleně zařídím váš návrat do Spojených států. A když se vám to nelíbí, jděte na námořní základnu. Ta nepatří do mé jurisdikce a ambasáda s vámi nebude mít nic společného!“

Panebože, pomyslel si David, uměle určené parametry. Jurisdikce. Diplomatické jemnůstky. V době, kdy umírají lidé, celé armády jsou likvidovány a města totálně ničena! A muži v místnostech s vysokými stropy si dál hrají svoje hry se slovíčky a postoji.

„Na základnu nemůžu, ale dám vám námět k zamyšlení. Někdy v průběhu příštích osmačtyřiceti hodin bude pro americké vzdušné a námořní vojenské síly v pobřežním pásmu nařízeno rádiové a radarové zatmění. Nevzlétne žádný letoun a vojenská plavidla zůstanou stát na místě. Tento rozkaz má pro armádu platnost slova božího. Domnívám se, že byste měl zjistit, co za tím stojí! Ve vlastním zájmu. Protože jestli se nemýlím, o čemž zatraceně pochybuju, potom je ten váš diplomatický vrak tak špinavý, že si to ani neumíte představit. Zkuste sehnat jistého Swansona na ministerstvu války. Brigádního generála Alana Swansona! A řekněte mu, že jsem zjistil, co je Tortuga!“

David praštil sluchátkem tak zuřivě, že vedle telefonu dopadly kusy bakelitu. Nejradši by rozrazil dveře budky, v níž se doslova dusil, a rozběhl se pryč.

Jenže kam? Nemá kam se uchýlit.

Několikrát se zhluboka nadechl a znovu vytočil číslo ústředny na velvyslanectví.

Jeanin hlas zněl tlumeně, plný obav. Ale našla úkryt!

Mají s Lyonsem jet po Rivadavii na západ směrem ke vzdáleným předměstím Buenos Aires. Na konci Rivadavii odbočuje doprava silnice, kterou poznají podle velké sochy Madony na křižovatce. Vede do travnaté roviny, na venkov, kde žijí provinciales. Přesně po padesáti osmi kilometrech narazí na další odbočku, tentokrát doleva. Poznají ji podle budky, za níž stojí dvojitý sloup elektrického vedení s transformátorem a telefonní rozbočkou. Cesta je dovede na ranč, který patří Alfonzu Quesarrovi. Seňor Quesarro tam nebude… za těchto okolností. Ani jeho manželka. Zůstane jen několik sloužících, kteří budou k dispozici neznámým přátelům paní Cameronové.

Jean poslechne jeho příkaz a nehne se z velvyslanectví.

A miluje ho. Moc.

David se rozhlížel po travnaté pampě. Mírný teplý vítr mu připomněl, že v Jižní Americe je leden letní měsíc. Jeden ze zaměstnanců Estancie Quesarro na ně čekal několik kilometrů za odbočkou u transformátoru na hranici pozemků, který patřily majiteli, a doprovodil je k rancheríi, shluku přízemních domků a stodol, které v širokém oblouku oklopovaly hlavní budovu. Pak je zavedl k chaloupce z nepálených cihel, která ležela nejdál od ostatních stavení na okraji oplocené pastviny, jež se táhla, kam oko dohlédlo. V domku normálně bydlel caporal, předák na ranči.

David pochopil, když se podíval na střechu a uviděl drát telefonní linky. Předák musí mít možnost spojení s majitelem.

Průvodce jim otevřel dveře a zůstal stát na prahu, jako by se nemohl dočkat, až bude moci odejít. Dotkl se Davidova ramene a promluvil španělštinou okořeněnou domorodým jazykem indiánů z pamp.

„Mám vám vyřídit, seňor, že telefonovat musíte přes ústřednu. Spojení je mizerné, ne jako ve městě. To je všechno.“

Ale gaucho mu ve skutečnosti sděloval něco jiného. Říkal mu, že si musí dávat pozor.

„Budu na to pamatovat,“ odvětil Spaulding. „Děkuji.“

Muž ve spěchu odešel a David zavřel dveře. Lyons stál na opačném konci místnosti pod nízkým klenbovým obloukem, který vedl do sluncem ozářeného přístěnku. V pravé ruce držel kovové pouzdro s výkresy gyroskopů, levou pokynul Spauldingovi.

Za obloukem se nacházel miniaturní pokojík s postelí pod oknem s výhledem na pastvinu.

Spaulding si rozepnul knoflíky na kalhotách a svlékl je.

Ztěžka dolehl na tvrdou matraci a okamžitě usnul.

40

Připadalo mu, že od chvíle, kdy vešel do sluncem ozářené místnůstky, uplynulo jen několik vteřin.

Kolem rány na boku cítil dloubající prsty a škubl sebou, když se mu kolem obvazu rozlila palčivá tekutina a cizí ruka strhla náplast.

Zprudka otevřel oči a spatřil neznámého muže, jenž se nad ním skláněl. Vedle něj stál Lyons. Na kraji matrace ležela lékařská brašna. Neznámý muž je tedy doktor, usoudil David.

„Spal jste téměř osm hodin,“ řekl lékař nečekaně čistou angličtinou. „To je nejlepší recept, jaký vám mohl někdo předepsat… Zašiji vám ránu třemi stehy, to by mělo stačit. Bude to trochu bolet, ale s obvazem se budete moci volně pohybovat.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se David.

Lyons se podíval na hodinky. „Za deset… dvě,“ zašeptal –docela zřetelně.

„Děkuju, že jste přišel.“ Spaulding přesunul váhu, aby lékaři usnadnil přístup k ráně.

„S tím počkejte, až a jestli se vrátím do své ordinace v Palermu.“ Tiše, sardonicky se zasmál. „Junta mě určitě má na jednom ze svých seznamů.“ Vbodl jehlu, protáhl chirurgickou nit kůží a usmál se na pacienta. „Nechal jsem vzkaz, že jsem musel odjet k porodu na vzdálený ranč… A je to.“ Utáhl steh a poklepal Spauldinga po holé kůži. „Ještě dva a budeme hotoví.“

„Myslíte, že by vás někdo mohl vyslýchat?“ staral se David. „Ne, ani ne. Junta často přivírá oči. Moc doktorů tady nemáme… Vždycky mě pobaví, když policejní vyšetřovatelé požádají o medicínskou konzultaci. Stává se to docela pravidelně a vždycky ji chtějí zadarmo. Myslím, že to patří k jejich mentalitě.“

„A já si myslím, že uhýbáte. Řekl bych, že se mnou dost riskujete a že vám hrozí nebezpečí.“

Lékař svěsil ruce. „Jean Cameronová je velmi zvláštní osoba. Jestli někdo sepíše válečné dějiny Buenos Aires, jistě jí vyhradí jedno z čelních míst.“ Bez dalšího upřesnění se vrátil k šití.

Spaulding usoudil, že doktor nechce o této věci dál mluvit, a navíc zřejmě spěchá.

O dvacet minut později již stál Spaulding na nohou a lékař na prahu předákova příbytku. David mu potřásl rukou. „Obávám se, že vám nemám čím zaplatit,“ přiznal.

„Už jste zaplatil, podplukovníku. Jsem Žid.“

Spaulding jeho ruku nepouštěl, naopak, pevně ji tiskl, ale ne jako pozdrav na rozloučenou. „Prosím o vysvětlení.“

„Není co vysvětlovat. V židovské komunitě kolují pověsti o americkém důstojníkovi, který se postavil proti těm sviním… Rhinemannovým sviním.“

„To je všechno?“

„To stačí.“ Doktor vyprostil ruku ze sevření a odešel. David zavřel dveře.

Rhinemann a jeho svině. Přišel čas s Rhinemannem zúčtovat.

Do telefonu ječel hrdelní teutonský hlas a David si živě představil černomodré žíly, vystupující jako provazy na opálené kůži, a úzké oči vypoulené vztekem.

„Byl jste to vy! Byl jste to vy!“ Obvinění znělo znovu a znovu, jako kdyby opakování mělo vyvolat odmítnutí.

„Byl jsem to já,“ přiznal David klidně.

„Jste mrtvý! Jste mrtvý muž!“

David promluvil tiše, pomalu. Precizně. „Jestli jsem mrtvý, do Washingtonu neodejdou žádné kódy a nebude se konat žádné rádiové a radarové zatemnění. Ten trauler se objeví na obrazovkách, a jakmile se v jeho blízkosti vynoří ponorka, lodní děla ji rozstřílejí napadrť.“

Rhinemann mlčel. Spaulding poslouchal, jak německý Žid rytmicky oddechuje, ale také nic neříkal. Nechal Rhinemanna, ať si důsledky domyslí sám. Nakonec finančník promluvil – stejně precizně jako před chvílí on.

„Jistě mi chcete říct něco důležitého. Jinak byste netelefonoval.“

„Nemýlíte se,“ potvrdil David. „Chci vám něco říct. Předpokládám, že si účtujete poplatek za zprostředkování. Neumím si představit, že byste tu výměnu zorganizoval zadarmo.“

Rhinemann se znovu odmlčel a pak pečlivě vážil slova a telefonní linka přenášela jeho těžký dech. „Ne… Je to obchodní transakce a za pomoc při zprostředkování se samozřejmě platí.“

„Ale úhrada přijde až později, že?“ David udržoval klidný, nevzrušený tón. „Nikam nespěcháte, máte všechny tam, kde je potřebujete… Ze Švýcarska nedojde žádné rádiové potvrzení, že částka byla připsána na účet. Jedinou zprávu, kterou dostanete – nebo nedostanete –, odešle ponorka, která vám oznámí, že na ni byly z trauleru přeloženy Koeningovy průmyslové diamanty. Tehdy mi bude dovoleno odletět z Argentiny s výkresy. To je ten signál, na který čekáte.“ Spaulding se krátce, mrazivě zasmál. „Blahopřeju, Rhinemanne, zvládl jste to jako dokonalý profesionál.“

„O co vám jde?“ zeptal se finančník obezřetně. „Víte, já jsem také profík… A jsem jediný, kdo může zařídit, aby ta zpráva z ponorky skutečně přišla. Nikdo jiný. Pouze já mám kódy, které zhasnou světla – a radarové obrazovky… Očekávám však, že za to dostanu zaplaceno.“

„Rozumím…“ Rhinemann váhal, jeho dech byl stále slyšitelný. „Velmi troufalý požadavek. Vaši nadřízení požadují výkresy gyroskopů. Jestli překazíte jejich dodání, trestem bude bezpochyby poprava. Pochopitelně vás formálně neobžalují a nepostaví před vojenský soud, jenže výsledek bude stejný. Ale to jistě dobře víte.“

David se znovu krátce zasmál, tentokrát od srdce a dobrosrdečně. „Jste úplně mimo. Mimo. Možná někoho popraví, ale já to nebudu. Až do včerejšího večera jsem znal jen polovinu pravdy. Teď ji znám celou… Kdepak, mě nepopraví. Zato vy máte problém. Vím to. Čtyři roky v Lisabonu člověka něco naučí.“

„Co je to za problém?“

„Jestli nebude Koeningovo zboží, které momentálně čeká v Ocho Calle, dopraveno do Německa, Altmúller pošle do Buenos Aires batalion tajných agentů. A to nemůžete přežít.“

Na druhém konci linky se opět rozhostilo mlčení. Mlčení, jímž Rhinemann dával Spauldingovi za pravdu.

„Takže jsme spojenci,“ řekl finančník nakonec. „Za jednu noc jste toho stihl hodně. Podstoupil jste nemalé riziko, ale dostal jste se velmi daleko. Obdivuju agresivně ambiciózní jedince. Určitě se nějak dohodneme.“

„Počítal jsem s tím.“

„Můžeme si promluvit o cifrách?“

I tato otázka vyvolala Davidův tichý smích. „Platba od vás bude… jako před včerejším večerem. Pouze polovina pravdy. Ať ta vaše polovina není skrblická. Ve Švýcarsku. Druhá polovina bude uhrazena ve Státech. Velmi štědrá doživotní renta od mnoha přispěvatelů.“ Davidův hlas náhle zdrsněl. „Chci jména.“

„Nechápu, co…“

„Tak přemýšlejte. Muži, kteří stojí v pozadí této operace. Američané. To jsou ta jména, která po vás chci. A nezajímá mě nějaký subalterní účetní nebo brigádní generál, nýbrž ti ostatní. Nad nimi… Bez těch jmen nebude žádná dohoda. Žádné kódy.“

„Muž z Lisabonu je pozoruhodný tím, že zcela postrádá svědomí,“ konstatoval Rhinemann s notnou dávkou respektu. „Jste, jak říkáte vy Američané, skrz naskrz prohnilý chlap.“

„Sledoval jsem mistry v akci a přemýšlel jsem o tom… Proč ne?“

Rhinemann Davidovu odpověď zjevně nevnímal, jeho tón byl náhle podezřívavý. „Pokud je tento… osobní finanční zisk závěrem, k němuž jste dospěl, proč jste v noci udělal to, co jste udělal? Uznávám, že způsobená škoda není nenapravitelná, ale proč jste to udělal?“

„Z velmi prostého důvodu. Včera v noci jsem o tom vůbec neuvažoval a k žádnému závěru jsem nedospěl.“ Bůh je mi svědkem, že je to pravda, pomyslel si David.

„Ano, myslím, že vás chápu,“ řekl Rhinemann. „Velmi lidská reakce…“

„Chci zbytek těch výkresů,“ skočil mu do řeči Spaulding. „A vy chcete, abych odeslal kódy. Abychom dodrželi rozvrh, zbývá nám šestatřicet hodin, plus minus dvě nebo tři. Zavolám vám přesně v šest. Buďte připravený.“

David zavěsil. Zhluboka se nadechl a uvědomil si, že se potí… a že se v malém domku citelně ochladilo. Okny profukoval vítr z pampy a rozevlával záclony. Podíval se na Lyonse, který ho pozoroval z proutěné židle s rovným opěradlem.

„Jak jsem si vedl?“ zeptal se.

Fyzik nasucho polkl a promluvil. Spaulding uvažoval, jestli si na jeho nezvyklý projev zvyká, nebo se Lyonsova schopnost řeči zlepšuje.

„Velmi… přesvědčivě. Až na ten… pot na čele a výraz… v očích.“ Lyons se usmál a vzápětí vyslovil otázku, která mu očividně hodně ležela na srdci. „Existuje nějaká šance… získat ty zbývající výkresy?“

David přidržel rozžatou zápalku u konce cigarety, nasál kouř do plic, ohlédl se na volně povlávající záclony v otevřeném okně a pak obrátil zrak k fyzikovi. „Myslím, že bychom si měli vzájemně něco ujasnit, doktore. Já na ty výkresy zvysoka kašlu. Možná by mi na nich mělo záležet, ale jsou mi zcela ukradené. A jestli je můžeme získat jenom tak, že budeme riskovat, že se ten trauler setká s ponorkou, pak to nepřipadá v úvahu. Co se týká mě, přinášíme o tři čtvrtiny více, než jsme měli předtím, a to je na můj vkus zatraceně moc… Já chci jediné: ta jména… Důkazy už mám, teď jenom potřebuju jména.“

„Toužíte po pomstě,“ poznamenal Lyons tlumeně.

„Ano…! Kristepane! Ano, chci se pomstít!“ David rozdrtil sotva zapálenou cigaretu, přistoupil k oknu a vyhlédl na pastvinu. „Promiňte, nechtěl jsem na vás křičet. Ale možná bych měl. Slyšel jste Felda, viděl jste, s čím jsem se vrátil z Ocho Calle. Znáte celou tu špinavou… hnusnou historii.“

„Vím, že… muži, kteří létají v těch letadlech… za nic nemohou… Věřím, že Německo… musí tuto válku prohrát.“

„Pro smilování boží!“ zaburácel David a prudce se odvrátil od okna. „Vždyť jste to viděli Na vlastní oči! Copak to pořád nejste schopen pochopit?“

„Chcete říct, že… je to na obou stranách to samé? Tomu nevěřím… A myslím…, že vy taky ne.“

„Já nevím, čemu věřím…! Ale vlastně ne, vím to až moc dobře. Vím, proti čemu stojím, protože pak nezůstává pro víru žádný prostor… A vím, že chci ta jména.“

„Měl byste je znát… Kladete závažné otázky… Morální. Myslím, že odpovědi vás… budou bolet… dlouhé roky.“ Lyons již formuloval slova jen s největšími obtížemi. „Věřím, že… bez ohledu na to, co… se stalo, věřím…, že Asher Feld měl pravdu. Tato válka nesmí skončit… nějakou obskurní dohodou… Musí se vyhrát.“

Lyons se odmlčel a promnul si bolavé hrdlo. David se vrátil ke stolu, na který vědec položil karafu s vodou. Nalil plnou sklenici a podal ji vyčerpanému fyzikovi. Když přikývnutím přijal děkovné gesto, pomyslel si, jak je to divné… Tento vyzáblý poustevník na výsledku války, na jejím zkrácení, vydělá ze všech nejméně. Přesto Eugena Lyonse oddanost Ashera Felda silně dojala a zapůsobila na něj. Možná vědec při svém bolestiplném životě lépe chápal prosté lidské pravdy, které Davidovi v jeho hněvu unikaly.

Asher Feld. Hotel Alvear.

„Poslyšte,“ oslovil Spaulding fyzika. „Nabídne-li se nějaká šance…, což mi připadá docela dobře možné, pak se ty výkresy pokusíme získat. Existuje možnost výměny, nebezpečná… Ne pro nás, pro Ashera Felda. Uvidíme. Nic neslibuju. Jde mi především o ta jména. Dokud je nezískám, musí ostatní záležitosti stranou… Rhinemann musí uvěřit, že po těch výkresech toužím stejně zoufale, jako on po diamantech… Uvidíme.“

Zvonek zastaralého venkovského telefonu se slabě a kolísavě rozklinkal. Spaulding zvedl sluchátko.

„Tady Ballard,“ ohlásil se ostražitý hlas na druhém konci linky.

„Ano, Bobby?“

„Modlím se k bohu, abys byl čistý, protože tady všechny šarže mluví o opaku. Vycházím z předpokladu, že rozumný člověk nepostaví sám sebe před vojenský soud, který ho odsoudí přinejlepším na doživotí, jen kvůli hrstce dolarů.“

„Rozumný předpoklad. Co jsem provedl? A získal jsi tu informaci, co jsem chtěl?“

„Počkej, pěkně po pořádku. Tak za prvé, námořní pěchota tě chce za každou cenu dostat. Živého nebo mrtvého. Na stavu jim nezáleží, ale podle mě by dali přednost mrtvole.“

„Našli Meehana a řidiče…“

„Na to můžeš vsadit krk, že je našli! Poté, co je jacísi tuláci zmlátili a o všechno obrali, včetně šatstva. Zuří jako všichni čerti v pekle! Vyrukovali na nás s tou kravinou, že Fairfax nechce, aby se ambasáda dozvěděla o rozkazu, že tě mají zadržet. Teď už je Fairfax vedlejší, chtějí tě především oni. Napadení, krádež a tak dál.“

„Fajn. To se dalo čekat.“

„Čekat? Panebože, já se z tebe zblázním! A to nemluvím o velvyslanci. Kvůli tobě mě Granville donutil rozpálit všechny moje disky! Washington připravuje přísně tajnou depeši, takže dokud nedorazí, jsem ve své kanceláři uvázaný jako pes u boudy.“

„To znamená, že Granville nic neví. Zatloukají to před ním,“ povzdechl si David otráveně.

„Tak houby neví! A houby před ním zatloukají! To rádiové a radarové zatemnění… Naboural jsi strategickou operaci nejvyššího velení. Projekt centrály spojenecké rozvědky, týkající se defekce významných činitelů třetí říše. Popud k němu přišel přímo z ministerstva války.“

„To je mi jasné, že přišel z ministerstva války. Mohl bych ti dokonce říct, z které kanceláře.“

„Takže je to pravda… Německá ponorka přiváží několik důležitých mužů z Berlína. Ty jsi ze hry, ta akce jde mimo tebe. Granville ti to potvrdí.“

„Blbost!“ vybuchl David. „Hromada keců! A úplně průhledných! Můžeš se zeptat kteréhokoliv agenta z kterékoliv evropské sítě. Z žádného německého přístavu nevyvezeš bez povolení ani poštovní známku! A nikdo to neví líp než já!“

„Zajímavé, ontologicky vzato. Průhlednost není zrovna vlastnost, kterou bych spojoval s…“

„Žerty stranou! Můj smysl pro humor se už vyčerpal!“ V tom okamžiku si David uvědomil, že nemá sebemenší důvod na šifranta řvát. Rozsah Ballardových znalostí zůstal v zásadě stejný jako před osmnácti hodinami – možná přibyly komplikace, ale rozhodně neřešil otázku smrti či přežití. Nevěděl o masakru v San Telmu ani o průmyslových diamantech pro Peenemunde v Ocho Calle, ani o tom, že se Haganě podařilo proniknout do samého jádra vojenské zpravodajské služby. A prozatím se o tom nedozví. „Promiň. Mám až nad hlavu starostí a přestávám se ovládat.“

„Nevadí, to nic,“ odvětil Ballard, jako kdyby byl na nálady druhých zvyklý; další vlastnost společná většině kryptoanalytiků, pomyslel si David. „Jean říká, že jsi zraněný. Prý jsi spadl a ošklivě se pořezal. Strčil tě někdo?“

„To je v pořádku. Byl tu doktor… Sehnal jsi mi ty informace o Bardenovi?“

„Jo… Obrátil jsem se přímo na centrálu G-2 ve Washingtonu. Dálnopisný požadavek na přístup k osobnímu spisu, autorizovaný tvým jménem. Ten Barden se o tom dozví.“

„Nevadí. Co tam o něm je?“

„To chceš slyšet celou tu zatracenou složku?“

„Všechno, co vypadá… neobvykle. Zkus třeba jeho prověrku pro Fairfax.“

„Označení Fairfax se tam vůbec nevyskytuje, pouze klasifikace nejvyšší priority… Je rezervní důstojník, neslouží v armádě trvale. Rodinná firma se zabývá převážně dovozem. Strávil řadu let v Evropě a na Středním východě. Mluví pěti jazyky…“

„A jedním z nich je hebrejština,“ hlesl David tiše.

„Správně. Jak jsi…? To je jedno. Dva roky studoval na Americké univerzitě v Bejrútu v době, kdy jeho otec zastupoval firmu ve Středomoří. Vozili hlavně textil z Blízkého východu, v obrovských kvantech. Potom přestoupil na Harvard a ještě později na Brandeis College, což vůbec nevím, kde je. Píšou tady, že absolvoval jako magistr se specializací na blízkovýchodní studia. Po promoci působil až do války v rodinné firmě… Počítám, že ho vzali kvůli jazykům…“

„Díky,“ řekl David. „Ten dálnopis spal, Bobby.“

„S radostí… Kdy se tady ukážeš? Měl bys to udělat dřív, než tě chytí mariňáci. Jean se možná podaří přemluvit starého Hendersona, aby ty horké hlavy trochu zchladil.“

„Už brzo. Jak to snáší Jean?“

„Co? Normálně… No, je nervózní, trochu vyděšená… Však uvidíš sám. Ale je to silná holka.“

„Vyřiď jí, že si nemá dělat starosti..“

„Řekni jí to sám.“

„Je tam s tebou?“

„Ne…“ Ballard se zarazil a vyslal tak signál znepokojení, které dosud v jeho hlase nezaznělo. „Ne, není se mnou. Je na cestě k tobě…“

„Cože?“

„Ošetřovatelka. Sestřička, co pracuje u toho doktora. Volala asi před hodinou. Prý chceš Jean nutně vidět.“ Ballard náhle mluvil ostře a hlasitě. „Co se to krucinál děje, Spauldingu?“

41

„Muž z Lisabonu musel přece očekávat protiopatření. Žasnu, že jste byl tak lehkomyslný.“ Stoltzova arogance ze sluchátka přímo prýštila. „Paní Cameronová představovala křídlo, které jste považoval za zajištěné, že? Volání milované osoby nelze odolat, nemám pravdu?“

„Kde je?“

„Na cestě do Lujánu. Bude hostem v mém sídle. Váženým a ctěným hostem, o tom vás mohu ujistit. Herr Rhinemann bude mít určitě velkou radost. Právě jsem se mu chystal volat. Čekal jsem, až naši lidé ohlásí, že ji přivážejí.“

„Vy jste se zbláznil!“ David měl co dělat, aby nevybuchl. „Říkáte si o odvetná opatření ve všech neutrálních zemích. Diplomat zadržený jako rukojmí v neutrální…“

„Host,“ přerušil ho Stoltz, potěšený sám sebou. „V žádném případě rukojmí. V této roli by nám moc platná stejně nebyla. Nevlastní snacha, navíc vdova. A bez oficiálního postavení. Americké společenské rituály jsou neuvěřitelně komplikované.“

„Víte, jak to myslím. Písemně vám to snad dávat nemusím.“

„Řekl jsem, že bude hostem! Hostem významného finančníka, jehož jste dostal za úkol kontaktovat… a projednat s ním jisté mezinárodní ekonomické otázky, pokud vím. Žida vyhnaného z vlasti, ze země, která je vaším nepřítelem. Nevidím žádný důvod vyvolávat poplach… Ačkoliv byste možná měl.“

Otálet nemělo smysl. Jean nebyla součástí výměnného obchodu ani chystaného obvinění. Ale k čertu s obviněním! K čertu s bezvýznamným, nesmyslným posláním! Na těch vůbec nezáleží!

Záleží jenom na Jean.

„Vyložte karty,“ vyzval David Němce.

„Věděl jsem, že budete spolupracovat. Ta operace se vás přece osobně nedotýká. Mě ostatně také ne… My dva pouze plníme rozkazy. Řešení filozofických otázek ponechme státníkům a nejvyšším velitelům. My přežijeme.“

„Nemluvíte jako přesvědčený věřící. A já o vás slyšel, že upřímně věříte.“ David plácal nesmysly; potřeboval získat čas, třeba jen pár vteřin, aby mohl přemýšlet.

„Možná se budete divit, ale já opravdu věřím. Věřím ve svět, který už je bohužel minulostí, a jenom trochu tomu, který přichází… Zbývající výkresy jsou v Jestřábím hnízdě. Vy a váš aerofyzik tam bezodkladně přijedete. Chci naše jednání uzavřít již dnes večer.“

„Moment!“ Davidovi se honily hlavou nejrůznější domněnky a zvažoval možnosti protistrany. „Tohle není to nejčistší hnízdo, v jakém jsem kdy byl. Obyvatelé postrádají něco, po čem touží.“

„Jejich hosté také.“

„Dvě podmínky. Za prvé: ihned po svém příjezdu se setkám s paní Cameronovou. Za druhé: neodešlu kódy, pokud je vůbec odešlu, dokud se nevrátí na velvyslanectví. S Lyonsem.“

„Tyto body probereme později. Existuje však jedna předběžná podmínka.“ Stoltz se odmlčel. „Pokud dnes odpoledne nepřijedete do Jestřábího hnízda, paní Cameronovou už nikdy neuvidíte. Alespoň ne takovou, jakou si ji pamatujete. Habichtsnest nabízí spoustu nádherných výhledů a dalších možností vyžití, které se hostům velmi líbí. V minulosti však bohužel došlo k několika tragickým nehodám. Na terase, u řeky, v bazénu… při jízdě na koni…“

+++++

Předák jim poskytl automapu a z podzemní nádrže, která zásobovala ranč pohonnými hmotami, jim dočerpal benzin. Spaulding odstranil z nárazníků oranžové nálepky a sedřel barvu z poznávacích značek, takže se sedmičky se stala jednička a z osmičky trojka. Pak urazil ozdobný znak z přední části kapoty, natřel mřížku chladiče černou barvou a sundal puklice ze všech čtyř kol. Nakonec vzal kladivo a k úžasu mlčenlivého gaucha s ním začal bušit do dveří, kapot, blatníků a střechy automobilu.

Když skončil, služební vozidlo z námořní základny vypadalo jako jeden z nespočetných vraků, které brázdí prašné silnice jihoamerického venkova.

U transformátoru odbočili na neudržovanou hlavní silnici a rozjeli se na východ k Buenos Aires. Spaulding tlačil plynový pedál k podlaze, až vibrace rozdrnčely uvolněné kovové součástky a kusy plechu. Lyons držel na kolenou složenou mapu; pokud byly údaje v ní obsažené správné, dostanou se do oblasti Lujánu, aniž budou muset použít hlavní dopravní tepny, a sníží tak riziko, že je odhalí hlídky námořní pěchoty, jimiž se hlavní město a okolí touto dobou už určitě hemží.

Zatracená ironie osudu! bouřil David v duchu. Bezpečí…, bezpečí pro Jean i pro něj… lze získat pouze prostřednictvím dohody s nepřítelem, proti kterému déle než tři roky všemi silami a prostředky bojoval. S nepřítelem, z něhož se v důsledku neuvěřitelného sběhu událostí stal spojenec… V důsledku zrady ve Washingtonu a v Berlíně.

Jak to Stoltz řekl? Řešení filozofických otázek ponechme státníkům a nejvyšším velitelům.

Jaký význam tohle všechno má? A má vůbec nějaký?

Dovedně maskovanou odbočku k Jestřábímu hnízdu David málem minul. Přijížděl po opuštěné silnici, po níž jel pouze jednou, navíc z opačného směru a v noci. Kdyby si nevšiml černých stop po pneumatikách na světlém betonu, asi by se nepodíval doleva a mezeru mezi stromy by nepostřehl. Nemohly tam být dlouho, jinak by horké slunce a projíždějící automobily odřenou gumu vymazaly. A Spaulding si vzpomněl na slova strážného na molu v Ocho Calle.

… jsou pořád hrozně rozrušení a řvou po sobě.

Snadno si představil Rhinemanna, jak huláká rozkazy, v jejichž důsledku se kolona packardů a bentleyů smykem vyřítila ze skryté příjezdové cesty od Jestřábího hnízda a uháněla do tiché ulice v San Telmu.

A později, v hodinách před úsvitem, se další automobily, obsazené zpocenými a vyděšenými zabijáky, hnaly k malému izolovanému poloostrovu Ocho Calle.

David si s profesionální hrdostí pomyslel, že zasadil citelnou ránu.

Oběma nepřátelům. Všem nepřátelům.

V hlavě se mu začínal rýsovat plán, zatím nejasný, pouze jeho kontury. Hodně záviselo na tom, s čím se setkají po příjezdu do Rhinemannova sídla.

A na nenávistných slovech, která tiše vyřkl Asher Feld.

Strážní v polovojenských uniformách namířili pušky na přijíždějící automobil. Jiní přidržovali psy, kteří se vzpouzeli na vodítkách a s vyceněnými zuby zuřivě štěkali. Muž za elektricky ovládanou bránou hulákal rozkazy na podřízené, kteří stáli před ní. Čtyři hlídači se rozběhli k autu a prudce otevřeli pokřivené a domlácené dveře. Spaulding a Lyons vystoupili; strážní je přirazili ke karoserii a pečlivě prohledali.

David natáčel hlavu a prohlížel si plot, který se táhl na obě strany od bran. Odhadoval jeho výšku a pevnost drátů, vštěpoval si do paměti místa, kde jsou k pletivu mezi silnými sloupy připojeny elektrické vodiče, a v duchu odměřoval úhly a směry.

Vše jako součást krystalizujícího plánu.

Jean se mu rozběhla v ústrety přes terasu. Chvíli ji mlčky objímal, vděčný za několik vteřin zdravého rozumu uprostřed šílenství.

Rhinemann stál u zábradlí pět metrů daleko a jeho úzké oči, obklopené váčky opálené kůže, napjatě Davida pozorovaly. Spaulding poznal pohled nenávistného obdivu.

Na terase byl i třetí muž, vysoký blonďák v bílém plážovém obleku, který seděl u stolku se skleněnou deskou. Spaulding ho neznal.

„Davide, Davide, co jsem to udělala?“ Nechtěla ho pustit; pohladil ji po jemných hnědých vlasech a tiše odpověděl.

„Kromě jiného jsi mi zachránila život…“

„Třetí říše disponuje mimořádně schopnou sledovací službou, paní Cameronová,“ utrousil Stoltz s úsměvem. „Máme pod dohledem všechny Židy. Zejména vzdělané odborníky. Věděli jsme, že se přátelíte s tím doktorem z Palerma a že podplukovník je zraněný. Bylo to skutečně velmi jednoduché.“

„Týká se vaše sledování Židů i muže vedle vás?“ zeptal se Spaulding s náznakem ironie.

Stoltz lehce zbledl a jeho pohled se nenápadně svezl z Rhinemanna na muže, který seděl u stolku. „Herr Rhinemann chápe, jak to myslím. Mluvím pragmaticky o nezbytném dozoru nad nepřátelskými elementy.“

„Ano, vzpomínám si,“ prohlásil David; uvolnil Jean z objetí a položil jí ruku na rameno. „Včera jste se vyjádřil velmi jasně o politováníhodné nezbytnosti jistých opatření. Je mi líto, že jste tu přednášku propásl, Rhinemanne. Týkala se koncentrace židovských peněz… No nic, jsme tady. Přejděme k věci.“

Rhinemann ustoupil od zábradlí. „Hned to bude. Ale nejprve…, aby se kruh uzavřel, bych vám rád představil svého společníka, který přiletěl z Berlína. Pochopitelně přes neutrální země. Chci vám poskytnout příležitost pochopit, že jednáte přímo s ním. Výměna tak získá punc ryzosti.“

Spaulding se ohlédl k blonďákovi v bílém plážovém obleku a jejich pohledy se střetly.

„Franz Altmuller, ministerstvo zbrojního průmyslu, Berlín,“

řekl David.

„Podplukovník David Spaulding, Fairfax, nedávné působiště Portugalsko. Muž z Lisabonu,“ kontroval Altmuller.

„Jste zrádní jako šakali,“ dodal Rhinemann, „kteří bojují nečistě a zneucťují svou vlast. Říkám to vám oběma a tak, abyste mě oba slyšeli… A teď můžeme, jak jste si přál, podplukovníku, přejít k věci.“

Stoltz odvedl Lyonse z terasy na vzorně zastřižený trávník kolem bazénu, kde u velkého kulatého stolu stál Rhinemannův strážný s kovovým diplomatickým kufříkem v ruce. Vědec se posadil zády k domu a hlídač položil kufřík na stůl.

„Otevřete ho,“ přikázal shora Erich Rhinemann.

Strážný poslechl; Lyons vytáhl výkresy a rozložil je na stole.

„Zůstaňte s ním, Stoltzi,“ ozval se Altmúller.

Diplomat udiveně vzhlédl, ale nic nenamítl; došel k okraji bazénu a posadil se do skládacího křesílka s očima upřenýma na Lyonse. Altmúller se otočil k Jean. „Mohl bych si prosím promluvit s panem podplukovníkem v soukromí?“

Dívka se podívala na Spauldinga, vymanila ruku z jeho dlaně a odešla ke vzdálenějšímu konci terasy. Rhinemann zůstal uprostřed a přes zábradlí hleděl na Lyonse.

„V zájmu nás obou byste mi asi měl říct, co se stalo v San Telmu,“ požádal Altmuller.

David si Němce pátrávě prohlížel. Altmuller nelhal, nesnažil se ho vlákat do pasti. Neví o Haganě. Neví o Asheru Feldovi. Spaulding poznal svou jedinou šanci.

„Gestapo.“ Jednoduchá odpověď dodala Davidově lži přesvědčivost.

„Vyloučeno!“ Altmuller to slovo vyplivl jako jedovatou slinu. „A vy to víte! Důkazem je moje přítomnost tady!“

„Měl jsem s gestapem – v různých formách – co do činění poslední čtyři roky. Znám svého nepřítele… Alespoň tohle mi přiznejte.“

„Mýlíte se. To prostě není možné!“

„Strávil jste hodně času na ministerstvu a málo v terénu. Chcete profesionální analýzu?“

„Co to je?“

David se opřel o zábradlí. „Zneužili vás.“

„Cože?“

„Stejně jako zneužili mě. Muži, kteří nás zaměstnávají pro naše mimořádné schopnosti. V Berlíně a ve Washingtonu. A je zde jedna pozoruhodná shoda… Oba mají stejné iniciály… A. S.“

Altmúller probodával Spauldinga spalujícím pohledem modrých očí, ústa pootevřená údivem a nevírou. „Albert Speer,“ vydechl.

„Alan Swanson,“ zašeptal David.

„To není možné.“ V Altmullerově hlase znělo méně přesvědčení, než do něj chtěl vložit. „Ten přece neví o…“

„Nepouštějte se do terénu bez předchozího výcviku,“ přerušil ho David, „jinak nepřežijete… Proč si myslíte, že jsem Rhinemannovi navrhl dohodu?“

Altmúller poslouchal, ale neslyšel. Odtrhl oči od Spauldinga, zdánlivě zaujatý dílky neuvěřitelné skládačky. „Jestli je to, co říkáte, pravda – a já s vámi v žádném případě nesouhlasím –, pak ty kódy nebudou odeslány a transfer se neuskuteční. Nebude vyhlášen rádiový klid, obrazovky radarů zůstanou živé, vaše válečné lodě budou křižovat podél pobřeží a letouny je budou hlídat ze vzduchu. Všechno je ztraceno!“

David složil paže na prsou. Nastala chvíle, kdy protivník jeho lež bud koupí, nebo ji šmahem odmítne. Vycítil to, stejně jako stokrát předtím v severních oblastech Pyrenejského poloostrova, kde se lež stávala úhelným kamenem jeho akcí. „Vaše strana hraje tvrději než moje. Je to součást vašeho nového pořádku. Moji lidé mě nezabijí; chtějí se jenom ujistit, že nevím nic, co by je kompromitovalo, a záleží jim pouze na těch výkresech. S vámi se to má jinak. Vaši lidé si nechávají otevřené všechny možnosti.“

David se odmlčel a usmál se na Rhinemanna, který se na své pozorovatelně u zábradlí otočil a díval se na ně. Altmúller hleděl na Spauldinga… Nezkušený agent se učí za pochodu, ušklíbl se v duchu David.

„A jaké jsou podle vašeho mínění ty možnosti?“

„No, pár vám jich můžu uvést,“ odpověděl Spaulding. „Odstranit mě a na poslední chvíli si vynutit vyslání jiného kurýra. Podstrčit nesprávné výkresy. Nebo dostat ty průmyslové diamanty z Ocho Calle jinak než po vodě – při rozměrech těch beden by to bylo obtížné, ale ne nemožné.“

„Proč tedy nenechám jednu z těch možností realizovat? Nepokoušejte mě, nebo…“

Spaulding, který lhostejně hleděl k nebi, se náhle otočil a zavrtal pohled do Altmullera. „Nikdy se nepouštějte do terénu, nepřežil byste ani den. Zůstaňte pěkně na ministerstvu.“

„Co tím chcete říct?“

„Kdyby vaše strana použila jakoukoliv alternativní strategii, je z vás mrtvola. Jste pro ně jako závaží na krku. Jednal jste s nepřítelem. Ví o tom Speer, ví o tom gestapo. Vaše jediná šance spočívá ve využití toho, co víte. Já jsem na tom stejně. Vám jde o záchranu holého života, mně o hromadu peněz. Letecké společnosti vydělají miliardy. Zasloužím si část ze zisku jako odměnu.“

Altmúller postoupil o dva kroky k zábradlí a zůstal stát vedle Davida, zrak upřený na vzdálenou řeku v údolí. „Tento rozhovor nikam nevede.“

„Když se nad tím zamyslíte, zjistíte, že se mýlíte,“ namítl Spaulding. „V tomto obchodě nemůžete dostat něco za nic.“

David se díval přímo před sebe, takže Altmullerův upřený pohled spíš vycítil, než uviděl. Domyslel si, že v Altmullerově hlavě klíčí nový náhled na situaci.

„Vy na tu svou velkorysost jednou škaredě doplatíte, podplukovníku… My pořád ještě můžeme dostat něco za nic. A já osobně medaili za hrdinství při práci pro třetí říši. Máme vás a paní Cameronovou. Ten fyzik je jistě snadno postradatelný… Vy to kódy odešlete. Byl jste ochoten vyjednávat pro peníze a jistě budete ochoten vyjednávat kvůli záchraně dvou životů.“

Když odpověděl, David stejně jako Altmuller hleděl před sebe. Ruce měl stále založené na prsou a jeho postoj záměrně vyzníval arogantně a pohrdavě. „Vyjednávání již bylo uzavřeno. Jestli Lyons schválí ty výkresy, odešlu kódy ve chvíli, kdy se on a paní Cameronová bezpečně vrátí na velvyslanectví. Dříve ne.“

„Odešlete je tehdy, kdy vám to přikážu.“ Altmuller jen s obtížemi udržel klidný tón. Rhinemann se na ně díval, ale nepokusil se zasáhnout. Spaulding pochopil: finančník si pohrával se svými šakaly.

„Je mi líto, že vás zklamu,“ utrousil David. „Potom se stanou velmi nepříjemné věci. Nejdřív paní Cameronová.“

„Vzdejte to,“ povzdechl si David. „Hrajte podle původních pravidel. Jinak nemáte šanci.“

„Na osamělého bojovníka mluvíte hodně sebevědomě.“ Spaulding se odstrčil od zábradlí a otočil se čelem k Němci. „Vy jste opravdu zatracený blázen,“ pronesl šeptem. „V Lisabonu byste nevydržel ani hodinu… Myslíte si, že jsem sem přijel jen tak, bez zálohy? Myslíte si, že Rhinemann ode mě takovou zpozdilost očekával? My muži z terénu jsme velmi opatrní, velmi zbabělí, rozhodně žádní hrdinové. Nevyhodíme do povětří budovu, pokud existuje možnost, že v okamžiku výbuchu ještě budeme uvnitř. Nezničíme nepřátelský most, dokud nenajdeme jinou cestu na svou stranu řeky.“

„Jenže vy jste sám. Nezůstaly vám žádné mosty.“

David se na Altmullera podíval, jako kdyby si prohlížel špatně uřezaný kus masa, a pak mrkl na hodinky. „Ten váš Stoltz je hlupák. Jestli do patnácti minut nezavolám na jisté číslo, začnou se žhavit telefonní linky a do Lujánu vyrazí kolona velmi oficiálních automobilů. Jsem vojenský atašé působící na americké ambasádě a doprovázím velvyslancovu dceru do Lujánu. To stačí.“

„To je absurdní! Argentina je neutrální stát. Rhinemann by…“

„Rhinemann nechá otevřít brány a vyžene šakaly ze svého pozemku,“ přerušil ho Spaulding tiše a velmi klidně. „Oba pro něj představujeme přítěž. Tortuga by mu mohla vybuchnout do jeho poválečného obličeje a to on nepřipustí. A vůbec nezáleží na tom, co si myslí o vládnoucím režimu u vás nebo u nás. Jemu záleží na jediném: na Erichu Rhinemannovi… Domnívám se, že to víte. Sám jste si ho vybral.“

Altmúller dýchal vyrovnaně, ale nadechoval se o poznání hlouběji než před chvílí, zdálo se Davidovi. Snaží se ovládnout, ale moc se mu to nedaří, usoudil.

„Zařídil jste to tak, abyste mohl ty kódy odeslat? Odsud?“

Takže soupeř tu lež koupil. Úhelný kámen zapadl na své místo.

„Pravidla opět platí. Rádiové a radarové zatemnění. Vynořující se ponorka nebude napadena ze vzduchu ani z moře. Žádný trauler opouštějící pobřežní pásmo pod paraguayskou vlajkou nebude zadržen… Oba jsme zvítězili… Co víc můžete chtít, šakale?“

Altmúller se otočil k zábradlí a opřel se dlaněmi o mramorovou desku, prsty přitisknuté ke kameni a pohled upřený na řeku. Naškrobený plážový oblek mu padl jako ulitý.

„Pravidla Tortugy platí v původním rozsahu,“ potvrdil.

+++++

„Potřebuju si zavolat,“ řekl David.

„Čekal jsem to,“ opáčil Rhinemann a sjel Franze Altmullera opovržlivým pohledem. „Na únosy pracovníků velvyslanectví nemám žaludek. Nikomu a ničemu neposlouží.“

„Nebuďte na sebe tak přísný,“ chlácholil ho Spaulding. „Díky únosu jsem se sem dostal v rekordním čase.“

„Zavolejte si.“ Finančník mávl rukou k telefonu, který stál na stolku vedle klenutého vstupu do budovy. „Váš rozhovor bude samozřejmě slyšet z připojených reproduktorů.“

„Samozřejmě,“ přikývl David a zamířil k telefonu.

„Komunikační centrála…,“ ozvalo se z neviditelných reproduktorů.

„Tady podplukovník David Spaulding, vojenský atašé,“ přerušil Ballarda muž z Lisabonu.

„Co si přejete, pane podplukovníku?“ zeptal se šifrant po téměř nepostřehnutelné pauze.

„Před svou odpoledních schůzkou jsem vydal příkaz, aby mi byly připraveny jisté osobní materiály. Můžete ho zrušit.“

„Ano, pane… Provedu, pane.“

„Mohl bych mluvit s hlavním šifrantem? Jmenuje se… tuším Ballard.“

„Já jsem… Ballard, pane.“

„Promiňte,“ omluvil se David stroze. „Nepoznal jsem vás, Ballarde. Připravte se odeslat šifrovanou sekvenci kódů, kterou jsem vám připravil v zapečetěné zelené obálce. Otevřete ji a seznamte se s přesným zněním. Jakmile vydám rozkaz, okamžitě je odvysíláte. S označením priority Černý závoj.“

„Co prosím? Nerozumím, pane.“

„Černý závoj je moje autorizační heslo, Ballarde. Najdete ho v lexikonu. Aktivujte všechny zabezpečené kanály a držte je otevřené. Za tu prioritu vám nikdo hlavu neutrhne. Ještě se vám ozvu.“

„Ano, pane…“

David zavěsil a modlil se, aby byl Ballard ve své práci tak dobrý, jak si o něm myslel. Nebo tak dobrý jako v sálových hrách, jak si o něm myslel Henderson Granville.

„Jste velmi efektivní,“ ocenil Rhinemann.

„Snažím se,“ odvětil Spaulding.

Ballard zíral na telefon. Co se mu Spaulding snažil naznačit? Očividně že je Jean v pořádku, že jsou v pořádku i on a Lyons.

Připravte se odeslat šifrovanou sekvenci kódů, kterou jsem vám připravil v zapečetěné zelené obálce…

David mu žádné kódy nenachystal. Připravil je on. Pravda, Spaulding se tu sekvenci naučil nazpaměť, ale pouze jako preventivní opatření pro případ nouze.

A co má zatraceně znamenat ta zelená obálka?

Žádná obálka není, červená, modrá nebo zelená…

A co je sakra za kravinu ta priorita Černý závoji

Jaký černý závoj? Takový nesmysl!

Ale co když je to klíč k šifře?

Najdete ho v lexikonu…

V lexikonu…? Lexikon kryptografie!

Černý závoj… Ten název mu něco říkal… Něco obskurního… z minulosti. Černý závoj je starý, dávno nepoužívaný termín. Ale kdysi něco znamenal.

Ballard se zvedl z otáčecí židle a přistoupil k policím s knihami na protější stěně malé místnosti. Do Lexikonu kryptografie se nepodíval už kolik let. Tuto zastaralou a příliš akademickou příručku pokládal za nepoužitelnou.

Ležela na nejvyšší poličce spolu s dalšími zbytečnými knihami, pokrytá vrstvou usazeného prachu.

Termín našel na straně 71. Jediný odstavec vložený mezi stejně neužitečné odstavce byl najednou náramně užitečný.

„Černý závoj je nástroj pro vlákání nepřítele do pasti, jinak známý také jako Schwarzes Tuch, protože jej poprvé použila německá císařská armáda v roce 1916. Je dost nebezpečný, jelikož jej nelze v jednom sektoru použít dvakrát. V podstatě jde o signál, který přikazuje pokračovat ve vysílání kódu, jenž aktivuje danou sérii opatření, avšak jeho skutečným cílem je tato opatření ukončit nebo zrušit. Čas ukončení je určen v minutách, jejichž počet je konkrétně uveden. V praxi se černý závoj přestal používat v roce 1917, protože anuloval…“

Pokračovat ve vysílání… skutečným cílem je ukončit nebo zrušit…

Ballard zavřel knížku a vrátil se ke svým přístrojům.

Lyons převracel výkresy tam a zpátky, jako kdyby opakovaně kontroloval správnost svých výpočtů. Rhinemann se z terasy dvakrát hlasitě zeptal, jestli narazil na nějaký problém a Lyons se pokaždé otočil na židli a zavrtěl hlavou. Stoltz seděl v skládacím křesílku u bazénu a kouřil cigarety. Altmuller krátce promluvil s Rhinemannem; rozhovor očividně ani jednoho z nich nepotěšil. Ministerský úředník se pak vrátil ke kulatému stolku se skleněnou deskou a začal si listovat novinami vydávanými v Buenos Aires.

David a Jean se uchýlili ke vzdálenějšímu konci terasy a potichu spolu rozmlouvali. Spaulding občas zvýšil hlas; jestli Altmúller poslouchal, slyšel zmínky o New Yorku, o stavební firmě, o nejasných plánech pro poválečnou dobu. Byly to milenecké plány.

Tyto zmínky však postrádaly logickou souvislost.

„V hotelu Alvear,“ řekl David tlumeně a držel Jean za ruku, „bydlí muž, který se zapsal jako E. Pace. E. Pace. Ve skutečnosti se jmenuje Asher Feld. Představ se mu jako spojka ode mne… a jako agent z Fairfaxu jménem Barden. Ira Barden. Nic jiného. Řekni mu, že se odvolávám na jeho… priority. Přesně za dvě hodiny od… od minuty, kdy mu zavoláš z ambasády… S tou minutou to myslím vážně, Jean, on to pochopí…“

Jean Cameronová se neovládla pouze jednou. Zalapala po dechu a vysloužila si Davidův varovný pohled a silný stisk ruky. Zamaskovala zděšení strojeným smíchem.

Altmúller vzhlédl od novin. Oči mu přetékaly opovržením, za kterým pronikal, stejně evidentně, vztek.

Lyons vstal ze židle, protáhl si vyzáblé tělo – strávil u stolu tři hodiny a deset minut – a ohlédl se k terase. Díval se na Spauldinga.

Přikývl.

„Dobře,“ řekl Rhinemann a zamířil k Franzi Altmullerovi. „Můžeme pokračovat. Brzy se setmí. Do časného rána celou záležitost uzavřeme. Už žádné zpoždění! Stoltzi! Kommen Sie hier! Bringen Sie die Aktenmappe!“

Diplomat se zvedl, přistoupil ke stolu a začal skládat výkresy do diplomatického kufříku.

David vzal Jean za loket a odvedl ji k Rhinemannovi a Altmullerovi.

„Plány obsahují celkem čtyři sta šedesát stran výkresů, naměřených údajů, poznámek a výpočtů,“ řekl nacista. „Není v lidských silách si všechny tyto informace zapamatovat. A pokud nějaká část chybí, zbytek je nepoužitelný. Jakmile se spojíte s šifrantem a odešlete kódy, paní Cameronová a ten fyzik mohou svobodně odejít.“

„To bohužel nepůjde,“ ohradil se Spaulding. „Dohodli jsme se tak, že kódy odešlu teprve ve chvíli, kdy se oba vrátí na ambasádu, a tak to také bude.“

„Snad si nemyslíte,“ vyštěkl Rhinemann vztekle, „že dovolím…“

„Ne, nemyslím,“ skočil mu do řeči David. „Vy si však nejste jistý, jak dalece máte pod kontrolou prostor za branami vašeho sídla. Takto alespoň vím, že se budete snažit usilovněji.“

42

Než telefon zazvonil – přesně ve 21.15 –, uplynula hodina a jedenatřicet minut. Slunce se schovalo za okolní kopce zvedající se nad Lujánem a v houstnoucím šeru poblikávala světla na vzdáleném břehu řeky.

Rhinemann zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a pak pokynul Davidovi.

Spaulding vstal, přikročil k finančníkovi a převzal od něj telefon. Rhinemann cvakl spínačem na zdi a zapnuly reproduktory.

„Jsme na místě, Davide.“ Jeanina slova se nesla terasou.

„Výborně,“ odpověděl Spaulding. „Takže žádný problém?“

„Ani ne. Asi po pěti kilometrech jsem se bála, že se doktoru Lyonsovi udělá špatně. Jeli s námi tak rychle…“

Po pěti… After five… AF.

Asher Feld.

Jean to dokázala!

„Ale už je v pořádku, ne?“

„Odpočívá. Ovšem chce to čas, než se bude cítit…“

Čas… Čas.

Jean sdělila Asheru Feldovi přesný čas.

„Dobře.“

„Genug! Genug!“ hulákal Altmuller z terasy. „To stačí! Máte svůj důkaz, jsou na ambasádě. Teď ty kódy!“

David se k nacistovi neuspěchaně otočil a probodl ho pohledem.

„Jean?“

„Ano?“

„Jsi v komunikační centrále?“

„Ano.“

„Můžeš mi předat hlavního šifranta? Ballarda?“

„Tady ho máš.“

Bobby se ohlásil neosobně, jako výkonný podřízený. „Podplukovník Spaulding?“

„Ballarde, uvolnil jste všechny zabezpečené kanály?“

„Ano, pane. A odeslal jsem vaše prioritní heslo. Závoj je potvrzen, pane.“

„Výborně. Připravte se. Zavolám vám během několika minut, déle by to trvat nemělo.“ David rychle zavěsil.

„Co to mělo znamenat?!“ hulákal Altmuller zuřivě. „Odešlete ty kódy! Ihned!“

„Chce nás zraditi“ zaječel Stoltz a vyskočil ze židle.

„Myslím, že byste měl své jednání vysvětlit.“ Rhinemannův tichý hlas vibroval bezprostřední hrozbou tvrdého trestu.

„Poslední detaily, nic víc.“ Spaulding si zapálil cigaretu. „Potřebuju jenom pár minut… Mohli bychom si promluvit o samotě, Rhinemanne?“

„To je zbytečné. Co vlastně chcete?“ zeptal se finančník. „Zajímá vás, jak se dostanete ze země? Váš odlet je zařízen. Odvezeme vás spolu s výkresy na letiště Mendarro, vzdálené odsud deset minut jízdy. Letoun však dostane povolení k odletu až poté, co obdržíme potvrzení o transferu Koeningových diamantů.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Co na tom záleží?“

„Jakmile začne rádiové a radarové zatemnění, budu bez ochrany. To na tom záleží.“

„Ach, to!“ odfrkl Rhinemann netrpělivě. „Po čtyři hodiny budete mít tu nejlepší ochranu na světě. V žádném případě nehodlám dráždit muže ve Washingtonu.“

„Vidíte?“ obrátil se David k Franzi Altmullerovi. „Říkal jsem vám, že jsme přítěž.“ Otočil se zpátky k Rhinemannovi. „Dobře, přijímám. Máte hodně co ztratit. Detail číslo jedna tedy máme vyřízený. Teď detail číslo dvě. Peníze, které mi vyplatíte.“

Rhinemann přimhouřil oči. „Vy si opravdu potrpíte na detaily… Suma pěti set tisíc amerických dolarů bude převedena do Banque Louis Quatorze v Curychu. Tato částka je konečná a dostatečně štědrá.“

„Přímo velkorysá. Víc, než kolik bych žádal… Jaké jsou mé záruky?“

„Ale jděte, podplukovníku. Nejsme přece podomní obchodníci. Víte, kde žiju, a své schopnosti jste dostatečně prokázal. Nechci, aby se na mém osobním horizontu pohyboval stín muže z Lisabonu.“

„Lichotíte mi.“

„Peníze budou uloženy v Curychu spolu s příslušnými dokumenty pro vás. V bance potom budete postupovat běžným způsobem.“

David zamáčkl cigaretu v popelníku. „Dobře, Curych… A ještě poslední detail. Jde o ty štědré platby, které obdržím doma… Ta jména, prosím. Napište mi je na kousek papíru.“

„Jste si jistý, že je znám?“

„Je to jediná věc, kterou jsem si opravdu jistý. Takovou příležitost byste si nenechal uniknout.“

Rhinemann vytáhl z kapsy saka malý notes vázaný v kůži a začal rychle psát. Potom vytrhl stránku a podal ji Spauldingovi.

David četl jména:

Kendall Walter

Swanson, A. Armáda Spojených států Oliver, H. Meridian Aircraft Corporation Craft, }. Packard

„Děkuji.“ Spaulding schoval lístek do kapsy a sáhl po telefonu. „Spojte mě prosím s americkou ambasádou.“

Ballard četl sekvenci kódů, kterou mu David odrecitoval. Spaulding si ji nezapamatoval absolutně přesně, ale také se moc nespletl. Nedodržel požadovaný počet samohlásek, ale zpráva byla jasná.

A Davidovo zdůraznění „frekvence 120 megacyklů pro všechny následné šifrované depeše“ nebylo nic než nesmyslné plácání, ale i to splnilo svůj účel.

120 minut.

Černý závoj.

Původní kód se skládal ze čtrnácti hlásek:

VOLEJTE TORTUGU

Heslo, které Spaulding odrecitoval, mělo pouze třináct znaků. Ballard hleděl na dvě slova.

ZNIČTE TORTUGU

Za dvě hodiny.

David získal poslední detail, který nikdo nemohl dost dobře odmítnout z profesionálního hlediska, ale všichni cítili potřebu proti němu něco namítnout. Protože do jeho odjezdu na letiště Mendarro zbývaly přibližně čtyři hodiny, během nichž mohl z různých důvodů ztratit drahocenné výkresy z dohledu – nebo je z dohledu mohl ztratit Rhinemann –, trval na tom, aby byly uzamčeny do kovové schránky a ta potom připevněna řetízkem k libovolné pevné konstrukci a zajištěna visacím zámkem, jehož klíče dostane on. Kromě toho si ponechá také klíče od schránky a na její petlici a víko nastraží tenká vlákna. Kdyby někdo s výkresy prováděl něco nekalého, pozná to.

„Jste těmi svými preventivními opatřeními jako posedlý,“ poznamenal Rhinemann nesouhlasně. „Měl bych vás ignorovat. Kódy už byly odeslány.“

„Tak mi udělejte radost. Jsem z Fairfaxu a mám klasifikaci čtyři-nula. Třeba budeme ještě někdy v budoucnu spolupracovat.“

Rhinemann se usmál. „Vy musíte mít vždycky všechno pod kontrolou, viďte? Budiž, ať je po vašem.“

Finančník poslal pro řetízek a visací zámek a neodpustil si drobné potěšení ukázat Spauldingovi, že zámek je v originálním balení. Rituál, během kterého byl kovový kufřík připoután řetízkem ke sloupku zábradlí u schodiště ve velké hale, trval několik minut. Čtveřice mužů se opak usadila v obrovském obývacím pokoji vpravo od haly, odkud mohli rozměrným klenutým obloukem pozorovat schodiště… a kovový diplomatický kufřík.

Z Rhinemanna se stal žoviální hostitel. Nabídl koňak, který nejprve přijal pouze Spaulding, ale pak se k němu přidal i Heinrich Stoltz. Altmúller prohlásil, že pít nebude.

Obloukem prošel strážný ve vzorně vyžehlené polovojenské uniformě.

„Naši operátoři potvrzují rádiový klid, pane. V celém pobřežním pásmu.“

„Děkuji. Poslouchejte dál na všech frekvencích,“ přikázal Rhinemann.

Strážný přikývl, otočil se a odešel z místnosti stejně rychle, jako se v ní objevil.

„Vaši lidé jsou výkonní,“ poznamenal David.

„Za to je platím,“ odvětil Rhinemann a podíval se na hodinky. „A teď budeme čekat. Operace je v běhu a my můžeme pouze čekat. Objednám něco k jídlu. Co říkáte na studený bufet? Z jednohubek se nepřejíme a máme dost času.“

„Jste pohostinný,“ pochválil Spaulding a přenesl si sklenku koňaku k židli vedle Altmullera.

„A velkorysý. Na to nezapomínejte.“

„Jak bych mohl? Ale teď mě napadá, jestli bych vaší velkorysost nemohl zneužít ještě jednou.“ David odložil sklenku na stolek a ukázal na svůj zmačkaný a špatně padnoucí oděv. „Ty svršky jsem si půjčil od jednoho předáka na ranči. Jen bůh ví, kdy je naposled vypral. A já bych také potřeboval umýt… Ocenil bych sprchu a holicí strojek. A kdyby se tu pro mě našly slušné kalhoty a košile nebo svetr…“

Altmúller se na něj podezřívavě zadíval. „Vaši vojáci se o vás jistě postarají.“

„Proboha svatého, Altmullere, já přece nikam neodejdu! Jenom do sprchy. Výkresy jsou tamhle.“ Spaulding naštvaně máchl rukou k zábradlí schodiště. „Jestli si myslíte, že odejdu bez nich, tak jste duševně méněcenný.“

Urážka nacistu rozzuřila; sevřel opěradla křesla a s vypětím vůle se ovládl.

„Podplukovník má za sebou pár namáhavých dnů,“ uznal Rhinemann. „Jeho žádost o drobnou laskavost je oprávněná a mohu vás ujistit, že neodjede nikam jinam než na letiště Mendarro… Škoda. Kdyby utekl, ušetřil bych půl milionu dolarů.“

David se připojil k Rhinemannovu smíchu. „Člověk s tak tučným kontem v Curychu by se měl alespoň cítit čistý.“ Vstal ze židle. „A s těmi posledními dny jste měl pravdu. Jsem utahaný jako kůň a bolí mě celé tělo. Jestli se tu najde měkká postel, zdřímnu si.“ Ohlédl se na Altmullera. „S rotou ozbrojených stráží u dveří, aby měla chlapečkova dušička pokoj.“

Altmúller vyskočil z křesla. „Tak dost!“ zarval, až se stěny otřásly.

„Ach, bože můj,“ povzdechl si David. „Sedněte si. Vypadáte jako blázen.“

Rhinemannův strážný mu přinesl kalhoty, lehký rolák a hnědé semišové sako. David si všiml, že každý kus oděvu je drahý, a okamžitě viděl, že mu šaty dokonale padnou. Holicí strojek našel v koupelně, a kdyby potřeboval cokoliv jiného, stačilo otevřít dveře a zavolat. Hlídač bude venku v hale; ve skutečnosti ho střežili dva.

Pochopil.

Řekl strážnému – porteňovi –, že se hodinku prospí, pak se osprchuje a oholí na cestu. Byl by tak laskav a probudil ho v jedenáct?

Rhinemannův muž slíbil, že to zařídí.

Davidovy hodinky ukazovaly pět minut po desáté. Jean telefonovala přesně ve čtvrt na deset. V té chvíli začala Asheru Feldovi běžet dvouhodinová lhůta.

Davidovi tedy zbývala hodina a pět minut.

Ve čtvrt na dvanáct.

Pokud Asher Feld skutečně věřil svým prioritám.

Velká podkrovní místnost měla vysoký strop a dvoukřídlé okno s kovovým rámem tři podlaží nad zemí. Víc toho Spaulding nezjistil – nebo nechtěl zjišťovat –, dokud svítila světla.

Zhasl, vrátil se k oknu, tiše otevřel levé křídlo a vyhlédl zpoza závěsu.

Břidlicová střecha mu velkou radost neudělala, naopak jej potěšil široký okapový žlab, který o příhodných šest metrů dál ústil do odtokové roury.

O patro níž viděl čtyři úzké balkony, které s největší pravděpodobností patřily ke čtyřem ložnicím. Nejvzdálenější z nich se nacházel sotva půldruhého metru od okapové trubky, což by se možná mohlo hodit.

Dole se v měsíčním svitu tmavozeleně leskl svěží trávník, stejně vzorně zastřižený jako všude v okolí Jestřábího hnízda. Na temném pozadí se rýsovaly rozestavěné bílé zahradní stolky a židle z ohýbaného železa, mezi nimiž se vinuly dlážděné chodníky lemované řadami květin. Z trávníku se pak svažovala široká stezka, která mizela v temnotě mezi stromy. David si vzpomněl, že tutéž cestičku zahlédl z pravého okraje terasy nad bazénem a že na ní rozeznal neuhrabané otisky kopyt. Stezka sloužila k vyjížďkám na koni a musela vést ke stájím někde za stromy.

Tato skutečnost mohla mít význam, za daných okolností samozřejmě pouze relativní.

Vtom Spaulding spatřil za mřížovanou zahradní besídkou, vzdálenou asi deset metrů od posledního bílého stolku, narudlý přísvit cigarety schované v dlani. Rhinemann sice mohl věřit tomu, že David bude za pár hodin na cestě na letiště Mendarro, ale svou víru si pojistil hlídkami

Žádné překvapení – Spauldinga by spíše udivila nepřítomnost stráží. Jeden z důvodů, proč spoléhal na priority Ashera Felda.

Nechal závěs sklouznout na místo, ustoupil od okna a zamířil k posteli s nebesy. Odhrnul přikrývku, svlékl se do trenýrek, či spíše spodků z hrubé pytloviny, které našel v hliněném domku na ranči a vyměnil je za svoje zakrvácené prádlo. Lehl si a zavřel oči, avšak neměl v úmyslu spát. V duchu si představil ocelové brány a vysoký plot napuštěný elektřinou, obklopující Rhinemannovo sídlo, jak ho viděl, když jej strážní přinutili opřít se o dotlučený automobil ze základny námořní pěchoty a prohledali ho.

Vpravo, tedy na východ od širokých vrat.

Reflektory vrhaly dostatek světla, aby rozeznal lehce zakřivenou linii plotu zabíhajícího do lesa. Příliš zřetelně pletivo neviděl, ale bylo tam.

Severovýchodním směrem.

Pak si ve své fantazii vyvolal obraz terasy nad bazénem, konkrétně místa u zábradlí na jejím pravém zadním konci, kde tiše rozmlouval s Jean. Soustředil se na prostor dole vpředu a vpravo.

Severovýchodním směrem.

Nyní ho před svým duševním zrakem viděl naprosto zřetelně. Pozemek se vpravo od kriketového hřiště mírně svažoval k vysokým stromům na okraji hustého lesa. Téhož lesa, do kterého ústila jezdecká stezka pod oknem. A zalesněný terén stále klesal, až se o půldruhého kilometru dál setkával s říčním břehem. David si vzpomněl na široké mezery mezi vzdálenými vrcholky stromů na pravé straně.

Pastviny nebo pole.

Pokud zde Rhinemann choval koně – a podle otisků kopyt je skutečně choval –, musel mít i stáje a louky, na nichž se zvířata mohla pást nebo volně pobíhat, aby si vybila frustraci z úzkých pěšin uprostřed lesa.

Proluky mezi klesajícími stromy tedy musely být zatravněné mýtiny, jiné vysvětlení neexistovalo.

Na severovýchodě.

Přesunul myšlenky k silnici, vzdálené přes tři kilometry od mramorových schodů před vchodem do Jestřábího hnízda, která vedla podél Lujánu k Buenos Aires. Vzpomněl si, že silnice v místě odbočky k Rhinemannovu sídlu leží vysoko nad řekou, ale hned za ní se stáčí doleva a svažuje se k Tigre. Snažil se vybavit si přesně první minuty děsivé jízdy v limuzíně Bentley, která skončila v kouři a ohni a smrti v Colinas Rojas. Automobil odbočil ze skryté příjezdové cesty a pokračoval několik kilometrů na východ a pak z kopce na sever, až ujížděl těsně vedle vodního toku.

Severovýchodním směrem.

Následně si představil řeku pod terasou, po jejíž hladině pluly jachty s bílými plachtami a výletní lodě. Koryto vedlo šikmo doprava.

Na severovýchod.

Zjistil, jaká bude jeho úniková trasa.

Dolů po jezdecké stezce pod ochrannou kopuli temného lesa a pak severovýchodním směrem k zatravněným mýtinám mezi stromy. Potom přes louky, držet se vpravo – tedy na východ –a z kopce – na sever. Zpátky do lesa a pak podél řeky, než narazí na elektrifikovaný plot na hranici rozlehlého pozemku kolem Jestřábího hnízda.

Za plotem leží silnice do Buenos Aires. K velvyslanectví.

A k Jean.

David uvolnil tělo a nechal bolest z poranění na boku rozbíhat se v kruzích kolem potrhané a zašité kůže. Pravidelně zhluboka oddechoval. Nejtěžší bude zachovat klid.

Podíval se na hodinky, které dostal jako dárek od Jean. Skoro jedenáct. Vstal z postele, vklouzl do kalhot a natáhl si rolák, pak si obul boty a co nejpevněji utáhl tkaničky, až jej kůže tlačila z boku do chodidel. Potom se natáhl pro polštář a navlékl přes něj špinavou košili, kterou si vzal na vzdáleném ranči. Položil polštář k čelu lůžka a přetáhl přes něj přikrývku, aby ho částečně zakryla. Pod její druhý konec zastrčil kalhoty, které původně patřily předákovi z ranče, a nechal vyčuhovat nohavice. Na závěr nařasil přikrývku v místě, kde měly ležet jeho nohy.

Poodstoupil a prohlédl si své dílo. Ve tmě, do níž pronikne světlo z haly, bude postel při zběžném pohledu vypadat, že v ní skutečně někdo leží.

Přistoupil ke dveřím a přitiskl se zády ke zdi vedle rámu.

Hodinky ukazovaly za minutu jedenáct.

Ozvalo se hlasité zaklepání; strážný si nepotrpěl na jemnost.

Dveře se pootevřely.

„Seňor…? Seňor?“

Dveře se úplně otevřely.

„Seňor, čas vstávat. Už je jedenáct.“

Strážný stál na prahu a hleděl na postel. „El duerme,“ prohodil přes rameno.

„Seňore Spauldingu!“ Strážný vešel do ztemnělého pokoje.

Jakmile Rhinemannův voják prošel kolem dveřního panelu, David k němu jediným krokem přiskočil a zezadu mu sevřel oběma rukama krk. Zaryl prsty do měkké kůže pod hrtanem a strhl muže k sobě.

Strážný s ucpaným přívodem vzduchu k hlasivkám nevydal ani hlásku a svezl se k podlaze.

Spaulding pomalu zavřel dveře a rozsvítil.

„Moc děkuju,“ zvolal hlasitě. „Pomozte mi prosím. Ta rána mě pálí jako čert…“

V Jestřábím hnízdě nebylo žádným tajemstvím, že Američan utrpěl střelné zranění.

David se sklonil nad omdlelého hlídače. Promasíroval mu hrdlo, palcem a ukazovákem mu stiskl nos a zahájil umělé dýchání z úst do úst.

Strážný chabě zareagoval a pomalu nabýval vědomí.

Spaulding mu z pouzdra na opasku vytáhl pistoli značky Luger a z pochvy vedle něj dlouhý nůž. Přitiskl zraněnému špičku ostří pod bradu a zatlačil, až vytryskl pramínek krve.

„Dobře mě poslouchejte!“ zašeptal španělsky. „Chci, abyste se zasmál! Začněte! Hned! Jestli se nezasmějete, podříznu vám krk. Až po páteř… Tak bude to? Smějte se!“

Oči plující v jamkách prozrazovaly absolutní nepochopení. Zdálo se, že strážný ví jen tolik, že má co do činění s bláznem. S šílencem, který ho v příští vteřině zabije.

Tiše zachraptěl a pak v panice vydal zvuk podobný smíchu.

Spaulding se smál s ním.

Smích zněl stále hlasitěji. David zajatce důraznými gesty vybízel, ať přidá na síle hlasu a projevuje své veselí nadšeněji. Totálně zmatený a k smrti vyděšený muž se hystericky rozřehtal.

Spaulding zaslechl cvaknutí kliky půl metru od svého ucha. Praštil zajatce pažbou pistole do hlavy a vstal v okamžiku, kdy druhý strážný vstoupil do místnosti.

„Qué pasa, Antonio? Te re…“

Hlaveň lugeru narazila do Argentincovy lebky a muž se s hlasitým vydechnutím skácel k zemi.

David se podíval na hodinky. Osm minut po jedenácté, zbývá mu jich sedm.

Pokud Asher Feld věřil vlastním slovům, která pronesl tak přesvědčivě.

Spaulding zbavil druhého hlídače zbraní a zastrčil si za opasek další nabitou pistoli. Prohledal oběma kapsy a posbíral všechny papírové bankovky a několik minci.

Neměl vůbec žádné peníze a na útěku se mu mohly hodit.

Vběhl do koupelny a pustil do sprchy horkou vodu, vrátil se ke dveřím do haly a zamkl je. Pak zhasl všechna světla, přistoupil k oknu, na pár vteřin zavřel oči, aby se přizpůsobily tmě venku, otevřel je a několikrát zamrkal, aby zapudil bílé mžitky vyvolané úzkostí.

Devět minut po jedenácté.

Otřel si zpocené dlaně do drahého svetru se shrnovacím límcem, zhluboka se nadechl a čekal.

Čekání bylo téměř nesnesitelné.

Protože nevěděl.

Potom to uslyšel! A věděl.

Dvě hromové exploze! Hlasité, omračující a zcela nečekané výbuchy ho zasáhly takovou silou, že zatajil dech a zachvěl se.

Ticho noci prořízly dávky ze samopalů.

Na trávníku pod oknem ječeli muži jeden na druhého a běželi za zvuky palby, která burácela kolem dokola stále hlasitěji a zuřivěji.

David ze své pozorovatelny u okna sledoval hysterické pozdvižení. Přímo pod sebou viděl pět strážných, kteří prchali ze svých krytých stanovišť. Vpravo se rozsvítily další reflektory a ozářily elegantní nádvoří Jestřábího hnízda. Zaslechl hukot silných automobilových motorů, do nějž se vzrůstající frekvencí zněly hlasité, v panice udílené rozkazy.

Vzepřel se na rukou, přelezl římsu, lehl si břichem dolů na břidlicovou krytinu, spustil nohy k okapovému žlabu a přivřel okno.

Obě pistole měl zastrčené za opaskem a držadlo nože svíral mezi zuby. Nechtěl riskovat ostří těsně u těla a takto ho může v případě nouze vyplivnout. Bokem napřed se sunul po šikmé střeše, až se přiblížil na jediný krok k okapové rouře.

Výbuchy a střelba od brány nabíraly na intenzitě. David žasl – nejen nad odhodláním Ashera Felda, ale i nad jeho strategickými zdroji. Velitel Hagany přivedl k Rhinemannovu sídlu dobře vyzbrojenou malou armádu.

Pomalu a opatrně se sunul po břiše k hraně střechy, až se pravou rukou dotkl plechu. Zabořil špičky bot do břidlice, aby získal oporu, chytil oběma rukama vnější okraj okapu a vyzkoušel jeho pevnost. Pak krátkým švihem spustil nohy dolů, stiskl koleny rouru a přidržel se jí.

Ručkoval dolů po plechové trubce.

Do rachotu střelby se kdesi nad ním ozvaly rány, hlasité výkřiky v němčině i španělštině a nezaměnitelné zvuky štípání dřeva.

Kolegové zneškodněných hlídačů vtrhli do pokoje, který David před chvilkou opustil.

Uprchlík dosáhl úrovně balkonu na severním okraji budovy. Natáhl levou paži k spodní příčce zábradlí, pustil se okapové roury a pověsil se za obě ruce pod balkon. Špičky nohou se mu houpaly sedm metrů nad zemí, ale balkon jej skryl před pátravými zraky shora.

U okna podkrovní místnosti se shromáždilo několik mužů. Místo aby ho normálně otevřeli, zaútočili pažbami na tabulky. Na střeše zařinčelo rozbité sklo, ozval se skřípot kovu o kov.

Z půl kilometru vzdáleného bojiště zaburácela nová exploze, hned za ní další z mýtiny uprostřed lesa. Na nádvoří dopadl minometný granát a silný reflektor náhle zhasl. Ozbrojenci Ashera Felda postupovali k domu, hnali se do vražedné – a sebevražedné – bitvy.

Výkřiky v podkrovní místnosti utichly. David dvakrát kopl nohama, aby získal potřebný švih, a přeskočil zpátky na okapovou rouru.

Čelisti svírající rukojeť nože ho bolely námahou.

Klouzal dolů a nerovný povrch plechu mu drásal dlaně, ale nedbal na bolest a za vteřinu již stál oběma nohama na zemi.

Vytáhl nůž z úst, vytrhl z opasku pistoli a rozběhl se podél uhrabané jezdecké stezky k černé stěně lesa. Vběhl mezi stromy a sprintoval tmou vyhýbaje se kmenům, připraven uskočit za nejbližší z nich, jakmile by nablízku práskl výstřel.

Zazněly čtyři, zezadu a v rychlém sledu; kulky se s děsivým plesknutím zaryly do dřeva nad jeho hlavou.

Uskočil za mohutný kmen a ohlédl se k domu. U okapové roury stál osamělý střelec a mířil k lesu. Vzápětí se k němu připojil druhý strážný, který přiběhl přes kriketové hřiště a v ruce svíral vodítko, na jehož konci se vzpínal obrovský dobrman.

Muži na sebe začali křičet – zřejmě se dohadovali, kdo z nich má velení – a do jejich hádky zuřivě štěkal pes.

Vtom od předního nádvoří práskly dvě dávky ze samopalu; další dva reflektory se roztříštily a zhasly.

David viděl, jak strážní ztuhli a ohlédli se za zvukem střelby. Psovod prudce škubl vodítkem a přitáhl běsnící bestii k rohu budovy. Druhý hlídač se krátce přikrčil, pak se napřímil a směřoval podél zdi k nádvoří, přičemž rukou kynul kolegovi, aby ho následoval.

A pak David vpravo nahoře zahlédl listovím mužskou postavu, která se objevila na terase nad bazénem zasazeným uprostřed trávníku

Erich Rhinemann se vyřítil ze dveří a vztekle hulákal rozkazy, ale ve všeobecné panice si – nejspíš jako jediný – zjevně zachoval chladnou rozvahu. V zuřící nelítostné bitvě rozmísťoval muže a organizoval obranu… Jako mesiánský Caesar vybízel své legie, aby útočily, útočily, útočily. Za ním vyběhli na terasu tři strážní. Finančník na ně zařval. Dva se okamžitě otočili a zmizeli v domě, ale třetí něco namítl a Rhinemann jej bez nejmenšího zaváhání střelil do srdce. Tělo se zřítilo k zemi a David je ztratil z očí. Židovský exulant uskočil ke stěně a před Spauldingovým pohledem jej částečně zakrylo zábradlí. Přesto viděl, že něco křičí – jakoby do zdi.

Křičí do zdi.

Do rachotu střelby zazněl tlumený, ale vytrvalý hukot a David si uvědomil, co Rhinemann dělá.

Od řeky mu posílají nahoru kabinu lanovky.

Bitva sice zuří s neztenčenou silou, ale Caesar unikne z dosahu palby.

Ta svině Rhinemann! Bezohledný manipulátor, korupčník, který nebere ohledy vůbec na nic a jemuž nic není svaté.

Třeba budeme ještě někdy v budoucnu spolupracovat…

Vy musíte mít vždycky všechno pod kontrolou, viďte?

David vyskočil z úkrytu a sprintoval po stezce k místu, kde les přecházel v trávník a květinové záhony pod terasou. Doběhl k bílému stolu s nohami z ohýbaných železných prutů – právě u tohoto stolu seděl Lyons a skláněl vychrtlý trup nad výkresy. Rhinemanna nebylo nikde vidět.

Někde tady musí být!

A Spaulding si v okamžiku náhlého prozření uvědomil, že jediným důvodem, proč byl odvolán z Lisabonu a poslán přes půl světa – ohněm a bolestí – do Jižní Ameriky, je muž, který se skrývá nahoře na terase.

„Rhinemanne…! Rhinemanne! Tady jsem!“

Nad zábradlím se vynořila mohutná postava. Finančník držel v rukou automat Sternlicht, silnou, vražednou zbraň.

„Vy?! Jste mrtvý muž!“ Rhinemann stiskl spoušť.

David skočil pod stůl a převrátil ho, ocelová horní deska mu posloužila jako štít. Kulky se zavrtávaly do země a odrážely se od kovu.

Finančník nepřestával křičet. „Ty vaše triky jsou sebevražda, Lisabone! Moji lidé se blíží ze všech stran! Jsou jich stovky! Za chvíli tu budou…! No tak vylezte, Lisabone! Ukažte se! Aspoň tím urychlíte svou smrt! Myslíte si snad, že vás nechám žít? Nikdy! Tak se ukažte! Už teď jste mrtvý!“

David chápal. Zrádný manipulátor nechce proti sobě poštvat mocné osoby ve Washingtonu, ale současně nepřipustí, aby muž z Lisabonu zůstal na jeho osobním horizontu. Na letiště Mendarro dorazí výkresy, avšak muž z Lisabonu ne.

Ten cestou zahyne.

Průzračně jasné.

David zvedl pistoli. Bude mít jedinou příležitost. Provede zastírací manévr k odvrácení pozornosti a pak nastane rozhodující okamžik.

Jediná příležitost postačí.

Zkušenosti z Pyrenejí.

Přidřepl a levou rukou hrabal po zemi. Když nabral plnou hrst, rozmáchl se a hodil hlínu a trávu vlevo od převráceného stolu. Stébla a kousky prsti se vznášely vzduchem, zřetelně viditelné v rozptýleném světle zbylých reflektorů a zášlehů z hlavní, které se nezadržitelně přibližovaly.

Od zábradlí balkonu zazněla dlouhá dávka ze samopalu. Spaulding skočil vpravo od svého štítu a v rychlém sledu pětkrát stiskl spoušť lugeru.

Rhinemann se zřítil z terasy.

David uslyšel shora výkřiky strážných a rozběhl se zpátky k temnotě jezdecké stezky a k ochranné náruči lesa. Sprintoval ze všech sil černým tunelem kroutícím se mezi stromy, podrážky se mu bořily do měkkého svažitého povrchu při okraji.

Stezka se náhle stáčela. Doleva.

Zatraceně!

Vtom zaslechl ržání zděšených koní. Nasál do nosu jejich pach a na pravé straně uviděl přízemní stavem – stáj pro jezdecká zvířata. Kdesi uvnitř se podkoní snažil své svěřence uklidnit.

David si vteřinu pohrával s jistým nápadem, pak ho však zavrhl. Kůň by byl rychlý, ale asi by ho nezvládl.

Rozběhl se ke vzdálenějšímu rohu stáje, kde se zastavil, aby popadl dech a zorientoval se. Domníval se, že ví, kde je, a snažil se v mysli vyvolat letecký pohled na Rhinemannovo sídlo.

Louky! Někde blízko musí být pastviny pro koně.

Utíkal na druhou stranu přízemní budovy a za ní spatřil travnatou plochu. Přesně, jak si představoval, se louka mírně svažovala k severu, ale ne tolik, aby se po ní koním obtížně běhalo nebo se na ní nemohli pást. V dálce viděl zalesněné kopce ozářené měsícem. Vpravo – na východě.

Mezi svažitou mýtinou a oněmi pahorky se nacházela linie, kterou musel sledovat. Nejpřímější a nejskrytější trasa k plotu nabitému elektřinou.

Na severovýchod.

Dosprintoval k ohradě z dřevěných latí, která ohraničovala pastvinu, protáhl se mezerou a rozběhl se přes louku. Za ním stále štěkaly dávky ze samopalů a jednotlivé rány z pušek a pistolí – již v dálce, ale o nic méně hrozivé. Doběhl na hřeben uprostřed mýtiny, odkud se mu otevřel pohled na řeku o necelý kilometr níže. I tuto vyvýšeninu lemoval laťový plot, který chránil zvířata před pádem z prudkého svahu. David viděl, jak se na obou březích vodního toku rozsvěcují světla za okny. Letní vítr donesl rachot výstřelů i k elegantním domům u řeky.

V šoku se otočil, když mu kolem hlavy hvízdla kulka. Nepřítel ho uviděl a střílel po něm!

Vrhl se do trávy a plazil se pryč. Kutálel se po svahu, dál a dál, až narazil bokem na dřevěný kůl. Dosáhl protějšího konce pastviny, za plotem pokračoval les.

Uslyšel divoký štěkot a zuřivé vytí psů. Vyčenichali ho!

Zvedl se na kolena a spatřil, jak se k němu přes louku řítí rozlícená bestie. V natažené ruce držel namířenou pistoli, věděl však, že nesmí vypálit, aby neprozradil svou pozici. Přehodil zbraň do levačky a sáhl k opasku pro nůž.

Černě zbarvená obluda letěla vzduchem, poháněná touhou po lidském mase, které cítila. Spaulding máchl levou paží a na hrudi ucítil dopad tvrdého, svalnatého těla porostlého hustou srstí. Viděl, jak sebou ohyzdná hlava dobrmana švihla do strany, vyceněné zuby se zaťaly do svetru a do kůže pod rukávem.

Ohnal se pravačkou, v níž ze všech sil svíral rukojeť nože, zdola nahoru a zarazil ostří zvířeti do žaludku. Z rozpáraného břicha se vyřinula teplá krev a z psího hrdla vyrazilo zmučené zachraptění předznamenávající smrt.

David si sevřel paži nad loktem. Dobrmanovy tesáky mu roztrhly kůži pod ramenem a při potyčce se zvířetem nebo předtím při kutálení ze svahu mu povolil nejméně jeden steh na starší střelné ráně na boku.

Držel se plotu a plazil se východním směrem.

Musíš na severovýchod! okřikl se v duchu. Ne na východ, zatraceně!

Náhle si se zamrazením uvědomil, že vzdálená palba znatelně ztratila na intenzitě. Jak dlouho ji nevnímal? Výbuchy pokračovaly, ale střelba polevila.

Výrazně.

Místo ní se ozvaly výkřiky. Od stájí na protější straně pastviny. Vyhlédl mezi nejvyššími stébly trávy. Muži běželi přes louku, po níž se míhaly a křížily se sloupce světla ze silných baterek. David slyšel hlasité povely.

Pak uviděl něco, co jej donutilo ztuhnout jako solný sloup a nevěřícně zamrkat. Paprsky svítilen se přesunuly a teď ozařovaly muže, který vyjel ze stáje – na koni! Světlo pěti šesti baterek se odráželo od bílého plážového obleku.

Franz Altmuller!

Altmúller si vybral šílenství, které David zavrhl.

Avšak jejich role byly samozřejmě odlišné.

Spaulding věděl, že nyní se stal kořistí a Altmuller lovcem.

Ostatní jej budou co nejdříve následovat, ale Altmúller nechtěl, nemohl čekat. Kopl zvíře do slabin a cvalem projel vraty, která spěšně otevřel jeden z Rhinemannových vojáků.

I teď Spaulding pochopil – jestli přežije, Franz Altmúller je mrtvý muž. V Berlíně se zachrání pouze tehdy, když svým pánům předhodí mrtvolu muže z Lisabonu. Mrtvolu agenta z Fairfaxu, který zhatil operaci Tortuga. Mrtvé tělo, které by mohli vědci a hlídky z Ocho Calle identifikovat. Tělo muže, kterého objevilo a vyprovokovalo „gestapo“.

Tolik věcí, tak cizích…

Kůň a jezdec cválali přes pastvinu. David zůstával přikrčený; nemohl vstát, protože Altmúller držel v ruce výkonnou svítilnu s širokým paprskem. Dlaní nahmatal tvrdou hlínu pod plotem, Kdyby ho podlezl, mohl by se skrýt ve vysokém porostu za ním, ale stejně tak by jej mohlo nenadále zavinění trávy prozradit.

Kdyby… mohlo.

Horečně přemýšlel. Vysoká tráva by byla nejlepší, protože by ho zakryla. Současně by jej však zbavila možnosti zasáhnout, a to nehodlal připustit. Důvod znal.

Chtěl být lovcem, nikoliv kořistí.

Chtěl zabít Altmullera.

Franz Altmuller nepatřil k nepřátelům, které člověk nechává naživu. Altmúller byl stejně smrtelně nebezpečný uzavřený v tichém klášteře v době míru jako na bitevním poli za války. Absolutní nepřítel. David si to poselství přečetl v jeho očích. Nemělo nic společného se vztahem k vlasti, k Německu, vyvěralo z hlubin arogance toho muže. Altmúller na vlastní oči sledoval, jak se jeho mistrovské dílo hroutí, viděl, jak operace Tortuga krachuje, zničena jiným mužem, který mu dal jasně najevo, že jím pohrdá jako méněcenným.

A něco takového nemohl Altmúller tolerovat.

Kdyby to připustil, stal by se opovrhovaným zavržencem.

Nepřijatelné!

Altmúller na něj bude čekat v záloze. V Buenos Aires, v New Yorku, v Londýně, kdekoliv. A jako první cíl si vybere Jean, ať už na ni namíří pušku nebo na ni zaútočí nožem někde na rušné ulici či vystřelí za noční tmy z pistole. Altmúller ho donutí zaplatit. I to si David přečetl v jeho očích.

Spaulding se tiskl k zemi. Kůň s jezdcem docválali doprostřed pastviny a běželi dál, naváděni kužely světla z pátracích reflektorů, které rozsvítili strážní u čtvrt kilometru vzdálených stájí a namířili je na místo, kde naposled zahlédli dobrmana.

Nacista přitáhl koni uzdu a zpomalil, ale nezastavil. Svítil si do trávy a hledal stopy. V jedné ruce držel otěže, v druhé pistoli připravenou k palbě.

Náhle od stájí zaburácela bez nejmenšího varování mohutná detonace. Světla u protějšího konce pastviny rázem zhasla, muži, kteří běželi přes louku za Altmullerem, se zastavili a ohlíželi se k chaosu, který vypukl u okraje mýtiny. Ze tmy vyskočily plameny.

Altmúller pokračoval v jízdě a nedal na sobě znát, jestli si všiml pozdvižení za svými zády. Kopl zvíře do slabin a pobídl je do klusu.

Kůň se však zastavil a zafrkal, pak se zvedl na zadní, zahrabal kopyty ve vzduchu a začal ustupovat, nedbaje jezdcových povelů a kopanců. Nacista běsnil vztekem, ale jeho řev se míjel účinkem. Kůň cítil mrtvého psa a vyplašený pachem čerstvé krve odmítal poslušnost.

Altmúller spatřil v trávě dobrmanovu mršinu. Posvítil baterkou doleva a pak doprava; paprsek přejel Davidovi nad hlavou. Němec se rozhodl instinktivně – Spauldingovi to tak alespoň připadalo. Škubl otěžemi a strhl koně vpravo, k Davidovi. Blížil se krokem, nehnal zvíře do klusu, nebo dokonce cvalu.

Pak si David všiml proč. Altmúller sledoval v trávě stopy dobrmanovy krve.

Spaulding se plazil co nejrychleji před pomalu postupujícím světlem protivníkovy baterky. Jakmile dosáhl relativní temnoty, odbočil ostře doprava a přikrčený se rozběhl zpátky do středu pastviny. Počkal, až se jezdec s koněm ocitli mezi ním a dřevěným plotem, a pak se začal blížit k nepříteli. Uvažoval, že by se pokusil o výstřel z lugeru, protože se mu otevřelo volné palebné pole, věděl však, že střelnou zbraň smí použít až ve chvíli nejvyšší nouze. Čeká ho několik kilometrů neznámým terénem, temným lesem, který protivníci znají mnohem lépe než on. Hlasitá rána z pistole velké ráže by jistě přilákala muže z pandemonia, jež se odehrávalo necelého půl kilometru daleko.

Nicméně může nastat situace, kdy se střelbě nebude moci vyhnout.

Přiblížil se k nacistovi na tři metry, v levé ruce držel pistoli, pravou měl volnou… Ještě o něco blíž, aspoň o jediný krok. Pohyb Altmullerovy baterky se zpomalil, až paprsek téměř znehybněl a svítil na místo v trávě, kde ještě před minutou ležel David.

Pak Spaulding ucítil na zádech závan větru a v okamžiku děsivého pochopení poznal, že musí jednat.

Kůň pohodil hlavou a vytřeštil velké oči, jak nasál nozdrami pach Davidových svršků nasáklých krví.

Spaulding vyskočil z trávy, natáhl pravou ruku k zápěstí svého soupeře, sevřel prsty kolem hlavně revolveru – byl to Colt ráže pětačtyřicet, služební zbraň americké armády! – a vmáčkl palec do lučíku kolem spouště. Nečekaný útok zastihl Altmullera zcela nepřipraveného, ale rychle se vzpamatoval. Ucukl pažemi a kopl koně. Zvíře se vzepjalo na zadní. Spaulding soupeře nepustil; držel ho za ruku a táhl jej dolů. Pověsil se na něj celou tíhou a strhl ho z koně do trávy. Opakovaně bušil nacistovým zápěstím do země, až kosti narazily na kámen a ochromené prsty pustily zbraň. Pak udeřil protivníka vlastní pistolí do obličeje.

Němec se však nevzdával. Volnou levačkou se snažil vyškrábat Spauldingovi oči, zuřivě jej kopal koleny do rozkroku, divoce se zmítal a kroutil trupem a hlavou, uvězněnými pod Davidovým tělem.

„Vy!“ zaječel. „Vy a… Rhinemann! Jste zrádci!“

Nacista si všiml krve pod Spauldingovým ramenem. Zaryl prsty do rány a drásal a trhal již tak narušenou tkáň. David se bál, že mučivou bolestí omdlí.

Altmuller ho nabral pěstí do břicha, a když současně škubl krvácející zraněnou paží, podařilo se mu Spauldinga setřást. A zatímco Američan ležel na boku a lapal po dechu, Němec uskočil, vrhl se do porostu v místě, kde mu z ruky vypadla zbraň, a začal po ní horečně šmátrat.

Našel ji.

David vytasil lovecký nůž zastrčený vzadu za opaskem a jediným skokem překonal krátkou vzdálenost, která jej dělila od Altmullera. Hlaveň coltu se zvedala do palebné pozice a hrozivě černé ústí hlavně se ocitlo Spauldingovi rovnou před očima.

Ve stejném zlomku vteřiny, kdy ostří jeho nože zajelo do masa, mu vedle obličeje zaburácel ohlušující výstřel těžkého revolveru. Hořící zrnka střelného prachu mu sežehla kůži, ale kulka minula cíl.

David škubl rukojetí dolů a nechal nůž vězet Altmullerovi v hrudníku.

Absolutní nepřítel byl mrtvý.

Spaulding věděl, že nesmí ztratit ani vteřinu, neboť jinak by byl sám ztracen. Brzy přijdou další muži, další koně… a smečka psů.

Rozběhl se k plotu, který ohraničoval pastvinu, přelezl ho a vklouzl do temnoty lesa. Běžel naslepo a zoufale se snažil stáčet doleva. Na sever.

Severovýchod.

Možnost úniku!

Zakopával o kameny a spadané větve a konečně pronikl do hustého podrostu. Rozhrnoval pažemi větve a razil si cestu, jakoukoliv cestu. Levou paži měl otupělou, což představovalo nebezpečí a úlevu současně.

Střelba v dálce již utichla a do noci zněl jen bzukot lesa a divoký, rytmický tlukot srdce v uprchlíkově hrudi. Bitva u stájí skončila, Rhinemannovi muži mohli zahájit štvanici.

Ztratil hodně krve, netušil však, jak moc a nakolik je jeho zranění vážné. Ale tělo počínalo umdlévat únavou a před očima mu naskakovaly mžitky. Z převislých větví se stávala těžká závaží, ze šlahounů dychtivá chapadla, z mírných svahů úbočí vysokých hor a hluboké propasti, které bez lana nedokáže překročit. Nohy se mu podlamovaly a k pohybu je přiměl jen s největším vypětím vůle.

Plot! Před ním se objevil plot!

Mezi stromy na úpatí nevysokého pahorku.

Potácivě se rozběhl, klopýtal, padal, kutálel se, lezl po čtyřech.

Konečně se probojoval k plotu pod kopcem.

Nesměl na něj však sáhnout. Ale možná by…

Zvedl ze země suchý klacek a hodil ho do drátů.

Zapraskal elektrický výboj, vylétly jiskry. Dotknout se plotu by znamenalo smrt.

Zvedl pohled ke korunám stromů. Pot řinoucí se mu z vlasů a z čela jej štípal v očích a zhoršoval již tak rozmazané vidění. Musí tam být strom, který…

Ne ledajaký strom, ten pravý.

Nebyl si jistý, tma si s jeho zrakem nepěkně zahrávala, olistěné větve mu tančily před očima. Měsíční světlo vytvářelo prázdné stíny v místech, kde očekával pevnou hmotu.

Žádná pořádná větev! Žádná větev, která by byla dostatečně silná a visela by přes plot, jehož dotek by Davida na místě zabil. Rhinemann nechal na obou stranách vysekat veškerou zeleň, která se přiblížila k vysokému drátěnému pletivu nabitému elektřinou!

Rozběhl se, co nejrychleji dokázal, doleva – k severu. Od řeky jej dělilo asi půldruhého kilometru. Snad.

Možná by mohl uniknout po vodě.

Jenže řeka, pokud se k ní vůbec po strmých zarostlých svazích dostane, by jej zpomalila, oloupila by ho o drahocenný čas, který zoufale potřeboval. A břehy budou určit hlídat Rhinemannovi strážní.

Pak ji uviděl.

Snad.

Seříznutá větev visela půl metru nad napjatými dráty, sotva třicet centimetrů od plotu! Byla silná jako lýtko dospělého muže a směrem ke kmeni se samozřejmě rozšiřovala. Dělník zvolil cestu nejmenšího odporu a nasadil motorovou pilu v místě menší tloušťky. Nikdo jej za to nepokáral, prakticky vzato trčela zkrácená větev příliš vysoko a příliš daleko od plotu.

Spaulding v ní ovšem viděl svou poslední šanci. Jedinou, která mu zbyla. Tento fakt byl o to zřejmější, že se k němu – zatím z dálky – nesly výkřiky mužů a štěkot psů, kteří se vydali po jeho stopě.

Vytrhl z opasku pistoli a přehodil ji přes plot. Jedno závaží stačí.

Na druhý pokus se mu podařilo vyskočit tak vysoko, že zachytil vyčnívající pahýl. Zatížená levá paže ho nesnesitelně bolela, blažená otupělost pominula. Škrábal se nohama po kmeni, až pravá ruka dosáhla na vyšší větev. Potlačil bolest škubající v rameni a v boku a přitáhl se.

Seříznutá větev mu trčela přímo nad hlavou.

Zaryl okraje podrážek do drsné kůry, ale nohy mu několikrát sklouzly, než si vyryly pevnou oporu. Pak natáhl krk, opřel bradu o mozolnaté dřevo, švihl oběma pažemi nahoru, zaklínil levý loket o uřezaný pahýl a sténaje bolestí napínal pravou paži, aby se dostal výš. Objímal amputovanou větev a tak dlouho škrábal botami o kůru, až se mu podařilo přehodit přes pahýl pravou nohu. Posunul ruce dopředu, posadil se do rozsochy a opřel se zády o kmen.

První krok se podařil.

Několikrát se zhluboka nadechl a snažil se zaostřit štípající oči plné potu. Podíval se dolů na elektřinou nabitý ostnatý drát na vrcholku plotu necelý metr pod jeho podrážkami a možná osmdesát centimetrů vpředu. Pletivo bylo vysoké asi dva metry. Chce-li ho překonat, musí se pořádně odrazit a švihem vykopnout nohy. A i kdyby to dokázal, netušil, jak jeho tělo snese náraz při dopadu.

Ale muže a psy teď slyšel docela zřetelně. Už pronikli do lesa za pastvinou. Otočil hlavu a spatřil úzké pruhy světla, pronikající hustým porostem.

Druhou alternativou je smrt.

Nemělo smysl se dál rozmýšlet. Pro myšlenky teď není místo, počítá se pouze pohyb.

Sáhl oběma rukama nad sebe a snažil se ignorovat němé výkřiky zmučeného ramene. Přitahoval se k tenkým haluzím a zarýval se patami do kmene, až stanul na zbytku uřezané větve. Pak se mohutně odrazil, vymrštil paže a nohy před sebe a letěl nad napjatým ostnatým drátem a pletivem, které mu před očima splývalo v rozmazanou šmouhu. V posledním zlomku vteřiny zlomil tělo v pase, prohnul se v zádech a pokrčil nohy, aby dokončil salto.

Letěl vzduchem a v jeho mysli se podivně svářily dva protichůdné pocity: zoufalství z beznaděje a klinická objektivita.

Udělal všechno, co bylo v jeho silách a možnostech. Víc už učinit nemohl.

Dopadl do parašutistického kotoulu. Utlumil náraz ramenem, přikrčil kolena k tělu a kutálel se ze svahu, aby rozložil nárazový šok.

Poskočil na shluku vystouplých kořenů a zastavil se o kmen vzrostlého stromu. Přitiskl dlaň k boku – zášlehy bolesti mu napověděly, že stehy povolily a rána se znovu otevřela. Bude ji muset držet, svírat… zastavovat krvácení. Rolák měl prosáklý potem a krví – vlastní i psí – a po nesčetných pádech a uklouznutích roztrhaný na cáry.

Ale zvládl to.

Skoro.

Dostal se mimo pozemek kolem Rhinemannova sídla. Z bezprostředního dosahu Jestřábího hnízda.

Rozhlédl se a v měsíčním svitu uviděl druhou pistoli… Ta, kterou má za opaskem, bude stačit. Jestli ne, další zbraň mu nepomůže. Nechá ji ležet.

Od silnice jej nyní dělil necelý kilometr. Plazil se křovinami a snažil se popadnout dech a alespoň dočasně obnovit poslední zbytky sil. Bude je potřebovat pro závěrečnou etapou útěku.

Psí štěkot už zněl docela hlasitě, povely strážných se ozývaly ze vzdálenosti pár set metrů – a Davida se znovu zmocnila panika. Na co proboha myslí? Co vlastně dělá?

Co dělá?

Leží v podrostu a myslí si – myslí si! –, že je volný!

Opravdu je volný?

Pronásledují ho ozbrojení muži a rozběsnění divocí psi, kteří se dostali tak blízko, že mohou zaslechnout jeho hlas a spatřit běžící postavu.

Vtom k němu dolehla slova, hlasité povely, křik prozrazující vztek, ale současně i očekávání.

„Freilassen! Die Hunde freilassen!“

Pusťte psy! Strážní se domnívali, že zahnali kořist do kouta, a vypustili psy, aby ji roztrhali!

Dříve než zvířata zahlédl paprsky světla za vrcholem pahorku. Nad hřebenem se vynořily siluety psů, kteří se štvali přes kopec a dolů svahem. Pět, osm, dvanáct krvelačných bestií se hnalo za pachem nenáviděné kořisti. Blížili se, šílení dravou touhou ukončit štvanici a zarýt zuby do lidského masa.

Děsivý pohled, který následoval, Davida doslova paralyzoval a vehnal mu žaludeční šťávy do jícnu.

Okolí se rozzářilo jako blýskající diadém a vzduch se naplnil praskotem a syčením elektrických výbojů, jak jedno zvíře za druhým naráželo do drátěného plotu. Krátká srst rázem vzplála a do nočního ticha zaznělo dlouhé zmučené vytí a chraplavý předsmrtný štěkot.

Poplašení – nebo vyděšení – muži na vrcholu kopce spustili zběsilou palbu a rozběhli se všemi směry. Někteří následovali psy k plotu, jiní uhnuli stranou, ale většina se vracela v neuspořádaném ústupu.

David se vyplazil z křoví a vběhl do lesa.

Teď byl skutečně volný.

Jestřábí hnízdo uvěznilo ve svých tenatech pronásledovatele… On však unikl na svobodu!

Držel se za zraněný bok a klusal tmou.

Silnici lemovala nezpevněná krajnice, tvořená štěrkem a jemnějším pískem. Vybelhal se z lesa a upadl na ostré kamínky. Pohled měl zamlžený, svět kolem něj se houpal, vyschlo mu v krku a v ústech cítil nepříjemnou pachuť zvratků vydávených hrůzou. Uvědomil si, že nedokáže vstát, že není schopen udělat jediný krok.

V dálce se vynořil automobil. Vpravo. Na západě. Blížil se vysokou rychlostí, reflektory stále blikaly, jak řidič přepínal dálková a potkávací světla. Jedno bliknutí, druhé, pak třikrát rychle za sebou.

Signál.

Jenže David nemohl vstát! Nedokázal se zvednout!

Pak zaslechl své jméno. Několik hlasů na něj volalo otevřenými okny. Unisono! Jako sborový zpěv!

„… Spauldingu, Spauldingu, Spauldingu…“

Vozidlo jej mine! Nemůže vstát!

Sáhl k opasku a vytrhl luger.

Dvakrát vystřelil; měl co dělat, aby ochablý ukazovák vůbec stiskl spoušť.

Při druhém výstřelu… pohltila Davida tma.

+++++

Cítil něžné dotyky jemných prstů kolem rány na boku, vnímal vibrace jedoucího automobilu.

Otevřel oči.

Asher Feld choval jeho hlavu na klíně a díval se na něj. Žid se usmál.

„Všechno se dozvíte. Ale nejdřív vás doktor musí sešít a dát zase dohromady.“

David zvedl hlavu a Feld mu ji přidržel. Na zadním sedadle seděl ještě jeden muž, velmi mladý, a skláněl se nad jeho břichem, přes kolena mu ležely Spauldingovy nohy. V jedné ruce držel pinzetu, v druhé gázu.

„Teď to zabolí, ale jenom trochu,“ řekl angličtinou se zkomoleným britským přízvukem, který David v poslední době tak často slyšel. „Počítám, že bolesti jste si již užil dost. Píchl jsem vám lokální umrtvení.“

„Co?“

„Obyčejný novokain,“ odpověděl lékař. „Musím vám tu ránu znovu sešít. Paži jsem vám ošetřil antibiotickou mastí. Vyvinuli ji, mimochodem, v jedné jeruzalémské laboratoři.“ Mladík se usmál.

„Cože? Kde…?“

„Na vysvětlování nemáme čas,“ přerušil ho Feld tiše. „Jedeme do Mendarra. Letadlo už čeká. V odletu vám nebude nikdo bránit.“

„Máte ty výkresy?“

„Byly přivázané řetízkem k zábradlí schodiště, Lisabone. Tak příhodné umístění jsme nečekali. Počítali jsme s terasou nebo horním patrem. Do domu jsme pronikli rychle, Bohu budiž chvála. Rhinemannovi vojáci se nechali zaskočit a zareagovali pozdě… S tím schodištěm to byl opravdu dobrý nápad. Jak se vám podařilo Rhinemanna přesvědčit?“

David se usmál do „trochy bolesti“. Mluvilo se mu obtížně. „Snadno… Nikdo nechtěl ty plány ztratit z dohledu. Sranda, že?“

„Jsem rád, že jste neztratil smysl pro humor. Budete ho potřebovat.“

„Proč…? Jean?“ Spaulding se začal zvedat z nepohodlné polohy. Feld ho přidržel za ramena, lékař mu položil dlaně na hrudník.

„Ne, podplukovníku. O paní Cameronovou ani o doktora Lyonse si nemusíte dělat starosti. Ráno bezpochyby odletí z Buenos Aires… A rádiové a radarové zatemnění podél pobřeží každou minutou skončí a obrazovky ten trauler zachytí…“

David zvedl ruku, aby Žida zastavil. Musel se několikrát nadechnout, než dokázal promluvit. „Spojte se se základnou námořní pěchoty. Řekněte jim, že setkání se má uskutečnit za přibližně… čtyři hodiny… od chvíle, kdy trauler vypluje z Ocho Calle. Ať odhadnou rychlost plavidla…, narýsují půlkruh kolem přístavu… a rozestaví hlídky na obvodu.“

„Výborně,“ ocenil Asher Feld. „Oznámíme jim to.“

Mladý lékař dokončil ošetření. Předklonil se a zkontroloval svou práci.

„Když uvážím stísněné podmínky a polní vybavení, lepší práci by neodvedli ani v Bethesdě. Rozhodně lepší, než to vaše rameno. Který fušer vám ho šil? Hrůza. Teď se můžete posadit. Ale pomalu a opatrně.“

David už zapomněl, jak se stehům britského vojenského lékaře dostalo – před několika staletími – tvrdé kritiky ze strany profesního kolegy. Nezaslouženě. Jeho rozkaz zněl dostat amerického důstojníka během hodiny z letiště Lajes.

Spaulding se s pomocí obou agentů Hagany centimetr po centimetru zvedl do sedu.

„Rhinemann je mrtvý,“ oznámil nevzrušeně. „Ta svině už není na světě. Žádná další jednání nebudou. Vyřiďte to prosím svým lidem.“

„Děkujeme,“ řekl Asher Feld.

Několik minut jeli mlčky. Ze tmy se vylouply pátrací reflektory na malém letišti, nasměrované k temné obloze.

„Výkresy jsou v letadle,“ sdělil Davidovi Feld. „Hlídají je naši muži… Škoda, že musíte hned odletět. Bylo by jednodušší, kdyby pilot letěl sám. To však bohužel není možné.“

„Kvůli tomu mě sem poslali.“

„Obávám se, že věc je poněkud složitější. Prošel jste peklem a utrpěl jste vážné zranění. V takovém stavu byste měl ležet v nemocnici… To však bude muset počkat.“

„Ale?“ David vycítil, že mu Feld chce říct něco, co ani pragmatický Žid nedokázal snadno vyjádřit slovy. „Víte co? Povězte mi to rovnou a bez příkras.“

„Budete se s tím muset vypořádat po svém, podplukovníku,“ prohlásil Asher Feld. „Víte, muži ve Washingtonu neočekávají, že se tím letadlem vrátíte do Států. Nařídili totiž vaši popravu.“

43

Brigádní generál Alan Swanson, poslední služební zařazení na ministerstvu války, spáchal sebevraždu. Kdo ho znali, tvrdili, že oddaný vlastenec nevydržel stres náročné práce a každodenní tlak, jemuž byl při plnění svých úkolů vystaven. I oni sloužili těm, kdo, daleko od frontových linií, s veškerou svou obětavou energií promazávali kolečka válečného stroje.

Z mohutné vojenské základny ve Fairfaxu ve státě Virginie, která střežila bezpečí Ústřední spojenecké zpravodajské služby, zmizel plukovník Ira Barden. Prostě se vypařil. Jeden den hmotná substance, druhý den neviditelný obláček páry. S ním zmizelo i větší množství přísně tajných spisů uchovávaných v zamčených trezorech. Ty, kdo obsah materiálů znali, mátla povaha informací v nich obsažených. V drtivé většině se jednalo o osobní údaje vysokých představitelů třetí říše, kteří měli něco do činění s koncentračními tábory, tedy o data, která by kradl jen málokterý zrádce. Osobní spis Iry Bardena byl vyřazen z evidence a uložen do archivu a jeho rodina dostala oznámení, že plukovník je „nezvěstný při plnění úkolu“. Příbuzní kupodivu nepožádali o důkladné prošetření, na což měli koneckonců plné právo… Podivné.

Marshall, šifrant z velvyslanectví v Lisabonu, byl nalezen v baskických horách. Utrpěl zranění při pohraniční šarvátce a partyzáni jej vyléčili. Záměrně zveličené hlášení o jeho smrti dosáhlo požadovaného účinku – německá kontrarozvědka, která po něm pásla, jej pustila ze zřetele. V dané chvíli se již vrátil do služby, mohl se však pohybovat pouze v areálu ambasády. Poslal osobní dopis starému příteli, o němž se domníval, že by jej jeho smrt zarmoutila – podplukovníkovi Davidu Spauldingovi. Sdělení nepostrádalo smysl pro humor – kryptograf Spauldingovi oznamoval, že mu jeho dovolenou v Jižní Americe nezávidí, protože si sám také užíval prázdnin. Teď ovšem musí zase luštit kódy – pokud se mu to podaří. Svou budoucnost by si oba měli pro příště plánovat o něco lépe a jistě by stálo za úvahu, kdyby příští dovolenou strávili společně, jak bývá zvykem mezi dobrými přáteli.

Existoval ještě jeden šifrant, Robert Ballard z Buenos Aires. Ministerstvo zahraničí na něj v posledních dnech pělo chválu. Kryptoanalytik při velvyslanectví v Argentině totiž objevil fatální chybu v jedné kódované zprávě a z osobní iniciativy na ni nejen upozornil, ale také odmítl tuto zprávu autentizovat. Vinou série závažných nepochopení a mylných zpravodajských informací vydalo ministerstvo války rozkaz k okamžité likvidaci podplukovníka Davida Spauldinga, obviněného z velezrady, které se údajně dopustil tím, že při plnění úkolu přeběhl k nepříteli. Odmítnout potvrdit rozkaz s tak vysokou prioritou vyžadovalo z Ballardovy strany notnou dávku odvahy. A ministerstvo zahraničí si nikdy nenechalo uniknout příležitost popíchnout ministerstvo války.

Aerofyzik doktor Eugen Lyons odletěl zpátky do Pasadeny a začaly se kolem něj dít… prostě věci. Dostal – a přijal – nabídku na lukrativní a smysluplné zaměstnání v Pacifických laboratořích společnosti Sperry Rand, nejlépe vybaveném výzkumném středisku dané specializace v zemi. V univerzitní nemocnici v Los Angeles si nechal operovat hlasivky a prognóza zněla šedesát ku čtyřiceti v jeho prospěch, pokud bude mít dostatek vůle… Měl. A ještě jedno se Lyonsovi podařilo. S výhodnou pracovní smlouvou v ruce zašel do banky požádat o úvěr, dostal ho a v odlehlé klidné části údolí San Fernando si nechal postavit domek ve středomořském stylu.

Paní Jean Cameronová se vrátila na východní pobřeží státu Maryland – na pouhé dva dny. Na osobní žádost velvyslance v Buenos Aires pana Hendersona Granvillea udělilo ministerstvo zahraničí paní Cameronová pochvalné uznání. Ačkoliv nezastávala oficiální postavení, její práce na velvyslanectví znamenala velmi cenný přínos pro diplomatickou službu, neboť udržovala otevřené komunikační kanály s jednotlivými frakcemi v neutrálním městě, které byly v důsledku nejrůznějších okolností často ohroženy. Vysocí úředníci ministerstva se rozhodli předat zasloužené vyznamenání při slavnostním obřadu, jemuž bude předsedat náměstek ministra, a poněkud je překvapilo, když se jim nepodařilo sehnat paní Cameronovou v její rodinném sídle na východním pobřeží Marylandu. Bydlela totiž v hotelu Shoreham ve Washingtonu, tedy ve stejném hotelu, kde se přihlásil i podplukovník David Spaulding… Tohle asi nebyla náhoda, ovšem na předání pochvalného uznání nemůže mít žádný vliv. Rozhodně ne ve Washingtonu těchto dnů.

+++++

Podplukovník David Spaulding vzhlédl k hranatým pilířům z hnědého pískovce, které zdobily průčelí sídla ministerstva války, a upravil si těžký vojenský kabát, aby ho netlačil do ruky zavěšené na pásce. Naposled má na sobě uniformu, naposled vstoupí do této budovy. Zamířil ke schodišti.

Stejně je to divné, pomyslel si. Už je zpátky tři týdny a každý den a každou noc uvažoval o slovech, která dnes odpoledne řekne. Vztek, zhnusení… nad promarněnými životy. Výčitky svědomí ho budou pronásledovat až do smrti. Ale život půjde dál a vyhrocené emoce kupodivu opadly. Dnes už cítil jen únavu, vyčerpání, které přímo vyžadovalo, aby měl tu záležitost konečně z krku a mohl se věnovat něčemu jinému, hodnotnějšímu. Někde jinde.

S Jean.

Věděl, že pouhými slovy na muže odpovědné za Tortugu nezapůsobí. Apel na svědomí pro lidi jako oni vůbec nic neznamená. Pro něj ostatně také často nic neznamenal. Další zločin, jehož se ty zrůdy dopustily: okradly ho o… lidskou slušnost. A nejen jeho, spoustu jiných. A kvůli čemu?

Spaulding nechal plášť v předpokoji a vešel do malé konferenční místnosti. Čekali tam. Muži z Tortugy.

Walter Kendall.

Howard Oliver.

Jonathan Craft.

Žádný z nich nepovstal, všichni mlčeli a zírali na Davida. V jejich pohledech se mísila nenávist se strachem – které často bývají neoddělitelné.

Byli připraveni bojovat, protestovat… Zachránit, co se dá. Problém spolu prodiskutovali a dospěli ke společné strategii.

Jak jsou průhlední, říkal si David v duchu.

Postavil se do čela stolu, sáhl do kapsy, vytáhl hrst průmyslových diamantů a hodil je na tvrdou stolní desku. Drobné kamínky s rachotem poskakovaly a kutálel se, až se zastavily.

Muži z Tortugy zachovávali mlčení. Jejich pohled sklouzly na diamanty a vrátily se k Spauldingovi.

„Pocházejí z Koeningových dolů,“ utrousil David. „Byly určeny pro obráběcí stroje v Peenemunde. Chtěl jsem, abyste je viděli.“

Howard Oliver dlouze, netrpělivě vydechl. „Nemáme tušení, co…,“ začal blahosklonně.

„Já vím,“ přerušil ho Spaulding důrazně. „Všichni tři máte moc práce. Takže se obejdeme bez zbytečných řečí. Ve skutečnosti nemáte žádný důvod mluvit. Budete pouze poslouchat. Vyřídím to rychle. A vy budete vždycky vědět, kde mě najdete.“

David sáhl pravou rukou do pásky, na níž měl zavěšenou levačku, a vytáhl obyčejnou obchodní obálku, zalepenou a těžkou. Opatrně ji položil na stůl a pokračoval.

„Tady je historie Tortugy. Od Ženevy po Buenos Aires. Od Peenemunde do přístavu Ocho Calle. Od Pasadeny po ulici… Terraza Verde. Hnusný příběh. Vyvolává otázky, o nichž si nejsem jistý, zdali by měly být položeny právě v této chvíli. Možná nikdy. V zájmu zachování zdravého rozumu… po celém světě.

Ale vše záleží na vás, kteří sedíte u tohoto stolu. Samozřejmě to není jediný exemplář tohoto… obvinění. Neřeknu vám, kde jsou kopie uloženy, a vy to nikdy nedokážete zjistit. Ale existují. A budou zveřejněny způsobem, který vyvolá palcové titulky současně ve Washingtonu, v Londýně i v Berlíně. Pokud neuděláte přesně to, co vám řeknu…

Neprotestujte, pane Kendalle, zbytečně byste se namáhal… Tuhle válku jsme už vyhráli. Zabíjení sice bude ještě nějakou dobu pokračovat, ale zvítězili jsme. Lidé v Peenemunde nezaháleli a prohledali nebe i zemi. Vyrobí několik tisíc raket, které připraví o život několik tisíc lidí. Zdaleka ne tolik, kolik si představovali. A naše letadla srovnají se zemí polovinu Německa. Vítězové budeme my. A tak je to správně. Po masovém zabíjení musí následovat ozdravná kúra. A vy, pánové, jí zasvětíte zbývající dny svého života. Zpřetrháte všechny svazky se svými firmami. Prodáte veškerý svůj majetek a ponecháte si pouze nezbytné životní minimum, definované národním hospodářským programem. Přebytek věnujete na charitativní účely, anonymně, ale se zdůvodněním. A své pozoruhodné schopnosti věnujete vděčné vládě – výměnou za vládní platy.

Pro zbytek života se stanete kvalifikovanými státními úředníky. Nic víc z vás nebude.

Na splnění těchto požadavků vám dávám lhůtu šedesáti dnů. Dodávám, že vzhledem k tomu, že jste již jednou nařídili mou likvidaci, je součástí naší úmluvy i mé tělesné zdraví a duševní pohoda. Totéž pochopitelně platí i pro všechny mé blízké.

A ještě poslední věc. Napadlo mě, že byste mohli pro naši dohodu získat další společníky, a proto jsem v obvinění jasně uvedl, že jste Tortugu nemohli vytvořit sami… Sdělte mi jakékoliv jméno, pánové. Svět je ve velmi špatném stavu a potřebuje každou pomocnou ruku.“

Spaulding zvedl obálku za růžek, několik vteřin ji podržel ve vzduchu a pak ji pustil na stůl. Plesknutí papíru o dřevo přilákalo pohledy všech mužů za stolem.

„Myslete na všechno,“ připomněl jim David. Muži z Tortugy beze slova zírali na obálku. David se otočil ke dveřím a odešel.

Únor ve Washingtonu. Foukal studený zimní vítr, ale sníh pořád ne a ne napadnout.

Podplukovník David Spaulding přecházel na druhou stranu Wisconsin Avenue k hotelu Shoreham a vyhýbal se projíždějícím automobilům. Neuvědomoval si, že má rozepnutý plášť, vůbec nevnímal chlad.

Je po všem! Konec! Zůstanou jizvy – hluboké jizvy –, ale čas je vyléčí… Čas a Jean…

K O N E C

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai