Spiknutí škorpionů

Robert Ludlum

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Tyrell Hawthorne býval jedním z nejlepších důstojníků americké námořní rozvědky – až do jedné deštivé noci, kdy v Amsterdamu přišla o život jeho žena, nevinná oběť temných zpravodajských her.Zoufalý Hawthorne odchází po této tragédii do výslužby. Své rozhodnutí považuje za definitivní, ale pak se přece jen nechá přemluvit k poslednímu úkolu. Je totiž jediným člověkem, který může zneškodnit nejobávanější světovou teroristku.Amája Bajarattová je krásná, nepolapitelná a smrtelně nebezpečná. Uvedla do pohybu rafinované spiknutí, proti němuž jsou úřady bezmocné. Hawthorne se vydává po její klikaté stopě, plné pokušení, zrady a smrti. Nebezpečná mise ho zavede do rušného letoviska Palm Beach, do Oválné pracovny i zrádných vod Karibiku. Postupně se mu podaří odhalit zločinnou síť vlivných lidí, kteří bezohledné vražedkyni pomáhají, a v závěru zjistí i šokující pravdu, která se za spiknutím skrývá.

ROBERT LUDLUM

Spiknutí škorpionů

2000

Copyright © 1993 by Robert Ludlum

Translation © 2000 by Michael Havlen

Cover illustration © 2000 by Radek Urbiš

Cover design © 2000 by Domino

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SCORPIO ILLUSION,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York, 1993,

přeložil Michael Havlen

Odpovědný redaktor: Martin Pilař – Redigo

Korektura: Lubomír Petr

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Grafická úprava obálky: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna FINIDR, spol. s r.o., Český Těšín

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava,

v roce 2000

ISBN 80-7303-002-0

Prolog

AŠCHELON, IZRAEL, 2.47

Noční liják připomínal neprostupnou stěnu z čepelí stříbrných nožů. Po temné obloze vířila zlověstná černá mračna. Rozbouřené moře a bičující vítr si zle pohrávaly se dvěma gumovými čluny, jež se svázané k sobě blížily ke břehu.

Členové přepadového oddílu byli promočení na kost, po načerněných tvářích jim stékal úzkostný pot a déšť. Neustále mrkali v naději, že před sebou zahlédnou pláž. Jednotka sestávala z osmi Palestinců z údolí Bikáa a jedné ženy, která se sice narodila někde jinde, avšak měla stejný cíl. Jejich boj byl i jejím bojem, protože na sebe před lety vzala vážný závazek. Muerte a toda autoridad! Byla manželkou velitele přepadové skupiny.

„Už jen pár minut!“ křikl urostlý muž, jenž klečel vedle ženy. Stejně jako ostatní měl k tmavému oblečení pevně připásané zbraně a na zádech černý nepromokavý batoh s výbušninami. „Nezapomeň, až se vylodíme, vyhodíš kotvu mezi lodě. Je to strašně důležité.“

„Rozumím, miláčku, ale radši bych šla s vámi…“

„Abychom se odsud neměli jak dostat a nemohli dál bojovat?“ zeptal se. „Rozvodné skříně, které zásobují elektřinou Tel Aviv, jsou necelé tři kilometry od pobřeží. Až je vyhodíme do vzduchu, vypukne zmatek. Ukradneme auto a budeme do hodiny zpátky, ale naše věci musí zůstat tady!“

„Rozumím.“

„Opravdu, lásko? Dovedeš si představit, jaké to bude? Většina Tel Avivu – jestli ne celé město – ve tmě! A samosebou i Ašchelon. Je to naprosto perfektní… Ostatně, to ty jsi našla jejich nejzranitelnější místo!“

„Byl to jen návrh.“ Pohladila ho po tváři. „Hlavně se mi vrať. Moc tě miluju.“

„Neboj, ty moje odvážná Amájo… Už jsme dost blízko… Teď!“

Velitel přepadového oddílu dal znamení svým mužům v obou člunech. Všichni se přehoupli přes boky a vrhli se do silného příboje. Se zbraněmi nad hlavami se brodili jemným pískem k pláži a odolávali přitom prudkým nárazům mořských vln. Když dorazili na břeh, velitel stiskl vypínač své svítilny. Jediný záblesk znamenal, že celá jednotka pronikla na nepřátelské území a je připravena splnit svůj úkol. Žena hodila těžkou kotvu přes palubu mezi dvě svázané gumové loďky, jež se dál pohybovaly v dokonalé souhře. Pak si přiložila k uchu a ústům vysílačku. Chtěla ji však použít pouze v krajním případě, protože Židé byli příliš chytří na to, aby nesledovali kmitočty podél pobřeží.

Všechny sny o slávě však náhle a nenávratně vzaly za své. Na přepadový oddíl se z obou stran spustila divoká palba. Byl to masakr. Po písku se přiřítili vojáci a stříleli do členů ašchelonské brigády. Těla sebou zmítala ve smrtelných křečích, hlavy se rozpadaly na kusy. S nepřáteli na své půdě neměli Židé nejmenší slitování. Žádní zajatci! jen smrt!

Žena v člunu opodál jednala rychle, navzdory svému hoři i šoku, jenž ochromil její mysl. Horečná aktivita vyvolaná pudem sebezáchovy ovšem nedokázala utišit bolest, jež se jí rozlila po celém těle, jen ji poněkud ztlumila. Nožem s dlouhou čepelí propíchala postranice i dna obou nafukovacích člunů, popadla svůj nepromokavý vak se zbraněmi a padělanými doklady a přehoupla se přes bok do rozbouřeného moře. Vší silou bojovala s příbojem i spodními proudy a razila si cestu podél břehu jižním směrem. Asi po padesáti metrech začala plavat napříč vlnami směrem k pláži. Takřka oslepená prudkým deštěm se plazila mělčinou a blížila se zpátky k místu hromadné vraždy. Pak uslyšela výkřiky izraelských vojáků v hebrejštině. Každičký sval v jejím těle náhle ztuhl v šíleném vzteku.

„Měli jsme vzít zajatce.“

„Proč? Aby pak zabíjeli naše děti, tak jako povraždili moje dva syny ve školním autobuse?“

„Vynadají nám – všichni jsou mrtví.“

„Moje matka s otcem taky. Ti hajzlové je odstřelili ve vinohradu. Dva staré lidi mezi hrozny!“

„Ať se usmaží v pekle! Hizballáh mi umučil bratra!“

„Vytáhneme jejich zbraně a vypálíme z nich pár dávek do vzduchu… A pak si ušpiníme ruce a nohy!“

„Jakob má pravdu! Postavili se na odpor a mohli nás všechny zabít!“

„Takže by teď jeden z nás měl běžet do tábora pro posily!“

„A kde mají lodě?“

„Naskákali do nich a zmizeli! Nejspíš jich byly desítky! Proto jsme taky zabili ty, které jsme viděli!“

„Honem, Jakobe! Nesmíme dát všivýmu liberálnímu tisku do ruky žádnou zbraň!“

„Počkat! Tenhle ještě žije!“

„Doraz ho. Vytáhni jim zbraně a začni pálit.“

Deštivou nocí se rozlehla přerušovaná střelba. Pak vojáci pohodili pistole členů přepadového oddílu vedle mrtvol a rozběhli se zpátky písečnými dunami porostlými divokou mořskou trávou. Po chvíli se objevilo mihotavé světlo zápalek a zapalovačů ukrývaných v dlaních před větrem. Surová jatka skončila, začala krycí akce.

Žena se stále opatrně plížila po břiše mělčinou. Opakované ozvěny střelby stupňovaly její nenávist – nenávist a vědomí těžké osobní ztráty. Zavraždili jediného muže na zeměkouli, kterého dokázala milovat. Jediného muže, na nějž mohla pohlížet jako na sobě rovného, protože nikdo jiný neměl její sílu a odhodlání. Byl mrtvý a ona věděla, že žádného takového muže už v životě nepotká. Krásného rebela s plamenným pohledem, jehož hlas dokázal dohnat zástupy k slzám i vyvolat salvy smíchu. Vždy stála po jeho boku, vedla ho a zbožňovala. Jejich svět násilí přišel o sehranou dvojici, jakou už nikdy nebude mít.

Vtom uslyšela zasténání. Tichý nářek, jenž pronikl šumem deště i pleskáním příboje. Po svažitém písku se ke břehu skutálelo tělo a zastavilo se jen několik kroků před ní. Rychle se připlížila k muži, jenž měl obličej zabořený do písku, a natáhla k němu ruku. Když ho otočila, déšť mu začal smývat z tváře krev. Byl to její manžel. Velký kus jeho krku a lebky se proměnil ve změť šarlatově rudé tkáně. Vášnivě ho objala. Ještě jednou otevřel oči a pak je navždy zavřel.

Žena vzhlédla k písečným dunám, za nimiž se mihotaly plamínky zápalek a čerstvě zažehnutých cigaret. Přesně věděla, co udělá. S pomocí peněz a falešných dokladů si proklestí cestu nenáviďěným Izraelem a zanechá po sobě jen smrt. Vrátí se do údolí Bikáa a spojí se s Radou starších.

Muerte a toda autoridad!

ÚDOLÍ BIKÁA, LIBANON, 12.17

Žhavé polední slunce rozpalovalo prašné cesty v uprchlickém táboře, jenž byl útočištěm vyhnanců. Řadu z nich srazily na kolena události, které nemohli pochopit, ani ovlivnit. Chodili pomalu a ztěžka, tváře měli strnulé a v jejich tmavých sklopených očích se zračila prázdnota bolesti ze slábnoucích vzpomínek a obrazů, jež už nikdy nebudou skutečné. Jiní však byli vzdorovití a nad rezignovaností ohrnovali nos. Odmítali se spokojit se svým stavem a poraženectví se jim hnusilo. To byli mukatýni, vojáci Alláhovi, mstitelé Boha. Chodili rychle, odhodlaně a na ramenou se jim houpaly neodmyslitelné zbraně. Neustále trhali hlavami, vždy byli ve střehu a oči jim plály nenávistí.

Od masakru v Ašchelonu uplynuly čtyři dny. Žena v khaki uniformě s vyhrnutými rukávy vyšla ze svého skromného třípokojového příbytku. Slovo „dům“ by bylo zavádějící. Jeho dveře byly zakryté černou látkou, všeobecným znamením smrti. Kolemjdoucí na ni zírali, zvedali oči k nebesům a mumlali modlitby za zesnulého. Každou chvíli se ozval nářek prosící Alláha, aby se pomstil za jeho strašlivou smrt. Byl to domov velitele Ašchelonské brigády a žena kráčející po prašné cestě byla jeho manželka. Ale nejen to. Patřila mezi velké mukatýny tohoto údolí, kde se poraženecká nálada mísila se vzdorem. Ona a její muž představovali symboly naděje téměř ztraceného boje.

Jak kráčela po vyprahlé ulici kolem tržiště, dav se před ní rozestupoval. Mnozí lidé se jí jemně a uctivě dotýkali a neustále mumlali modlitby, až nakonec všichni jako jeden začali skandovat: „Baj Baj, Baj… Baj!“

Žena nikomu neodpovídala. Dál pokračovala směrem k boudě na konci cesty, která sloužila jako jednací síň. Uvnitř na ni čekali vůdcové Rady starších údolí Bikáa. Když vešla dovnitř, strážný zavřel dveře a ona stanula tváří v tvář devíti mužům usazeným za dlouhým stolem. Po krátkém přivítání následovaly chmurné kondolence.

Předseda výboru, starý Arab, jenž seděl v křesle uprostřed, promluvil: „Dostali jsme vaši zprávu. Kdybych řekl, že je šokující, bylo by to strašně slabé slovo.“

„Opravdu strašně slabé,“ poznamenal muž středního věku oblečený v jedné z mnoha uniforem mukatýnů. „Tohle totiž nemůžete přežít. Doufám, že to víte.“

„Aspoň budu dřív se svým manželem.“

„Nevěděl jsem, že se ztotožňujete s našimi myšlenkami,“ řekl jiný přísedící.

„To není podstatné. Žádám vás jen o finanční podporu. Myslím, že za všechny ty roky bych si ji snad zasloužila.“

„Určitě,“ souhlasil další. „Odváděla jste dobrou práci a společně se svým mužem – kéž najde klid v zahradě Alláhově – dokonce mimořádně dobrou. Má to ale háček…“

„Já a těch pár vyvolených, které jsem si s sebou vybrala, budeme jednat na vlastní pěst a pouze s cílem pomstít se za Ašchelon. Budeme fungovat jako dočasné křídlo, které se nebude zodpovídat nikomu, jen vlastnímu svědomí. Je to dostatečná odpověď na ten váš ‚háček‘?“

„Jestli to zvládnete,“ odvětil jiný vůdce.

„Už jsem dokázala, že to zvládnu. Klidně se podívejte do mých materiálů.“

„To nebude nutné,“ pravil předseda. „Častokrát jste nepřítele zmátla tak, že čmuchal na úplně nesmyslných místech. Několik bratrských vlád tak bylo potrestáno za činy, o kterých nic nevěděly.“

„Jestli to bude nutné, jsem ochotná v tom pokračovat. Moji – tedy vaši – nepřátelé a zrádci jsou všude, dokonce i v těch vašich ‚bratrských vládách‘. Veškerá moc znamená korupci.“

„Vy nevěříte nikomu, že?“ zeptal se Arab středního věku.

„Takové řeči nemám ráda. Vzala jsem si jednoho z vás na celý život. Dala jsem vám svůj vlastní život.“

„Omlouvám se.“

„To bych prosila. Tak co mi odpovíte?“

„Dostanete všechno, co budete potřebovat,“ odvětil předseda výboru. „Jednejte v součinnosti s Bahrajnem, jak jste to už dělala v minulosti.“

„Děkuji.“

„Ještě něco. Až se dostanete do Spojených států, budete využívat jinou síť spolupracovníků. Budou vás sledovat a testovat. Až se přesvědčí, že jste skutečně originální tajná zbraň a nepředstavujete pro ně žádnou hrozbu, spojí se s vámi a vy se stanete jednou z nich.“

„Co jsou ti lidé zač?“

„V těch nejtajnějších kanálech se jim říká Škorpioni – tedy Štíři, abych byl úplně přesný.“

1

Západ slunce. K malé tiché pláži soukromého ostrůvku v Malých Antilách tiše vplula zbědovaná loďka. Hlavní stěžeň jí rozpoltil blesk, plachty rozerval vichr na otevřeném moři. Během posledních tří dnů, než nastal smrtelný klid, se touto částí Karibiku přehnal nejen hurikán se silou nechvalně známého Huga, ale o šestnáct hodin později také tropická bouře, jejíž ohlušující hromobití zapálilo tisíce palem a přinutilo sto tisíc obyvatel souostroví pokleknout a modlit se za spásu.

Velký dům na tomto ostrově však přežil obě katastrofy, byl totiž postaven z kamenů zpevněných železem a ocelí. Tvořil součást ohromného kopce, jenž se tyčil na severní straně. Nedobytný, nezničitelný, zkrátka pevnost. Že se téměř zničenému člunu podařilo uniknout zkáze a najít si cestu do velké skalnaté zátoky a pak i na malou pláž, byl zázrak. Neblahým řízením osudu se však stalo, že ve stejný okamžik seběhla po kamenných schodech ke břehu vysoká černá dívka v bílé uniformě. V ruce třímala pistoli, z níž vystřelila čtyři rány do vzduchu.

„Gandža!“ zaječela. „Pro žádnou takovou tady není místo! Padej odsud!“

Na palubě klečela osamocená žena ve věku kolem pětatřiceti let. Měla ostré rysy, slepené a pocuchané dlouhé vlasy, na sobě šortky a tričko, na nichž se výrazně podepsaly kruté vrtochy počasí. Opřela velkou pušku o bočnici a zabodla chladný záhadný pohled do teleskopických miřidel. Pak stiskla spoušť. Ticho ostrovní zátoky prořízl třesk, jenž se odrážel ozvěnou od skalisek i od kopce v pozadí. Dívka v uniformě padla tváří do jemně pleskajících vln.

„Slyším rány! Někdo tady střílí!“ Z kajuty vyrazil polonahý urostlý mladík. Měřil téměř dva metry a mohlo mu být asi sedmnáct. Měl svalnaté tělo a pohlednou tvář s výraznými rysy, jež mu propůjčovaly vzhled antického hrdiny. „Co se děje? Co jste to udělala?“

„Jen to, co bylo třeba,“ pravila žena klidně. „Běž prosím tě na příď, a až uvidíš písek, vyskoč. Ještě je světlo. Pak nás zatáhneš ke břehu.“

Mladík se ani nepohnul. Zíral na zavražděnou postavu v bílé uniformě a nervózně si třel dlaně o džíny s odstřiženými nohavicemi. „Proboha, vždyť to byla jen služka!“ vykřikl anglicky s italským přízvukem. „Vy jste zrůda!“

„To jsem celá já, hochu. Nebo to snad v posteli neplatí? A co tenkrát, když jsem zabila ty tři chlapy, co ti svázali ruce, utáhli ti kolem krku smyčku a chtěli tě shodit z mola za vraždu velitele přístavu?“

„Já ho nezabil. Už jsem vám to říkal nejmíň tisíckrát!“

„Oni si to o tobě mysleli a to stačilo.“

„Chtěl jsem jít na policii, ale vy jste mi v tom zabránila.“

„Ty naivko. Myslíš si, že by ses s něčím takovým dostal do soudní síně? Ani náhodou. Odpráskli by tě na ulici a odkopli jako špinavý hadr. Dělníci měli totiž z krádeží a korupce svého šéfa prospěch.“

„Vyříkal jsem si to s ním hezky od plic, ale nic víc! Pak jsem šel na víno.“

„No jistě, vypil jsi ho fakt hodně. Když tě našli v jedné zaplivané uličce, byl jsi úplně namol. Trochu ses probral, až když sis uvědomil, že se ti kolem krku stahuje smyčka a stojíš na kraji mola… Kolik týdnů jsem tě skrývala a utíkala s tebou z místa na místo, když tě spodina z přístavu honila a chtěla tě oddělat?“

„Nikdy jsem nepochopil, proč jste na mě byla tak hodná.“

„Měla jsem k tomu svoje důvody… a mám je pořád.“

„Bůh je mi svědkem, Cabi,“ řekl mladík, jenž stále nespouštěl oči z mrtvoly v uniformě, jež ležela na pláži. „Vděčím vám za svůj život, ale… něco podobného jsem nečekal!“

„Chtěl by ses radši vrátit domů do Itálie ke své rodině v Portici? Chceš jít na jistou smrt?“

„Ne, ne, jasně že ne, Signora Cabrini.“

„Tak tě vítám v našem světě, broučku,“ řekla žena a usmála se. „Uvidíš, že se ti bude líbit všechno, co ti nabídnu. Jsi tak nádherný a dokonalý, že se mi až tají dech: „Skoč do vody, Nico… Hned!“

Mladý muž poslechl.

DEUXIÉME BUREAU, PAŘÍŽ

„Je to ona,“ řekl muž za psacím stolem v potemnělé kanceláři. Vpravo na stěně zářila promítnutá podrobná mapa karibské oblasti, konkrétně Malých Antil. Mihotavá modrá tečka označovala ostrov Sába. „Můžeme se domnívat, že proplula průlivem Anegada mezi Psím ostrovem a ostrovem Gorda. Jedině tak by mohla přežít to strašné počasí. Pokud tedy přežila.“

„Možná, že ne,“ podotkl asistent, jenž seděl naproti stolu a zabodával pohled do mapy.

„Rozhodně by nám to usnadnilo život.“

„To jistě.“ Šéf Deuxiéme si zapálil cigaretu. „Jenže my před sebou máme vlčici, která přežila ty nejhorší doby v Bejrútu a v údolí Bikáa. Než odvolám pátrání, chci nezvratný důkaz.“

„Já tamní vody znám,“ ozval se druhý muž, jenž stál nalevo od stolu. „Během sovětsko-kubánského ohrožení jsem sloužil na Martiniku a povím vám, že tam často fouká pořádný vichr. Podle mě na moři nemohla přežít, a už vůbec ne v té své bárce.“

„Podle mě mohla,“ vyštěkl šéf Deuxiéme. „Já se nemůžu spoléhat na nějaké dohady. Ty vody sice znám jen z mapy, ale vidím tam spoustu přírodních úkrytů a malých přístavů, ve kterých se mohla schovat. Prohlížel jsem si je.“

„Ale ne, Henri. Na těch ostrovech se bouře chvíli ženou jedním směrem a hned zas druhým. Kdyby takové úkryty existovaly, byly by označené. Já je znám. Dívat se na mapu nestačí. Je to úplně něco jiného než je prohledávat a pátrat po ruských ponorkách. Povídám, že nepřežila.“

„Doufám, že máš pravdu, Ardisonne. Tenhle svět si Amáju Bajarattovou nemůže dovolit.“

CIA, LANGLEY, VIRGINIA

Jediná zamčená místnost v nabíleném podzemním sklepení komunikačního komplexu CIA byla vyhrazena pro jednotku dvanácti analytiků – devíti mužů a tří žen –, kteří se střídali ve směnách po celých čtyřiadvacet hodin. Byli to specialisté na mezinárodní rozhlasové vysílání. Ovládali množství jazyků a patřili k nim i dva nejzkušenější šifranti CIA. Všichni měli zakázáno mluvit o své činnosti s kýmkoli jiným, životní partnery nevyjímaje.

Čtyřicátník v košili s krátkým rukávem se obrátil na polstrovaném otočném křesle a podíval se na své kolegy z noční směny ženu a dva další muže. Blížila se čtvrtá hodina ranní, takže za sebou měli polovinu služby.

„Možná něco mám,“ řekl, aniž by oslovil někoho konkrétně.

„Co?“ zeptala se žena. „Pokud jde o mě, je to pěkně nudná noc.“

„Sem s tím, Rone,“ řekl muž nejblíže čtyřicátníkovi. „Z těch náboženských žvástů Rádia Bagdád už jsem skoro usnul.“

„Na Bagdád zapomeň. Co takhle Bahrajn?“ prohodil Ron a zvedl papír, jenž vyjel z tiskárny jeho počítače do drátěného košíku.

„Co dělaj tamní pracháči?“ Třetí muž zvedl oči od svého elektronického zařízení.

„To je přesně ono, pracháči. Náš zdroj v Manamě nám dal echo, že na jedno zakódované konto v Curychu odešlo půl milionu amerických dolarů…“

„Půl milionu?“ skočil mu do řeči druhý muž. „Na jejich poměry to je jako když plivne.“

„Neřekl jsem vám místo určení ani způsob převodu. Z banky v Abú Zabí do curyšské Crédit Suisse…“

„To je cesta, kterou používají teroristé z údolí Bikáa,“ poznamenala žena uznale. „A místo určení?“

„Karibské moře, přesné místo neznámé.“

„Zjistěte ho!“

„Momentálně to nejde.“

„Proč?“ zeptal se třetí muž. „Protože se to nedá ověřit?“

„Ověřené je to dobře – tím nejhorším možným způsobem. Náš zdroj byl zabit hodinu poté, co se spojil s naším člověkem na velvyslanectví. Je to úředník protokolu, kterého teď velice rychle přemisťují jinam.“

„Údolí Bikáa,“ hlesla žena. „Karibik. Bajarattová.“

„Pošlu to bezpečným faxem O’Ryanovi. Potřebujeme jeho mozek.“

„Dneska půl milionu,“ řekl třetí muž, „a zítra už možná pět, když se dnešní cesta osvědčí.“

„Já jsem toho informátora v Bahrajnu znala,“ řekla žena smutně. „Byl to fajn chlap. Měl ženu a děti – ksakru. Bajarattová!“

MI6, LONDÝN

„Náš agent na Dominice odletěl na sever a potvrzuje informaci, kterou nám poslali Francouzi.“

Šéf britské zahraniční rozvědky přistoupil ke čtvercovému stolu uprostřed jednací síně, na němž ležela velká tlustá kniha, jakých byly na okolních policích stovky. Obsahovala podrobné textilem podlepené mapy konkrétních částí světa. Na černých deskách svazku stálo zlatým písmem: Karibská oblast – Návětrné a Závětrné ostrovy. Antily. Britské a americké Panenské ostrovy.

„Ukažte mi laskavě místo, kterému se říká průliv Anegada,“ požádal svého kolegu.

„Jistě.“

Druhý muž ve strategické síni jednal rychle, jelikož si všiml nervozity svého nadřízeného. Jeho špatná nálada nevyplývala ze situace samotné, ale z toho, že jej zlobila pravá ruka. Podřízený listoval těžkými stránkami, až nakonec našel požadovanou mapu.

„Tady je to… Páni, tak daleko nemohl v těch bouřích nikdo doplout, a už vůbec ne s plavidlem takové velikosti.“

„Možná se jí to nepodařilo.“

„Co?“

„Dorazit na určené místo.“

„Z Basse-Terre do Anegady za ty tři dny? To sotva. Aby se tam dostala tak rychle, musela by být víc než polovinu času na otevřeném moři.“

„Právě proto jsem vás tady chtěl. Tu oblast znáte docela dobře, ne? Pracoval jste tam.“

„No, něco bych o tom vědět měl. Devět let jsem pracoval jako řídící důstojník MI6 na stanovišti na Tortole a létal jsem po celém okolí. Byl to celkem příjemný život. Pořád udržuju styky se starými přáteli. Všichni si o mně mysleli, že jsem slušně situovaný člověk na útěku a že si létám z ostrova na ostrov vlastním strojem jen tak pro zábavu.“

„Ano, četl jsem vaši složku. Odvedl jste vynikající práci.“

„Studená válka mi hrála do karet a taky mi bylo o čtrnáct roků míň – i když ani tenkrát jsem nebyl žádný mladík. Za kormidlo bych si v těch vodách nestoupl ani náhodou, i kdyby měla ta loď bůhvíjak silný motor.“

„Ano, rozumím,“ řekl šéf a sklonil se nad mapou. „Takže váš odborný názor zní, že nemohla přežít.“

„‚Nemohla‘ je příliš absolutní tvrzení. Řekněme, že je to vysoce nepravděpodobné, skoro nemožné.“

„Přesně tak to vidí i váš kolega z Deuxiéme.“

„Ardisonne?“

„Vy ho znáte?“

„Krycí jméno Richelieu. No jasně. Dobrý chlap, i když má tvrdou palici. Měl stanoviště na Martiniku.“

„Je nezvratně přesvědčený, že ji pohřbilo moře.“

„Jeho názor je v tomhle případě nejspíš oprávněný. Ale žádal jste mě o radu, a tak bych se rád na něco zeptal.“

„Poslužte si, důstojníku.“

„Ta Bajarattová je v údoli Bikáa asi dost velká legenda, ale já ty seznamy pozorně sleduju už celá léta a její jméno si vůbec nemůžu vybavit. Jak je to možné?“

„Protože není její vlastní. Ona se nejmenuje Bajarattová,“ přerušil ho šéf MI6. „Je to jméno, které má uchránit její tajemství. Ona si totiž myslí, že nikdo nemá tušení, jak vzniklo. My však tu informaci máme a pro každý případ ji držíme v černých složkách. Teoreticky bychom mezi sebou mohli mít špiona a ona třeba pracuje na větších věcech.“

„Ano, ano, chápu. Jestli znáte falešné jméno a jeho původ, můžete načrtnout osobnost člověka, jeho minulost, a dokonce snad i odhadnout jeho chování. Co je ona vlastně zač?“

„Jeden z nejnebezpečnějších světových teroristů.“

„Arabka?“

„Ne.“

„Izraelka?“

„Ne, a o tomhle bych radši moc nespekuloval.“

„Nesmysl. Mossad má široké spektrum činností… Ale mohl byste mi odpovědět na otázku? Nezapomínejte, že jsem většinu doby sloužil na druhém konci světa. Proč je ta ženská tak strašně důležitá?“

„Je na prodej.“

„Cože…?“

„Jde kamkoliv, kde je neklid a lidi se bouří. Prodává své schopnosti tomu, kdo nabídne nejvíc – a musím dodat, že má pozoruhodné výsledky.“

„Promiňte, ale to zní trošku hloupě. Osamocená žena vstoupí rovnou mezi vzbouřence a prodává svoje rady? Jak to dělá? Dává si inzeráty do novin?“

„To nemá zapotřebí, Geoffe,“ odvětil šéf MI6. Vrátil se ke stolu, levou rukou si natočil křeslo a poněkud nemotorně se posadil. „Je to odbornice na destabilizaci. Zná silné i slabé stránky všech znesvářených stran. Zná jejich vůdce a ví, jak se s nimi spojit. Neuzavírá žádné trvalé závazky, morální ani politické. Živí se smrtí. Je to velice jednoduché.“

„Podle mě to zas tak jednoduché není.“

„V konečném důsledku ano, počátek všeho je však daleko zamotanější… Posadte se, Geoffrey, a já vám povím krátkou historku, kterou se nám podařilo poskládat dohromady.“ Šéf otevřel velkou zažloutlou obálku a vyňal z ní tři fotografie. Byly to zvětšeniny tajně nafocených snímků, které zobrazovaly jakousi ženu v pohybu. Tvář na všech fotkách však byla naprosto zřetelná a osvětlená jasným sluncem. „Tohle je Amája Bajarattová.“

„Jsou to tři různí lidé!“ zvolal Geofírey Cooke.

„Která z nich to je?“ nadhodil šéf MI6. „Nebo je snad na všech fotkách?“

„Vím, jak to myslíte…,“ řekl váhavě důstojník zahraniční služby. „Ženy na snímcích mají různé vlasy – blond, černé a světle hnědé. Krátké, dlouhé i středně dlouhé. Různé jsou i rysy tváře. Sice ne tak moc, ale přesto se liší.“

„Maska v barvě pleti? Vosk? Nebo snad jen ovládání obličejových svalů? Nic z toho není tak složité.“

„To by měly odhalit spektrografy. Aspoň pokud jde o gumu a vosk.“

„Měly by, ale skutečnost je jiná. Naši odborníci říkají, že fotoelektrické snímače se dají ošálit s pomocí některých chemických sloučenin nebo lomem světelných paprsků – což pochopitelně znamená, že nevědí nic jistě a nechtějí vynášet ukvapené soudy.“

„Dobře,“ řekl Cooke. „Možná je to jedna z těch ženských, nebo třeba všechny, ale jak to sakra můžete vědět jistě?“

„Věřím ve spolehlivost.“

„Spolehlivost?“

„Za tyhle fotky jsme s Francouzi zaplatili spoustu peněz. Pořídily je naše tajné zdroje, kterě využíváme už léta. Žádný z nich by si nechtěl odříznout vydatný finanční zdroj tím, že by nám předal padělek. Všichni věří, že nafotili Bajarattovou.“

„Ale kam se to vlastně plavila? Pokud vím, tak z Basse-Terre do Anegady je to hodně přes dva tisíce kilometrů, a navíc tam často zuří bouře. A proč zrovna průliv Anegada?“

„Protože loď byla spatřena poblíž Marigotu. Ke břehu nemohla připlout kvůli skaliskům a z malého přístaviště zbyla jen hromada sutin.“

„Kdo ji viděl?“

„Rybáři, kteří zásobují hotely na Anguille. Potvrdil to i náš člověk na Dominice.“ Když si předseda všiml Cookeova překvapeného výrazu, dodal: „Při sledování stopy z Paříže náš člověk odletěl na ostrov Basse-Terre a ověřil si, že žena přibližného stejného věku jako Bajarattová na těch fotkách si najala loď s nějakým vysokým svalnatým mužem. Velice mladým. To odpovídá informaci z Paříže, že žena zhruba jejího věku i popisu – pravděpodobně s použitím falešného pasu – odletěla ve společnosti podobného mladíka z Marseilles na ostrov Guadeloupe, což jsou ve skutečnosti dva ostrovy, jak velice dobře víte – Grande a BasseTerre.“

„Jak celníci v Marseilles zjistili, že spolu mají něco společného?“

„Ten kluk neuměl francouzsky a ona řekla, že je to její vzdálený příbuzný z Lotyšska. Prý ho dostala do péče po smrti jeho rodičů.“

„To je zatraceně nepravděpodobné.“

„Ale naši přátelé z druhé strany lamanšského průlivu se s tím klidně spokojili. Co je severně od řeky Rhóne, to pro ně neexistuje.“

„Proč by cestovala s nějakým puberťákem?“

„To byste mi měl říct vy. Já nemám nejmenší tušení.“

„Znovu se vás ptám: Kam se plavila?“

„To je ještě větší hádanka. Zřejmě je to zkušená námořnice. Věděla toho určitě dost, aby zamířila ke břehu dřív, než udeřila bouře. Její loď měla vysílačku a celá oblast byla varována ve čtyřech jazycích.“

„Třeba se nutně potřebovala dostat na nějakou schůzku.“

„Jistě, to je jediná přijatelná odpověď. Ale riskovat kvůli tomu život?“

„To není moc pravděpodobné,“ přitakal bývalý řídící důstojník MI6. „Pokud nenastaly okolnosti, o nichž nic nevíme… Povídejte dál. Asi jste na něco přišli.“

„Na něco ano, ale bohužel toho není moc. Můžeme vycházet z předpokladu, že teroristou se člověk obvykle nerodí, ale stává se jím vlivem událostí. Bajarattová sice umí řadu světových jazyků, ale podle našich hlášení ji lidé slyšeli mluvit podivnou řečí, které nebylo skoro vůbec rozumět…“

„Většině Evropanů by tak mohla znít baskičtina,“ přerušil ho tiše Cooke.

„Přesně tak. Poslali jsme tajnou jednotku do provincií Vizcaya a Alva, aby zjistila, co se dá. Její členové zachytili zvěsti o mimořádně odporné události, která se odehrála před mnoha lety v jedné malé vesničce v západních Pyrenejích, kde žili vzbouřenci. O podobných věcech se vyprávějí celé horské legendy, které se předávají z generace na generaci.“

„Něco jako My Lai nebo Babi Yar?“ zeptal se Cooke. „Hromadný masakr?“

„Snad ještě něco horšího. V útoku proti povstalcům popravila samozvaná potulná četa veškeré dospělé obyvatelstvo. Dospělými se přitom mysleli všichni starší dvanácti let. Mladší děti se na to musely dívat a pak je zločinci nechali napospas v horách.“

„A ta Bajarattová byla jedním z těch dětí?“

„Pokusím se vám to vysvětlit. Baskové žijí v těch horách v úplné izolaci. Mají zvyk zakopávat kroniky mezi cypřiše na nejsevernějším konci svého území. Členem naší jednotky byl také jeden antropolog, odborník na horaly v Pyrenejích, který umí baskicky mluvit i číst. On tu kroniku našel. Posledních pár stánek napsala malá holčička. Vylíčila všechny hrůzy včetně toho, jak jí před očima podřízli oba rodiče bajonety. Její otec s matkou museli před svou smrtí sledovat, jak si jejich kati brousí ostří o kameny.“

„To je hrůza! A to dítě je Bajarattová?“

„Podepsala se jako Amája el Baj… Yovamanaree, což je baskicky něco podobného jako španělské ‚jovena mujer‘, tedy mladá žena. Následovala jediná věta v dokonalé španělštině: ‚Muerte a toda autoridad‘…“

„‚Smrt všem mocným‘,“ přeložil Cooke. „To je všechno?“

„Ne, ještě dvě věci. Připojila ještě poznámku – a upozomuji vás, že to napsalo desetileté děcko. ‚Shirharrá Baj.‘“

„Co to sakra znamená?“

„Něco jako mladá žena, která bude brzy schopná početí, ale nikdy neporodí dítě do tohoto světa.“

„Je to sice otřesné, ale asi celkem pochopitelné.“

„Horské legendy vyprávějí o dívce, která vyvedla další vesnické děti z hor. Dokázala se přitom vyhnout četným hlídkám, a dokonce prý zabíjela vojáky jejich vlastními bajonety. Úplně sama je prý vlákala do pastí.“

„Desetiletá holčička…, to snad není pravda!“ Geoffrey Cooke se zamračil. „Říkal jste, že máte ještě dvě věci. Co ta druhá?“

„Poslední důkaz, jenž potvrdil její totožnost. Mezi zakopanými záznamy se našly různé rodokmeny – ty nejizolovanější rodové větve Basků žijí ve strachu z incestu, a proto také posílají tolik mladých mužů a žen pryč. V každém případě tam byla také rodina Aquirreových, jejichž prvorozené dítě bylo pokřtěno jako Amája, což je běžné jméno. Příjmení Aquirreová někdo vyškrábal – nejspíš nějaké dítě, které mělo vztek – a místo něj dopsal jméno Bajarattová.“

„Panebože proč? A zjistili jste to vůbec?“

„Jo, a je to pěkný hnus. Naši kluci udeřili na kolegy z Madridu a pohrozili jim, že jim přestaneme pomáhat, pokud neotevřou jisté zapečetěné záznamy týkající se nájezdů na Basky. Říkal jste, že je to otřesné a měl jste úplnou pravdu. Našli jsme jméno Bajaratt. Byl to jeden seržant – matka Španělka, otec Francouz z pohraničí, což vysvětluje to jméno. Zúčastnil se divokého tajného nájezdu na tu horskou vesničku. Zkrátka a dobře to byl voják, který uřízl hlavu matce Amáji Aquirreové. Ona to jméno samozřejmě nepřijala na jeho počest, ale s jediným účelem – aby na tu hrůzu nikdy v životě ani na okamžik nezapomněla. Dala si předsevzetí, že se stane stejně neúprosným zabijákem jako chlap, který před jejíma očima podřízl její matku bajonetem.“

„To je strašně zvrácené,“ špitl Cooke téměř neslyšně, „ale dá se to velice dobře pochopit. Dítě se vžije do role zrůdy a sní o pomstě. Připomíná to stockholmský syndrom, kdy se váleční zajatci ztotožní se svými brutálními vězniteli. Pro dítě to muselo být ještě daleko snadnější… Takže Amája Aquirreová je Amája Bajarattová. Jenže ona sice zapřela své vlastní příjmení, ale jméno Bajarattová nikdy nevyslovila.“

„Povolali jsme psychiatra, který se specializuje na duševní poruchy u dětí,“ dodal šéf MI6. „Řekl nám, že desetiletá holčička je o něco vyspělejší než stejně starý chlapec – a jelikož mám řadu vnoučat, musím s tím souhlasit, i když nerad. Povídal, že dívka toho věku, která prošla takovými útrapami, bude mít tendenci odhalit jen část svého já, ne celé.“

„Asi vám úplně nerozumím.“

„Říkal tomu testosteronový syndrom. Kluk by v podobné situaci nejspíš napsal ‚Smrt všem mocným‘ a podepsal by se plným jménem na znamení pomsty, které mají všichni vidět. Dívka se však zachová jinak. Nechá si většinu pro sebe, protože musí myslet dopředu na skutečnou mstu. Musí své nepřátele přelstít, ne je přemoci silou… Přesto si nemůže pomoct a zapíše své jméno do knihy.“

„Zní to celkem logicky,“ uznal Cooke a přikývl. „Takže máme kroniky zakopané v zemi, cypřiše a krvavé vesnické rituály – masové popravy, popravy bajonety a desetiletou holčičku, která to všechno zažila! Kristepane, ona musí být naprosto cílevědomá psychopatka! Chce jen sekat hlavy a dívat se, jak padají k zemi jako se to stalo jejím rodičům.“

„Muerte a toda autoridad,“ řekl šéf MI6. „Hlavy mocných celého světa.“

„Ano, já té větě rozumím…“

„Obávám se, že nemůžete chápat její závažnost.“

„Cože?“

„Posledních několik let Bajarattová žila v údolí Bikáa s vůdcem jedné obzvlášť krvavé palestinské frakce, s jejímž programem se fanaticky ztotožnila. Zřejmě se vzali někdy minulý rok na jaře při jednom z těch obřadů pod širým nebem. Zabili ho před devíti týdny během útoku na pobřeží v Ašchelonu, jižně od Tel Avivu.“

„Ano, ano, vzpomínám si, že jsem o tom četl,“ řekl Cooke. „Zabili je do jednoho, žádní zajatci.“

„Pamatujete si také prohlášení, které vydali po celém světě zbylí členové frakce, jmenovitě její nový vůdce?“

„Tuším, že to bylo něco o zbraních.“

„Přesně tak. V části toho prohlášení stálo, že izraelské zbraně, jež zabily ‚bojovníky za svobodu, kteří chtěli jen spravedlivou pomstu‘, byly vyrobeny v Americe, Anglii a Francii, a že lidé, jimž ukradli půdu, nikdy nezapomenou ani neodpustí bestiím, které jim ty zbraně dodaly.“

„Tyhle kecy posloucháme v jednom kuse. Co má být?“

„Amája Bajarattová, která si dala pseudonym Nemilosrdná, vyslala zprávu Radě starších údolí Bikáa. Vaši přátelé či snad bývalí přátelé z Mossadu ji díkybohu zachytili. Říká se v ní, že ona a její druzi zasvětili svůj život stětí ‚hlav čtyř největších bestií.‘ Ona sama prý bude ‚hromosvodem, jenž vyšle signál.‘“

„Jaký signál?“

„Mossad se domnívá, že by to mohlo být znamení jejím skrytým zabijákům v Londýně, Paříži a Jeruzalémě, aby udeřili. Izraelci si myslí, že se to dá vyčíst mezi řádky té části zprávy, kde se říká, že ‚Až padnou ty nejhnusnější bestie na druhé straně velkého oceánu, musí rychle následovat ostatní.‘“

„Nejhnusnější…? Na druhé straně…? Panebože, Amerika?“

„Ano, pane důstojníku. Amája Bajarattová se chystá spáchat atentát na prezidenta Spojených států. To je to její znamení.“

„Nesmysl!“

„Z jejích záznamů vyplývá, že to žádný nesmysl být nemusí. Vzato čistě profesionálně, ona skoro vždycky uspěla. Ve svojí perverznosti je úplně geniální a teď se chystá ke svým posledním vraždám, jimiž se pomstí všem ‚brutálním‘ mocným. Smrt manžela navíc dala jejímu jednání hluboce osobní motiv. Musíme ji zastavit, Geoffrey. To je taky důvod, proč ministerstvo zahraničí v plné shodě s naší organizací rozhodlo, že byste se měl okamžitě vrátit na své bývalé stanoviště v Karibiku. Když si vypůjčím vaše vlastní slova, neexistuje větší odborník na tu oblast než vy.“

„Uvědomte si, že před vámi stojí čtyřiašedesátiletý člověk, který se chystá do důchodu!“

„Pořád máte na těch ostrovech kontakty. A tam, kde se něco změnilo, vám připravíme půdu. My totiž věříme, že můžete něčeho dosáhnout rychleji než kdo jiný. Musíme ji najít a zneškodnit.“

„I kdybych odjel už dneska, než bych se tam dostal, ona by klidně mohla upláchnout. Pomyslel jste na to, šéfe? Připadá mi to celé hloupé.“

„Pokud jde o její ‚upláchnutí‘,“ poznamenal předseda a letmo se pousmál, „my si stejně jako Francouzi myslíme, že se hezkou řádku dní nikam nehne. Možná týden nebo dva.“

„To jste vyčetli z křišťálové koule?“

„Ne, to dá rozum. Její úkol je tak významný, že bude vyžadovat hodně plánování a zajišťování lidských, finančních i technických zdrojů, včetně letadel. Ona je možná psychopatka, ale hloupá určitě není. Nebude se pokoušet zahájit svou výpravu na americké půdě.“

„Takže to udělá nejlépe tam, kam federální úřady nedosáhnou,“ řekl Cooke váhavě. „Ale zároveň dost blízko, aby měla přístup k bankám na ostrovech i ke svým lidem na pevnině.“

„Takhle jsme to pochopili,“ souhlasil šéf MI6.

„Zajímalo by mě, proč poslala ten vzkaz do údolí Bikáa.“

„Chce nejen vraždit, ale také za to sklízet slávu. Psychologicky by to zapadalo.“

„No dobře, postavil jste přede mě úkol, kterému nemůžu odolat, je to tak?“

„V to jsem aspoň doufal.“

„Protáhl jste mě správnými fázemi, že? Nejdřív jakási vzdálená záhada s hroznými, ale zároveň fascinujícími dokumenty, a nakonec bezprostředně hrozící krize. Zmáčkl jste všechny správné knoflíky.“

„Dá se to snad udělat jinak?“

„Když je člověk profík, tak ne. A kdybyste jím nebyl, tak byste neseděl v tom křesle.“ Cooke vstal a upřeně se zahleděl svému nadřízenému do očí. „A teď, když víte, že se mnou můžete počítat, bych rád něco navrhl.“

„Ven s tím, příteli.“

„Před pár minutami jsem k vám nebyl úplně upřímný. Říkal jsem, že stále udržuji styky se svými starými přáteli, což jste si nejspíš vysvětlil jako nějaké nezávazné dopisování. Z větší části je to pravda, ale ne úplná. Ve skutečnosti trávím na těch ostrovech většinu svých dovolených – víte, nějak mě to tam táhne. A je pochopitelné, že bývalí kolegové a noví známí s podobnými zájmy se scházejí a vzpomínají.“

„No jistě, to se dá pochopit.“

„Před dvěma lety jsem potkal jednoho amerického kolegu, který o ostrovech ví mnohem víc než já. Má dvě jachty a pronajímá je k výletům v různých soukromých přístavištích od Charlotte Amalie po Antiguu. Zná každičký přístav i zátočinu na souostroví. Musí.“

„To je velmi dobré doporučení, Geoffrey, ale takový člověk by těžko…“

„Moment,“ uťal ho Cooke. „Ještě jsem nedomluvil. Protože asi vím, co chcete namítnout, tak vám povím, že je to bývalý důstojník americké námorní rozvědky. Je poměrně mladý, asi něco přes čtyřicet, a nevím, proč vlastně odešel ze služby, ale řekl bych, že to nebylo právě za nejpříjemnějších okolností. Přesto by nám s touhle záležitostí mohl pomoct.“

Šéf MI6 se naklonil nad stůl, jeho strnulá pravá ruka se přitom trochu opozdila za levou. „Jmenuje se Tyrell Nathaniel Hawthorne třetí. Je to syn profesora americké literatury na Oregonské univerzitě a okolnosti jeho odchodu z námomí rozvědky byly opravdu velice nepříjemné. A máte pravdu, že by nám mohl hodně pomoct, ale nikdo ve washingtonských výzvědných kruzích ho není schopen získat ke spolupráci. Usilovně se o to snažili a dávali mu spoustu podrobných informací, ale ani s ním nehnuli. On má o takových lidech velice nízké mínění. Myslí si, že nedokážou rozlišit pravdu a lež. Poslal je všechny do háje.“

„Ježíšikriste!“ vykřikl Geoffrey Cooke. „Vy jste o mých dovolených celou tu dobu věděl! Dokonce jste věděl, že jsem se s ním sešel.“

„Příjemná třídenní plavba po Závětrných ostrovech s vaším přítelem Ardisonnem, krycím jménem Richelieu.“

„Vy parchante.“

„Ale no tak, důstojníku, uklidněte se. Mimochodem, bývalý komandér Hawthorne je na cestě do přístavu na Gordě, což je v britské části Panenských ostrovů. Bude mít asi problémy se svým záložním motorem. Letadlo do Anguilly odlétá v pět hodin, takže máte spoustu času na balení. Z Anguilly poletíte s vaším přítelem Ardisonnem malým soukromým letounem na ostrov Gorda.“ Šéf zvláštního oddělení MI6 vykouzlil na tváři zářivý úsměv. „Mělo by to být krásné setkání starých kamarádů.“

MINISTERSTVO ZAHRANIČÍ, WASHINGTON, D.C.

Kolem stolu v jednací síni pečlivě chráněné proti odposlechu seděli ministři zahraničí a obrany, ředitelé CIA a FBI, šéfové armádní i námořní rozvědky a předseda Výboru náčelníků štábů ozbrojených sil. Každý měl po své levici svého vyvoleného asistenta, vysoce postaveného podřízeného, který prošel nejpřísnější bezpečnostní prověrkou. Schůzi předsedal ministr zahraničí, jenž také promluvil jako první.

„Všichni jste obdrželi tutéž informaci jako já, takže můžeme přejít k věci. Někteří z vás si možná budou myslet, že reagujeme nepřiměřeně, a musím přiznat, že až do dnešního rána bych se počítal mezi vás. Představa osamocené teroristky posedlé vraždou prezidenta, která má spustit sérii atentátů na politické vůdce Velké Británie, Francie a Izraele, se zdála být přitažená za vlasy. Jenže když mi dneska v šest hodin ráno volal zde přítomný ředitel CIA a v sedm se ozval znovu, začal jsem měnit názor. Prosím, vyložil byste nám situaci, pane Gillette?“

„Pokusím se, pane ministře,“ odvětil korpulentní šéf CIA. „Náš zdroj v Bahrajnu, který sleduje finanční transakce řízené z údolí Bikáa, byl včera zavražděn. Stalo se to jen hodinu poté, co upozornil naši tajnou spojku na převod půlky milionu dolarů do banky Crédit Suisse v Curychu. Ta částka nebyla sama o sobě nijak zarážející, ale když se náš člověk v Curychu snažil vyhledat v dotyčné bance svého vlastního informátora, neoficiálního a dobře placeného, nikam to nevedlo. Když ho později naléhavě sháněl – samozřejmě anonymně, jen jako starý přítel –, bylo mu řečeno, že dotyčný odletěl služebně do Londýna. Náš agent se pak vrátil do svého bytu, kde měl na záznamníku vzkaz. Byl od jeho zdroje, který zcela určitě nebyl v Londýně, protože ho dost zoufale žádal, aby se s ním sešel v jedné kavárně v Dudendorfu, což je městečko nějakých třicet kilometrů severně od Curychu. Tak se tam tedy rozjel, ale informátor se neukázal.“

„Co z toho vyvozujete?“ zeptal se šéf armádní rozvědky G2.

„Zlikvidovali ho, aby zahladili stopu peněz,“ odvětil statný muž s řídnoucími zrzavými vlasy, jenž seděl po levici šéfa CIA. „Je to samozřejmě jen nepotvrzený předpoklad,“ dodal.

„Na čem ho zakládáte?“ otázal se ministr obrany.

„Na logice,“ odsekl asistent z CIA. „Nejdřív zabijí člověka v Bahrajnu, protože předal počáteční informaci, pak si Curych vymyslí krytí Londýnem, aby vylákal našeho agenta do Dudendorfu, tedy mimo jeho obvyklé prostředí. Vrazi z údolí Bikáa si ho našli a chtěli zamést stopy, což se jim ostatně povedlo.“

„To všechno kvůli převodu šestimístné částky?“ zeptal se šéf námořní rozvědky. „Tolik povyku pro tak málo peněz?“

„Samotná částka není podstatná,“ pravil podsaditý asistent s odulou tváří. „Podstatný je její příjemce a místo, kde se nachází. Právě to chtějí udržet v tajnosti. A za druhé, jakmile se převod vyhodnotí jako legální, peníze mohou tímtéž způsobem protéct klidné třeba stokrát.“

„Bajarattová,“ řekl ministr zahraničí. „Takže tedy začala svoji výpravu… Fajn, a nyní vám řeknu, jak budeme postupovat. Základem je maximální bezpečnost. S výjimkou odborníků CIA na rozhlasové vysílání si budeme získané informace vyměňovat jen my, kteří sedíme u tohoto stolu. Přepněte všechny osobní kancelářské faxy na tajný provoz. Všechny telefonáty mezi námi musí jít přes bezpečné linky. Z našeho kroužku nevyjde nic, pokud to neschválím buď já, nebo ředitel CIA. Sebemenší zvěsti o takové operaci by se mohly vymstít a vyvolat zmatek, který nemůžeme potřebovat.“

Vtom se ozvalo jakési cvrlikání. Vycházelo z červeného telefonu před ministrem zahraničí, jenž okamžitě zvedl sluchátko.

„Ano…? To je pro vás,“ řekl a podíval se na ředitele CIA.

Gillette vstal z křesla a zamířil do čela stolu. Vzal si telefon a představil se.

„Rozumím,“ řekl poté, co téměř minutu jen naslouchal. Zavěsil a upřel pohled na svého statného asistenta s řídnoucími zrzavými vlasy. „Máte to potvrzené, O’Ryane. Našeho člověka v Curychu našli na Spitzplatz s dvojitým průstřelem hlavy.“

„Dělají všechno pro to, aby tý děvce kryli záda,“ řekl analytik CIA O’Ryan.

2

Vysoký neoholený muž v bílých jachtařských šortkách a černé košili přeběhl promenádu a hnal se na molo s lávkami pro motorové čluny. Pleť měl tropickým sluncem opálenou do bronzova. Když doběhl na konec prkenné konstrukce, křikl na dva muže v připlouvajícím malém člunu.

„Jak to sakra myslíš, že mi teče záložní motor? Používal jsem ho za úplnýho bezvětří a bezvadně fungoval!“

„Podívej, kámo,“ odvětil britský mechanik unaveným hlasem a hodil lano Tyrellu Hawthornovi, který je chytil. „Ať si je třeba fungl novej. Ve skříni nemáš ani deci oleje. Všechen vytekl a zasvinil náš krásnej ostrůvek. Jestli chceš s tím krámem odplout až zase přestane foukat, klidně si posluž a ten motor nahoď. V tom případě ale podám hlášení. Nechci mít potíže kvůli tvý blbosti.“

„No dobře, dobře,“ zavrčel Hawthorne, podal muži ruku a pomohl mu vyšplhat po žebříku do přístaviště. „V čem to podle tebe vězí?“

„Shnilé těsnění a dvě stržená ložiska, Tyei.“ Mechanik se otočil a omotal druhé lano kolem sloupku, aby mohl na molo vylézt i jeho společník. „Kolikrát jsem ti, chlape, povídal, abys v mracích a větru tolik nepoužíval plachty. Musíš taky občas zapnout motory, jinak na tomhle posraným slunci dočista vyschnou! No neříkal jsem ti to aspoň desetkrát?“

„Jo, Marty, říkal. Nezapírám.“

„To bych si taky vyprosil! Je mi jasný, že při cenách, které si účtuješ, tě cena paliva určitě nemusí tížit.“

„O prachy nejde,“ zaprotestoval lodivod. „Když není zrovna bezvětří, nájemci rádi plují s plachtou, to přece víš. Dokdy to stihneš spravit? Za pár hodin?“

„To ani náhodou, Tyei. Možná do zítřejšího poledne – jestli mi ze Svatého Tomáše ráno pošlou potřebné vrtáky.“

„No nazdar! Mám na palubě pár dobrých zákazníků a ti čekají, že dneska večer dorazí do Tortoly.“

„Objednej jim pár rumových punčů a zajisti jim pokoje v klubu. Takhle nic nepoznají.“

„Co se dá dělat,“ vzdychl Hawthorne, otočil se a vyrazil zpátky po molu podél lávek. S každou další přidával do kroku.

„Promiň, kámo,“ zabručel si mechanik Martin pod vousy a sledoval, jak jeho přítel zahýbá doleva na promenádu. „Dělám ti to strašně nerad, ale mám svoje rozkazy.“

Karibik se zahalil do temnoty. Byla už velice pozdní hodina, když kapitán Tyrell Hawthorne, jediný vlastník Olympic Charters Ltd., výletní společnosti registrované na amerických Panenských ostrovech, vedl své klienty do ubikací v hotelu, jenž patřil jachtařskému klubu. Nejdřív ubytoval jednu dvojici, poté druhou. Pokoje sice úplně neodpovídaly představám jeho zákazníků, ale uložit je nebyl žádný problém. Barman se o to postaral. Tye Hawthorne se tedy vrátil na pláž k opuštěnému baru pod širým nebem a vyjádřil svůj vděk konkrétněji. Dal černému barmanovi padesát amerických dolarů.

„Neblázni, Tyei, tohle přece nemusíš.“

„Tak proč jsi po nich tak chňapl?“

„To je reflex, šéfe. Klidně si je můžeš vzít zpátky.“

Oba se zasmáli. Byl to rituál.

„Jak jdou kšefty, kapitáne?“ zeptal se barman a nalil Hawthorneovi obvyklou sklenku bílého vína.

„Celkem to ujde, Rogere. Obě lodě jsou pronajaté, a jestli můj natvrdlej bratr trefí zpátky do Red Hooku na Svatém Tomáši, možná dokonce letos vykážeme zisk.“

„Já mám tvýho bratra rád. Je s ním psina.“

„Je to kašpar, Rogere. Jestlipak víš, že je ve skutečnosti doktor?“

„Cože? Pokaždý, když sem přijede, tak mě všecko bolí. A já mu teda moh říct?“

„Ne, on je jiný doktor,“ odpověděl Tyrell. „Má doktorát z literatury, stejně jako náš táta.“

„Takže von nespravuje kosti a neléčí nemoce? K čemu je mu to teda dobrý?“

„Přesně takhle to sám říkal. Povídal, že kvůli tomu titulu dřel osm let jak kůň, aby nakonec vydělával míň peněz než popelář v San Francisku. Měl toho už po krk, chápeš?“

„Jasně,“ odvětil barman. „Před pěti rokama jsem tahal ryby pro nájemce lodí, uklízel jsem po turistech a ukládal je do postele, když se ožrali. Nebyl to žádnej život, hochu! Tak jsem si polepšil a naučil se, jak je sám ožírat.“

„Dobrý nápad.“

„Jo, ale teď bacha, Tyei,“ špitl Roger šeptem a sáhl pod pult. „Po cestě sem kráčej dva chlápkové. Někoho maj v merku a nikdo kromě tebe tady není. Navíc se mi vůbec nelíběj. Pořád si upravujou saka a rukávy a jdou moc pomalu. Ale neboj, mám pistoli.“

„Dej pokoj, Rogere, co to plácáš?“ Hawthorne se otočil na barové stoličce. „Geoffe!“ vykřikl. „Jsi to ty, Cooke…? A Jacquesi, ty taky? Chlapi, co tady sakra děláte…? Odlož tu bouchačku, Rogere, to jsou moji staří kámoši.“

„Odložím ji, až zjistím, že oni taky žádnou nemají.“

„Kluci, tohle je další starej kámoš. Na ostrovech je to v poslední době trochu ostrý. Stačí, když mu ukážete ruce a řeknete mu, že nemáte žádné zbraně, jasný?“

„Jak bysme mohli mít nějaké zbraně?“ řekl Geoffrey Cooke popuzeně. „Přiletěli jsme mezinárodními linkami, kde člověk neunikne detektorům kovu.“

„Mais oui!“ dodal Ardisonne, krycím jménem Richelieu.

„Jsou v pořádku,“ řekl Hawthorne, seskočil z barové stoličky a potřásl si rukou s oběma staršími muži. „Pamatujete na naši plavbu kolem – ale proč jste vlastně tady? Myslel jsem, že už jste oba v důchodu.“

„Musíme si promluvit, Tyrelle,“ řekl Cooke.

„Neodkladně,“ dodal Ardisonne. „Nesmíme ztrácet čas.“

„Tak moment. Najednou můj bezvadný motor nefunguje, pak se zčistajasna zjeví na pláži Cookie s naším starým kámošem Richelieuem z Martiniku. Co se tady děje, pánové?“

„Povídal jsem, že si musíme promluvit, Tyrelle,“ trval na svém Geoffrey Cooke z MI6.

„Žádný rozhovor asi nebude,“ odvětil Hawthorne, bývalý komandér americké námořní rozvědky. „Protože jestli chcete mluvit o něčem, co má souvislost s tím svinstvem, které na mě hodil Washington, tak na to rovnou zapomeňte.“

„Máš svaté právo nenávidět Washington,“ řekl Ardisonne anglicky se silným přízvukem, „ale nemáš žádný důvod, abys nás nevyslechl. Nezajímá tě, proč jsme tady? Máš pravdu, už jsme měli být ve výslužbě, ale ‚najednou‘ nejsme, abych tedy použil tvůj vlastní výraz. Proč asi? Není to už samo o sobě dostatečný důvod, abys nás vyslechl?“

„Teď mě dobře poslouchejte, hoši… To, čím se zabýváte, mě stálo ženu, se kterou jsem chtěl strávit zbytek života. Musela v Amsterdamu zemřít kvůli těm vašim zatraceným hrám, takže snad dokážete pochopit, že se s vámi nechci bavit… Nalej těmhle ‚tajným agentům‘ drink, Rogere, a připiš mi to na účet. Odcházím na loď.“

„Tyrelle, dovol abych poznamenal, že já ani Ardisonne jsme neměli s Amsterdamem nic společného,“ řekl Cooke. „To přece víš.“

„Ale s těma zasranejma hrátkama jo, a to zas víte vy.“

„Jen velice vzdáleně, mon ami,“ pravil muž s přezdívkou Richelieu. „Copak bychom se spolu jinak mohli plavit na moři?“

„Poslyš, Tyei.“ Geoffrey Cooke sevřel značnou silou Hawthorneovo rameno. „Byli jsme kamarádi a opravdu si musíme promluvit.“

„Do prdele!“ Tyrell se chytil za ruku. „On má injekci – byla to injekce! Píchl mě skrz košili! Vytáhni pistoli, Roge-!“

Než barman stačil sáhnout po zbrani, Richelieu zvedl ruku a namířil na svůj cíl. Pak cvakl ukazovákem a z rukávu mu vyletěla šipka s narkotikem, která se zabodla barmanovi do krku.

Východ slunce. Hawthorne začal vnímat okolí, před sebou však spatřil něco jiného, než by očekával podle útržkovitých vzpomínek. Žádná z tváří, jež se nad ním skláněly, nepatřila Geofíreymu Cookeovi ani Jacquesovi Ardisonneovi. Místo toho si prohlížel důvěrně známé obličeje Martyho a jeho kumpána Mickeyho, mechaniků z doku na ostrově Gorda, kteří mluvili s těžkým londýnským přízvukem.

„Jak se vede, hochu?“ zeptal se Marty.

„Nechceš panáka ginu, kámo?“ přidal se Mickey. „Člověku to občas vyčistí hlavu.“

„Co se to se mnou sakra stalo?“ Tyrell zamžikal ve snaze přizpůsobit se pronikavým paprskům slunce, jež proudily okny dovnitř. „Kde je Roger?“

„V posteli vedle tebe,“ odpověděl Martin. „Tuhle vilu jsme v podstatě zabrali. Na vrátnici jsme řekli, že jsme tady našli hadí hnízdo.“

„Na Gordě žádní hadi nejsou.“

„Jenže to oni nevědí,“ řekl Mickey. „Většinou jsou to neschopní troubové z Londýna.“

„Kde jsou Cooke s Ardisonnem? Ti chlapi, co nás omráčili.“

„Zrovna támhle, Tyei.“ Martin ukázal na druhý konec pokoje, kde stála dvě křesla s vysokým opěradlem. Seděli v nich Geoffrey Cooke a Jacques Ardisonne, svázaní a s ručníkem kolem úst. „Řekl jsem tady Mickovi, že jsem to musel udělat, páč tvrdili, že si to ta podělaná královská koruna žádá, ale nikdo neříkal nic vo tom, co mám dělat pak. Nespustili jsme vás z vočí. A kdyby vám ty hajzlové uďáli něco fakt vošklivýho, shodil bych je jako návnadu u Ostrova žraloků.“

„Takže s motorem nic nebylo?“

„Ani ň, kámo. Volal mi sám velkej guvernér osobně a povídal, že je to prej pro tvý vlastní dobro. To je mi teda pěkný dobro, no ne?“

„Fakt pěkný dobro,“ přitakal Hawthorne, nadzvedl se na loktech z polštáře a podíval se na své bývalé přátele.

„Nazdar, šéfe!“ ozval se přiškrcený výkřik Rogera, jenž ležel na vedlejší posteli a divoce škubal hlavou.

„Mrkni se na něj, Marty,“ nařídil Tyrell a spustil nohy na podlahu.

„Je v pohodě, Tyei,“ řekl Mickey, jenž si klekl vedle černocha. „Přinutil jsem toho starýho Francouze, aby zazpíval, co to s váma provedli. Povídám mu, buď budeš mluvit, nebo ti skřípnu koule do svěráku, a von na to, že ten ksindl za pět nebo šest hodin vyprchá.“

„Šest hodin už uběhlo, Micku. Za chvíli začne dalších šest, nebo kolik vlastně.“

Žena přehodila příďové lano kolem kamene vyčnívajícího z ochranné zídky ukryté za malou pláží pod houštinou popínavých rostlin a pomohla tak mladíkovi zajistit loď v písku.

„Teď se ani nepohne, Nicolo,“ řekla a prohlížela zbytek jejich plavidla. „Ale to už je stejně fuk. Klidně bysme s tím krámem mohli zatopit.“

„Vy jste zešílela!“ Svalnatý výrostek začal vytahovat z paluby loďky zbylé zásoby včetně pušky. „Nebýt Kristova milosrdenství, tak už bylo po nás a naše mrtvoly by ležely na dně oceánu.“

„Tu pušku si vezmi, ale zbytek tam nech,“ poručila Bajarattová. „Nic z toho nebudeme potřebovat.“

„Jak to víte? Kde vůbec jsme…? Proč jste to udělala?“

„Proto.“

„To není žádná odpověď!“

„No dobře, ty můj hezounku. Myslím, že na jednu odpověď máš nárok.“

„Nárok? Tři dny se třesu strachy, jestli budu žít, nebo chcípnu. Jo, to bych řek, že na ni mám nárok.“

„Ale jdi, tak hrozné to přece nebylo. Neuvědomil sis, že jsme se nevzdálili od pobřeží na víc než na dvě stě nebo tři sta metrů a drželi jsme se v závětří. Proto jsme se tak často otáčeli. Hromobití jsem pochopitelně poručit nemohla.“

„Vy jste se úplně zbláznila!“

„Ale ne. Není to tak dlouho, co jsem se v těchhle vodách plavila. Strávila jsem tady skoro dva roky. Znám je velice dobře.“

„Proč jste to udělala?“ zopakoval. „Málem jste nás zabila! A proč jste zastřelila tu černošku?“

Bajarattová ukázala na mrtvolu. „Vezmi jí zbraň. Voda vystoupá asi do poloviny té zakryté zídky, takže ji v noci odnese moře.“

„Vy mi nebudete poroučet!“

„Musíme si něco vyjasnit, Nicolo. Ty máš právo vědět jen to, co ti sama řeknu. Zachránila jsem ti život, mladíku, a s velkým rizikem jsem tě dva dny skrývala před přístavní spodinou, která by tě na potkání oddělala. Navíc jsem pro tebe uložila spoustu milionů lir v Banco di Napoli. Za to všechno mám právo nechat si pro sebe všechno, o čem se mi nechce mluvit… Zvedni tu zbraň.“

„Panebože,“ zašeptal mladík a sklonil se nad tělem mrtvé ženy v uniformě, přes jejíž tvář pleskaly jemné vlnky. Když jí vytahoval pistoli z ruky, otřásl se hnusem. „Nikdo tady není?“

„Nikdo podstatný.“ Žena zabloudila očima nahoru k ostrovní pevnosti a vybavily se jí staré vzpomínky. „Jen duševně zaostalý zahradník, který má na povel smečku bojových mastiffů a on sám je snadno na povel. Majitel tohoto ostrova je můj dávný přítel starý muž, který potřebuje lékařskou péči. Odjel na ozařování do Miami na Floridě. Bývá tam vždycky prvních pět dnů v měsíci. Víc toho vědět nepotřebuješ. Pojď, musíme po schodech.“

„Co je to za člověka?“ zeptal se chlapec a upřeně se zahleděl na Bajarattovou.

„Můj jediný opravdový otec,“ odvětila Amája Aquirrová-Bajarattová tiše a zasněně, když se plahočili napříč pláži.

Její náhlá odmlka signalizovala Nicolovi, aby ji nevytrhoval z myšlenek. A byly to velice příjemné myšlenky na nejšťastnější dva roky života upsaného peklu! Padrone, vizioso elegante, byl mužem, kterého obdivovala nejvíc ze všech. Už ve čtyřiadvaceti letech měl pod palcem všechna kasina v Havaně. Tenkrát to byl vysoký blonďatý zlatý hoch z Kuby s chladně modrýma očima, jehož vybrali donové z Palerma, New Yorku a Miami. Nebál se nikoho a budil strach v každém, kdo se příčil jeho rozhodnutím. Několik málo jedinců, kteří se toho odvážili, nečekaně zmizelo. Baj slyšela ty historky v údolí Bikáa, Bahrajnu i Káhiře.

Capo dei capi velké mafie si ho vybral v přesvědčení, že je jejich nejnadanějším tovaryšem od dob Al Capona, jenž už ve svých sedmadvaceti vládl americkému Chicagu. Mladému padronovi se však zhroutil svět, když z hor sestoupil bláznivý Fidel a všechno zničil. Včetně Kuby, kterou měl podle svých slibů zachránit.

Vizioso elegante, muž, jemuž někteří přezdívali „Karibský Mars“, se však nedal ničím zastavit. Nejdřív odletěl do Buenos Aires, kde vybudoval ve spolupráci s tamními generály nepřemožitelnou organizaci. Pak se přesunul do Ria de Janeira, kde pokračoval v práci. Jeho výsledky předčily i ty nejdivočejší sny nadřízených. Vyvíjel činnost ze sídla o rozloze více než deseti tisíc akrů a obchodoval se smrtí po celém světě. Najal si celou armádu bývalých vojáků, odborníků na zabíjení vyhozených z armád mnoha zemí, a prodával jejich schopnosti za neslýchané částky peněz. Jeho produktem bylo vraždění a v politicky rozháraném světě byla nekončená řada kupujících. Příslušníci La nostra Legione Straniero, jak té tajné armádě říkali donové, buráceli smíchem a popíjeli svoje vino v Palermu, New Yorku, Miami i Dallasu. Tučný podíl ze zisku na každé drahé vraždě byl vždy důvodem k pořádné oslavě. Padronova tichá neviditelná armáda byla skutečně jejich Cizineckou legií.

Věk a nemoci však nakonec přinutily padrona uchýlit se na vlastní nedobytný ostrov. A pak do jeho života náhle vstoupila žena. Na druhém konci zeměkoule, v kyperském přístavu Vasilikos, byla Bajarattová těžce raněna, když pronásledovala popravčí četu vyslanou Mossadem s cílem zabít jednoho palestinského hrdinu. Ten vzbouřenec se později stal jejím manželem. Baj nalákala katy do moře a jako královna pirátů je v noci obklíčila v rychlé lodi a zahnala je do mělčiny pod reflektory. Do Izraelců zahnaných do kouta přitom nepřestávala pálit smrtící dávky. Pár izraelských kulek ji přitom zasáhlo do břicha a potrhalo jí střeva. Její život visel na vlásku.

Tajný doktor na Kypru konstatoval, že ji může jen zalátat a částečně zastavit vnitřní krvácení. Obložená ledem by mohla přežít snad den nebo dva, ale bez náročné operace ne víc. Situaci komplikovala ještě další věc: žádná nemocnice s požadovaným přístrojovým vybavením – ať už v civilizované části Středomoří, či v samotné Evropě – by nepřijala do péče raněnou teroristku, aniž by upozornila úřady… A Sovětský svaz už nebyl žádným útočištěm.

Po opakovaných naléhavých telefonátech do údolí Bikáa však svitla možnost řešení. Rozhodně neznamenala záruku, že přežije, ale za pokus to stálo – pokud by vydržela aspoň dva dny, nebo ještě lépe tři. V Karibiku sídlil jistý člověk, mocný obchodník se vším od narkotik přes průmyslovou špionáž až po vojenská tajemství a mimořádné dodávky zbraní. Často pracoval pro údolí Bikáa a za své úsilí v oblasti Středního východu tak získal hodně přes dvě miliardy amerických dolarů. Radu starších nemohl odmítnout, i když se jí odvážil vzepřít.

Několik hodin odolával nátlaku, ale nechvalně známý bojovník za svobodu, jemuž ta žena zachránila život, se nedal odbýt. Přísahal, že jestli ho muž z Karibiku odmítne, sešle na hrdla nevděčného obchodníka a všech jeho spojenců všechny nože, co jich v údolí Bikáa je, a hlavně svůj vlastní.

Polomrtvou Baj letecky přepravili do Ankary a odtud vojenským nákladním letounem na Martinik, kde ji přeložili do dvoumotorového hydroplánu. Jedenáct hodin po odletu z Kypru dorazila do přístavu na padronově ostrově, jenž se nenacházel na žádné mapě. Zde na ni čekal tým chirurgů z Miami, kteří konzultovali její stav s lékařem z Kypru. Zachránili jí život, takže neochotný padrone nic neušetřil.

Když se Bajarattová s Nicolem přiblížili ke kamennému schodišti stoupajícímu k sídlu, jež připomínalo pevnost, Baj se neudržela a náhle se hlasitě rozesmála.

„Co je?“ zeptal se Nicolo nevrle. „Nepřipadá mi tady nic k smíchu.“

„Toho si nevšímej, ty můj krásný Adonisi. Jen jsem si vzpomněla na první dny, které jsem tady strávila. To by tě ale nezajímalo… Pojď, ty schody jsou otrava, ale je skvělé po nich běhat nahoru a dolů. Člověk tak znovu získá sílu.“

„Já takové cvičeni nepotřebuju.“

„Mně se kdysi hodilo.“

Když začali stoupat vzhůru, znovu se jí začaly vybavovat vzpomínky na první týdny s padronem a připadaly jí velice k smíchu. Nejdřív, když už se mohla hýbat, kolem sebe chodili jako dvě nedůvěřivé kočky. Ji pobuřoval luxus, který si dopřával, on byl zase nervózní z toho, že mu narušila jeho opulentní životní styl. Pak jednou náhodou vrazila do jeho kuchyně právě v okamžiku, kdy nebyl spokojen s těstovinami cannelloni Sambuca Florentine, které mu připravila kuchařka – ta, jež nyní ležela mrtvá deset metrů pod nimi u břehu moře. Bajarattová se tehdy služebné omluvila a připravila své vlastní. Nevrlého vlastníka ostrova to příjemně překvapilo. Pak přišly na řadu šachy. Padrone tvrdil, že je v nich mistr. Mladá velmistryně ho však dvakrát porazila a pak ho dost okatě nechala vyhrát třetí partii. Vyprskl smíchy. Věděl, co udělala, a ocenil její milosrdnost.

„Jste moc sympatická dáma,“ řekl tenkrát, „ale tohle už nikdy nedělejte.“

„Tak to vás ale porazím pokaždé a vy se budete zlobit.“

„Ne, děvenko, budu se od vás učit. Takhle to dělám celý svůj život. Učím se od každého… Kdysi jsem se chtěl stát velkou filmovou hvězdou. Myslel jsem, že mi to při mé výšce, postavě a s lesklými zlatými vlasy bude v kameře slušet. A víte, co se stalo? No nic, povím vám to. Rossellini viděl zkoušku, kterou jsem natočil pro společnost Cinecittá v Římě, a hádejte, co řekl…? No nic, povím vám to. Řekl, že v mých modrých očích tuší cosi ošklivého, nějaké zlo, které nedokáže vysvětlit. Měl pravdu a já se dal na jinou dráhu.“

Od té noci spolu trávili celé hodiny jako dva lidé, kteří spolu mají hodně společného. Oba poznali, čím je ten druhý posedlý a v čem je geniální. Nakonec jednou vpodvečer, když seděli na verandě a dívali se do rudého slunce, padrone řekl:

„Ty jsi dcera, kterou jsem nemohl nikdy mít.“

„A ty jsi můj jediný skutečný otec,“ odpověděla Bajarattová.

Vystoupali na nejvyšší schod. Nicolo, jenž šel krok před Baj, ukázal před sebe. Stáli na počátku dlážděné pěšiny, jež vedla k ohromným vyřezávaným dveřím, nejméně deset centimetrů silným.

„Myslím, že je otevřeno, Cabi.“

„To je,“ přitakala Bajarattová. „Hektra určitě pospíchala a zapomněla zavřít.“

„Kdo?“

„To je jedno. Dej mi pušku. Co kdyby byl puštěný pes?“ Přistoupili k přivřeným dveřím. „Kopni do nich, Nicolo,“ řekla.

Když vstoupili dovnitř, velkou halou se náhle rozlehla hlasitá kanonáda. Výstřely brokovnic s krátkými hlavněmi vycházely jakoby odevšad a odrážely se od kamenných zdí. Bajarattová s chlapcem se vrhli na mramorovou podlahu a Amája začala bezhlavě pálit – také na všechny strany –, až jí nakonec došly náboje. Když se pak oblaka kouře začala zvedat k vysokému stropu, nastalo ticho. Oba vetřelci vyvázli bez zranění. Dým se postupně rozplynul v paprscích zapadajícího slunce, jež pronikaly malými okny. Zvedli hlavy – byli živí a nechápali, jak je to možné. Ze stoupajícího oparu se vynořila postava starce na invalidním vozíku, jenž se postrkoval směrem k nim z výklenku na protějším konci haly. Na půlkruhovém balkonu nad točitým schodištěm stáli dva muži svírající sicilské zbraně – brokovnice lupo s krátkými hlavněmi. Usmívali se. Jejich náboje postrádaly smrtící obsah. Byly slepé.

„Proboha, Annie!“ zvolal muž v kolečkovém křesle roztřeseným hlasem. Mluvil anglicky, avšak se zřetelným skřípavým přízvukem. „Nikdy bych nevěřil, že bys něco takového udělala.“

„Máš být na Miami – vždycky přece býváš na Miami! Kvůli léčení!“

„Ale jdi, Baj, k čemu by mi to už bylo…? Zabít svou starou přítelkyni Hektru, která tě před pěti lety tak starostilivě ošetřovala, to od tebe nebylo hezké… Mimochodem, dlužíš mi ženu, která mi bude stejně oddaná. Chceš ji snad nahradit sama?“

Bajarattová pomalu vstala. „Potřebovala jsem tohle místo jen na pár dní a nikdo – rozumíš, nikdo – se nesmí dovědět, kde jsem a co tam dělám, nebo s kým se mám sejít. Ani Hektra ne. Máš přece vysílačky a satelity – sám jsi mi je ukazoval!“

„Říkáš, že nikdo neví, co děláš, nebo spíš co chceš udělat? Myslíš, že ta vetchá postava před tebou přišla dočista o rozum…? Ujišťuju tě, že ne. Stačí, že jsem přišel o své staré známé z údolí Bikáa kvůli francouzské Deuxiéme, mazané MI6 a jejich nesympatickým americkým kolegům. Vím přesně, co hodláš udělat… ‚Muerte a toda autoridad,‘ je to tak?“

„Je to celý můj život. Nepochybně o něj brzy přijdu, ale to mě nemůže zastavit, padrone.“

„Rozumím ti. Každý z nás snese jen určitou míru bolesti, i když ostatním rozdáváme tvrdé rány. Tvoje poslední ztráta mě moc mrzí, myslím pochopitelně smrt v Ašchelonu. Slyšel jsem, že to byl skvělý chlap, skutečný vůdce, rozhodný a nebojácný.“

„Viděla jsem v něm tebe, padrone. Takového, jaký jsi byl v jeho věku.“

„Řekl bych, že on byl trochu větší idealista.“

„Mohl v životě dokázat spoustu věcí, ale svět mu to neumožnil. Stejně jako to odepřel mně. Ovlivňují nás okolnosti, které sami nemůžeme nijak ovlivnit.“

„To máš úplnou pravdu, dcerunko. Já chtěl být filmovou hvězdou, povídal jsem ti to vůbec?“

„Byl bys vynikající, táto,“ řekla Bajarattová. „Dovolíš mi tedy splnit svůj poslední životní úkol?“

„Ano, ale jen s mojí pomocí. I já chci, aby zemřeli všichni, kdo tahají za nitky, protože přávě oni udělali z nás obou to, co teď jsme… Pojď sem a obejmi mě jako kdysi. Jsi přece doma.“

Když Bajarattová poklekla a natáhla ruce ke starému invalidovi, ukázal padrone na mladíka, jenž se stále krčil na mramorové podlaze a sledoval ten výjev užaslýma vystrašenýma očima.

„Kdo to ksakru je?“ zeptal se.

„Jmenuje se Nicolo Montavi a je to hlavní součást mého plánu,“ zašeptala Baj. „Zná mě jako signoru Cabrini a říká mi Cabi.“

„Cabrini? Jako ta milovaná americká světice?“

„Naturalmente. Protože díky svým činům se ze mě stane druhá americká svatá, nebo snad ne?“

„Spiklenecké plány si žádají spoustu rumu a pořádné jídlo. Postarám se o to.“

„Dovolíš mi pokračovat, viď, padrone.“

„Ovšem, dceruško, ale jen s mojí pomocí. Násilná smrt tak významných lidí vyvolá strach a paniku po celém světě. Bude to náš poslední vzkaz. Pak sami zemřeme!“

3

Karibské slunce spalovalo hlínu, kameny i písek ostrova Gorda. Bylo jedenáct hodin a žhavé poledne mělo teprve přijít. „Zákazníci“ Tyrella Hawthornea se chránili ve stínu pod doškovou střechou plážového baru a ze všech sil se snažili zmírnit svoji nevolnost. Když jim jejich kapitán oznámil, že kvůli technické závadě nemohou vyplout dřív než odpoledne, ozvala se čtyři úlevná vydechnutí. Bankéř z Greenwiche ve státě Connecticut vtiskl Tyrellovi do ruky tři stodolarovky a vyřkl úpěnlivou prosbu: „Buďte tak hodný a odložte to na zítřek.“

Tyrell se vrátil do vily. Mickey držel stráž nad Cookem a Ardisonnem, jeho kolega Marty si zatím hleděl práce v doku. V dané chvíli na sobě oba vetřelci měli jen trenýrky, jelikož jejich šaty byly uložené v hotelové prádelně. Hawthorne zaklapl dveře a otočil se k mechanikovi.

„Micku, udělej mi jednu laskavost. Zajdi do baru a přines mi dvě láhve s nápisem Montrachet Grand Cru. Nebo ne, zapomeň na to, stačí prostě dvě láhve bílého vína, na značce nesejde.“

„Jaký ročník?“ zeptal se Ardisonne.

„Z minulého týdne,“ odsekl Tyrell. Mickey spěšně odkvačil a Hawthorne dodal: „Tak fajn, vy tajní agenti, teď si můžeme pokecat.“

„Vůbec nejsi vtipný,“ řekl Cooke.

„No jo, vy Evropani jste fakt skvělí. Plížíte se v nepromokavých kabátech těmi vašimi úzkými uličkami a po nábřežích, ale měli byste se podívat pravdě do očí. Už dávno vás nahradila moderní technika, stejně jako mě. Zjistil jsem to v Amsterdamu, pokud mi všichni nezávisle na sobě nelhali, což nemohli. Chovali se jako roboti. Vy totiž děláte a říkáte jen to, co vám nařídí stroje. To je všechno, co umíte!“

„To není pravda, mon ami. Stručně řečeno, my na tu složitou techniku nemáme buňky. Jsme ze staré školy a věř mi, že si ani nedovedeš představit, jak hodně se zase začínají používat staré metody. Počítače s modemy, satelity s možností fotit z velké výšky, televizní a rozhlasový signál, který se šíri bez ohledu na hranice – všechno je to magnifique, ale neumějí pracovat s lidským faktorem. My jsme to uměli… a ty taky. Když před sebou vidíme člověka, oči a instinkty nám řeknou, jestli je to nepřítel. Tohle stroje nezvládnou.“

„Chceš mi tím naznačit, že naše středověké metody můžou najít tu stvůru Bajarattovou dřív, než kdybyste odfaxovali její fotky, popis a cokoli dalšího našim prověřeným informátorům na zhruba padesáti obydlených ostrovech? Jestli jo, tak myslím, že by vás měli poslat šupem zpátky do důchodu.“

„Jacques chtěl asi říct,“ vložil se do hovoru Cooke, „že když se naše zkušenosti skloubí s dostupnou technikou, může to být efektivnější než jedno bez druhého.“

„Tos řekl dobře, mon ami. Ta psychopatka a vražedkyně totiž myslí hlavou a má svoje vlastní informátory.“

„Podle Washingtonu je ta její hlava plná nenávisti.“

„Což ovšem určitě nemůže být omluva pro to, co spáchala, nebo nedejbože ještě spáchá,“ pravil důrazně muž z MI6.

„To rozhodně ne,“ souhlasil Hawthorne. „Ale kdoví, jaká by dneska byla, kdyby jí tenkrát před lety někdo pomohl… Dovedete si představit, že by vám před očima popravili otce i matku? Kdyby se to stalo třeba mému bratrovi a mně, nejspíš by z nás obou vyrostli úplně stejní zabijáci jako ona!“

„Přišel jsi o ženu, kterou jsi měl rád, Tyrelle,“ poznamenal Cooke, „a žádný zabiják se z tebe přesto nestal.“

„To ne,“ odvětil Hawthorne, „ale lhal bych, kdybych vám neřekl, že jsem přemýšlel o vraždě spousty lídí. A nejen přemýšlel, já to v několika případech dokonce i naplánoval.“

„Ale ty plány jsi neuskutečnil.“

„Jen díky tomu, že mi někdo pomohl, že jsem měl někoho, kdo mě od toho včas odradil.“

Tyrell se zadíval na moře; jeho nepřetržitý pohyb jej na chvíli pohltil. Po té ženě se mu stále velice stýskalo. V opilosti jí říkával o svých plánech, jak oddělá toho či onoho člověka, a zašel dokonce tak daleko, že otevíral zamčené zásuvky na své lodi a své plány jí ukazoval. Byly na nich nákresy ulic a budov a přesný postup, jak ukončí život lidí, kteří zavinili smrt jeho ženy. Když se zmítal v alkoholickém oparu, Dominika ho objímala a šeptala mu do ucha, že zabíjení jí život nevrátí, jen způsobí bolest řadě dalších lidí, kteří neměli s Ingrid Johansenovou-Hawthorneovou nic společného. Každé ráno se probouzela po jeho boku a něžným smíchem zaháněla výčitky svědomí, jež ho v kocovině přepadaly. Nikdy mu však nezapomněla připomenout, jak hloupé a nebezpečné jsou jeho představy a že ho chce živého. Strašně ji miloval! A když zmizela, whisky odešla s ní. Možná to byla jen další z jeho naivních představ, ale často si v duchu říkával: Kdybych nechal pití dřív, třeba by zůstala.

„Nechtěl jsem se tě dotknout,“ řekl Ardisonne. On i Cooke byli znepokojeni Hawthorneovým náhlým mlčením.

„Nic se nestalo. Je to moje soukromá věc.“

„Tak jak nám odpovíš, kapitáne? Řekli jsme ti všechno, a dokonce jsme se ti omluvili za naše včerejší jednání, které nám v té chvíli připadlo vhodné. Když na tebe barman nenávistně civí a sehne se v noci pod pult opuštěného baru… Já i Jacques zkrátka známe ostrovy.“

„Asi máš pravdu, ale přehnali jste to. Říkali jste, že si musíme okamžitě promluvit, že je to naléhavé. Ale klidně jste mě skoro na šest hodin připravili o vědomí. Tak naléhavé to tedy asi nebylo.“

„Ta opatření jsme původně nepřipravovali pro tebe, ani pro tvého kamaráda barmana,“ řekl Ardisonne. „Byla míněna pro úplně jiné lidi.“

„Jaké jiné lidi?“

„Ale běž, Tyrelle, nebuď naivní. Údolí Bikáa má kontakty všude a jen ti největší prosťáčci věří, že v našich službách nejsou žádní zkorumpovaní zaměstnanci. Za dvacet tisíc liber dokáže úředník změnit názor.“

„Báli jste se, že vás někdo může odposlouchávat?“

„Nedalo se to vyloučit, starouši, a proto jsme s sebou vzali jen to, co máme v hlavě. Žádné písemnosti o Bajarattové, žádné fotky, žádné materiály o její minulosti. Kdyby byl někdo podplacený a pokusil se nás zastavit, ať už v Paříži, Londýně nebo na Antigue, dokázali bychom zastavit my jeho.“

„Takže jste si zase oblíkli ty svoje pršipláště a vyrazili jste do temných uliček.“

„Proč se zříkat utajení a skrytých zbraní? Za studené války ti přece nejednou zachránily život, nebo snad ne?“

„Možná jednou nebo dvakrát, ale víckrát určitě ne. Dával jsem si záležet, aby se ze mě nestal paranoik. Až do Amsterdamu to šlo v podstatě podle plánu. Otázka zněla: Koho člověk může získat pro spolupráci a kolik to bude stát?“

„Svět se změnil, komandére. Už nemáme tu výhodu, že své nepřátele známe. Dneska proti nám stojí jiný druh lidí a my nehledáme agenty, ani dubly, ani krtky. Ty časy už jsou pryč. Jednou se možná zastavíme, ohlédneme se za sebou a uvědomíme si, jak snadné to tenkrát bylo. V zásadě jsme totiž smýšleli podobně jako náš nepřítel. Jenže teď se to všechno změnilo. Už před sebou nemáme lidi, kteří uvažují tak jako my. Stojí proti nám nenávist, a ne síla nebo geopolitická moc. Ukřivdění z celého světa zvedají hlavy a vylévají si vztek za své staré rány. Vede je slepá msta.“

„To zní dramaticky, Geoffe, ale myslím, že to trochu přeháníš. Washington o té ženské ví, a dokud se ji nepodaří zneškodnit, prezident bude uklizený v bezpečí. Předpokládám, že v Londýně, Paříži i Jeruzalémě to bude stejné.“

„Kdo může tvrdit, že se mu nemůže vůbec nic stát, Tyrelle?“

„Jasněže nikdo, ale ona by musela být kouzelnice, aby překonala armády strážných a nejdůmyslnější bezpečnostní zařízení na světě. Podle mých informací z Washingtonu je každý prezidentův krok pod přísným dozorem. Žádné vystoupení venku, žádné davy lidí, všechno hezky vevnitř a v naprosté izolaci. Takže se vás znovu ptám: K čemu mě sakra potřebujete?“

„Protože ona je kouzelnice!“ řekl Ardisonne. „Převezla Deuxiéme, MI6, Mossad, Interpol i všechny zvláštní útvary rozvědky i kontrarozvědky, co jich jen dokážeš vyjmenovat. Ale hlavně víme, že se nachází v konkrétní oblasti, kterou můžeme propátrat s nasazením veškeré moderní techniky v kombinaci s tou vůbec nejdůležitější věcí, kterou máme. Je to lidský faktor. Rozhodíme sítě a zahájíme pátrání pod vedením zkušených lovců, kteří znají současný pobyt hledané osoby a vyznají se v zadních uličkách, na nábřežích a tak dál.“

Hawthome si tiše prohlížel oba muže; těkal pohledem od jednoho k druhému.

„Řekněme, že za jistých podmínek bych byl ochoten vám pomoct,“ pravil nakonec. „Kde bysme začali?“

„U moderní techniky, kterou máš v takové úctě,“ odvětil Cooke. „Všechna stanoviště rozvědky NATO a veškeré policejní úřady po celém Karibiku právě dostávají na stůl portréty Bajarattové a mladíka, s nímž cestuje.“

„No to je fakt geniální!“ utrousil Tyrell a sarkasticky se zasmál. „Rozesíláte po celých ostrovech upozornění a očekáváte odpověď? Teď jste mě dostali, pánové, já myslel, že vážně znáte všechny zadní uličky a nábřeží.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Ardisonne, jenž rozhodně nevypadal pobaveně.

„Chci říct, že máte sotva třicetiprocentní naději, že někdo, kdo je uvidí, vám o nich taky řekne, ať už oficiálně či jinak. Jestli je někdo zahlídne, nepoběží za vámi, ale půjde za tou ženskou a nechá si ucpat pusu několika tisícovkami dolarů. Byli jste moc dlouho mimo, hoši, tohle není země Oz. Tady to sice vypadá celkem fajn, ale jinak na ostrovech panuje značná chudoba.“

„Jak bys postupoval ty?“ otázal se Cooke.

„Tak, jak jste měli postupovat vy,“ odpověděl Hawthorne. „Vycházíte z toho, že ta ženská má určitě přístup k bankám mimo pevninu. Tady na moři nikdo nevyplatí cizinci velkou částku, aniž by s ním jednal osobně. Soustřeďte se na ostrovy, kde jsou banky, což omezí celkový počet na dvacet nebo dvacet pět. Během vašich dávných výletů jste jich koneckonců většinu navštívili, ne-li všechny. Dejte vašim místním informátorům balík hotových peněz a nechte je, ať zařídí na úřadech vše potřebné. Zadní vrátka tady fungují daleko líp než hlavní vchod. Překvapuje mě, že vám tohle musím říkat.“

„Uvažuješ logicky, to se musí nechat, kamaráde, ale bohužel nemáme čas. Paříž odhaduje, že tady Bajarattová bude minimálně čtrnáct dní. Londýn naopak počítá s mnohem kratší dobou, řekněme tak nanejvýš pět až osm dní.“

„Tak to můžete zabalit, hoši. Nemáte šanci, takhle ji do své sítě nechytíte.“

„To není tak jisté,“ namítl muž s krycím jménem Richelieu.

„Londýn vymyslel plán,“ vysvětlil Cooke, „a musím říct, že nám neunikla možnost korupce, o které ses zmínil. To rozeslané upozornění má totiž dodatek, který se dá jen těžko přehlédnout. Každá z vlád Anglie, Francie a Spojených států slíbila za informaci, která povede k dopadení těch dvou uprchlíků, milion amerických dolarů. A kdyby se snad naopak zjistilo, že někdo takovou informaci zatajil, čeká ho exemplární trest.“

Hawthorne hvízdl. „Páni,“ vydechl. „Koukám, že je to fakt vážný. Buď tři miliony dolarů, anebo kulka do hlavy v některé z těch temných uliček.“

„Přesně tak,“ souhlasil veterán MI6.

„Kopírujete starou dobrou NKVD – i KGB byla milosrdnější.“

„To těžko. Takhle se to dělá už od dob Beowulfa. Velice účinné.“

„Tlačí nás čas, Tyrelle!“ řekl Ardisonne. „Musíme jednat rychle.“

„Kdy jste rozeslali ta upozornění s popisy?“

Cooke se podíval na hodinky. „Přibližně před šesti hodinami, v pět hodin ráno greenwichského času.“

„Kde je základna operace?“

„Dočasně na Tower Street v Londýně.“

„Centrála MI6,“ řekl Hawthorne.

„Mluvil jsi o ‚jistých podmínkách‘, Tyrelle,“ řekl Cooke. „Můžeme se tedy domnívat, že se k nám v zájmu celosvětové stability přidáš?“

„Můžete si leda tak trhnout nohou. Kretény, co řídí tuhle planetu, miluju jako osinu v zadku. Jestli chcete, abych do toho šel, tak zaplaťte, a hezky předem. Je mi fuk, jestli nakonec zdechnou, nebo ne.“

„To je silný kafe, kámo…“

„Já kafe nepiju. Máme-li do toho s bráchou jít, potřebovali bysme další dvě lodi – ne nové, ale zato prvotřídní. To dělá sedm set padesát za každou, dohromady milion pět set. Budou v mojí bance na Svatém Tomáši nejpozději zítra ráno. Brzy ráno.“

„Není to trochu moc?“

„Moc? Když jste ochotni zaplatit tři miliony dolarů nějakému informátorovi, který čirou náhodou uvidí Bajarattovou s tím klukem? Nech toho, Geoffrey. Zaplať, nebo se zítra v deset ráno vracím na Tortolu.“

„Seš namyšlenej hajzl, Hawthorne.“

„Tak vypadni a já můžu odplout na Tortolu.“

„Víš dobře, že to nemůžu udělat. Stejně si ale kladu otázku, jestli za ty prachy vůbec stojíš.“

„To nezjistíš, dokud mi nezaplatíš. Co ty na to?“

CENTRÁLA CIA, LANGLEY, VIRGINIA

Šedovlasý Raymond Gillette, ředitel CIA, zíral na uniformovaného důstojníka námořnictva, jenž seděl naproti jeho stolu. V jeho pohledu se mísil neochotný respekt se znechucením. „MI6 s pomocí Deuxiéme dokázala, co vy ne, kapitáne,“ řekl tiše. „Naverbovali Hawthornea.“

„Zkoušeli jsme to,“ řekl kapitán Henry Stevens, náčelník námořní rozvědky. V jeho břitké odpovědi nebyla ani stopa po omluvě. Napřímil v křesle své štíhlé padesátileté tělo, jako by tím chtěl vyjádřit pocit fyzické nadřazenosti nad obézním šéfem Ústřední zpravodajské služby. „Hawthorne se nechal hloupě napálit a nikdy si to nepřiznal. Stručně a jasně, choval se jako zabedněnec. Nechtěl nám věřit, když jsme mu předložili nezvratné důkazy.“

„Že jeho švédská manželka byla agentka, nebo přinejmenším placená informátorka Sovětů?“

„Přesně tak.“

„Jaké důkazy?“

„Naše. Pečlivě doložené dokumenty.“

„Kde jste je vzali?“

„Od zdrojů přímo na místě. Potvrdily to všechny do jednoho.“

„V Amsterdamu,“ řekl Gillette. Neptal se, jen konstatoval.

„Ano.“

„Četl jsem váš spis.“

„Pak jste tedy viděl, že ty údaje jsou nezpochybnitelné. Ta žena byla pod stálým dozorem – panebože, vždyť ona si dva měsíce po seznámení vzala vysokého důstojníka námořní rozvědky. Nafotili ji, jak v noci vstupuje zadním vchodem do sovětské ambasády. Jedenáctkrát! Co ještě potřebujete?“

„Co takhle krizová prověrka? Třeba u nás.“

„To přece dělají počítače oddělení tajných operací.“

„Ne vždycky, a jestli to nevíte, tak by vás měli degradovat na obyčejného námořníka.“

„Tohle si od nějakého civila nemusím nechat líbit.“

„To děláte chybu, protože já jinak vaše zásluhy uznávám. Jenže vy byste se taky mohl ocitnout v soudní síni, civilní nebo i vojenské. Ovšem pokud byste se vůbec dožil dalšího dne, kdyby se Hawthorne dozvěděl pravdu.“

„O čem to k čertu mluvíte?“

„Četl jsem vaši složku na Hawthorneovu ženu.“

„No a?“

„Pustili jste do oběhu informaci, že Hawthorneova žena, překladatelka s plným prověřením, pracovala pro Moskvu. Nechali jste to odpřisáhnout všechny vaše informátory v Amsterdamu podle zákona dvanáct kodexu námomí rozvědky. Každému jste vštípili do písmenka přesně stejná slova. ‚Ingrid Hawthorneová je zrádce NATO a udržuje neustálé styky se Sověty.‘ Znělo to jako poškrábaná deska, která dokolečka přehrává stejnou větu.“

„Byla to pravda!“

„Byla to lež, kapitáne. Ona pracovala pro nás.“

„Vy jste se zbláznil – nevěřím vám!“

„Tak si přečtěte náš spis… Jestli to dobře chápu, nechtěl jste si špinit ruce, a tak jste rozšířil další lež, která se náhodou ukázala jako pravda. Osudná pravda. Přes vašeho člověka s kontakty v KGB jste poslal hlášku, že paní Hawthorneová pracuje jako agent pro obě strany a že její manželství je myšlené vážně, a nikoli pouze naoko, jak si mysleli Sověti. Zlikvidovali ji a hodili její tělo do kanálu Heren. Přišli jsme o mimořádnou agentku a Hawthorne o ženu.“

„Ježíšikriste!“ Stevens se zhroutil v křesle a začal sebou nervózně škubat. „Proč nám to sakra nikdo neřekl?“ Pak se náhle zarazil a probodl ředitele očima. „Tak moment! Pokud je to pravda, proč to nikdy neřekla Hawthorneovi?“

„O tom se můžeme jen dohadovat. Pracovali ve stejném oboru. Ona o něm věděla, ale on o ní ne. Pokud by se to dozvěděl, přinutil by ji nechat toho, protože velice dobře znal možná rizika.“

„Jak se mohla udržet a neříct mu to?“

„Snad to způsobila její chladná skandinávská krev. Jen se podívejte na jejich tenisty. Víte, ona toho nemohla nechat. Když byla hodně mladá, zemřel jí otec v sibiřském gulagu. Byl to protisovětský aktivista a dopadli ho v Rize. Změnila si jméno, začala na sobě pracovat, naučila se plynně rusky, francouzsky a anglicky a začala pro náš pracovat v Haagu.“

„Nic z toho jsme neměli v záznamech!“

„Ale mohli jste mít. Kdybyste se obtěžovali zvednout telefon, než uděláte nějaké rozhodnuti. Vymazali jsme ji ze systému.“

„Kecy! Kdo tady sakra může někomu věřit?“

„Možná právě proto jsem tady, mladý muži,“ řekl Gillette. Ze štěrbin jeho přimhouřených očí čišela směsice opovržení i pochopení. „Já jsem starej paprika, co pracoval u vojenské rozvědky ve Vietnamu, kde byla situace opravdu hodně zamotaná. Vyšel jsem z toho se ctí, což jsem si snad ani nezasloužil. Naopak, asi mě měli postavit před válečný soud. Chci říct, že vás svým způsobem chápu. To sice neomlouvá ani vás, ani mě, ale myslím, že byste měl znát pravdu.“

„Jestli jste to takhle viděl, proč jste vzal tuhle práci?“

„Když jste mi vmetl do tváře, že jsem civil, uhodil jste hřebík na hlavičku. Jsem velice bohatý civil. Vydělal jsem hromady peněz, částečně díky té nezaslouženě získané pověsti, takže když mě nakonec získali pro tuhle práci, rozhodl jsem se, že je čas začít splácet. Rád bych se pokusil aspoň trochu zlepšit situaci v této velice nezbytné oblasti státní správy… a možná taky odčinit předchozí chyby.“

„Když jste tedy tolik chyboval, kde se ve vás vzalo přesvědčení, že máte kvalifikaci pro ředitelské křeslo?“

„Nejspíš díky těm chybám. Byli jsme tak posedlí tajnůstkařením, že jsme se až příliš často nedokázali dohodnout v zásadních faktech – nebo je rozpoznat. Já si například nemyslím, že vy se ještě někdy dopustíte takové chyby jako v případě Ingrid Hawthorneové.“

„To nebyla moje chyba! Sám jste před chvílí říkal, že nebyla zapsaná v systému!“

„Stejně jako osmdesát až sto dalších. Co byste tomu řekl?“

„Že to pěkně smrdí!“

„Je mezi nimi i několik desítek vašich vlastních lidí.“

„To vzniklo předtím, než jsem se ujal funkce,“ řekl námořní důstojník stroze. „Žádný systém nemůže fungovat, když ho nikdo nebere vážně. Ty počítače jsou přece zajištěné proti selhání.“

„Hlavně to neříkejte hackerům, co se nabourávají do mašin Pentagonu. Možná by vám nevěřili.“

„Je tam šance jedna ku milionu!“

„To je zhruba stejná pravděpodobnost, že konkrétní spermie oplodní vajíčko. A přece za devět měsíců vznikne nový život. A vy jste jeden takový život zmařil, kapitáne.“

„Jděte k čertu…“

„Uklidněte se,“ řekl ředitel CIA a zvedl ruce opřené o lokty na opěradlech křesla. „Ta informace neopustí zdi této místnosti. Pro vaše poučení, já jsem kdysi udělal podobnou chybu při operaci v okolí Ho Či Minova města – a to taky zůstane v této místnosti.“

„Skončil jste?“

„Ještě ne. Nemůžu vám dávat rozkazy, ale navrhuji vám, abyste se spojil s Hawthornem a nabídl mu veškerou pomoc, kterou bude na moři potřebovat. Na rozdíl od nás máte své lidi po celé Karibské oblasti.“

„Nebude se mnou mluvit,“ řekl kapitán pomalu a tiše. „Několikrát jsem to zkoušel. Jakmile mu došlo, kdo volá, beze slova zavěsil.“

„S někým od vás mluvil. Potvrdila to MI6. Ten někdo řekl jejich člověku Cookeovi na ostrově Gorda, že Hawthorne ví o Bajarattové, i to, že prezident je pod přísným dozorem a nosí neprůstřelnou vestu. Jestli jste mu to neřekli vy, tak kdo tedy?“

„Podívám se na to,“ odvětil Stevens neochotně. „Když jsem se s tím parchantem nemohl nikam dostat, oslovil jsem pár lidí, kteří ho znali. Řekl jsem jim, že jestli má někdo pocit, že by s Tyem dokázal pohnout, ať jde a všechno mu vyloží.“

„Říkáte mu Tye?“

„Známe se, ne moc dobře, ale občas jsme spolu popili. Moje žena pracovala na ambasádě v Amsterdamu. Byli přátelé.“

„Podezíral vás z vraždy své ženy?“

„Ukázal jsem mu fotky, ale přísahal jsem, že s její smrtí nemáme nic společného – což jsme ve skutečnosti taky neměli.“

„Ale ano.“

„Nemohl se o tom nijak dovědět a kromě toho po sobě Sověti nechali stopy. Jako výstrahu ostatním.“

„Ale všichni přece máme nějaký profesionální čich, ne?“

„Co ode mě chcete, pane řediteli? Končím rozhovor.“

„Britové ho naverbovali, a proto svolejte okamžitou schůzi zaměstnanců a vymyslete, jak mu můžete pomoct.“ Ředitel CIA se naklonil nad stůl a zapsal si cosi do bloku. „Koordinujte postup s MI6 a Deuxiéme. Tady jsou jména dvou lidí, které byste měli kontaktovat – pouze přes utajovač hovorů.“ Ředitel mu podal papír.

„Velká zvířata,“ poznamenal důstojník námořní rozvědky, když si přečetl jména. „Jak zní heslo?“

„Krvelačná holčička. Jakmile to vyslovíte, přepnete na utajovač.“

„Víte,“ řekl Stevens, vstal z křesla a zastrčil si papír do kapsy, „mám pocit, že to možná všichni trochu přeháníme. Zažili jsme už desítky takových poplachů – přepadové oddíly ze Středního východu, psychopati číhající s pistolí na letišti na prezidenta, zátahy na blázny, kteří psali pomatené dopisy. V devadesáti devíti procentech případů se zjistilo, že to byly výmysly. Najednou se v našem tajném hledáčku ukáže samotná ženská s nějakým klukem a od Jeruzaléma až po Washington se spustí poplašné sirény a do toho všeho se ještě ozvou zvony z Paříže a Londýna. Nepřipadá vám to trochu přitažené za vlasy?“

„Jak pozorně jste četl moji informaci z Londýna, kterou jsem vám obratem poslal?“ zeptal se ředitel.

„Velice pozorně. Když to vezmeme podle Freuda, ta vaše ženská určitě patří na psychiatrii a určitě s ní cloumá posedlost, ale to z ní ještě nedělá žádnou Amazonku.“

„To ona opravdu není. Legendární bojovníci jsou nápadní, a proto zranitelní. Jenže tahle Bajarattová klidně může vypadat jako byčejná americká holka, prostoduchá modelka z pařížského Saint-Honoré, nebo jako plachá příslušnice izraelské armády. Ona útoky sama nepodniká, ona je organizuje, a v tom spočívá její genialita. Aby dosáhla svých cílů, pohybuje s lidmi jako se šachovými figurkami. Kdyby to byla Američanka a měla jiné zaměření, nejspíš by seděla na mém místě.“

„Mohu se na něco zeptat?“ Důstojník námořnictva přesunul nohy a zhluboka se nadechl. Tvář mu zbrunátněla, jak se mu do hlavy nahrnula krev. „Říkal jste, že to, co jsem provedl, zůstane v téhle místnosti.“

„Zůstane.“

„Ježíšikriste, jak jsem to jen mohl udělat?“ Důstojníkovi se zatmělo před očima a roztřásl se po celém těle. „Zabil jsem Tyrellovu ženu…!“

„To už je minulost, kapitáne Stevensi. Bohužel s tím budete žít do konce života – stejně jako já už přes třicet let vzpomínám na Ho Či Minovo město. To máme za trest.“

Tyrellův bratr Mark Anthony Hawthorne – v karibské hantýrce jednoduše „Mareček“ – odletěl na ostrov Gorda, aby od svého sourozence převzal společnost na pronájem lodí. Mark Hawthorne byl v mnoha ohledech typický mladší bratr. Byl ještě trochu vyšší než Tyrell, avšak poněkud štíhlejší – přesněji řečeno velice hubený. Ve tváři mu byl podobný, ale chyběly mu vějířky vrásek a neutrální pohled staršího a zkušenějšího bratra. Byl o sedm let mladší, a přestože bylo zřejmé, že má prvorozeného Hawthornea velice rád, často očividně zpochybňoval inteligenci svého bratra.

„Ale no tak, Tyei!“ řekl důrazně, když stáli při západu slunce v opuštěném přístavu. „Těch kravin jsi přece už nechal! Nemůžeš se vrátit, to ti nedovolím!“

„Nejhorší na tom je, že mi v tom nemůžeš zabránit, brácho.“

„Co to má sakra znamenat?“ Mark ztišil hlas a hrdelním hlasem zanotoval: „Koho námořnictvo lapí, toho už nepustí! Tohle mi chceš říct?“

„Ale vůbec ne. Jde o to, že mám větší možnosti než oni. Cooke s Ardisonnem po těchhle ostrovech létali a já je vozil na lodi. Znám tady každou zátoku, každičký kousek země, ať jsou na mapě, nebo ne. Navíc jsem tady už uplatil skoro všechny úředníky.“

„Ale proč to proboha chceš udělat?“

„To nevím jistě, Marku, ale možná to vystihl Cooke. Povídal, že za vším stojí ‚ukřivdění z celého světa‘. Není to nepřítel, jakého jsme dřív znali, ale úplně nová odrůda. Zuřiví fanatici, kteří jen chtějí zničit všechno, co je podle nich srazilo na kolena.“

„Ze sociálně ekonomického hlediska to asi bude pravda. Ale znova se tě ptám, proč se do toho mícháš zrovna ty?“

„Vždyť ti to povídám. Můžu dokázat víc než oni.“

„To není odpověď, to je jen výmluva, a ještě k tomu sobecká.“

„Tak dobře, ty filozofe, pokusím se to vysvětlit. Zabili mi Ingrid. Bůhví proč se to stalo a opravdový důvod se možná nikdy nedozvím. Ale jedno vím jistě – ona chtěla, aby násilí přestalo. Když s někým žiješ, tak to poznáš. Upřímně řečeno v téhle chvíli nevím, na čí straně byla, ale vím, že chtěla mír. Držel jsem ji v náručí a ona zčistajasna vykřikla: ‚Proč to neskončí? Proč už ty násilnosti nepřestanou?‘… A pak mi řekli, že to byla sovětská špionka… Já tomu stejně pořád nemůžu uvěřit, ale jestli byla, tak to určitě myslela dobře. Ona opravdu chtěla mír. Byla to moje žena, já ji miloval a určitě mi nemohla lhát, když jsem ji držel v náruči.“

Ticho.

Nakonec Mark tiše řekl: „Nebudu předstírat, že tvoji bývalou práci chápu. Bůh ví, že já bych v takovém světě žít nedokázal. Přesto se tě musím znovu zeptat, proč se do něj chceš vrátit. Ale pravdu!“

„Protože je tam jeden člověk, který zastupuje něco tak mocného, že si to ani nedokážeme představit. Musíme to zarazit. Znám pár špinavých her, a jestli pomůžu zastavit toho psychopata, možná se jednou budu cítit líp vůči Ingrid. Právě ty svinský hry ji totiž zabily.“

„Mluvíš přesvědčivě, Tyei,“ uznal Mark.

„Jsem rád, že souhlasíš.“ Hawthorne se podíval na svého mladšího bratra a plácl ho po rameni. „Zhruba na týden totiž přebíráš řízení firmy. Kromě jiného to znamená, že se musíš porozhlédnout po dvou nových prvotřídních lodích s velkou plachtou po celé délce. Jestli náhodou na trhu objevíš nějakou za dobrou cenu a já nebudu zrovna po ruce, tak ji zamluv.“

„A jak? Nějakým papírem, který nemůžeme ničím podložit?“

„Peníze budou v naší bance ve Svatém Tomáši zítra ráno. Je to pozornost od mých dočasných zaměstnavatelů.“

„Jsem rád, že při tom svém idealismu nezapomínáš taky na realitu.“

„Oni mi hodně dluží. Víc než kdy můžou splatit.“

„A kde mám sehnat náhradního kapitána? Na zítřek máme dvě objednávky.“

„Zavolal jsem Barbie do Red Hooku. Slíbila, že přijede. Její loď ještě nestačili opravit po hurikánu.“

„Tyei, víš přece, že nájemci se neradi plaví se ženskou u kormidla.“

„Prostě jí řekni, ať dělá to, co obvykle, když její vlastní zákazníci zjistí, že B. Pace není Bruce nebo Ben, ale Barbara. Když už jsou všichni na palubě, vždycky praští svého stevarda do břicha.“

„Taky mu platí za to, že si tu ránu nechá líbit.“

„Tak zaplať, máme na to.“

Z parkoviště za dokem se náhle soumrakem rozlehl rámus motoru následovaný kvílením pneumatik. Za několik vteřin bylo tlumeně slyšet, jak Cooke s Ardisonnem volají na Martyho a Mickeyho do dílny jachtařského klubu. O chvíli později Angličan s Francouzem přiběhli po promenádě.

„Něco se stalo,“ hlesl Tyrell.

„Něco se stalo!“ zvolal Geoffrey Cooke. Oba muži zabočili a celí udýchaní vběhli na molo. „Jdeme z rezidence guvernéra… Nazdar, Marku, bohužel si potřebujeme promluvit s tvým bratrem o samotě.“

Muž z MI6 zatáhl Hawthornea na konec mola, Richelieu šel za nimi.

„Klídek,“ řekl Hawthorne. „Vydýchejte se a dejte si pohov.“

„Není čas!“ odsekl Ardisonne. „Dostali jsme čtyři hlášení. Všichni informátoři tvrdí, že viděli ženu s mladým mužem.“

„Na stejném ostrově?“

„Ne, na třech různých, sakra!“ vyštěkl Cooke. „Ale na všech je mezinárodní banka.“

„To znamená, že dvě hlášení přišly z jednoho…“

„Je to ostrov Svatý Kříž, město Christiansted. Letadlo už čeká. Já si beru na starost Svatý Kříž.“

„Proč?“ namítl Hawthorne rozzlobeně. „Nechci se tě dotknout, Geoffe, ale já jsem mladší, a navíc mám zjevně lepší fyzičku než ty. O Svatý Kříž se postarám já.“

„Neviděls ty fotky!“

„Podle toho, cos mi řekl, jde o různé lidi. Tak k čemu jsou dobré?“

„Velice rychle zapomínáš, Tyrelle. Není to sice moc pravděpodobné, ale jedna z těch osob by mohla být ta pravá. Ty fotky rozhodně nemůžeme jen tak přehlížet.“

„Dej mi je.“

„Musí přijít kurýrem. Ostrov Gorda leží mimo naše bezpečné trasy. Deuxiéme pošle snímky letecky z Martiniku jako diplomatickou zásilku hned zítra ráno.“

„Nemůžeme ztrácet čas,“ naléhal Ardisonne.

„Dám ti jména našich zdrojů, Tyrelle,“ řekl Cooke. „Vezmeš si na starost Svatého Bartoloměje. Jacques poletí na Anguillu.“

Hawthorne se vzbudil na úzkém lůžku v hotelu na ostrově Svatý Bartoloměj. Pořád měl vztek na Geoffreye Cookea, že mu přidělil zbytečnou práci. Domorodý zdroj, s nímž se spojil přes náčelníka ostrovní bezpečnosti, byl známý drogový informátor a podvodník, který si brousil zuby na odměnu ve výši tří milionů amerických dolarů. Viděl nějakou postarší Němku v doprovodu pubertálního vnuka, jak se vyloďují z mořské rakety, která připlula ze Svatého Martina, a za toto chabé svědectví by rád shrábl odměnu. Z dotyčné babičky se ovšem vyklubala zmalovaná germánská matka, jež neschvalovala přízemní životní styl své dcery, a tak se nabídla, že vezme vnoučka na velkou plavbu po ostrovech.

„Do prdele!“ zahromoval Hawthorne a natáhl se po telefonu, aby si objednal něco k snídani.

Tyrell se procházel ulicemi Svatého Bartoloměje a jen tak zabíjel čas. Chystal se mávnout na taxi a nechat se odvézt na letiště, odkud se chtěl vrátit do Gordy na Britských Panenských ostrovech. Nic jiného než bloumat městem ani nemohl, nesnášel totiž opuštěnost hotelových pokojů. Připomínaly mu samotky ve vězení, kde člověk brzy sám sobě začne lézt na nervy.

A pak se to stalo. Necelých dvacet metrů od něj kráčela ulicí žena, která mu zachránila rozum, ne-li život. Mířila ke vchodu do Bank of Scotland a byla ještě krásnější než tehdy, pokud to vůbec bylo možné. Dlouhé tmavé vlasy rámující půvabné rysy její opálené tváře, sebevědomá houpavá chůze světaznalé Pařížanky, která byla vždy milá k cizím lidem. To vše se mu najednou vybavilo. Pohled na ni byl nádhernější, než mohl snést.

„Dominiko!“ vykřikl.

Rozrážel těla před sebou a hnal se ulicí k ženě, kterou tak strašně dlouho neviděl. Otočila se na kraji chodníku a po tváři se jí rozlil radostný úsměv. Odtáhl ji k jednomu z výkladů a tam ji objal. Jeden druhého svírali, vroucně a láskyplně, tak jako dřív.

„Říkali, že ses vrátila do Paříže!“

„Ano, miláčku. Musela jsem si trochu uspořádat život.“

„Ani slůvko, ani dopis, ani telefon. Málem jsem se z toho zbláznil!“

„Věděla jsem, že ti nikdy nemůžu nahradit Ingrid.“

„Copak jsi neviděla, jak moc jsem chtěl, aby ses o to pokusila?“

„Oba žijeme v jiném světě, lásko. Ty patříš sem a já zas do Evropy. Narozdíl od tebe mám jisté povinnosti, Tyei, snažila jsem se ti to vysvětlit.“

„Pamatuju si to moc dobře. ‚Zachraňte děti‘, ‚Pomozte Somálsku‘ – a dvě nebo tři další zkratky, které jsem nikdy nerozluštil.“

„Byla jsem pryč příliš dlouho. Mnohem déle, než kdybych tě nepoznala. V organizaci to trochu skřípalo, navíc nám několik vládnoucích režimů taky právě nepomohlo. Ale teď, když za námi pevně stojí francouzské ministerstvo zahraničí, je všechno mnohem snadnější.“

„Jak to?“

„Tak například minulý rok v Etiopii…“

Když mu Dominika nadšeně vykládala o úspěších svých dobročinných aktivit a o tom, jak se jí daří překonávat byrokratické či ještě horší bariéry, jako by z ní sálal příjemný elektrický náboj. Její velké něžné oči byly plné jiskérek a ve tváři měla expresivní výraz. Za tím vším se skrývala studnice nekonečné naděje, z níž čerpala a která ji živila. Bylo až neskutečné, kolik se v ní skrývalo soucitu. Ruku v ruce s ním šla upřímnost hraničící až s naivitou, již však popíraly neokázalá inteligence a nadhled.

„… takže jsme se tam dostali s osmadvaceti kamiony! Neumíš si přestavit, jaké to bylo vidět vesničany, hlavně děti, které měly ve tváři hlad, i starší lidi, kteří už málem přestali doufat! Snad nikdy jsem tolik nebrečela štěstím… A teď už tam dodávky chodí pravidelně, a pokud se nám podaří udržet tlak, rozšíříme je na všechna možná místa!“

„Udržet tlak?“

„Víš, miláčku, musíme tyrany držet pod krkem výhrůžkami. Samozřejmě to děláme jemně a s použitím oficiálních dokumentů. S Francouzskou republikou si nikdo zahrávat nebude!“ Dominika se triumfálně usmála a oči se jí rozzářily.

Moc ji miloval. Už ho nesmí znovu opustit!

„Pojďme se někam napít,“ navrhl Hawthorne.

„Výborný nápad! Já ti toho musím tolik vyprávět, Tyei. Hrozně se mi stýskalo. V bance mám schůzku s právníkem svého strýčka, ale ten může počkat.“

„Říká se tomu kouzlo ostrova. Nikdo nikam nepřijde včas.“

„Někam půjdeme a já mu odtud zavolám.“

4

Seděli naproti sobě v zahradní kavárně a drželi se za ruce. Číšník přinesl Dominice ledový čaj a Hawthorneovi karafu chlazeného bílého vína. První promluvil Tyrell.

„Proč jsi zmizela?“

„Už jsem ti to přece říkala. Měla jsem jiné závazky.“

„Z nás dvou mohl být taky pěkný závazek.“

„To mě právě děsilo. Jednoduše řečeno, začal jsi pro mě být příliš důležitý.“

„Proč? Myslel jsem, že to cítíš stejně jako já.“

„Utápěl ses ve zmatku a výčitkách svědomí kvůli, Ingrid, Tyei. Tys nepil, protože bys byl alkoholik, což teď potvrzují tvoje úspěchy v podnikání. Prostě jsi najednou zodpovídal jen sám za sebe a potřeboval sis trochu vyhodit z kopýtka. Nemohl sis odpustit, co se stalo.“

„To byl ten pravý důvod, co?“

„Jak to myslíš?“

„Chtělas být víc než jen moje ošetřovatelka, ale já byl tak pohroužený sám do sebe, že jsem to neviděl. Je mi to strašně líto.“

„Tyei, byl jsi strašně zraněný a zmatený. Já to všechno chápala. Kdybych to brala tak, jak naznačuješ, neprožili bychom spolu tolik času. Skoro dva roky, miláčku.“

„Na můj vkus to bylo málo.“

„Na můj taky.“

„Pamatuješ na naše první setkání?“ zeptal se Hawthorne vroucně a zadíval se jí do očí.

„Jak bych mohla zapomenout?“ odvětila, tiše se zasmála a stiskla mu ruku. „Připlula jsem v najaté lodi do soukromého přístavu na ostrově Svatý Tomáš a trochu mi dělalo problémy trefit se k příslušné lávce.“

„Trochu? Připlula jsi s úplně vytaženou plachtou, jako bys křižovala do cíle na nějakých závodech. Strašně jsi mě vyděsila.“

„Nevím, jak moc ses bál, ale byl jsi pěkně naštvaný.“

„Dominiko, moje loď kotvila přímo ve směru tvého útoku.“

„To je fakt, stál jsi na palubě, mával jsi rukama a pokřikoval na mě nadávky – ale nakonec jsem se ti dokázala vyhnout, nebo ne?“

„Dodneška nevím, jak se ti to povedlo.“

„Nemohls to vidět, brouku. Byl jsi tak vzteklý, že jsi spadl do vody.“ Oba se rozesmáli a naklonili se k sobě přes stolek. „Moc jsem se styděla,“ dodala Dominika tiše. „Ale když ses vyškrábal na břeh, tak jsem se ti přece omluvila.“

„Jo, v nálevně U návnady. Když sis to ke mně namířila, všichni zákazníci mi záviděli… A pak přišly měsíce, které patřily v mém životě k těm nejšťastnějším. Nejvíc se mi vybavují naše plavby po spoustě malých ostrůvků. Spali jsme na pláži – a milovali se.“

„Byla to opravdová láska, miláčku.“

„Nemohli bychom začít znovu? Minulost už je pryč a já už nejsem zdaleka tak na dně jako tenkrát. Dokonce se o mně ví, že jsem veselá kopa a vyprávím hloupé vtipy. Můj bratr by se ti určitě taky líbil… Nemohli bychom začít znovu, Dominiko?“

„Jsem vdaná, Tyei.“

Hawthorne vypadal, jako by do něj v mlze na moři narazil zaoceánský parník. Na několik okamžiků docela ztratil řeč. Sklopil oči a ze všech sil se snažil předstírat normální dýchání. Chtěl Dominiku pustit, ta jej však prudce zarazila a přikryla mu obě ruce volnou dlaní.

„Prosím tě, nedělej to, miláčku.“

„Ten chlap má ale štěstí,“ řekl Tyrell a zíral na ruce před sebou. „Je aspoň hodný?“

„On je zlatíčko. Leží mi u nohou a je moc a moc bohatý.“

„Tak to má o dvě věci víc než já. Ale u nohou bych ti ležel taky.“

„Peníze v tom hrály svoji roli, to nebudu zapírat. Nemám nijak zvlášť drahé choutky, ale moje zájmy nejsou nijak levné. A v modelingu, který mi zajistil slušný byt a krásné šaty, není místo pro pomatené tulačky, jako jsem dřív byla já. Byla jsem ráda, že jsem to nechala za sebou. Nikdy mi nebylo moc příjemné předvádět šaty, které si mohl dovolit koupit jen zlomek publika.“

„Žiješ v úplně jiném světě. Takže jsi vlastně šťastně vdaná žena, že?“

„To jsem neřekla,“ špitla Dominika tiše, avšak důrazně a také upřela pohled na jejich spletené ruce.

„Tak jsem si to asi špatně vyložil.“

„Jsme manželství z rozumu, jak to vyjádřil La Rochefoucauld.“

„Cože?“ Hawthorne zvedl oči a prohlížel si její nehybnou tvář.

„Můj manžel je skrytý homosexuál.“

„Zaplaťpánbů za ty dary.“

„To by mu určitě přišlo vtipné… Vedeme divný život, Tyei. On je dost vlivný a strašně velkorysý a pomáhá mi nejen získávat peníze, ale taky mi zajišťuje pomoc na vládní úrovni, kterou často potřebujeme.“

„Týká se to taky těch oficiálních dokumentů, o kterých jsi mluvila?“ otázal se Tyrell.

„On má známé i ve vedení francouzského ministerstva zahraničí.“ Dominika vykouzlila na tváři svůj čarovný úsměv. „Tvrdí, že je to to nejmenší, co pro mě může udělat. Pořád mi opakuje, jak ohromnou pro něj mám cenu.“

„No jistě. Když jsi po jeho boku, nikdo ho nemůže přehlédnout.“

„Víš, on jde ještě dál. Tvrdí, že mu přitahuju lepší zákazníky, protože by si mě mohli dovolit jen ti nejbohatší z nich, tedy kdybych byla volná. To byl pochopitelně vtip.“ Dominika vyprostila své ruce a na tváři se jí objevil výraz upřímné lítosti.

„Pochopitelně.“ Hawthorne si dolil do sklenice zbytek vína a opřel se. „Takže ty jsi sem přijela na návštěvu ke svému strýčkovi z ostrova Sába?“ zeptal se.

„Páni, úplně bych zapomněla! Musím si nutně zavolat do banky a spojit se s jeho právníkem… Aspoň vidíš, co se mnou dělá, že tě znovu vidím.“

„Rád bych věřil, že…“

„To můžeš, Tyrelle,“ přerušila ho jemně Dominika, naklonila se nad stůl a upřela na něj své velké hnědé oči. „To vážně můžeš, miláčku… Kde je telefon, určitě jsem tady nějaký viděla.“

„Ve vestibulu.“

„Za pár minut jsem zpátky. Starý dobrý strýček uvažuje, že se znovu přestěhuje. Jeho sousedi si ho začínají nějak moc všímat.“

„Je to ten největší samotář na Sábě, jestli si dobře pamatuju,“ prohodil Tyrell a pousmál se. „Žádné telefony, žádná pošta a pokud možno žádné návštěvy.“

„Trvala jsem aspoň na satelitní anténě.“ Dominika se odtáhla a vstala. „Rád se dívá v televizi na fotbal. Vůbec mu nerozumí, ale stejně na něj pořád civí… Hodím sebou.“

„Počkám.“ Hawthorne sledoval vzdalující se postavu ženy, o níž si myslel, že nadobro odešla z jeho života. Příval protikladných informací se na něj valil jako vichřice na otevřeném moři. Zpráva o manželství ho málem zabila, vysvětlení Dominiky mu však vrátilo dech. Probudila se v něm nová síla… Nechtěl ji už znovu ztratit. Ne, to nesmí dovolit.

Přemýšlel, jestli ji napadne zavolat strýčkovi na Sábu a říct mu, že se opozdí. Po celém souostroví fungovala pravidelná letecká doprava. Spoje létaly obvykle každou hodinu až do podvečera. Nemohou si přece jen letmo říct ‚ahoj‘ a pak zase ‚sbohem‘. To pro něj bylo nemyslitelné a znal Dominiku dost dobře, aby věděl, že to chápe. V duchu se usmál při myšlence na výstředního strýčka, jehož nikdy neviděl, pařížského advokáta, který prožil víc než třicet let v rozbouřeném a záludném světě arbitráže. Celou tu dobu běhal ze zasedacích síní správních rad do soudních síní a při každém jeho rozhodnutí byly v sázce miliony. Přitom si ještě musel dávat dobrý pozor na vystrašené klienty, kteří často nadřazovali peníze zásadám a připravovali ho o cenné hodiny soustředění.

To všechno musel snášet tichý a mírný člověk, jehož snem bylo vypadnout z blázince, který z něj vysával energii, a malovat kytky a východ slunce jako samozvaný Gauguin současnosti. Dominika říkala, že když odcházel do důchodu, sbalil svoji starou služebnou a opustil chladnou panovačnou manželku. Nechal jí dost, aby mohla dál vést marnotratný život. Ani se nerozloučil se dvěma nesnesitelnými dcerami nakaženými hamižností své matky a odletěl do Karibiku „hledat své Tahiti“.

Na Sábu přivála strýčka náhoda, kterou měl na svědomí rozhovor s jedním člověkem v baru na letišti na Martiniku. Dotyčný kdysi uprchl z Paříže a na stará kolena se tam chtěl vrátit, aby dožil své poslední roky ve světlech tohoto velkoměsta. Měl na prodej skromný, avšak solidní dům na ostrově jménem Sába. Strýčka Dominiky to zaujalo, a tak se vyptával dál, až muž vytáhl z peněženky několik fotografií domu. Advokát v důchodu neváhal, a aniž by dům viděl ve skutečnosti, okamžitě jej koupil. Sám pak u nejbližšího stolku sepsal potřebné dokumenty, což jeho služebná sledovala v šoku a značném rozechvění. Pak zavolal do své pařížské firmy a dal pokyn svému bývalému viceprezidentovi, nyní prezidentovi, aby majiteli domu po příjezdu do Paříže vyplatil plnou částku. Někdejší podřízený měl odvodit kupní cenu od štědré penze svého bývalého šéfa. Strýček měl jedinou podmínku, kterou majiteli oznámil hned v baru na letišti. Muž měl zavolat do místní telefonní společnosti na Sábě a dát okamžitě odstranit z domu všechny telefony. Zmatený vysídlenec, jenž se vracel domů, byl bez sebe blahem. Okamžitě zavolal z automatu na telefonní úřad a dosloval křičel své pokyny do sluchátka.

Podobných historek se v Karibiku odehrála spousta, protože ostrovy sloužily jako útočiště pro nespokojené, vyčerpané a zhýralé osoby. Člověk v sobě musel mít hodně soucitu, aby jim porozuměl a naslouchal. Dominika, jedna z mála dobrých duší na světě, svému strýčkovi-uprchlíkovi rozhodně naslouchala. Moc jí na něm záleželo.

„No co bys tomu řekl?“ Dominika, jež se vrátila od telefonu, vytrhla Tyrella z rozjímání. „Právník mi nechal vzkaz, že má plno práce a jestli bychom to nemohli odložit na zítra! Prý by mi zatelefonoval na ostrov, kdyby tam byl nějaký telefon.“

„To má něco do sebe.“

„Tak jsem si zavolala ještě jednou, komandére – byl jsi přece komandér, ne?“ Dominika se posadila.

„Bejvávalo,“ odvětil Tyrell a zavrtěl hlavou, „a od té doby jsem si polepšil. Teď jsem kapitán a mám svoji vlastní loď – tedy loďku.“

„A to je lepší?“

„Na to vem jed. Komu jsi volala?“

„Strýčkovým sousedům. Manželům, kteří jsou tak pozorní, že se chce znovu odstěhovat. Pořád mu nosí čerstvou zeleninu ze zahrádky, proklouznou kolem služebné a vytrhují ho z malování – nebo od fotbalu.“

„Musí to být milí lidé.“

„To ano, ale on je starý bručoun. Teď jsem jim ale dala příležitost, aby ho vyrušili legálně. Požádala jsem je, aby mu šli říct, že s majetkem mimo ostrovy jsou nějaké problémy a že se je spolu s jeho právníkem a bankou snažíme vyřešit. Proto se dost zdržím.“

„Zázraky se dějí,“ řekl Hawthorne a usmál se. Najednou se mu vrátila dobrá nálada. „Já doufal, že se ti podaří nějak se s ním spojit.“

„Copak jsem mohla udělat něco jiného, miláčku? Nebyla jsem moc zdvořilá, Tyei. Strašně se mi po tobě stýskalo.“

„Před chvílí jsem se odhlásil z pokoje kousek odsud,“ řekl Tyrell váhavě. „Určitě bych ho mohl dostat zpátky.“

„Buď tak hodný a udělej to. Jak se ten hotel jmenuje?“

„Hotel je trochu vznešené slovo. Jmenuje se to tam U nádhery, což je dost přehnané.“

„Běž tam, miláčku, a já za tebou za deset nebo patnáct minut přijdu. V recepci řekni, že mě čekáš a že mi mají říct číslo pokoje.“

„Proč?“

„Chci ti přinést – tedy nám – dárek. Musíme to oslavit!“ řekla.

Objímali se v pokojíku malého hotelu, Dominika se doslova chvěla. Jejím dárkem byly tři láhve vychlazeného šampaňského, které v kbelících s ledem přinesl nahoru recepční, jenž dostal tučné spropitné.

„Ještěže je to bílé víno,“ řekl Tyrell, pustil ji, zamířil k tácům na psacím stole a otevřel první láhev. „Uvědomuješ si vůbec, že whisky jsem pil naposledy čtyři dny po tvém zmizení? Za ty čtyři dny jsem pochopitelně vypil zásoby alkoholu na celém ostrově a přišel jsem o dva kšefty, ale tehdy jsem se láhve Bourbonu dotkl opravdu naposled.“

„Takže můj odjezd byl přece jen k něčemu dobrý. Potvrdilo se, že whisky pro tebe byla jen berlička.“ Dominika se posadila k malému okrouhlému stolku, od nějž byl výhled na přístav ostrova Svatého Bartoloměje.

„To už je minulost, dneska je ze mě úplně jiný člověk.“ Hawthorne přinesl sklenky s láhví ke stolku a odsunul si židli naproti ní. „Tak na tebe, lásko,“ prohodil a posadil se.

„Na nás oba, miláčku.“ Napili se a Hawthorne dolil sklenky.

„Takže ty jsi sem přijel s turisty?“ zeptala se Dominika.

„Ne.“ Tyrell horečně přemýšlel a letmo přitom vyhlédl z okna. „Obhlížím terén pro jedno hotelové sdružení z Floridy. Spoléhají na to, že na ostrov Svatého Bartoloměje brzy dorazí hazardní hry, a stojí o moje rady. Takhle je to po celých ostrovech, ekonomika si to vyloženě žádá.“

„Ano, slyšela jsem. Svým způsobem je to smutné.“

„Velice smutné, ale nejspíš nevyhnutelné. Kasina dávají práci… Nechci mluvit o ostrovech, chci mluvit o nás.“

„O čem se tady dá mluvit, Tyei? Ty žiješ tady, já zas v Evropě, Africe, nebo v uprchlických táborech v obléhaných zemích, kde lidi potřebují naši pomoc. Nalej mi ještě. To víno je opojné – a ty taky.“

„Ale co tvůj vlastní život?“ Hawthorne dolil sklenky.

„Všechno přijde, miláčku. Jednoho dne se vrátím, a jestli nebudeš mít závazky, posadím se před práh tvojí firmy a řeknu ‚Nazdárek, kapitáne, berte mě, nebo mě předhoďte žralokům.‘“

„A kdy to přijde?“

„Asi brzo, už mi docházejí síly… Ale pojďme se bavit o tom, co je teď, Tyei.“

„Cože?“

„Díky strýčkovým sousedům jsem dneska ráno mluvila se svým mužem. Dnes večer musím odletět do Paříže. Má jednání s královskou rodinou v Monaku a chce, abych u toho byla.“

„Dnes večer?“

„Nemůžu ho odmítnout, Tyei. Udělal toho pro mě moc a žádá jen moji přítomnost. Posílá pro mě na Martinik firemní letadlo. V Paříži budu za několik hodin, ráno se rychle sbalím, něco nakoupím a pak se s ním sejdu v Nice.“

„Zase mi zmizíš,“ hlesl Hawthorne. Šampaňské, na něž nebyl zvyklý, mu náhle zamotalo jazyk. „Ty už se nevrátíš!“

„Jsi úplně vedle, miláčku… Lásko moje. Za dva tři týdny jsem zpátky, věř mi. Ale teď jsme spolu a máme před sebou ještě pár hodin. Buď se mnou a pomiluj se se mnou!“

Dominika vstala z křesla, odložila sako svého bílého kalhotového kostýmu a začala si rozepínat blůzku. Tyrell se postavil, svlékl si šaty a pak opět dolil sklenky.

„Proboha, pojď se milovat!“ vykřikla Dominika a strhla Tyrella do postele.

Kouř z cigaret stoupal ke stropu a rozplýval se v paprscích odpoledního slunce, jež pronikaly oknem. Leželi zcela vyčerpaní vedle sebe. Hawthorne se po dlouhé době opět cítil uvolněně díky vášnivému milování i dlouhým hltům z láhve šampaňského.

„Jak se má moje láska?“ zašeptala Dominika, převalila se na jeho nahé ležící tělo a kyprými ňadry uvěznila jeho tvář.

„Jestli existuje ještě nějaké jiné nebe, tak už ho nechci poznat,“ odpověděl Tyrell a křivě se usmál.

„To je tak hrozná poznámka, že jsem nucena ti nalít další sklenku. A sobě taky.“

„Je to poslední flaška. S tím nasáváním už to přeháníme, dámo.“

„To je mi fuk, máme před sebou poslední hodinku – než se zase vrátím.“ Dominika se natáhla přes postel a dolila do sklenic zbývající šampaňské. „Tumáš, miláčku,“ řekla a přiložila sklenku k Tyrellovým rtům. Pak zvedla pravé ňadro a položila mu ho vedle tváře. „Musím si zapamatovat každý okamžik, který jsem s tebou prožila.“

„Jsi naprosto výtečná… Není to náhodou vojenský výraz?“

„To nevadí, komandére – promiň, já zapomněla, že tohle oslovení nemáš rád.“

„Vyprávěl jsem ti přece o Amsterdamu,“ vysoukal ze sebe Hawthorne téměř nesouvisle. „To oslovení se mi fakt příčí… Panebože, já jsem namol a vůbec si nemůžu vzpomenout, kdy jsem byl naposledy takhle opilý…“

„Ty nejsi opilý, miláčku, jen trochu slavíme. Tak jsme se přece dohodli, ne?“

„Ano… jo, jasně.“

„Vezmi si mě znovu, lásko moje.“

„Co…?“

Tyrellova hlava se svezla stranu. Úplně zkameněl. Jeho krev už nevydržela velký přísun alkoholu, na nějž nebyl zvyklý.

Dominika tiše vstala z postele, zamířila ke svým šatům přehozeným přes křeslo u okna a rychle se oblékla. Náhle si všimla Hawthorneova světlehnědého bavlněného saka. Leželo na podlaze, kam je odhodil. Byla to běžná ostrovní uniforma se čtyřmi vnějšími kapsami, která se za horkého tropického slunce nosila přímo na těle. Její pozornost však neupoutalo samotné sáčko, ale přeložená zmačkaná obálka olemovaná modrými a červenými proužky, často užívaná státními úřady nebo také soukromými kluby, které chtěly působit oficiálně. Klekla si, vytáhla obálku z kapsy a vyndala její obsah. Byla to stručná a jasná zpráva psaná rukou. Dominika se přesunula se k oknu, aby si ji přečetla na světle. Sdělení stálo na hlavičkovém papíře jachtařského klubu:

Subjekty: Zralá žena cestující s mladíkem přibližně o polovinu mladším než ona.

Podrobnosti: Popisy jsou neúplné, ale mohla by to být Bajarattová a její mladý průvodce, jak je spolu viděli v Marseilles. Jména v seznamu cestujících mořské rakety ze Svatého Martina: Frau Marlene Richterová a Hans Bauer, vnuk. O Bajarattové není známe, že by v minulosti užívala německá jména, ani nebylo zjištěno, že by mluvila německy, ale je to celkem možné.

Kontakt: Inspektor Lawrence Major, šéf Ostrovní bezpečnosti, Svatý Bartoloměj.

Prostředník: Jméno na přání utajeno.

Postup/Operace: Přiblížit se k subjektům zezadu se zbraněmi v pohotovosti. Vykřiknout jméno Bajaratttová a připravit se ke střelbě.

Dominika mhouřila oči v odpoledním slunci, pak vložila dopis do obálky, přešla k bavlněnému saku a vrátila papír do kapsy. Pak se narovnala a zahleděla se na nahou postavu na posteli. Její báječný milenec lhal. Kapitán Tyrell Hawthorne, majitel firmy Olympic Charters se silem na Amerických Panenských ostrovech, byl opět komandérem Hawthornem z námořní rozvědky v Amsterdamu. Nechal se najmout k dopadení teroristky z údolí Bikáa, kterou vystopovali z Marseilles až do Karibiku. Jak tragické a jak tragicky ironické, pomyslela si Dominika, vykročila k psacímu stolu a zvedla z něj svoji kabelku. Pak přešla k nočnímu stolku a zapnula rádio. Otáčela knoflíkem hlasitosti tak dlouho, až pokoj naplnil pronikavý divoký rytmus ostrovní hudby. Hawthorne se ani nepohnul.

Všechno to bylo strašné a zbytečné… Čím víc se v sobě snažila potlačit bolest, tím víc ji ochromovala. Vysnila si bytost, kterou by v jiném životě musela zabít, aby sama přežila. Bezvýznamného manžela, jenž ji neochvějně podporoval v jejích zájmech a nebránil jí hledat si vlastní štěstí ve světě plném zrady a podvodů. Mělo to pro ni být naprosto snadné, avšak opak byl pravdou! Milovala totiž nahého muže v poseli. Milovala jeho duši, jeho tělo, dokonce i jeho utrpení, protože mu dokonale rozuměla. Jenže tenhle svět je skutečný, žádná fantazie.

Otevřela kabelku a opatrně z ní vytáhla malou automatickou pistoli. Přiložila ji k poštáři, jímž předtím přikryla Hawthorneovi levý spánek, a ovinula ukazovák kolem spouště. Když hudba ve stylu reggae dosáhla vrcholu, dělily ji od stisknutí už jen milimetry… Nemohla to udělat! Nenáviděla se za to, ale nebyla toho schopna! Milovala Hawthornea stejně vášnivě jako rebela z Ašchelonu!

Amája Bajarattová vrátila zbraň do kabelky a vyběhla z pokoje.

Když se Hawthorne probudil, měl hlavu jak střep. Nepřítomně kolem sebe mžoural a náhle si uvědomil, že Dominika neleží vedle něj. Kde je? Vyskočil na nohy, hned se však zarazil a rozhlédl se po stařičkém telefonu. Spatřil ho na nočním stolku na druhé straně postele. Převalil se přes přikrývky, zvedl sluchátko a vytočil ústřednu.

„Ta žena, co tady byla!“ vykřikl. „Kdy odešla?“

„Před hodinou a něco, pane,“ řekl recepční. „Byla to moc milá dáma.“

Tyrell praštil sluchátkem, zamířil do malé ošuntělé koupelny a naplnil omšelé umyvadlo studenou vodou. Ponořil do ní obličej a přemýšlel o ostrově Sába. Jistě by se nevrátila do Paříže, aniž by se rozloučila se strýčkem… Nejdřív však misí zavolat Geoffreymu Cookeovi na ostrov Gorda, už jen proto, aby mu řekl, že jeho pátrání skončilo fiaskem.

„Christiansted stál taky za prd, starouši, a Anguilla jakbysmet,“ hlásil Cooke z Gordy. „Myslím, že jsme se honili za přeludem. Vracíš se dneska odpoledne?“

„Ne, jdu ještě po něčem jiném.“

„Něco jsi našel?“

„Našel a ztratil, Geoffe. Je to důležité pro mě, ne pro tebe. Přihlásím se později.“

„Buď tak laskav. Máme dvě další hlášení, které si vezmu na starost já s Jacquesem.“

„Nech u Martyho vzkaz, kde tě zastihnu.“

„To je ten mechanik?“

„Mimo jiné.“

Plováky hydroplánu se zařízly do klidné vody a opsaly půlkruh do malé zátoky mezi skalisky soukromého ostrova. Pilot nasměroval letadlo do přístaviště, kde čekal jeden z ozbrojených strážných. Kápo chytil křídlo a ustálil hydroplán. Bajarattová vystoupila na plovák, pomocník si krátce uvolnil ruce a pomohl jí vystoupit do přístavu.

„Padrone měl dobrý den, signora,“ řekl muž anglicky s těžkým přízvukem. Musel křičet, aby ho bylo v rámusu vrtulí slyšet. „Až vás znovu uvidí, bude to pro něj lepší než všechno léčení v Miami. Když jsem ho koupal, zpíval si árii z nějaké opery.“

„Zvládnete to tady?“ zeptala se Baj spěšně. „Musím hned za ním.“

„Tady je to v pohodě, signora. Odstrčím křídlo a náš amico silenzioso udělá zbytek.“

„Va bene!“ Amája se rozběhla po kamenných schodech.

Když vystoupala až na vrchol, vydýchala se. Bylo lepší neukazovat úzkost, protože padrone pohrdal každým, kdo ztratil sebeovládání. To sice nebyl její případ, ale skutečnost, že rozvědky na ostrovech vědí o její přítomnosti, jí způsobila pořádný šok. Že to věděl padrone, s tím se smířila, protože údolí Bikáa u něj mělo jisté dluhy. Avšak s honem na svoji osobu, kterému nasadilo korunu naverbování vysloužilého Hawthornea, se smířit nedokázala. Bajarattová se zhluboka nadechla, vyšla po kamenité pěšině a vzala za bronzovou kliku dveří. Otevřela a hned spatřila uprostřed ohromné kamenné chodby vetchou postavu v invalidním vozíku, jež na ni dětinsky mávala.

„Ciao, Annie!“ řekl padrone a sebral síly k mírnému pousmání. „Měla jsi pěkný den, dcerko moje jediná?“

„Do banky jsem se nedostala,“ odsekla Bajarattová a vstoupila dovnitř.

„To je škoda. Jaktože ne? Já tě sice mám moc rád, ale ze svých účtů ti žádné peníze převádět nenechám. Je to příliš nebezpečné a moji známí ve Středomoří ti klidně můžou poslat, kolik budeš potřebovat.“

„O peníze mi nejde,“ řekla Amája, „můžu si je vyzvednout zítra. Dělá mi ale starosti, že Američani, Britové i Francouzi vědí, že jsem na ostrovech.“

„Ale jakpak by ne, Annie! I já jsem věděl, že sem máš namířeno. Kde jsem to podle tebe zjistil?“

„Myslela jsem, že přes finanční systém údolí Bikáa.“

„Copak jsem ti nepovídal o Deuxiéme, MI6 a Američanech?“

„Promiň, padrone, ale ta skvělá filmová hvězda, co v tobě dříme, často přehání.“

„Molto bene!“ zasmál se invalida skřehotavě. „Ale není to tak úplně pravda. Mezi moje vzdálené informátory patří i Američané a ti mi oznámili, že tady na tebe dostali hlášku. Ale nikdo netuší, na jakém ostrově bys mohla být. Impossibile! Nikdo neví, jak vypadáš, a ty jsi přece mistryně převleků. Tak čeho se bát?“

„Vzpomínáš si na nějakého Hawthornea?“

„Ano, ano, jistě. Byl to důstojník americké rozvědky, tuším, že námořní. Když se zjistilo, že měl za ženu sovětskou špionku, ztratil důvěru. Vyčmuchala jsi, co je ten chlap zač, a narafičila jsi schůzku. Pak jsi ho pěkných pár měsíců obšťastňovala a přitom ses vylízávala z vlastních ran. Myslela sis, že se od něj můžeš něco dovědět.“

„To, co jsem se dověděla, nemělo valnou cenu. Jenže on je teď zpátky u fochu a jde po Bajarattové. Dneska odpoledne jsem ho náhodou potkala. Byla jsem s ním.“

„To jsou mi ale věci, dceruško,“ řekl padrone a prohlížel si tvář Bajarattové svýma vodnatýma modrýma očima. „Osud ti přál. Jestli si dobře vzpomínám, tak jsi s ním tehdy byla velice šťastná.“

„Člověk si musí trochu užít, když k tomu dostane příležitost, otče. On pro mě byl jen nic netušícím nástrojem. Myslela jsem, že bych některé informace mohla využít.“

„Nástrojem, který rozezněl tvé struny?“

„Blbost!“

„Zpívala jsi a poskakovala jako děcko, i když jsi žádné dětství neprožila.“

„Tvoje filmové nadání zkresluje pozorovací schopnosti. Prostě jsem si léčila šrámy, nic víc… On je tady, copak to nechápeš? Pojede na Sábu a bude mě tam hledat!“

„No ovšem, už si vzpomínám. Imaginární strýček z Francie, že?“

„Musíme ho zabít, padrone!“

„Proč jsi ho nezabila už dneska odpoledne?“

„Nebyla příležitost. Viděli mě s ním, chytili by mě.“

„Tohle je ještě zajímavější,“ pravil starý Ital tiše. „Ta Baj, kterou všichni tak velebí, na příležitosti nečeká, ale sama si je vytváří.“

„Nech toho, otče! Zabij ho!“

„No dobře, dcerko. Srdce není vždycky jako kámen… Říkáš Sába? To naše loď zvládne za necelou hodinu.“ Padrone zvedl hlavu. „Scozzi!“ křikl, aby přivolal jednoho z pomocníků.

Nejdůležitější byla rychlost. Na ostrovech se totiž na všechno snadno zapomínalo, téměř vždy záměrně. Sába nebyla místem, kam by se vozili turisté, ale Hawthorne tam přece jen párkrát přistál, a tak ji znal. Všichni lidé v přístavech na přilehlých ostrovech Svatý Tomáš a Tortola vycházeli kapitánům výletních lodí vstříc. Vyplatilo se to a Tyrell se na tuto přirozenou vlastnost spoléhal.

Na ostrově Svatého Bartoloměje si najal hydroplán a odletěl do nejskromnějšího přístavu na Sábě. Chtěl zjistit co nejvíc a zdálo se, že se mu to podařilo, avšak nic nedávalo smysl.

Nikdo v přístavišti neznal žádného staříka s francouzskou služebnou. Nikdo ani neviděl ženu odpovídající popisem Dominice. Jakpak by mohli neznat vysokou a nápadně hezkou bělošku, která tak často jezdila za svým strýčkem? Bylo to divné. Hoši z přístavu obvykle věděli o všem, co se šustlo na malých odlehlých ostrůvcích, zvláště na jejich nábřeží. Připlouvaly sem lodě se zásobami, které bylo třeba dodat adresátům, a za dodávky se platilo. K práci v doku na místě, jako byla Sába, vždycky patřilo znát všechny cesty ke každičkému domu. Na druhé straně se s Dominikou shodli, že její strýček je „největší samotář na Sábě“. Na ostrově bylo letiště a také pár prostých obchodů, které mohly mít z leteckých dodávek potravin slušný profit. Vetchému staříkovi a jeho služce to možná stačilo.

Tyrell zamířil pod žhavým sluncem k boudě, která sloužila jako pošta. Arogantní úředník ho odbyl: „Člověče, vy mluvíte z cesty! Žádnou přihrádku pro takovou osobu ani pro ženskou s francouzským přízvukem tady nemáme.“

Toto zjištění bylo ještě divnější než informace, jež slyšel v přístavišti. Dominika mu už před lety vyprávěla, že její strýček dostává od své firmy „celkem slušnou“ penzi. Platby mu prý chodí pravidelně každý měsíc. Ostrov měl ovšem letiště, což by mohlo být vysvětlení. Pošta na malých ostrůvcích měla své vrtochy a Paříž mohla posílat svému vysloužilému advokátovi důchod letecky z Martiniku. Bylo by to určitě bezpečnější i spolehlivější.

Tyrell rychle vyzvěděl od poštovního úředníka, kde by si mohl půjčit motorku, jež na Sábě představovala oblíbený dopravní prostředek. Bylo to snadné, jelikož muž sám jich měl vzadu pár k pronájmu. Stačilo složit tučnou zálohu, odevzdat řidičský průkaz a podepsat papír s prohlášením, že zaplatí veškeré případné opravy, jež budou strženy z jeho zálohy.

Téměř tři hodiny se Hawthorne kodrcal po cestách, zdolával kopce a jezdil od domu k chatrči. Bez výjimky narážel na nevrlé obyvatele se zbraněni v pouzdrech a v doprovodu výhrůžně určících psů. Jedinou výjimku tvořila jeho poslední zastávka u vysloužilého anglikánského kněze s oteklým nosem a skvrnitou tváří protkanou rudými žilkami. Příčina jeho neštěstí byla zjevná na první pohled. Kněz mu okamžitě nabídl rum a vybídl ho, ať si na chvíli odpočine, opráší se a umyje. Tyrell nabídku zdvořile odmítl s tím, že má naspěch a začal se neupraveného starého preláta netrpělivě vyptávat.

„Opravdu to nerad říkám, ale žádní takoví lidé na tomhle ostrově nejsou, mladý muži.“

„Víte to jistě?“

„Ale ovšem, ovšem,“ odvětil kněz zasněně, avšak zároveň s lehkým pobavením. „Dobře znám svoje slabé stránky, ale moje mysl se někdy rozjasní a já mám zase potřebu vykonávat svatou práci, jak jsem byl zvyklý. Chodím jako bludný Petr z místa na místo a zvěstuji slovo Boží. Je mi jasné, že se mnou celkem poprávu jednají jako se starým bláznem, ale na chvíli se cítím jaksi očištěný a mohu vás ujistit, že jsem naprosto při smyslech. Za poslední dva roky, co jsem tady, jsem navštívil každý příbytek bohaté i chudé, černé i bílé. Jednou, dvakrát, třikrát… Na Sábě není nikdo, kdo by odpovídal vašemu popisu. Určitě si nedáte rum? Víc vám nabídnout nemůžu, ale pěstuju citrusy a mango. Jejich šťávy se k rumu náramně hodí.“

„Ne, děkuji, Otče. Mám naspěch.“

„Myslím, že mi vůbec nechcete poděkovat. Mluvíte dost podrážděně.“

„Promiňte. Jsem jen zmatený.“

„A kdo dneska není, mladý muži?“

Hawthorne vrátil motocykl na poštu, bez průtahů si vyzvedl řidičský průkaz a polovinu zálohy a vykročil zpátky po cestě k přístavišti, kde nechal pronajatý hydroplán.

Nebyl tam.

Přidal do kroku, až se nakonec rozběhl. Potřeboval se vrátit na Gordu… Kde je k čertu to letadlo?! Bylo přece připevněné k molu. Pilot i přístavní dělníci ho ujistili, že zůstane na místě, dokud se nevrátí.

Pak spatřil cedule, namalované ve spěchu a přitlučené ke kůlům. Několik z nich bylo bez pravopisných chyb, většina však ne.

NEBEZPEČÍ. NOSNÍKY SE OPRAVUJOU. ZÁKAS VSTUPU, NEŽ SE TO DÁ DO POŘÁTKU.

Bylo už skoro šest hodin večer, voda potemněla a viditelnost pod hladinou byla kvůli prodlužujícím se stínům karibského slunka téměř tak špatná jako v noci. Za takových podmínek by nosníky nikdo neopravoval. Molo by se mohlo zřítit a pohřbít svou vahou svářeče, jenž by nad sebou neviděl žádné varovné světlo. Tyrell proběhl kolem zákazu k jediné zámečnické dílně ležící opodál na pravé straně širokého doku. Z budovy vedl k vodě dopravní pás s těžkými navijáky. Uvnitř nikdo nebyl. To snad ne! Že by muži v tuto hodinu pracovali pod vodou hodinu bez jištění, bez kyslíku a lékařského vybavení pro případ nehody? Vyběhl z dílny a zamířil k pláži, jež vedla ke schůdkům mola. Cestou si uvědomil, že paprsky zapadajícího slunce zastínil mrak. Jak by mohl někdo takhle pracovat? On sám už opravoval proražené lodě za podobných podmínek, ale pouze s jištěním. Museli nad ním stát lidé s provazy, kteří by ho v případě nutnosti okamžitě vytáhli z vody. Vystoupal po schodech a ostražitě vkročil na molo. Mraky už docela zastínily slunce. Nyní však byly ještě temnější, dešťové.

Nejdříve ho napadlo zburcovat svářeče a z pozice důstojníka armády je všechny seřvat, jací jsou hlupáci, a pak poslat je šupem pryč.

Jeho odhodlání se však každým krokem zmenšovalo. Neviděl žádná lana ani bubliny v potemnělé vodě. Na molu nikdo nebyl ani pod ním. Přístaviště bylo opuštěné.

Vtom se rozsvítily reflektory na hliníkových stožárech a vyšlehly z nich oslepující paprsky. Vzduchem třeskl hlasitý výstřel a Hawthorne ucítil na rameni ledově chladné škrábnutí. Chytil se za ránu a vrhl se po hlavě do vody. Když se ponořil pod hladinu, uslyšel nad sebou hromadnou palbu. Z důvodů, které nedokázal vysvětlit, se nechal vést panikou. Plaval pod vodou, co mu stačil dech, k nejbližší jachtě, na kterou si vzpomínal. Dvakrát vynořil tvář, aby doplnil kyslík, a pak zase pokračoval, až konečně ucítil dřevěný trup lodi. Vynořil se v místě nejhlubší čáry ponoru, znovu se nadechl a podplaval pod lodí na druhou stranu. Přitáhl se na bočnici a podíval se směrem k molu, nyní osvětlenému rozmazanými proužky slunečních paprsků i září reflektorů. Jeho dva potenciální vrazi se krčili na konci přístavu a civěli do vody.

„Suo sangue!“ vyjekl jeden.

„Non basta!“ zařval druhý a skočil do motorového člunu.

Nastartoval motor a dal svému kolegovi pokyn, aby uvolnil lano a skočil dovnitř. Křižovali malým přístavem s automatickou pistolí a brokovnicí v pohotovosti.

Hawthorne se vyhoupl přes okraj jachty, k níž doplaval, a šátral mezi nylonovými popruhy poblíž vlečného rybářského člunu. Našel, co hledal – nůž na odstraňování šupin. Znovu se přehoupl přes bok a ponořil se do vody. Svlékl si kalhoty a snažil se zapamatovat, kde se potopily. Pro případ, že by přežil. Boty mu už předtím nenávratně zmizely v hlubině. Když se vykroutil i z bavlněného sáčka, napadla ho nemístná myšlenka, že mu Geofírey Cooke bude muset nahradit ztracené peníze, doklady i oděv. Tyrell plaval do míst, kde byla voda temnější, a náhle si znovu uvědomil, že řidič malého člunu drží v ruce silnou baterku a neustále s ní těká po ztemnělé hladině. Potopil se co nejhlouběji v předpokládané cestě člunu, až nad sebou uslyšel motor.

Hawthorne si přesně načasoval akci. Vynořil se přímo za člunem a chytil se otočného kovového krytu motoru. Rukou ukrytou ve stínu bránil směrovému kormidlu v otáčení. Kormidelník, rozezlený a zmatený skutečností, že ho motor neposlouchá, se naklonil přes záď necelých třicet centimetrů nad vodní brázdou. Při pohledu na Tyrellovu ruku vytřeštil oči, jako by spatřil chapadlo nějaké podmořské příšery. Než stačil zabiják vykřiknout, Hawthorne mu zabořil čepel nože do krku, vymrštil levou ruku a sevřel mu hrdlo. V hluku motoru se tak neozval žádný další zvuk. Pak strhl mrtvolu přes záď do vody, nastavil lodní šroub směrem na pravobok a vysoukal se do sedadla, v němž předtím seděl zabiják. Muž vepředu zatím nepřestával mávat s baterkou sem a tam jako posedlý a vpíjel zrak do vody před lodí. Hawthorne uchopil automat AK-47 a řekl nahlas:

„Vlny v tuhle hodinu pěkně šplouchají a motor dělá pěkný rámus. Radím ti, abys položil zbraň, nebo půjdeš za svým kamarádem. Z tebe by taky byla pěkná návnada pro žraloky. Jsou to milosrdná stvoření. Nejradši jedí to, co už je mrtvé.“

„Che cósa? Impossibile!“

„O tom si právě musíme promluvit,“ řekl Tyrell a zamířil na otevřené moře.

5

Padla tma. Měsíc se marně prodíral vrstvou mraků. Malý člun se pohupoval na klidné hladině moře v rytmu jemných vlnek. Zabiják, jenž přežil, seděl nervózně na malém sedadle na přídi. Mžoural do ostrého světla baterky a zvedl ruce k očím.

„Dej ty pracky dolů,“ poručil Hawthorne.

„To světlo mě oslepuje. Dejte ho pryč!“

„Slepota by pro tebe mohla být vysvobození. Jestli mě k tomu přinutíš, poraním tě a hodím přes palubu.“

„Che cósa?“

„Všichni musíme zemřít. Někdy mě napadá, že záleží hlavně na tom, jak člověk zemře.“

„Co to povídáte, signore…?“

„Řekneš mi, co chci vědět, nebo se z tebe stane maso pro žraloky. Jestli oslepneš, aspoň neuvidíš řadu špičatých zubů velkého bílého, než tě přepůlí. Velké ryby jsou světlé a ve vodě jsou jasně vidět. Podívej, támhle! Vidíš tu hřbetní ploutev? Ten macek musí mít aspoň šest metrů. Teď mají sezonu, to je ti snad jasný, ne? Proč myslíš, že jsou právě v tuhle roční dobu po celých ostrovech soutěže v lovení žraloků?“

„O tom já nic nevím!“

„Tak to asi nečteš místní noviny, ale proč bys to koneckonců dělal. O tom, co je nového na Sicílii, se v nich moc nepíše.“

„Sicilia?“

„Nepřipadáš mi zrovna jako papežský nuncius. Ten by nejspíš uměl líp střílet… No tak, paisan, vezmi rozum do hrsti, nebo skončíš s krvavým ramenem ve vodě a zašpásuješ si s naší velkou rybkou. Víš o tom, že víc než třetinu jejího těla tvoří čelisti?“

Kápo cukal hlavou ze strany na stranu a nepřestával mrkat vytřeštěnýma očima. Snažil se zakrýt si je před světlem a zíral do vody po obou bocích loďky.

„Já nic nevidím!“

„Je přímo za tebou. Otoč se a uvidíš ji.“

„Ve jménu Krista, nedělejte to!“

„Proč jsi mě chtěl zabít?“

„Byl to rozkaz!“

„Od koho?“ Zabiják neodpověděl. „Ty umřeš, já ne,“ ucedil Tyrell a natáhl automat AK-47. „Střelím tě do levého ramene, aby se krev rychle rozšířila. To víš, velcí bílí žraloci rádi návnadu nejdřív oťukávají. Je to jejich předkrm před hlavním jídlem.“

Hawthorne stiskl spoušť a nocí se rozlehly výstřely, jež pokropily vodu napravo od mafiána.

„Nechte toho…! Nechte toho ve jménu Ježíše!“

„Ale, ale – vy hoši jste mi nějak nábožní.“

Hawthorne znovu vypálil ohlušující dávku. Několik kulek poškrábalo kápovi levé rameno.

„Per piacere! Prosím, snažně vás prosím!“

„Můj oploutvený kamarád tam dole má hlad. Proč bych mu měl odpírat jídlo?“

„Slyšel…, slyšel jste o nějakém údolí…?“ vykuckal ze sebe zabiják. Očividně hledal slova a v panice si vybavil si to, co kdysi zaslechl. „Daleko za mořem!“

„Slyšel jsem o údolí Bikáa,“ pravil Tyrell monotónně. „Je to na druhé straně Středozemního moře. Co je s ním?“

„Právě odtamtud přišly rozkazy, signore.“

„Kdo je spojka? Kdo ti předal ty rozkazy?“

„Přicházejí z Miami, víc nevím!“

„Proč zrovna já?“

„To nevím, signore.“

„Bajarattová!“ zařval Hawthorne a spatřil v kápových vytřeštěných očích to, co chtěl. „Je za tím Bajarattová, že?“

„Sí, sí, to jméno jsem slyšel. Nic víc.“

„Je z údolí Bikáa?“

„Prosím vás, signore! Já jsem jen soldato, co ode mě chcete?“

„Jak jste mě našli? Sledovali jste Dominiku Montaigneovou?“

„Non capisco, to jméno neznám.“

„Lháři!“

Tyrell znovu vystřelil z AK-47, teď už však nemířil do kápova ramene. Zkušenost mu velela, jak jednat s vyděšeným poskokem.

„Přísahám!“ zavřeštěl capo subordinato. „Jdou po vás i další.“

„Protože vědí, že hledám Bajarattovou.“

„Něco je na vás přitahuje, signore.“

„Vypadá to tak,“ řekl Tye a otočil loď.

„Vy mě nezabijete…?“ Zabiják zavřel oči, jako by se modlil. Hawthorne mu přestal svítit baterkou do tváře. „Nepředhodíte mě žralokům?“

„Umíš plavat?“ zeptal se Tye, jenž přešel Italovu otázku.

„Naturalmente,“ odvětil kápo, „ale ne v těchhle vodách, zvlášť když krvácím.“

„Jak dobrý jsi plavec?“

„Jsem Siciliano z Messiny. Jako kluk jsem se potápěl pro drobné, co turisté vyhazovali z lodí.“

„To je fajn, protože já tě nechám necelý kilometr od břehu. Zbytek už zvládneš.“

„A co žraloci?“

„V těchhle vodách nebyl žádný žralok už přes dvacet let. Pach korálů je odpuzuje.“

Hawthorne věděl, že mu sicilský hrdlořez lhal. Ať už za atentátem na jeho osobu stál kdokoliv, koupil celý přístav a zavřel ho. Údolí Bikáa by to nemohlo zvládnout, i kdyby stokrát spolupracovalo s mafií. Ve hře byl ještě někdo další, kdo znal ostrovy a věděl, za které nitky zatahat. Ten někdo chránil psychopatku Bajarattovou.

Hawthorne ukradl v dílně špinavou kombinézu a zpoza rohu pozoroval, jak vysílený kápo vyklopýtal z mírného příboje na pláž a padl tváří do písku. Jeho tělo se nadouvalo, jak se snažil popadnout dech. Sako a boty si svlékl, ale vyboulená pravá kapsa jeho kalhot naznačovala, že si do ní nacpal všechny své věci, jež pokládal za nezbytné. Právě na to se Tyrell spoléhal. Poštovní holub bez pouzdra by nebyl k ničemu.

Uběhly dvě minuty. Mafioso zvedl hlavu v záři reflektorů, neohrabaně se postavil a spěšně se rozhlédl napravo i nalevo. Zřejmě se znažil zorientovat. Pak se kápova hlava přestala otáčet a jeho oči se soustředily na dílnu. Bylo to místo, kde se svým mrtvým kolegou zahájil operaci. Žádná jiná budova tam nestála. Uvnitř se nacházel vypínač reflektorů a tam také došlo k předání peněz. A na pultu ležel telefon… Hawthorne zažil za svého působení v Amsterdamu, Bruselu a Mnichově tucet podobných pastí. V takové situaci se oběť chová jako naprogramovaný robot, pomyslel si. Musí udělat to, co jí velí instinkt. Nemýlil se.

Mafián udýchaně vyběhl po pláži ke schodům do dílny, zachytil se zábradlí a vyškrábal se nahoru. Každou chvíli se přitom chytal za rameno a s bolestnou grimasou si prohlížel svou malou ránu. Tyrell se usmál. Jeho vlastní rameno vyčistilo moře a krev mu z něj už jen kapala. Obě zranění by spravila náplast, Sicilián však svou újmu prožíval velice dramaticky.

Zabiják dorazil k dílně, se zbytečnou silou rozkopl dveře a vpadl dovnitř. Pár vteřin nato pohasly reflektory a uvnitř se rozsvítila lampa. Hawthorne se připlížil k otevřeným dveřím a poslouchal, jak se mafián telefonicky dohaduje s karibskou spojovatelkou.

„Si! Ano, ano, je to numero do Miami – číslo!“

Kápo zopakoval číslice a Hawthorne si je nesmazatelně vryl do paměti. Zase si vzpomněl na staré časy.

„Emergénza!“ zaječel mafián, když dostal spojení s Miami. „Cerca il padrone via satellite! Presto!“

Vyděšený muž, jenž se nyní držel za slabiny, chvíli mlčel a pak začal znovu křičet: „Padrone, esso incredible! Scozzi é morto! Un diavolo da inferno…!“

Tyrell nerozuměl všemu, co hysterický italský kápo halekal do telefonu, ale pochytil toho dost. Měl číslo do Miami a dozvěděl se o existenci člověka, jemuž se říkalo padrone a dalo se s ním spojit přes satelit. Musel to být někdo z ostrovů, kdo pomáhá teroristce Bajarattové a podněcuje ji.

„Ho capito! Nuova York. Va bene!“

Posledním slovům také nebylo těžké porozumět, pomyslel si Hawthorne, když mafioso zavěsil telefon a vyrazil dychtivě ke dveřím. Kápo dostal rozkaz odjet do New Yorku, kde se mohl skrýt, než ho znovu povolají do akce. Tyrell zvedl jednu z vyhozených zrezavělých kotev, jež se povalovaly na rampě dílny, a když zabiják vyšel ze dveří, s rozmachem jej udeřil těžkým předmětem se dvěma bodci do nohou. Přerazil mu obě kolena.

Kápo zavřeštěl, zhroutil se na prkennou podlahu a upadl do bezvědomí.

„Ciao,“ řekl Hawthorne, sklonil se nad tělem, sáhl do pravé kapsy kalhot a postupně z ní vyndal veškerý obsah.

Byla tam tlustá černá modlitební knížka psaná italsky, růženec a spona na peníze s devíti sty francouzskými franky, tedy zhruba sto osmdesáti dolary. Žádná peněženka, ani náprsní taška, žádné jiné papíry. Omertá.

Tyrell shrábl peníze, vstal a dal se do běhu. Musel nějak sehnat letadlo s pilotem.

Neduživý stařec se posunoval v invalidním vozíku ze své pracovny do voliéry obložené mramorem, kde čekala Bajarattová.

„Baj, musíš okamžitě odjet,“ pravil neoblomně. „Hned. Letadlo tady bude do hodiny a z Miami mi sem posílají dva muže, kteří mi budou k ruce.“

„Padrone, ty ses zbláznil! Přesvědčila jsem tvoje kontakty a oni sem za mnou během tří dnů přiletí. Ověřil sis přece vklady z údolí Bikáa na ostrově Svatého Bartoloměje. V papírech nebude existovat žádná stopa.“

„Ve hře je daleko horší stopa, dcero. Scozzi je mrtvý. Zabil ho ten tvůj Hawthorne. Maggio je celý bez sebe na Sábě a tvrdí, že tvůj milenec je ďábel!“

„Je to jen člověk,“ odsekla Bajarattová chladně. „Proč ho nezabili?“

„To bych taky rád věděl, ale musíš odjet. Okamžitě!“

„Padrone, jak si můžeš myslet, že by si tě Hawthorne se mnou mohl spojit, nebo že by ho dokonce napadla souvislost mezi Dominikou Montaigneovou a Bajarattovou? Dneska odpoledne jsme se milovali a on vážně věří, že jsem na zpáteční cestě do Paříže! Miluje mě, hlupák!“

„Není chytřejší, než si myslíme?“

„Ale kdepak! Je jako raněné zvíře, které potřebuje pomoc. Ten mi všechno zbaští.“

„A co ty, dcerko moje jediná? Dobře si vzpomínám, jak sis tady u mě před čtyřmi lety vesele prozpěvovala. Bylo jasné, že ti na něm velice záleží.“

„Řečičky! Před pár hodinami chybělo málo a zabila bych ho, jenže jsem si uvědomila, že o mně na recepci vědí… Odsouhlasil jsi moje rozhodnutí, padrone, a dokonce jsi mě pochválil za ostražitost. Co mám ještě říct?“

„Ty nic, Baj. Povím to sám. Letecky tě dopravíme na ostrov Svatého Bartoloměje, ty si tam ráno vyzvedneš svoje peníze a pak se necháš odvést do Miami nebo kam budeš chtít.“

„A co moje kontakty? Čekají, že mě najdou tady.“

„Postarám se o ně. Dám ti telefonní číslo. Dokud se s tebou nespojí vyšší moc, budou se řídit tvými příkkazy… Pořád jsi moje jediná dcera, Annie.“

„Padrone, ten telefon! Vím přesně, co mám dělat.“

„Věřím, že mě budeš informovat jako prvního.“

„Oba máme přátele v Paříži?“

„Naturalmente.“

„Molto bene!“

Hawthorne zoufale potřeboval najít letadlo a pilota, měl však v hlavě něco ještě naléhavějšího: prohnanou krysu z Námořní rozvědky Spojených států, kapitána Henryho Stevense. Přízrak Amsterdamu se náhle vznesl jako ohnivý pták z černého popela jednoho zmařeného snu. To, co se stalo na Svatém Bartoloměji, a zmizení Dominiky příliš připomínalo strašlivé události, jež vedly k smrti jeho ženy. Vůbec nic nemělo logiku! Kdyby s tím měl Stevens něco společného, Tye by to musel vědět! V řídicí věži ostrova Sába vyhláskoval jméno s oprášenou hodností jedinému netečnému radiotelegrafistovi a dal mu sto franků. Věž ve skutečnosti žádnou věží nebyla a řídila snad jen světla na přistávacích drahách. Pak si zatelefonoval. Číslo do Miami si vryl do paměti, číslo do Washingtonu vytáčel automaticky.

„Ministerstvo námořnictva,“ ozval se hlas z místa, jež leželo vice než dva tisíce kilometrů na sever.

„Dejte mi, prosím, první odbor. Rozvědku. Bezpečnostní kód čtyři nula.“

„Naléhavý případ, pane?“

„Uhodl jste, námořníku.“

„R-jedna,“ řekl druhý hlas o chvíli později. „Chápu správně, že jde o čtyři nula?“

„Ano.“

„Jakého druhu?“

„To mohu sdělit pouze kapitánu Stevensovi. Sežeňte ho. Hned.“

„Nahoře se pracuje přesčas. Kdo volá?“

„Stačí, když řeknete Amsterdam. On sám si přeje, abyste sebou hodil.“

„Uvidíme.“

Rezervovaný důstojník rozvědky to zřejmě během pár sekund skutečně zjistil, jelikož ze sluchátka brzy vyštěkl Stevensův hlas.

„Hawthorne?“

„Tušil jsem, že ti to dojde, ty hajzle.“

„Co to má znamenat?“

„Ty víš zatraceně dobře, co to znamená! Tvoji roboti mě vyčmuchali, a jelikož jsi nemohl unést, že mě najala MI6, tak jste ji unesli, abyste se dověděli, co se dá. Bylo ti jasný, že bych ti neřekl ani slovo! Poženu tě svinským krokem k vojenskýmu soudu, Henry.“

„Tak to prrr. Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš, ani kdo je ta ona! Včera mi šéf CIA myl dvě hodiny hlavu za to, že se mnou nechceš mluvit, a ty mi tady teď vykládáš, že jsme tě vyčmuchali a unesli jsme nějakou ženskou, o které jsme nikdy neslyšeli. Nech toho!“

„Lžeš, jako když tiskne! Lhal jsi už v Amsterdamu.“

„Měl jsem důkaz, viděl jsi ho sám.“

„Vyrobil sis ho!“

„Nic jsem nevyrobil, Hawthorne, někdo to na mě ušil.“

„Pořád se vracíme k Ingrid!“

„Blbost! A opakuju, že nemáme na ostrovech nikoho, kdo ví něco o tobě nebo o nějaké ženské!“

„Opravdu, kapitáne? Telefonovalo mi sem pár tvých kašparů. Snažili se mi nakukat povídačku o panice ve Washingtonu. Věděli, kde jsem. Zbytek by byl snadný dokonce i pro ně.“

„Tak to vědí víc než já! A protože mám dneska ráno schůzi se všemi svými takzvanými kašpary, možná mi to řeknou.“

„Museli mě sledovat na ostrov Svatého Bartoloměje, vidět ji se mnou a sebrat ji, když vyšla ven.“

„Propáná, Tyei, to jsi úplně vedle! Pochopitelně připouštím, že jsme se ze všech sil snažili tě získat zpátky. Byli bychom pitomci, kdybychom se o to nepokusili. Ale přece nám to nevyšlo, nebo snad ano? Britové a Francouzi to narozdíl od nás dokázali! Tam dole na ostrovech nemáme nikoho, kdo by tě rozeznal od – jak jsi to říkával? – jo, jasně, od pečený brambory.“

„Není těžké mě najít. Dokonce si dávám inzeráty do novin.“

„A když uvážíme, že stojíme o tvoji pomoc, tak bychom přece nesebrali tvoji přítelkyni kvůli výslechu. To by bylo dost hloupé… Tyei, ty už zase nasáváš?“

„Byl to jen chvilkový úlet.“

„Třeba ne.“

„Ale jo. Jinak bych nemohl vozit turisty a ty to dobře víš.“

„Asi máš pravdu.“

„Oba máme svoji pravdu,“ řekl Hawthorne tiše. „Dneska se měla vrátit do Paříže a pak odjet na jih do Nice. Nechtělo se jí.“

„Možná jsi na to kápl. Nejspíš se chtěla vyhnout dlouhému loučení.“

„Tohle nepochopím!“

„Možná ti v tom brání ten tvůj chvilkový úlet… Mohlo to tak být?“

„Víš,“ odvětil Hawthorne neochotně, po bojovné náladě ani památky, „ona už to kdysi udělala. Prostě si jen tak zmizela.“

„Vsadím svoji penzi, že to udělala znovu. Zavolej jí dneska večer do Paříže. Podle mě ji tam zastihneš.“

„To nejde. Já ani nevím, jak se jmenuje její manžel.“

„Bez komentáře, komandére.“

„Ty nechápeš…“

„Radši ani nechci…“

„Známe se už čtyři…, pět let.“

„Teď už jsem opravdu mimo. Tehdy jsi od nás přece odešel.“

„Přesně tak. Odešel jsem, protože jsem vycítil, že v Amsterdamu něco pěkně smrdí. Ponesu si to s sebou až do konce života.“

„V tom ti nepomůžu,“ řekl šéf námořní rozvědky po chvli ticha.

„To od tebe ani nečekám.“ Znovu zavládlo mlčení.

„Udělali jste s MI6 a Deuxiéme nějaké pokroky?“ zeptal se nakonec Steve

„Jo, aspoň před necelou hodinou to tak vypadalo.“

„Mluvil jsem s Londýnem a Paříží o návrhu Gillettea z CIA. Určitě si to budeš chtít ověřit, ale protože jsem ti nejblíž, mám ti poskytnout všechno, co potřebuješ.“

„Já si nemusím nic ověřovat. Kdybys zalhal v situaci, kterou nemáš pod kontrolou, utáhl by sis oprátku kolem krku. A to bys určitě nerad.“

„Hawthorne,“ ucedil Stevens tiše, „doteďka jsem ty tvoje kecy snášel…“

„Budeš snášet všechno, co ti naservíruju, Henry, to bysme si měli vyjasnit! Ty jsi totiž jenom jedno malinké kolečko, zatímco já jsem nezávislý a pracuju na smlouvu. Nezapomínej na to. Já dávám rozkazy tobě, a jestli se pokusíš o opak, tak jdu od toho. Jasný?“

Následovala třetí odmlka, tentokrát dlouhá.

Šéf námořní rozvědky se nakonec zeptal: „Chceš mi dát hlášení o těch pokrocích?“

„To si piš, že jo, a žádám, abys okamžitě jednal. Mám číslo do Miami, které je v satelitním spojení s nějakým telefonem tady na ostrovech. Potřebuju určit, kde ten telefon je. Co nejdřív.“

„Bajarattová?“

„Určitě. Tady je to číslo.“

Tyrell je přeříkal, ověřil si, že mu Stevens správně porozuměl, a dal mu také číslo na letiště do Sáby. Když už se chystal zavěsit, Stevens jej zarazil.

„Tyrelle!“ řekl. „Nechme teď stranou naše spory – a myslím to vážně. Můžeš mi aspoň nějak naznačit, oč vlastně jde?“

„Ne.“

„Proboha, proč ne? Jsem teď tvoje oficiální spojka, mimochodem prověřená všemi příslušnými vládami, a ty dobře víš, co to znamená. Označení ‚kolečko‘ to vystihuje velice dobře. Budu vznášet značné požadavky a oni budou žádat vysvětlení.“

„Což znamená, že tajná hlášení se dostanou do ruky více lidem, že?“

„Za maximálních bezpečnostních opatření. Víš přece, že je to běžný postup.“

„V tom případě si moje ‚ne‘ dvakrát podtrhni. Ty si možná myslíš, že údolí Bikáa je nějaké lyžařské středisko, ale já teda rozhodně ne. Na vlastní kůži jsem poznal, že jejich špinavý chapadla sahají z Libanonu až po Bahrajn, z Ženevy po Marseilles a ze Stuttgartu až po Lockerbie. Tvoji lidi umírají prostřílení jak řešeto, ale ty to nevidíš… Jestli něco brzy zjistíš, zavolej mi sem na Sábu. Jestli později, tak mě zastihneš v jachtařském klubu na ostrově Gorda.“

Za poslední hodinu a půl dosedla na přistávací dráhu na Sábě tři soukromá letadla, žádný z pilotů však nevyslyšel naléhavé prosby neupraveného Hawthornea a neuvolil se dopravit jej na ostrov Gorda, i když za to sliboval peníze. Podle radiotelegrafisty měl čtvrtý a poslední stroj přistát přibližně za třicet pět minut. Po jeho příletu se dráha na noc zavře.

„Naváže s vámi před přistáním spojení?“

„Jasně, šéfe, nad dráhou je tma. Když bude foukat vítr, řeknu mu jeho směr a rychlost.“

„Až se pilot ozve, chci s ním mluvit.“

„Jasně, šéfe, co bych neudělal pro vládu.“

Za jednačtyřicet minut naplněných nervozitou se z vysílačky ve věži ozvalo: „Sábo, tady let z Oranjestadu F-O-čtyři-šest-pět. Vše podle plánu. Podmínky jsou normální?“

„Ještě deset minut, šéfe, a nebudete mít žádný podmínky. My totiž máme svoje předpisy, F-O-pětko. Letíte pozdě.“

„Ale no tak, člověče, moji nadřízení jsou dobří zákazníci.“

„To mě v tuhle hodinu nezajímá. Beztak vás neznám.“

„Jsme nová směna. Vidím vaše světla. Opakuji, je všechno normální? V poslední době tady míváte zatraceně vrtkavý počasí.“

„Všechno je v pořádku, pane, kromě toho, že tady s váma chce někdo mluvit…, bělochu.“

„Co si to sakra dovoluješ…?“

„Tady komandér T. Hawthorne z amerického námořnictva,“ spustil Tyrell, jenž okamžitě chňapl po starobylém telefonu. „Máme tady na Sábě stav nouze, takže musím převzít váš stroj a odletět na Gordu na Britských Panenských ostrovech. Letový plán byl schválen a vy dostanete za váš čas a újmu štědré odškodné. Jak jste na tom s palivem? Jestli to bude nutné, vytáhneme cisternu.“

„Provedu, námořníku!“ ozvala se vzrušená odpověď z reproduktoru.

Hawthorne zatím zíral z velkého okna vysokého až do stropu na přistávací dráhu. Vtom se k jeho údivu světla klesajícího letadla prudce stočila nahoru, uhnula doprava a začala se rychle vzdalovat od Sáby.

„Co to kčertu vyvádí?“ zařval Tyrell. „Co to děláte, pilote?“ zopakoval do mikrofonu. „Přece jsem vám řekl, že je to nouzová situace!“

Z reproduktoru se neozvala žádná odpověď. Jen ticho.

„Von tady nechce přistát, pane,“ konstatoval radiotelegrafista.

„Proč ne?“

„Třeba proto, že jste s ním mluvil. Povídal, že vyletěl z Oranjestadu – možná jo, možná ne, pane. Třeba vyletěl z Vieques, což možná znamená, že letí z Kuby.“

„Ten hajzl!“ Hawthorne praštil pěstí do opěradla židle. „Co vy tady vlastně řídíte?“

„Nekřičte na mě, pane. Každej den posílám hlášení, ale nikdo z lidí od vlády mě nikdy neposlouchá. Furt sem lítaj špatný letadla, ale nikdo to nechce slyšet.“

„Omlouvám se,“ řekl Tye a pohlédl na ztrápenou tvář černého radisty. „Musím si odtud vyřídit ještě jeden telefonát. Námořnictvo to zaplatí.“

Vytočil číslo na ostrov Gorda.

„Tyei, kde sakra vězíš?“ vykřikl Marty. „Máš bejt tady.“

„Nemohl jsem – nemůžu sehnat letadlo ze Sáby. Snažím se o to už skoro tři hodiny.“

„Na těch mmavých ostrovech se brzo zavírá.“

„Do rána to nějak přežiju, ale jestli se mi nepodaří sehnat letadlo ani pak, zavolám ti, abys mi sem jedno poslal.“

„To bude v pohodě… Ale máš tady vzkaz…“

„Od Stevense?“

„Pokud je z Paříže. Před pár hodinami volali z recepce a ptali se, jestli je tvoje loď pořád tady. Po rozhovoru s tvým kámošem Cookem jsem pochopitelně řekl, že všechny tvoje vzkazy beru já. Mám ho před sebou. Je od nějaké Dominiky a je tady taky pařížské telefonní číslo.“

„Přečti mi ho!“ Hawthorne sebral ze stolu v řídící věži tužku a opravář z Gordy mu pomalu přečetl číslo. „Ještě něco,“ dodal Hawthorne. „Vydrž chvíli.“ Tye se otočil k radistovi. „Dneska večer už asi let neseženu. Kde bych mohl přespat? Je to důležité.“

„Jestli je to tak důležité, pane, klidně můžete zůstat tady. Vedle v místnosti je postel, ale nedostanete žádné jídlo, akorát kýbl kafe. Moji nadřízení vystaví námořnictvu účet a peníze shrábnou sami, ale vy tady můžete zůstat, i když zavřu. Ráno vám přinesu něco na zub. Chodím v šest.“

„Dostanete ode mě dost peněz na to, abyste řekl svým nadřízeným, ať se jdou vycpat!“

„To zní lákavě.“

„Jaké je sem číslo?“ Když mu je radiotelegrafista sdělil, Hawthorne se vrátil k telefonu a zopakoval číslo Martymu. „Jestli bude volat Stevens – ne, jestli bude kdokoli volat, dáš mu tohle číslo, jasný? A díky.“

„Tyei,“ řekl mechanik ostražitě, „Nezapletl ses do něčeho, na co nemáš, viď?“

„Doufám, že ne,“ odvětil Hawthorne, přerušil spojení a okamžitě vytočil číslo do Paříže.

„Állo, la maison de Couvrier,“ ozval se ženský hlas.

„Sil vous plait, la madame,“ odpověděl Tyrell, jemuž k tomu stačila i chabá znalost francouzštiny. „Paní Dominiku, prosím.“

„Je mi líto, monsieur. Sotva Madame Dominique dorazila, už jí volal manžel z Monte Carla a prosil ji, aby za ním okamžitě přijela… Smím se zeptat, jestli jste ten muž z ostrovů? Já jsem totiž důvěrnice naší madame.“

„Ano.“

„Řekla mi, abych vám vyřídila, že je všechno v pořádku a že se za vámi vrátí, jakmile to půjde. Chvála Bohu, monsieur. Vy jste přesně ten, koho madame potřebuje. Zaslouží si to. V tomhle domě nesmíte nikdy mluvit s nikým jiným než se mnou. Jmenuju se Pauline. Mohli bychom si domluvit heslo pro případ, že madame nebude zrovna k zastižení.“

„Napadá mě jen jedno. Vždycky řeknu: ‚Volá Sába‘. A povězte jí, že to nechápu. Nebyla tam!“

„Nějaký důvod určitě mít musí, monsieur, a madame vám to určitě vysvětlí.“

„Považuji vás za přítelkyni, Pauline.“

„Spolehněte se, monsieur.“

Padrone se na svém soukromém ostrově zakuckal smíchy, přesunul se k telefonu a vytočil číslo hotelu na ostrově Svatého Bartoloměje. Jeho noví asistenti poskakovali za ním.

„Mělas pravdu, dceruško!“ vyjekl do sluchátka, když ho přepojili do pokoje. „Sežral to i s navijákem! Teď má v Paříži důvěrnici Pauline!“

„Jistě, otče,“ odvětila Bajarattová. „Ale tuším další problém a to mě dost znepokojuje.“

„Co tě trápí, Annie? Tvoje intuice se zatím vždycky osvědčila, takže mě to zajímá.“

„Dočasně se usídlili v jachtařském klubu na Gordě v Britských Panenských ostrovech. Co se asi dozvěděli od MI6, či dokonce od americké rozvědky?“

„Co mám udělat?“

„Pošli tam animale z Miami nebo Portorika. Zjisti, kdo všechno tam je – a co vědí.“

„Jako by se stalo, holčičko.“

Byly čtyři hodiny ráno, když ticho opuštěné řídicí věže prořízlo ňnčení telefonu. Hawthorne leknutím spadl z malé postele. Zamžikal, a když se trochu zorientoval, vyrazil otevřenými dveřmi k přístroji, jenž ležel na stole.

„Haló?“ křikl. „Kdo volá?“ dodal rychle a zatřepal hlavou, aby ze sebe setřásl spánek.

„Stevens, ty hajzle,“ odvětil důstojník tajné služby z Washingtonu. „Dělám na tom už skoro šest hodin. Někdy budeš muset vysvětlit mé ženě – který se z nepochopitelných důvodů líbíš –, že pracuju pro tebe a nechodím tančit s žádnou milenkou.“

„Co jsi zjistil?“

„Pro začátek ti řeknu, že všechno je zakutané tak hluboko pod zemí, že by to dostal na světlo boží snad jen archeolog. To číslo do Miami přirozeně není v seznamu…“

„Doufám, že to pro tebe nebyl problém,“ ucedil Tyrell jedovatě.

Stevens jeho poznámku přešel bez povšimnutí. „Platí ho jedna oblíbená restaurace na Collins Avenue, které se říká Wellingtonka. Její majitel o něm ovšem vůbec nic neví, jelikož nikdy nedostal žádný účet. Řekl nám, ať si to klidně ověříme u firmy, která mu vede účetnictví a platí za něj faktury.“

„Tak zjistěte, kdo dal ten telefon zavést.“

„To nebyl problém. Dopátrali jsme se k záznamníku s hlasovou aktivací na jachtě kotvící v přístavu v Miami. Vlastníkem je nějaký Brazilec, který v současné době není v Brazílii k dosažení.“

„Ten lupo nemluvil se žádným záznamníkem!“ vedl si svou Hawthorne. „Na druhém konci mu někdo odpovídal.“

„O tom nepochybuju. Jak často jsme my dva při nějaké operaci sledovali nějakou mrtvou schránku nebo telefonní automat? Ten někdo na jachtě dostal hlášku, aby byl na místě, až tvůj lupo zavolá.“

„Takže jsi nic nezjistil.“

„To jsem neřekl,“ poopravil ho Stevens. „Zavolali jsme elektronické čaroděje s kouzelnými mašinkami. Řekli mi, že ten telefon rozeberou jako švýcarští hodináři, proženou ho několika stovkami programů a pak spustí jakési satelitní laserové vyhledávání.“

„Co to všechno znamená?“

„Znamená to, že na základě pravděpodobných satelitních přenosů vypracovali mapové souřadnice. Oblast příjmu zúžili na necelých tři sta kilometrů čtverečních mezi průlivem Anegada a Nevisem.“

„To nemá žádnou cenu!“

„Ne tak docela. Za prvé, ta jachta je teď pod neustálým dozorem. Kdo se k ní přiblíží, toho sebereme a zmáčkneme – ať už chemicky nebo jinak.“

„A za druhé?“

„To asi bohužel nebude tak účinné,“ odvětil Stevens. „Na Patrickově letecké základně v Cocoa na Floridě máme menší verzi letounu AWAC. Dokáže zachytit satelitní přenosy, ale ty musí právě probíhat, aby se daly přesně vystopovat přijímací antény. Posíláme ho do vzduchu.“

„Takže přeruší veškeré přenosy na obou stranách!“

„Na to se právě spoléháme. Někdo si bude muset prověřit tu jachtu a záznamník. Vyřadili jsme ho z provozu, takže někdo musí omrknout situaci a vybrat přijaté zprávy. Nemůže to selhat, Tyei. Oni nevědí, že jsme ten přístroj našli, a jakmile se někdo přiblíží k té lodi, máme ho.“

„Něco mi tady nehraje,“ řekl Hawthorne. „Něco mi tady nehraje, ale já nevím co.“

Za obzorem v Miami zmizelo poslední světlo zapadajícího měsíce. Na východě se začal probouzet nový den. Jachtu v soukromém pristavišti snímala videokamera se silným objektivem, jejíž záběry se promítaly na obrazovku ve skladišti na nábřeží dvě stě metrů opodál. Tři agenti FBI se střídali ve službě u stolu s červeným telefonem, jehož černé tlačítko zajišťovalo okamžité spojení s CIA a námořní rozvědkou ve Washingtonu.

„Na to se můžu vykašlat,“ houkl agent na stráži, vstal ze židle a zamířil ke dveřím. „Pizza už je tady a já ji celou rozhodně platit nebudu.“

Jeho dva sedící společníci otevřeli oči, zívli a sledovali, jak se otevírají dveře.

Palba z jediné automatické zbraně byla smrtící. Za necelé čtyři sekundy leželi tři agenti na zemi s roztaženými údy, jejich zkrvavená těla připomínala řešeto. Na televizní obrazovce bylo vidět, jak jachta v miamském přístavu vybuchuje a k obloze šlehají ježaté plameny.

6

„Ježíšikriste!“ zaburácel Stevens do telefonu. „Byl to hotový masakr! Vědí všechno! Znají každý náš krok!“

„Což znamená, že tam máš špiona,“ ozval se Hawthorne z ostrova Sába.

„To se mi nechce věřit!“

„Klidně věř, je to pravda. Zhruba za hodinu se vracím na Gordu.“

„Žádná Gorda, vyzvedneme tě na Sábě. Naši odborníci přes mapy říkají, že leží poblíž cílové oblasti.“

„Vaše letadlo nemůže přistát na zdejší dráze, Henry.“

„Hovno! U naší letové obsluhy jsem si ověřil, že tam máš skoro tisíc metrů. Se zpětným tahem na maximum by to mohli zvládnout. Chci, aby sis zkontroloval ty souřadnice – víc nám toho nezbylo! Jestli se něco stane, udělej, co uznáš za nutné. Letadlo je pod tvým velením.“

„Tři stovky čtverečních kilometrů mezi Anegadou a Nevisem? Copak ses dočista zbláznil?“

„Máš snad lepší návrh? Stojí proti nám psychopatka schopná zlikvidovat vlády řady zemí. Upřímně ti povím, Tyei, že to, co jsme o ní zjistili, mi nahání hrůzu.“

„Lepší návrh nemám,“ připustil tiše Hawthorne. „Zruším odlet na Gordu a počkám tady. Doufám, že na Patrickově základně mají nějakého opravdu dobrého pilota.“

Nad západním obzorem se objevil AWAC II, nehezký tlustý letoun s tupým nosem a ohromným kotoučem čnícím nad trupem. Supertajné letadlo sestoupilo z výšky, avšak namísto přistání letělo ke konci dráhy, otočilo se a opakovalo postup podruhé. Tyrell manévr pozoroval a usoudil, že pilot volá vysílačkou Patrickovu základnu a oznamuje, že se museli zbláznit. Při třetím přiblížení se mohutné letadlo jako péřový polštář nejistě sneslo k okraji dráhy a jeho tryskové motory okamžitě zaburácely ve zpětném chodu.

„To je teda věc, šéfe!“ vykřikl řídící letového provozu, jenž vytřeštil oči a zatajil dech.

Letadlo zastavilo několik desítek metrů od konce ranveje, otočilo se a pomalu rolovalo zpátky.

„Ten pilot je klasa! Něco takovýho jsem tady na Sábě jaktěživ neviděl. A to lítá na těhotný krávě!“

„Já běžím, Calvine,“ řekl Hawthorne a zarriířil ke dveřím. „Ozvu se vám buď já, nebo moji kolegové. Ty peníze si vezměte.“

„Už včera večer jsem vám přece povídal, šéfe, že to zní dost lákavě.“

Když Tyrell vyběhl na plochu letiště, postranní dveře letadla AWAC II se otevřely a po vysunutých kovových schůdcích sestoupil důstojník s vrchním seržantem v patách. Protáhli se.

„To byl špičkový manévr, poručíku,“ pravil obdivně Hawthorne, jenž si zblízka všiml stříbrného prýmku na límci důstojníka.

„Snažíme se doručit elektronickou poštu, vážený.“ Byl bez čepice, měl světle hnědé vlasy a mluvil s jižanským přízvukem. „Vy jste zdejší mechanik?“ zeptal se a upřeně se zahleděl na Tyrellovu umaštěnou kombinézu.

„Ne, já jsem náklad, který máte naložit.“

„Fakticky?“

„Řekni si o průkaz,“ vybídl ho vrchní seržant, jenž zlověstně ukrýval pravici pod klopou letecké uniformy.

„Já jsem Hawthorne!“

„Dokažte to, vážený,“ dodal seržant tiše. „Na komandéra zrovna nevypadáte.“

„To taky nejsem – no, tedy kdysi jsem byl, ale to už je pryč. Kristepane, copak vám to Washington nevysvětlil? Všechny moje průkazy leží na dně tohohle přístavu.“

„Není to trochu nepraktické?“ řekl poddůstojník a pomalu vytáhl ze saka kolt ráže 12 milimetrů, tradiční součást armádní výzbroje. „Kolega poručík umí zacházet s technicky dokonalým zařízením a já mám zase na palubě na starosti jiné věci. Například bezpečnost.“

„Dej to pryč, Charlie,“ vyzval ho ženský hlas.

V posuvných dveřích se objevila štíhlá postava v uniformě, jež sestoupila po schůdcích na plochu. Žena přistoupila k Hawthorneovi a podala mu ruku.

„Majorka Catherine Neilsenová, komandére. Omlouvám se za ty dva přelety nad dráhou, ale pochyby, které jste sdělil kapitánu Stevensovi, byly oprávněné. Bylo to hodně riskantní přistání… Je to v pořádku, Charlie, z Washingtonu přišla faxem jeho fotka. Je to on.“

„Vy jste pilotka?“

„Pana komandéra to snad šokuje?“

„Já nejsem žádný komandér…“

„Námořnictvo tvrdí něco jiného. Seržante, možná byste měl přece jen nechat pistoli v pohotovosti.“

„S radostí, majore.“

„Kdy už konečně necháte těch… těch… nesmyslů?“

„Myslíte těch hovadin?“ otázala se pilotka.

„Přesně tak.“

„A víte, že nám se to taky nelíbí? Chápeme, že tajné služby spolupracují, ale těžko neseme, když nám někdo řekne, že našemu letadlu má velet bývalý důstojník námořnictva, který o naší činnosti vůbec nic neví.“

„Podívejte se, paní… nebo slečno… majorko, nikoho jsem se o nic neprosil! Já do toho svinstva spadl nechtěně, stejně jako vy.“

„My nevíme, co je to za ‚svinstvo‘, pane Hawthorne. Víme jen, že máme pročesat danou oblast, pátrat po satelitních přenosech a všechny zjištěné údaje předat vám. Jedině vy nám pak smíte říct, co máme dělat.“

„To je…, no to je pěkná pitomost.“

„Je to naprostá hovadina, komandére.“

„Přesně tak.“

„Jsem ráda, že si rozumíme.“ Majorka sňala z hlavy důstojnickou čepici s kšiltem, vyndala několik sponek a rozpustila si vlasy. „Nerada bych porušovala bezpečnostní předpisy, ale chtěla bych slyšet, co od nás vlastně čekáte, komandére.“

„Podívejte, majore, já jsem teď jen podnikatel a provozuju tady na ostrovech vlastní výletní společnost. Z vojenského drilu jsem vypadl už skoro před pěti lety, a najednou mě naverbují vlády tří zemí, které se mylně domnívají, že jim můžu pomoct pří řešení nějaké krize. Pokud se vám to nelíbí, tak si zase osedlejte tu svoji těhotnou krávu a zmizte odsud.“

„To nejde.“

„Proč ne.“

„Rozkazy.“

„Vidím, že jste poslušná ženská, majore.“

„A vy zase drzý námořní vysloužilec, pane.“

„Takže co teď? Zůstaneme tady a budeme se dál urážet?“

„Navrhuji pokračovat v operaci.“

„Nastupte na palubu.“

„Je to rozkaz?“

„Dobře víte, že nemám právo vám rozkazovat,“ odvětila pilotka a levou rukou si prohrábla vlasy. „Tady na zemi jste můj nadřízený důstojník, ale nahoře si budeme o něco rovnější… Velitelem letadla jste ale pochopitelně vy.“

„Tak fajn. Hejbněte kostrou, ať už jsme ve vzduchu.“

Tlumený, avšak přesto drásavý řev tryskových motorů patřil neodmyslitelně k pobytu na palubě letadla AWAC II. Stroj křižoval po nebi, věčně se nakláněl a pečlivě pročesával další a další oblasti podle přesně stanovených vzorců. První poručík, jenž měl na starosti obsluhu složitého elektronického zařízení, neustále tiskl tajuplná tlačítka a otáčel záhadnými ciferníky. Každou chvíli se přitom ozvalo více či méně hlasité nepravidelné zapípání, jež bylo pro poručíka znamením, aby na klávesnici naťukal krátký sled písmen. Počítač pak do připojeného drátěného košíku vyplivl papír s výsledkem jeho snažení.

„Proboha, co se to děje?“ zeptal se Hawthorne, jenž seděl připásaný v otočném křesle kousek od mladého důstojníka.

„Těch krámů se nelekejte, kapitáne,“ odvětil poručík. „Kolem oběda jsou kapánek hlučnější.“

„Co to sakra znamená?“

„Znamená to, abyste laskavě sklapl, pane, páč se musím soustředit – jestli mi to námořnictvo dovolí.“

Tyrell si rozepnul pás, vstal a zamířil do otevřené kabiny letadla, v níž seděla u ovládání majorka Catherine Neilsenová.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se a ukázal na volné sedadlo vedle ní.

„Nemusíte se ptát, komandére. Tohohle ocelového ptáka máte na povel vy, tedy s výjimkou otázek bezpečnosti letu a předpisů.“

„Nemohli bysme vynechat tyhle vojenský žvásty, majore?“ nadhodil Hawthorne, usedl a připásal se. Ulevilo se mu, že otupující hřmot motorů byl v kabině o něco mírnější. „Říkal jsem vám, že už nejsem u námořnictva. Potřebuju od vás pomoc, a ne nepřátelství.“

„Fajn, jak vám tedy můžu pomoct – moment!“ Pilotka si upravila sluchátko. „Cože, Jacksone…? Vrátit se do poslední trajektorie z PB…? Provedu, géniusi.“ Neilsenová znovu naklonila letadlo a opsala s ním půlkruh. „Promiňte, komandére, kde jsme to skončili…? Aha, jak vám můžu pomoct?“

„Můžete třeba začít s vysvětlením. Co je to poslední trajektorie, proč se do ní vracíte a co tam dole dělá nějaký ‚génius‘?“

Majorka se rozesmála. Byl to příjemný smích, v němž nebylo ani stopy po výsměchu či nadřazenosti. Smích mladé ženy, kterou rozveselila komická situace.

„Tak za prvé, Jackson je vážně génius, pane…“

„Toho pána si nechte od cesty. Komandér už nejsem, a i kdybych byl, tak to není vyšší hodnost než major.“

„Dobře, pane Hawthome…“

„Říkejte mi Tye. To je zkrácená verze mého jména Tyrell.“

„Tyrell? To je příšerné jméno! Zabil dva mladé prince v londýnském Toweru, jak to aspoň napsal Shakespeare v Richardovi III.“

„Můj otec měl zvrácený smysl pro humor. Přísahal, že kdyby se můj bratr narodil jako holka, dostal by jméno Médea. Jenže on byl kluk, a tak táta vymyslel jméno Marcus Antonius Hawthorne. Naše matka to změnila na Mark Anthony.“

„S vaším otcem bych si asi rozuměla. Ten můj dokázal horko těžko udržet v chodu farmu v Minnesotě. Jako syn švédských přistěhovalců strašně toužil po vzdělání a to pro mě znamenalo dvě možnosti: buď se pilně učit a dostat se do West Pointu, kde je univerzitní studium zadarmo, nebo po zbytek života kydat hnůj. Řekl mi to naprosto jednoznačně.“

„I já bych si asi s vaším otcem rozuměl.“

„Ale vy jste se na něco ptal, pane,“ pravila Neilsenová a jako by se náhle zasnila. „Jackson Poole pochází z větve Pooleů z Louisiany,“ dodala a na rtech jí zahrál mírný úsměv. „S tím zařízením umí zacházet jako génius a navíc je po čertech dobrý pilot. Může za mě zaskočit, ale když se já dotknu jeho přístrojů, tak mě seřve.“

„To jsou dvě velká plus. Asi to bude zajímavý člověk.“

„To tedy je. Dal se k armádě, protože tam proudí všechny peníze určené na počítačovou vědu, ale chybí jejich kvalifikovaní příjemci. Sám si mohl vybrat práci. Ve státních službách se kvalita cení, nemůžou si totiž dovolit přehlížet schopnosti… Mimochodem, před chvílí mi řekl, abych se vrátila do téhle trajektorie z PB. Jednoduše řečeno to znamená, že se otočíme a poletíme zpátky svou současnou dráhou přes cílové území z parametrového počátečního bodu.“

„A to znamená?“

„Snaží se vám najít nějaký vzorec. Nemyslím přenosy, které dokáže určit – a těch musí být nejmíň padesát až sedmdesát pět, když nepočítáme utajené vojenské a diplomatické –, ale relativně nezjistitelné odchylky.“

„A to svede s těmi knoflíky, ciferníky a pískáním?“

„No ovšem.“

„Nesnáším renesanční muže.“

„Říkala jsem vám, že je taky jedním z nejlepších instruktorů karate na Patrickově základně?“

„Jestli se s vámi začne rvát, majore,“ prohodil Tyrell a usmál se, „tak budu fandit jemu. Mě by totiž dokázal knokautovat i trpaslík.“

„Vaše kádrové materiály hovoří o něčem jiném.“

„Moje materiály? Copak vám není nic svaté?“

„Uvědomte si, že přejímáte velení, byť omezené, nad stejně vysokým důstojníkem z jiné složky. Vzhledem k vojenské zdvořilosti i předpisům je nutné, aby byl nahrazený důstojník přesvědčen o oprávněnosti změny velení. Já jsem přesvědčená byla.“

„Na Sábě jste se podle toho vůbec nechovala.“

„Měla jsem vztek. Co byste cítil vy, kdyby vám do rajonu vlezl cizí člověk a řekl, že přebírá velení?“

„Tohle jsem nikdy neřekl.“

„Ale ovšemže ano. Zcela nepokrytě jste to vyjádřil, když jste řekl, že máme ‚hejbnout kostrou, ať už jsme ve vzduchu‘. V tom okamžiku jsem pochopitla, že jste pořád komandér Hawthorne.“

„Počkat!“ ozval se náhlý výkřik z útrob ohromného trupu letadla, tak hlasitý, že přehlušil i řev motorů. „To je šílenství!“ Jackson Poole stál nad svým podlouhlým umakartovým stolem a mával rukama.

„Uklidni se, miláčku!“ nařídila majorka Neilsenová a vyrovnala letadlo. „Posaď se a v klidu nám pověz, co máš… Komandére, nasaďte si sluchátka, ať všechno slyšíte.“

„‚Miláčku‘?“ vyhrkl Tyrell bezděčně.

„To je letecký žargon, komandére. Nevysvětlujte si to špatně,“ odpověděla majorka Neilsenová.

„Nic vám do toho není, námořníku,“ dodal vrchní seržant Charlie, jenž měl na starosti bezpečnost. „Možná máte frčky, pane, ale pořád jste tady jen host.“

„Víte, seržante, že už mě začínáte pěkně štvát?“

„Dejte si pohov, Hawthorne,“ uťala ho blonďatá pilotka. „Co jste zjistil, poručíku?“

„Něco, co neexistuje, Cathy! Není to na žádných mapách oblasti a já jsem si na obrazovce projel všechny podrobné programy!“

„Vyjádři se jasněji.“

„Signál se odráží od japonského satelitu a míří dolů do místa, kde nic není, aspoň podle našich map. Jenže něco tam být musí! Přenos je naprosto zřetelný!“

„Poručíku,“ ozval se Tyrell, „Dokážou ty vaše mašiny říct, odkud signál vychází?“

„Úplně přesně ne. Naši velcí bratři by to nejspíš dokázali, ale my máme jen omezené možnosti. Můžu vám jen ukázat počítačovou laserovou projekci.“

„Co to sakra je?“

„Něco jako halový golf. Odpálíte míček z podstavku na elektronickou obrazovku a ta vám okamžitě ukáže, kam dopadl.“

„Já nejsem golfista, ale beru vás za slovo. Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Už teď na tom pracuju… Tenhle můžu určit téměř s naprostou jistotou.“

„Co?“

„Signál, který mizí v prázdnu. Vychází odněkud ze Středomoří a přenáší ho japonský satelit Noguma.“

„Nemohla by to být Itálie? Jižní Itálie?“

„Možná. Nebo taky severní Afrika. Prostě někde v téhle oblasti.“

„To je náš cíl!“ řekl Hawthorne.

„Víte to jistě?“ zeptala se Neilsenová.

„Jako důkaz vám můžu ukázat krvavé rameno, tři pruhy náplasti a tak dál. Poručíku, můžete mi sdělit přesné, a myslím opravdu přesné souřadnice toho neexistujícího místa pod námi?“

„To bych řek, frajere. Jsou to ostrůvky asi padesát kilometrů severně od Anguilly.“

„Vím skoro jistě, že je znám! Poole, vy jste fakt génius.“

„Já ne, pane. To ty přístroje.“

„Můžeme zjistit víc, než nám řekly souřadnice,“ podotkla Catherine Neilsenová a pohnula řízením, takže letadlo začalo klesat. „My to ‚neexistující místo‘ najdeme a vy si budete moct prohlídnout každý centimetr terénu.“

„Ne… Nedělejte to, prosím vás.“

„Jste cvok? Jsme přímo nad inkriminovanou oblastí a není to žádný problém!“

„Jenže ti dole nás uvidí.“

„To si pište.“

„A to je úplně špatně. Kde s touhle krávou můžete co nejblíž přistát?“

„Tento letoun, který mám velice ráda – i když připouštím, že je to vážně neohrabaná kráva –, nesmí přistát na cizím území. Tak zní přísné vojenské předpisy.“

„Neptal jsem se vás, jestli smíte, majore, ale kde můžete. Tak kde?“

„Poďle mých map by to mělo být na Svatém Martinu. Je francouzský a holandský.“

„To vím, přece jsem vám říkal, že vozím turisty, ne…? Je mezi těmi záhadnými přístroji přede mnou něco, co může fungovat jako prachobyčejný telefon?“

„Jistě. Říká se tomu telefon a máte to přímo pod opěrkou ruky.“

„Děláte si legraci?“ Hawthorne našel aparát, vytáhl jej z vidlice a zeptal se: „Jak se s tím zachází?“

„Stejně jako s normálním telefonem, ale musíte se smířit s tím, že se vaše konverzace nahrává na Patrickově letecké základně a okamžitě putuje do Pentagonu.“

„To rád slyším,“ řekl Tyrell a horečně vytáčel čísla. Za několik vteřin řekl: „R-jedna a hodte sebou, námořníku! Je to kód čtyři nula a můj šéf je kapitán Henry Stevens. Buďte tak laskav a vynechte toho pitomce, co po mně chtěl životopis. Jmenuju se Tye. T-Y-E. To bude stačit.“

„Hawthorne, kde jsi? Co jsi zjistil?“ Stevens se ozval na lince o necelé tři sekundy později a slova se z něj sypala jako lavina. „Náš rozhovor se nahrává a předává přímo do Arlingtonu…“

„O vašem letadle to neplatí. Zatáhl jsem za ním černou oponu. Můžeš se chovat tak, jako bys byl u zpovědi u nejvyššího kněze. Co je nového?“

„To hnusný tlustý letadlo, co jsi poslal z Patrickovy základny, je hotový zázrak. Zjistili jsme cíl vysílání a žádám, abyste poručíka Poolea okamžitě povýšili na plukovníka nebo generála!“

„Tyei, tys pil?“

„Kéž by. Když už mluvíme o tvém oblíbeném Pentagonu, mám tady pilotku Catherine Neilsenovou, která trvá na torn, abyste ji jmenovali náčelnicí vzdušných sil. Co ty na to, Hanku?“

„Ty už vážně zase chlastáš,“ zavrčel Stevens nasupeně.

„Ale houby, Henry.“ Tyrell mluvil tiše a bylo jasné, že je střízlivý. „Jen chci, abys věděl, jak jsou dobří.“

„Fajn, beru na vědomí a dostanou za to pochvalu, jo? Teď mi řekni, co víte o tom cíli?“

„Nenachází se na žádném seznamu ani mapě, ale já ten shluk takzvaně neobydlených ostrovů znám – musí jich být pět nebo šest – a díky tomuhle letadlu mám přesné souřadnice.“

„To je skvělé. Určitě je tam Bajarattová! Vezmeme ty ostrovy útokem!“

„Ještě ne. Dovol mi, abych se nejdřív přesvědčil, že tam opravdu je. A jestli jo, kdo jí pomáhá. Jsou napojeni na síť teroristů, kteří pracují u nás doma.“

„Tyei, musím se tě na něco zeptat. Před lety jsi byl na tyhle řeči kanón, ale už je to pěkně dlouho… Zvládneš to, komandére? Nechci… mít na svědomí tvůj život.“

„Předpokládám, že narážíš na moji nebožku ženu, kapitáne.“

„Do toho se už nechci pouštět. S její smrtí jsme neměli nic společného.“

„Tak proč na to pořád musím myslet?“

„To je tvůj problém, Tyei, ne náš. Já bych jen nerad, aby sis ukousl větší sousto, než můžeš spolknout.“

„Nikoho jiného nemáš, tak si odpusť ty žvásty. Chci, aby tohle letadlo přistálo na Svatém Martinu, přesněji na francouzské straně. Takže se spojíš s tajnou službou Deuxiéme a zařídíš to s Patrickovou leteckou základnou na Floridě. Až přistaneme, dostanu veškeré vybavení, které budu potřebovat. Konec řečí, Henry. Dej se do práce.“

Hawthorne vrátil telefon na místo, krátce zavřel oči a pak se otočil k pilotce.

„Leťte na ostrov Svatého Martina, majore,“ hlesl unaveně. „Ujišťuji vás, že dostaneme povolení.“

„Přepnula jsem se na telefonní kanál,“ řekla Neilsenová tiše, avšak rázně. „Kapitán letadla, jako je tohle, má povinnost sledovat všechny telefonáty. Tomu určitě rozumíte.“

„Určitě musím.“

„Zmínil jste se o své ženě – o smrti své ženy.“

„Asi ano. Znám Stevense už hodně dlouho a někdy možná vytahuju věci, které bych neměl.“

„Upřímnou soustrast.“

„Děkuji,“ řekl Tyrell a odmlčel se.

V hlavě mu pořád vrtalo prosté oslovení „miláčku“, kvůli němuž se choval jako hlupák, jako by ten projev náklonnosti patřil jemu a nikomu jinému, rozhodně ne nějaké arogantní důstojnici amerického letectva, jež se baví s podřízeným. Slůvko „miláčku“ se mělo říkat tiše – buď procítěně, anebo prostě jen tak mezi řečí, vždy však vyjadřovalo hluboký vztah. Jen dvě ženy v jeho životě jej takhle pravidelně oslovovaly. Ingrid a Dominika, jediné ženy, které kdy miloval. První byla jeho milovaná manželka, druhá nádherná bytost, prchavá í skutečná, jež ho znovu přivedla k rozumu. To slůvko měl spojené s nimi a patřilo jen jemu. Ale stejně se předtím choval jako idiot, vždyť dobře věděl, že na slova nemá nikdo patent. Nikdo by je ovšem neměl zneužívat a zlehčovat. Přemítání nic nevyřeší. Musel se dát do práce. Prozkoumat cíl!

„Svatý Martin je přímo před námi…, Tyei,“ řekla tiše majorka Neilsenová.

„Co…? Aha, promiňte, co jste říkala?“

„Buď jste byl pár minut v transu, nebo jste spal s otevřenýma očima. Dostala jsem povolení k přistání na ostrově Svatého Martina – jak od Patrickovy základny, tak od francouzských úřadů. Zastavíme na konci dráhy a letadlo obklopí strážní jednotka, což zajistí Charlie… Žádala jsem po vás, abyste se choval jako profesionál, ale něco takového jsem tedy nečekala.“

„Řekla jste mi Tyei.“

„Nařídil jste mi to, komandére. Nevysvětlujte si to jinak, pane.“

„Slibuju.“

„Podle Patrickovy základny a Francouzů jsme k vám přiděleni, dokud nás nepropustíte. Povídali, že by to mohlo trvat celý den a možná až do zítřka… Co se to sakra děje, Hawthorne? Mluvíte o teroristech a my pak najdeme neznámé ostrovy, které se to vaše zatracené námořnictvo chystá vyhodit do povětří! Řekla bych, že je to dost silné kafe, a to i na vaši práci.“

„Všechno je to nějaké divné, majore… Cathy – a ne, abyste si to vysvětlovala jinak, paní pilotko.“

„Mluvte vážně. Máme právo to vědět. Vy určujete, kam se dáme, což jste právě dokázal. Ale pilot jsem tady já a jen já zodpovídám za tohle velice drahé letadlo a jeho posádku.“

„Máte pravdu, pilot jste vy. Tak proč mi neřeknete, kde máte prvního palubního důstojníka, kterému my pozemšťané řílcáme druhý pilot?“

„Vysvětlila jsem vám přece, že Poole má dostatečnou kvalifikaci,“ odvětila Neilsenová ztišeným hlasem.

„Majorko Neilsenová, stejně mi připadá, že v tomhle ocelovém ptákovi někdo schází.“

„Tak dobře,“ řekla Catherine rozpačitě. „Váš kapitán Stevens trval na tom, abychom dneska ráno odletěli ze základny co nejdřív, ale my jsme nemohli sehnat Sala, který obvykle sedí na vašem místě. Jelikož všichni víme, že měl nějaké nějaké problémy v manželství, tak jsme po něm radši ani moc nepátrali. Jak říkám, poručík Poole je stejně dobrý pilot jako já, a to už něco znamená.“

„To jistě. A co je ten Sal vlastně zač?“

„Sal je zkráceně Salvatore. Je to prima kluk, ale má potrhlou manželku, která pije jako duha. Tak jsme vzlétli bez něj, abychom vyhověli žádosti námořnictva – houby žádost, byl to rozkaz.“

„Není to proti předpisům?“

„Nepovídejte mi, že jste nikdy nekryl kamaráda. Mysleli jsme, že budeme tak dvě až čtyři hodiny prohledávat nebe, pak se vrátíme a nikdo nic nepozná. Mancini by si zatím mohl vyřešit aspoň některé ze svých problémů. Je to takový zločin pomoct příteli?“

„Ne, to jistě není,“ odvětil Hawthorne.

Horečně přemýšlel a v duchu si promítal řadu maličkostí, jež v jeho minulém životě zničily stovku tajných operací.

„Může Patrickova základna odposlouchávat tohle letadlo?“

„Ovšem, ale slyšel jste Stevense. Nic se nenahrává, ani neposílá do Pentagonu. Jsme za černou oponou.“

„Ano, tomu rozumím, ale letecká základna na Floridě poslouchat může.“

„Ano, ale jen pár vybraných jedinců.“

„Zavolejte základnu a řekněte, že chcete mluvit s vaším přítelem Mancinim.“

„Cože? Abych ho potopila?“

„Proveďte, majore. Nezapomínejte, že s výjimkou nenadálých vzdušných událostí mám tohle letadlo na povel.“

„Vy syčáku!“

„Udělejte to. Hned.“

Neilsenová se přepojila na kmitočet Patrickovy základny a s očividnou nevolí řekla: „Můj důstojník by rád mluvil s kapitánem Mancinim. Je tam?“

„Nazdar, majorko,“ ozval se z reproduktoru ženský hlas.

„Sal bohužel asi před deseti minutami odjel domů, ale protože nás nenahrávají, tak ti povím, Cathy, že je ti za všechno moc vděčný.“

„Tady komandér Hawthorne z námořní rozvědky,“ vpadl do jejich hovoru Hawthorne, jenž si přiložil mikrofon k ústům. „Slyšel kapitán Mancini, o čem jsme tady mluvili?“

„Jistě, patří mezi vyvolené – kdo je ten námořní fízl, Cathy?“

„Odpověz mu, Alice,“ řekla Neilsenová s pohledem upřeným na Tyrella.

„Kdy kapitán Mancini dorazil do vašeho komunikačního střediska?“

„To nevím, můžou to být tak tři nebo čtyři hodiny. Přišel asi dvě hodiny poté, co vzlétl AWAC II.“

„Nebylo mu hloupé se tam ukazovat? Podle plánu měl přece být na palubě.“

„Ale pane komandére, jsme přece lidi a ne roboti. Nesehnali ho včas a všichni víme, že místo pilota bylo dobře zajištěné.“

„Přesto chci vědět, proč byl za daných okolností ve vašem komunikačním středisku. Zdá se mi, že by pro něj bylo lepší zůstat v ústraní.“

„Jak to mám vědět…, pane? Kapitán Sal je velice svědomitý člověk. Nejspíš se cítil provinile. Zapisoval si všechno, co jste tam řekli.“

„Vydejte rozkaz k jeho zadržení,“ nařídil Hawthorne.

„Cože?“

„Slyšela jste dobře. Okamžitě zadržet a izolovat, dokud se vám neozve nějaký Stevens z námořní rozvědky. Dá vám instrukce pro další postup.“

„Já vám nevěřím!“

„Věřte, Alice, jinak přijdete o práci a navíc možná skončíte ve vězení.“

Hawthorne odložil mikrofon.

„Co jste to sakra provedl?“ vykřikla Catherine Neilsenová.

„Vy víte přesně, co jsem provedl. Člověk, který musí nepřetržitě držet pohotovost a být k dosažení na čísle, které nechá na základně, včetně vládou přiděleného telefonu v autě, nedostane žádný vzkaz a pak se najednou objeví v komunikačním středisku své základny…? Jak věděl, že tam má být? Nikdo se mu přece nedovolal a i kdyby, je to poslední místo, kde by chtěl být viděn.“

„Nechci věřit, na co myslíte.“

„Tak mi dejte nějakou logickou odpověď.“

„To nemůžu.“

„Tak já vám jednu nabídnu. Dovolte mi, abych doslova citoval člověka, s nímž jste mluvila a který řídí tuhle operaci… ‚Oni jsou všude, vědí o každém našem kroku.‘ Neříká vám to něco?“

„To by Sal neudělal!“

„Před deseti minutami odešel domů. Zavolejte znovu na základnu a řekněte jim, ať vás přepojí do jeho auta.“

Pilotka splnila rozkaz a přepnula vysílačku do reproduktorů na palubní desce. Slyšeli vytrvalé vyzvánění telefonu v autě kapitána Manciniho, nikdo však přístroj nezvedl.

„Panebože!“

„Jak daleko od základny bydlí?“

„Asi čtyřicet minut,“ hlesla Neilsenová. „On musí bydlet mimo základnu. Říkala jsem vám přece, že má vážné problémy se svojí ženou.“

„Byla jste tam někdy? U něj doma?“

„Ne.“

„Viděla jste někdy jeho ženu?“

„Ne. Všichni víme, kdy je lepší nerušit.“

„Tak jak vůbec víte, že je ženatý?“

„Má to v záznamech! Na základně jsou navíc přátelské vztahy a on je dost upovídaný.“

„Byl to jen vtip, madam. Jak často létáte nad Karibikem?“

„Dvakrát nebo třikrát týdně. Je to běžná rutina.“

„Kdo koordinuje vaše trasy?“

„Pochopitelně můj palubní důstojník… Sal.“

„Můj rozkaz Patrickově základně platí. Dopravte nás na ostrov Svatého Martina, majore.“

Kapitán Salvatore Mancini vešel do lokálu zvaného Wellingtonka na Collins Avenue v Miami Beach. Neměl na sobě uniformu, ale lehké bavlněné sáčko, tmavé kalhoty a kožené sandály. Přistoupil k plnému baru, kde panovala hlučná zábava, a vyměnil si pohled s barmanem. Ten dvakrát kývl, tak jemně, že si toho nikdo ze zákazníků ani nevšiml.

Kapitán pokračoval v chůzi směrem k široké chodbě, kde bylo odpočívadlo s telefonním automatem. Vhodil minci a vytočil číslo na účet volaného do Washingtonu D.C. Spojovatelce se představil jako Wellington.

„Škorpion devět,“ řekl Níancini do telefonu, když někdo zvedl sluchátko. „Máte pro mě zprávu?“

„Skončil jste. Vypadněte odtamtud,“ odvětil hlas na druhém konci.

„Děláte si srandu?“

„Věřte, že vašim kolegům je to líto víc než vám,“ pravil hlas. „Máte si půjčit auto na svůj třetí řidičák a odjet na letiště ve West Palm, kde máte rezervaci na to jméno. Poletíte na Bahamy se společností Sunburst Jetlines. Je to let v šestnáct hodin do Freeportu. Tam vás vyzvednou a letecky vás dopraví, kam uváží za vhodné.“

„A kdo bude sakra hlídat ostrov starého pána? Kdo zajistí, aby se o něj na základně nezajímali?“

„Vy ne. Já sám jsem zachytil na naší bezpečné lince z Patrickovy základny rozkaz k vašemu zadržení. Našli vás, Devítko.“

„Kdo…, kdo?“

„Nějaký Hawthorne. Před pěti lety patřil k téhle partě.“

„Je to mrtvý muž!“

„Tenhle plán nemáte sám.“

7

Nicolo Montavi z Portici se opřel o zeď u okna s výhledem na kavárnu ve dvoře hotelu na ostrově Svatého Bartoloměje. K jeho uším zezdola doléhaly tlumené hlasy smísené s jemným cinkáním skleniček a tichým smíchem. Bylo pozdě odpoledne a domorodci i turisté se už připravovali na večerní hodiny, v nichž si mohli něco užít nebo vydělat. Kavárna se příliš nelišila od podobných podniků na nábřeží v Neapoli. Možná nebyla tak okázalá, ale rozhodně byla okázalejší než kavárny v Portici… Portici? Spatří ještě někdy svůj domov?

Dobře věděl, že pokud se mu to podaří, nebude to za normálních okolností. Nábřeží ho zatratilo jako un traditore ai compagni, zrádce všech pracovních čet v přístavišti. Byl by mrtvý, kdyby se neobjevila podivná bohatá signora, jež ho zachránila před shozením z mola se smyčkou kolem krku. Týdny se pak skrývali a utíkali od města k městu s neustálým vědomím, že ho pronásledují. Měl strach vyjít z domu, dokonce i v noci, nebo spíš právě v noci, kdy lovci pročesávali ulice. Páčidla, nože a pistole – to byly zbraně jejich pomsty. Pomsty za zločin, jenž nespáchal!

„Ani já tě nemůžu zachránit,“ řekl mu starší bratr při jednom z jejich tajných telefonátů. „Jestli tě uvidím, budu tě sám muset zabít, nebo zabijí mě, matku i sestry. Pořád sledují náš dům a čekají, až se vrátíš. Kdyby náš otec – nechť odpočívá v Pánu – nebyl tak silný a oblíbený, možná už by bylo po nás.“

„Ale já capogruppa nezabil!“

„Tak kdo teda, ty troubo? To tys ho viděl jako poslední a vyhrožoval jsi, že mu vyrveš srdce z těla.“

„To jsem jen tak plácl. Okradl mě!“

„Okrádal všechny, hlavně majitele nákladních lodí, a jeho smrt nás všechny stála miliony lir. Potřeboval totiž naši pomoc, naše mlčení.“

„Co mám teda dělat?“

„Tvoje signora mluvila s mámou. Řekla jí, že budeš ve větším bezpečí mimo Itálii a že o tebe bude pečovat jako o svého syna.“

„To se povedlo…“

„Běž s ní! Za dva tři roky se tady možná všechno změní, kdoví?“

Nic se nezmění, pomyslel si Nicolo a částečně se odvrátil od okna. Hlavu měl však stále skloněnou, jako by nepřestával sledovat dění na dvoře. Koutkem oka zahlédl, že jeho bella signora sedí u toaletního stolku na druhém konci velkého pokoje. Rychle pohybovala prsty a dělala nějaké podivné věci se svými vlasy. Překvapeně ji pozoroval a jeho údiv ještě vzrostl, když si kolem pasu ovázala široký vycpaný korzet, přetáhla si přes něj nadměrně velké spodní prádlo, vstala a prohlížela se v zrcadle. Byla tak zabraná do díla, že na něj úplně zapomněla a neuvědomovala si, že na ni zírá. Otáčela se kolem dokola a očima neustále sledovala svůj obraz ve skle. Náhle Nicolo užasl. Stála před ním úplně jiná žena! Její dlouhé tmavé vlasy už nebyly hezké, měla je ulízané a sčesané do přísného drdolu na temeni hlavy. Její tvář teď byla pobledlá až sinalá, ale především dočista jiná. Do krásy měla rozhodně daleko. Temné kruhy poď očima, vrásčitá a povadlá pleť. Jakási stárnoucí maska bývalého já… I její tělo vypadalo odpudivě. Připomínala buclaté prase bez ňader, jež nemělo nic společného se vzrušující ženou, kterou znal.

Nicolo se instinktivně otočil zpátky k oknu. Něco mu napovídalo, že tohle asi vidět neměl. O chvíli později se jeho úsudek potvrdil.

Signora Cabrini sebou hlasitě zavrtěla a houkla na něj: „Drahoušku, jdu si dát sprchu. Uvidíme, jestli se v téhle prokleté díře vůbec voda dostane až do druhého patra.“

„Jistě, Cabi,“ řekl Nicolo s očima upřenýma na zahradní kavárnu pod oknem.

„A až budu hotová, musíme si pořádně promluvit, protože tě čeká největší dobrodružství tvého života.“

„Cérto, signora.“

„To je právě jedna z věcí, o kterých si musíme promluvit, ty můj krasavečku. Odteďka budeš mluvit jen italsky.“

„Můj otec by se obrátil v hrobě, Cabi. Učil všechny svoje děti anglicky. Říkal, že jen tak se můžeme prosadit. Vypráskal by nás od stolu, kdybychom mluvili italsky.“

„Tvého otce ovlivnila válka, Nico, kdy prodával vino a ženy americkým vojákům. Teď jsou úplně jiné okolnosti. Za pár minut jsem hotová.“

„Až skončíte, nemohli bychom sejít do restaurace? Mám strašný hlad.“

„Ty máš pořád hlad, Nico, ale bohužel to nejde. Musíme probrat spoustu věcí. Už jsem všechno dohodla s hotelovou obsluhou, takže dostaneš jídelní lístek z restaurace a vybereš si, co budeš chtít. Máš přece rád pokojovou službu, nebo ne, miláčku?“

„Cérto,“ zopakoval Nicolo a otočil se.

Bajarattová se prudce odvrátila od zrcadla. Opravdu nechtěla, aby viděl, jak se prohlíží.

„Va bene,“ řekla Baj a zamířila do koupelny. „Solo italiano. Grazie!“

Jedná se mnou jako s hlupákem! pomyslel si Nicolo nakvašeně. Ta bohatá čubka, která tvrdí, že jí jeho tělo poskytuje velkou rozkoš – což platilo oboustranně, to připouštěl –, s ním přece nejedná tak hezky a velkoryse pro nic za nic. Hezký hoch z přístavu si jistě mohl vydělat tisíce lir tím, že se vyspal s nějakou náruživou turistkou. Nejdřív jí za menší spropitné odnesl zavazadla a potom mu zaplatila ještě mnohem víc. Benissimo! Ale se signorou Cabrini to bylo něco jiného. Udělala pro něj příliš mnoho. Neustále si s ním povídala o jeho upřímné touze získat vzdělání a dostat se z doku v Ponici. Zašla dokonce tak daleko, že pro něj uložila peníze v Banco di Napoli, aby si mohl vylepšit život. Musel ji za to ovšem doprovodit na jakýsi výlet. Co měl na vybranou? Zůstat, aby ho chytili zabijáci z nábřeží? Pořád mu opakovala, jak je dokonalý… Proč to všechno?

V Římě zašli na policii. Byla to zvláštní policie. Ve zšeřelých místnostech mu v noci odebrali otisky prstů kvůli dokladům, jež pak podepsal, ale které u sebe nosila ona. Navštívili také dvě ambasády, opět v noci a za účasti jednoho či dvou úředníků. Další doklady, další papíry a fotografie. Proč to všechno…? Nicolo věděl, že se mu to signora chystá říct. Cítil to. „… Čeká tě největší dobrodružštví tvého života.“ Co jiného by to mohlo být? A ať je to cokoli, stejně neměl na vybranou, než to přijmout. Prozatím. V docích kolovalo rčení, jež nikdy nezapomněl, i když odtamtud chtěl za každou cenu vypadnout: „Líbej turistovi botu tak dlouho, až ji budeš moct ukrást.“ Pro ženu, která zabíjela s takovou samozřejmostí, jak se o tom sám přesvědčil, neudělá nic jiného. Považuje ho za svoji hračku a on tu roli bude hrát. Dokud se mu nenaskytne příležitost ke krádeži.

Nicolo se znovu podíval na hemžení na dvoře. Cítil se jako během posledních týdnů v Itálii – jako vězeň. Celé dny se musel dusit vevnitř, ať už v hotelovém pokoji, nebo na palubě lodi patřící nějakým známým Cabriniů, nebo dokonce v karavanu, jenž si signora půjčila, aby se mohli rychle přesunovat z místa na místo. Vysvětlila mu, že je to všechno nezbytné, protože musí zůstat poblíž Neapole. Jednoho dne měla totiž do přístavu připlout nákladní loď a ona tam musela být za rozbřesku a vyzvednout si nějaký balíček. A opravdu, jednou v úterý večer si soustředěně pročítala zprávy o lodní dopravě v místních novinách a zjistila, že dotyčná nákladní loď má přijet krátce po půlnoci. Signora zmizela z hotelového pokoje už dlouho před východem slunce, a když se později vrátila bez balíčku, oznámila mu: „Odpoledne letíme do Marseilles, ty můj krasavečku. Naše cesta začíná.“

„Kam pojedeme, Cabi?“ S ohledem na Nicolovo hluboké náboženské cítění mu nabídla, aby jí říkal zkráceně. Cabrini však přitom bylo jen jméno jednoho bohatého panství poblíž Portofina.

„Věř mi, Nicolo,“ odvětila. „Mysli na peníze, které jsem uložila na tvoji budoucnost. Věř mi.“

„Nemáte žádný balíček.“

„Ale ano.“ Signora otevřela velkou kabelku a vytáhla z ní tlustou bílou obálku. „Tohle je náš cestovní plán. Máme zajištěnou dopravu, miláčku.“

„To vám muselo přijít lodí?“

„Ano, Nico, některé věci se musí předat z ruky do ruky… Ale konec otázek, musíme se sbalit – co nejmíň, jen to, co uneseme.“

Přístavní dělník se odvrátil od okna. Uvědomil si, že rozhovor, jenž si vybavil, se odehrál před necelým týdnem. A nebyl to ledajaký týden! Nejdřív málem zahynul na rozbouřeném moři a nakonec viděl skutečnou smrt na podivném ostrově, jenž patřil tomu nejpodivnějšímu staříkovi, jakého kdy viděl. Když měl hydroplán ráno zpoždění kvůli špatnému počasí, stařičký a nemocný padrone se rozlítil a nepřestával vřeštět, že musejí zmizet. Takže teď byli zase na jiném, civilizovaném ostrově, kde Cabi chodila od obchodu k obchodu a nakoupila dvě plné tašky věcí, mezi nimi i levný oblek, jenž mu nepadl.

„Pak ho vyhodíme,“ řekla mu.

Nicolo přešel bezcílně k toaletnímu stolku signory. Ohromila jej sbírka krémů, pudrů a lahviček, jež mu připomněly jeho tři sestry v Ponici. Kvůli takovému trucco jejich tatínek často křičel, dokonce i na smrtelné posteli, když se děvčata nafintila, aby mu dala poslední sbohem.

„Co tady děláš, Nico?“ Bajarattová, omotaná ručníky, náhle vyšla z koupelny a vyplašila jej.

„Ale nic, Cabi, jen jsem si vzpomněl na sestry – víte, ty věci na vašem stolku.“

„Jistě víš, že ženy jsou marnivé.“

„Vy nic takového nemáte zapotřebí…“

„Jsi zlatíčko,“ přerušila ho Baj, jemně ho odstrčila a posadila se. „V jedné z tašek na stolku u gauče je láhev celkem slušného vína. Otevři ji a nalej nám oběma. Sobě ale míň, protože máš před sebou dlouhou noc plnou učení.“

„Cože?“

„Můžeš to klidně brát jako součást vytouženého vzdělání, které ti umožní opustit doky v Portici.“

„Cože?“

„Přines to víno, miláčku.“

Když pak drželi sklenky s vínem, Bajarattová dala svému mladému svěřenci bílou obálku, kterou si vyzvedla na nákladní lodi v Neapoli. Řekla mu, aby se posadil na pohovku a otevřel ji.

„Čteš velice dobře, viď, Nico?“

„Dobře to víte,“ odpověděl. „Nechybělo moc a dodělal jsem scuola media.“

„Tak si začni pročítat tyhle papíry a já ti mezitím budu všechno vysvětlovat.“

„Signora?“ Nicolovy oči se zabodly do první stránky. „Co je to?“

„Tvoje dobrodružství, ty můj sladký Apollóne. Udělám z tebe mladého barone.“

„Che pazzia! Já bych ani nevěděl, jak se mám jako baron chovat.“

„Buď sám sebou, stejně plachý a zdvořilý jako jsi teď. Američani skromnou šlechtu přímo milují. Připadá jim velice demokratická a dojemná.“

„Cabi, tihle lidé…“

„To je tvůj rodokmen, drahoušku. Je to urozená rodina z hornatého kraje Ravello, na kterou zhruba před rokem přišly zlé časy. Málem neměli ani na zaplacení účtů. Jejich pozemky a velkolepé sídlo jim pouštěly žilou – chudé vinice, přílišné pití, marnotratné děti, zkrátka všechny obvyklé útrapy boháčů. Ale náhle jsou jakoby zázrakem znovu bohatí. Není to úžasné?“

„Tak to mají opravdu dobré, ale co to má společného se mnou…?“

„Čti dál, Nico,“ usadila jej Bajarattová. „Teď mají miliony. Znovu si vydobyli značnou úctu a celá Itálie je obdivuje. Štěstí bohatých se opakuje v pravidelných cyklech – dávné investice začínají vynášet, vinice jsou najednou classico, z nemovitostí v zahraničí se náhle stává zlatý důl. Rozumíš mi, Nico?“

„Čtu, jak nejrychleji umím, a poslouchám…“

„Podívej se na mě, Nicolo,“ vyzvala ho Baj. „Měli syna. Před rokem a půl zemřel na drogy v nechvalně známém ghettu Wodenschwill. Jeho tělo bylo na příkaz rodiny spáleno – žádný obřad, žádná parte. Strašně se za něj styděli.“

„Co mi to tady vykládáte, signora Cabrini?“ zeptal se tiše kluk z přístavu.

„Jsi plus minus stejně starý jako on a jsi mu docela podobný, tedy než ho zničily drogy… Ty jsi teď on, Nicolo, je to velice jednoduché.“

„Mluvíte z cesty, Cabi,“ hlesl tiše vyděšený chlapec z Portici.

„Ty ani nevíš, kolik dní jsem tě hledala po nábřeží, chlapečku můj. Někoho, kdo vystupuje skromně, ale zároveň vznešeně a splňuje tak představu o šlechtě – zvlášť představu Američanů. Stačí, když se naučíš, co je v těch papírech: tvůj život, rodiče, vzdělání, tvoje zájmy a úspěchy, dokonce i jména jistých rodinných přátel a bývalých zaměstnanců usedlosti, kteří jsou shodou okolností všichni mimo dosah… Netvař se tak vyděšeně. Jen se s tím vším zběžně seznam, nemusíš jít do podrobností, protože já jsem tvoje teta a překladatelka v jedné osobě a nikdy tě neopustím. Nesmíš ale zapomenout, že mluvíš jen italiano.“

„Prosím… per piucere, signora!“ koktal Nicolo. „Mám v hlavě zmatek.“

„Tak ti znova říkám, abys pomyslel na peníze na svém bankovním účtu a poslechl mě. Představím tě mnoha důležitým Američanům. Velmi bohatým a mocným. Budeš se jim moc líbit.“

„Protože jsem někdo, kdo ve skutečnosti nejsem?“

„Protože tvoje rodina v Ravellu investuje v Americe spoustu peněz. Slíbíš, že přispěješ na řadu věcí – muzea, symfonie, dobročinné spolky – a dokonce zbude i na jisté politiky, kteří prokáží laskavost tvé rodině.“

„Opravdu?“

„Ano, ale vždycky jen mým prostřednictvím. Dovedeš si představit, že by tě jednou mohli pozvat do Bílého domu na setkání s prezidentem Spojených států?“

„Il presidente?“ zvolal adolescent, vytřeštil oči a na tváři se mu objevil nefalšovaný nadšený úsměv. „Je to všechno tak fantastico, nejsem snad ve snu?“

„V dobře promyšleném snu, ty můj malý divochu. Zítra ti nakoupím šaty hodné jednoho z nejbohatších mladých mužů na zeměkouli. Zítra začneme cestu za tím tvým snem…, za mým velkým snem.“

„Co je to za sen, signora? Co to znamená?“

„Proč bych ti to vlastně nemohla říct, stejně nic nepochopíš. Když jistí lidé honí jiné lidi, zajímají je tajné, skryté a nejasné věci. To, co mají přímo pod nosem, jim uniká.“

„Máte pravdu, Cabi, nechápu to.“

„To je naprosto v pořádku,“ řekla Bajarattová.

Nicolo to však chápal velice dobře a hladově se vrátil ke stránkám před sebou. V přístavišti se tomu říkalo estorsione. Znamenalo to prodávat ukradenou botu zpět za mnohonásobně vyšší cenu, protože už její pouhá přítomnost by mohla majitele zničit. Můj čas přijde, pomyslel si kluk z přístavu v Portici, ale než tak stane, budu nadšeně hrát roli, kterou mi signora přidělila. Měl však na paměti, že zabíjení jí nečiní žádné potíže.

Bylo 18.45, když do haly Jachtařského klubu na ostrově Gorda vstoupil host. Byl to malý zavalitý muž s prořídlými vlasy oblečený v silně pomačkaných, bílých kalhotách a modrém sportovním saku se zlatočerným erbem Asociace jachtařů v San Diegu na náprsní kapse. Byl to značně působivý emblém velice úzce spjatý se soutěží Americas Cup a vší závodní slávou, jež k ní patřila.

Podepsal se do knihy hostí jako Ralph W. Grimshaw, právník a jachtař z kalifornského Coronada.

„Se San Diegem máme pochopitelně vzájemnou dohodu,“ řekl zřízenec ve smokinku za přepážkou a nervózně listoval ve svých spisech. „Jsem tady poměrně nový, takže mi možná bude chvilku trvat, než zjistím příslušnou slevu.“

„To nehraje roli, mladý muži,“ pravil Grimshaw a usmál se. „Mně o slevu nejde, a jestli má váš klub v těchhle těžkých časech stejné potíže jako ten náš, tak bychom nějakou dohodu mohli nechat stranou. Rád bych zaplatil plnou cenu – vlastně na tom trvám.“

„To je od vás velice hezké, pane.“

„Vy jste Brit, viďte, mladý muži?“

„Ano, pane, poslali mě sem na stáž z hotelu Savoy.“

„No ovšem. Lepší školu než tady byste nikde nedostal. Já sám vlastním pár hotelů na jihu Kalifornie a musím vám říct, že od vás posílají nejlepší mladé lidi do těch nejnáročnějších míst, aby se naučili, jak tvrdá je to řehole.“

„Opravdu si to myslíte, pane? Já jsem si spíš myslel opak.“

„Tak to nevíte, jak funguje hotelový management. My takhle zjišťujeme, kteří z našich lidí mají největší talent. Vystavíme je těm nejhorším situacím a sledujeme, jak si vedou.“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Neříkejte svým šéfům, že jsem vám prozradil tajemství, protože já lidi ze Savoye znám a oni zase znají mě. Hlavně mějte oči na stopkách a všímejte si, když do města dorazí „těžké váhy. To je další tajemství, to nejdůležitější.“

„Ano, pane. Děkuji, pane. Jak dlouho se zdržíte, pane Grimshawe?“

„Jen velice krátce, tak den, možná dva. Prohlédnu si loď, kterou bychom mohli koupit pro náš klub, a pak musím do Londýna.“

„Ano, pane. Poslíček vám odnese zavazadla do pokoje, pane,“ řekl recepční a rozhlédl se poměrně zaplněnou halou po sluhovi.

„To je v pořádku, synku, mám jen příruční kufřík. Zbytek mých věcí čeká v Portoriku na odlet do Londýna. Dejte mi klíč a já už to najdu. Vlastně mám docela naspěch.“

„Naspěch, pane?“

„Ano, mám se sejít v přístavišti s naším odhadcem a mám hodinu zpoždění. Ten člověk se jmenuje Hawthome. Znáte ho?“

„Kapitán Tyrell Hawthome?“ zeptal se mladý Angličan poněkud překvapeně.

„Ano, to je on.“

„Bohužel tady není, pane.“

„Cože?“

„Myslím, že jeho výletní loď odplula po obědě.“

„Tohle mi přece nemůže udělat!“

„Okolnosti byly trochu podivné, pane,“ řekl důvěrně recepční a naklonil se nad pult. „Těžká váha“, jež se znala s lidmi z hotelu Savoy, na něj očividně udělala velký dojem. „Měli jsme tady několik telefonů pro kapitána Hawthomea a všechny se přepojovaly do doku na šéfa našich údržbářů Martina Cainea, který pro něj přijímá zprávy.“

„To je tedy vážně divné. My jsme tomu člověku zaplatili!“

„A ještě něco, pane,“ pokračoval zřízenec, jenž chtěl utužit novou známost s bohatým právníkem-jachtařem, který má tak záviděníhodné konexe v Londýně. „Spolupracovník kapitána Hawthomea – pan Cooke, pan Geoffrey Cooke – nechal v našem trezoru pro kapitána velkou obálku.“

„Cooke…? Jistě, to je náš účetní. Ta obálka je pro mě, mladý muži. Je v ní výčet nákladů na náhradní součástky.“

„Co prosím, pane Grimshawe?“

„Člověk přece nekupuje jachtu za dva miliony dolarů, když cena za výměnu opotřebeného vybavení je spočítaná na dalších pět set tisíc nebo ještě víc.“

„Dva miliony…?“

„Je to jen středně veliká loď, synku. Když mi dáte tu obálku, budu už večer volný a můžu chytit první let do Portorika a pak vyrazit do Londýna… Mimochodem, jak se jmenujete? Jeden z našich právníků, kteří sledují možnosti fúze s britskými hotely, sedí ve správní radě hotelů Savoy. Jmenuje se Bascomb. Určitě ho znáte.“

„Bohužel ne, pane.“

„Ale on se brzy dozví o vás. Tu obálku, prosím.“

„Víte, pane Grimshawe, já mám nařízeno předat ji pouze kapitánu Hawthomeovi.“

„Ano, ovšem, ale on tady není a já ano. Vysvětlil jsem vám přece, že kapitán i pan Cooke jsou naši – ano, v podstatě naši zaměstnanci.“

„Ano jistě, pane, o tom není pochyb.“

„Tak fajn. U mých londýnských přátel to dotáhnete daleko. Dejte mi svou vizitku, mladý kolego.“

„Víte, já žádnou nemám – ještě mi ji nevytiskli.“

„Tak mi napište vaše jméno na proužek papíru, to prašti starého Bascomba do oka.“ Recepční tak horlivě učinil. Host jménem Grimshaw si vzal papír a usmál se. „Synku, až se jednou ubytuju v hotelu Savoy a vy budete jeho ředitelem, tak mi možná pošlete nahoru deset velikánských ústřic.“

„S velkou radostí, pane!“

„Tu obálku, prosím.“

„Jistě, pane Grimshawe!“

Muž jménem Grimshaw seděl ve svém pokoji a rukou navlečenou v rukavici svíral sluchátko telefonu.

„Mám všechno, co zjistili,“ řekl do telefonu na Miami, „všechno to svinstvo včetně tří fotografií Baj. Nejspíš je nikdo neviděl, protože byly zapečetěné v britské úřední obálce. Spálím je a pak odsud musím vypadnout. Nemám tušení, kdy se ukáže ten Hawthome nebo fízl MI6 Cooke, ale tady zůstat nemůžu… Ano, vím, že se tady smí létat jen do půl osmé. Co navrhujete…? Hydroplán na jihu na Sebastiánově výběžku…? Ne, najdu to. Budu tam. V devět. Jestli se zpozdím, tak se neděste, dostanu se tam… Nejdřív se tady ještě musím o něco postarat. Jde o komunikaci. Musím vyřadit Hawthomeovo informační centrum.“

Tyrell stál s majorkou Catherine Neilsenovovou a poručíkem Jacksonem Poolem v čekárně na letišti na ostrově Svatého Martina. Čekali, až se ozve vrchní seržant Charles O’Brian, šéf bezpečnosti letadla AWAC II.

Seržant náhle vrazil dvoukřídlými dveřmi dovnitř, hlavu měl však otočenou dozadu a oči upíral na letiště.

„Zůstávám na palubě, majore! Nikdo z té jednotky neumí anglicky a já nemám rád lidi, kteří mi nerozumějí.“

„Charlie, jsou to naši spojenci,“ řekl Neilsen. „Patrickova základna je důkladně prověřila. Ztvrdneme tady na zbytek dne a nejspíš i přes noc. Nech letadlo spát, nikdo se ho nedotkne.“

„To nejde, Cathy – tedy majore.“

„Sakra, Charlie, uklidni se.“

„Nezlob se, ale nejde to. Nelíbí se mi to tady.“

Slunce zapadlo a kraj se zahalil do temnoty. Hawthorne si prohlížel papíry, jež vyjely z palubní tiskárny poručíka Poolea, s nímž nyní sdílel hotelový pokoj.

„Musí to tedy být jeden z těchhle čtyř ostrovů,“ řekl Tyrell a posvítil si na papíry lampičkou.

„Kdybychom se dostali dostatečně nízko, jak chtěla Cathy, zjistili bychom který.“

„Jenže kdybychom to udělali, tak by o nás věděli, je to tak?“

„No a…? Majorka měla pravdu, vy jste vážně zabedněnec.“

„Ona mě nemá moc v lásce, co?“

„O vás tady vůbec nejde. Ona je zkrátka zapřisáhlá feministka.“

„Ale zdá se, že vy s ní vycházíte.“

„Nikoho lepšího nemáme, tak proč ne?“

„Takže vám feministické chování nevadí.“

„Ale houbyl Je to moje šéfová, ale lhal bych, kdybych nepřiznal, že po ní někdy nezatoužím. Jen se podívejte, co je to za kus. Ale jak povídám, ona je moje nadřízená. Je to vojanda každým coulem. Nezahrávejte si s ní.“

„Ona si vás strašně považuje, poručíku.“

„No jasně, jako natvrdlého mladšího bratra, který čirou náhodou ví, jak naladit video.“

„Vy ji máte fakticky rád, že jo, Jacksone?“

„Něco vám povím, pro tuhle ženskou bych dokázal zabít, ale já na ni prostě nemám. Jsem jen potrhlej technik a vím to o sobě. Možná jednou…“

Vtom se ozvalo divoké klepání na dveře. „Zatraceně, otevřete!“ zaječela majorka Catherine Neilsenová.

Hawthorne doběhl ke dveřím jako první, odemkl a majorka vpadla dovnitř.

„Vyhodili do vzduchu naše letadlo! Charlie je mrtvý!“

Padrone zavěsil telefon. Rysy jeho vyzáblé povadlé tváře vypadaly strnule a rezignovaně. Znovu k němu pronikl zbabělec, jehož přilákal nabízený přepych. Zbabělec z francouzské Deuxiéme, který se bál pomyslet na život bez „dědictví“, jež by neznámá síla v Karibiku mohla ráno zničit. Ten člověk byl slaboch, jenž podléhal svým živočišným choutkám, přitom však předstíral, že je povznesen nad korupci, jež ho živila a zároveň jej mohla zničit. Bylo užitečné najít vlivného zbabělce, podkuřovat mu a zároveň jej udržovat v neustálém napětí. Od Miami po ostrov Svatého Martina nyní řádilo násilí a důležitá byla také krádež na ostrově Gorda, o níž se brzy dozvědí. Lovci, kteří jdou po Baj, zpanikaří a budou hledat na všech možných neprávných místech a civět do stínů, místo aby se podívali směrem k světlu. Nad karibskou oblastí už nebudou kroužit kouzelné americké letouny, aspoň ne v průběhu nejbližších tří hodin. Po tu dobu budou veškeré přijímače mimo provoz a signály budou mizet v prázdnu. Neduživý stařec zvedl telefon, mírně se předklonil v invalidním vozíku a pečlivě naťukal kombinaci čísel. Vyzvánění na druhém konci linky přerušil hluboký kovový hlas.

„Po znamení zadejte váš pristupový kód.“

Když dlouhé pípnutí utichlo, padrone navolil pět dalších číslic. Znovu byl slyšet vyzváněcí tón a pak se ozval další hlas.

„Zdravím vás, Caribe, tenhle přenos je dost riskantní. Předpokládám, že to víte.“

„Už osm minut nehrozí žádné nebezpečí, Škorpione Dva. Létající vetřelec je kaput.“

„Cože?“

„Před chvílí byl zneškodněn na svém dočasném stanovišti. Nejmíň tři hodiny bude čistý vzduch.“

„Tuhle zprávu jsme nedostali.“

„Zůstaňte u telefonu, amico, brzy se dočkáte.“

„Možná máte víc času, než si myslíte,“ řekl muž ve Washingtonu D.C. „Nejbližší podobné letadlo mají až v Andrewsu.“

„To je dobrá zpráva,“ řekl padrone. „Teď bych vás chtěl o něco požádat a nerad bych o tom příliš diskutoval.“

„Nikdy jsem s vámi o ničem nediskutoval, padrone. Díky svému ‚dědictví‘ jsem mohl dětem dopřát kvalitní vzdělání. Z mého služebníllo platu by se jim tak dobře nežilo.“

„A co vaše žena, amico?“

„Ta čubka má každý den Vánoce. Každou neděli se chodí modlit do kostela za neexistujícího strýčka, který chová koně v Irsku.“

„Molto bene. Vede se vám tedy celkem dobře.“

„Ano, ale takovou životní úroveň mi měla už dávno zajistit vláda. Jedenadvacet let jsem tady největší odborník, ale podle nich se asi špatně oblékám, nebo špatně chodím, nebo snad špatně vypadám, takže veškerá prohlášení vydávají idioti z tiskového. Využívají moje poznatky a nikdy mě přitom nejmenují!“

„Calma, amico. Jak se říká, vy se budete smát naposled.“

„Určitě, a jsem vám za to vděčný.“

„Tak mi teď musíte vyhovět. Neměl by to pro vás být složitý úkol.“

„Budte konkrétní.“

„Ze své pravomoci můžete nařídit imigračním a celním úředrulcům, aby do země pustili soukromé letadlo, aniž by zkoumali jeho pasažéry, je to tak?“

„Jistě. S ohledem na bezpečnost státu. Potřebuju znát jméno společnosti, které letadlo patří, jeho označení, mezinárodní letiště, kde přistane, a počet cestujících.“

„Ta společnost se jmenuje Sunburst Jetlines a sídlí na Floridě. Číslo je NC dvacet jedna BFN, vstupní letiště Fort Lauderdale. Na palubě bude pilot, druhý pilot a jediný cestující.“

„Někdo, koho bych měl znát?“

„Proč by ne? Nehodláme tajit jeho jméno, ani ho propašovat do vaší země ilegálně – právě naopak. Za pár dní se zpráva o něm rozkřikne v bohatých kruzích a on půjde doslova nadračku. Těch pár dní by se tady ale rád pohyboval volně, aby se mohl sejít se starými přáteli.“

„Kdo to k čertu je? Papež?“

„Ne, ale hostesky od Palm Beach po Park Avenue s ním budou zacházet, jako by jím byl.“

„Což znamená, že jsem o něm asi nikdy neslyšel.“

„Asi ne a ujišťuji vás, že to není žádná hanba. Všechny jeho příslušné doklady si pochopitelně budou moci prověřit vaši činitelé ve Fort Lauderdale, kteří o něm nepochybně taky nikdy neslyšeli. Jen bychom rádi, aby zůstal na palubě, dokud nepřistane na soukromém letišti ve West Palm Beach, kde na něj bude čekat limuzína.“

„Když na tom nezáleží, jak se tedy jmenuje?“

„Dante Paolo, syn barona z Ravella. Ravello je jeho příjmení a zároveň jméno provincie, kde se jeho rodina před několika staletími usadila.“ Padrone ztlumil hlas. „Mezi námi, dostal vzdělání, které mu umožní zaujmout mimořádně významné postavení. Je to syn jednoho z nejbohatších šlechtických rodů, konkrétně rodu baronů z Ravella.“

„Takže patří mezi pět set nejbohatších podle časopisu Fortune?“

„Je to tak. Jejich vinohrady produkují to nejlepší Greco di Tufo a v investicích do průmyslu si nezadají s Giovannim Agnellim. Dante Paolo bude ve vaší zemi zkoumat právě možnosti dalších investic a bude podávat zprávy svému otci. Vše je zcela legální a pokud máme příležitost této velké italské rodině udělat malou laskavost, možná si na nás někdy v dobrém vzpomene. Takhle to na světě přece chodí, ne?“

„Kvůli tomu mě nepotřebujete. Ministerstvo obchodu by se mohlo přetrhnout, aby vašeho prachatého cestovatele uspokojilo.“

„Ovšem, ale díky nám nemusí významná šlechtická rodina nic zařizovat a tak si ušetří starosti, nebo ne…? Budou si pamatovat, kdo jim pomohl. Takže to pro mě uděláte, capisci?“

„Jako by se stalo. Budou odbaveni bez zbytečných průtahů. Jaký je odhadovaný čas příletu a typ stroje?“

„Zítra ráno v sedm. Letadlo je Lear 25.“

„Fajn, mám to… Moment, rozdrnčel se mi tady červený telefon. Zůstaňte na drátě, Caribe.“ O minutu a čtyřicet šest sekund později se padronův spojenec znovu ozval. „Měl jste pravdu, právě jsme dostali zprávu! AWAC II z PaMckovy základny explodoval na Svatém Martinu i s jedním členem posádky! Jsme v plné pohotovosti. Chcete probrat situaci?“

„Není co probírat, Škorpione Dva. Žádná situace už není, krize skončila. Od téhle chvíle jsem nezvěstný. Prostě jsem zmizel.“

Rozložitý muž s prořídlými zrzavými vlasy a odulou skvrnitou tváři seděl ve své kanceláři v ústředí CIA v Langley ve státě Virginia, dva tisíce sedm set kilometrů severozápadně od ostrova s pevností, kde sídlil padrone. Z doutníku v ústech mu odpadl popel na kravatu z modrého polyesteru. Odfoukl jej a přitom se poprskal. Na látce odolné proti vodě zůstaly drobné krůpěje. Muž vrátil superbezpečný telefon do spodní kovové zásuvky psacího stolu. Běžné oko by v ní ani při bližším pohledu nevidělo zásuvku, nýbrž jen část stolu vedle koberce. Znovu si zapálil doutník. Žilo se mu vážně fajn, tak co by se staral.

8

Sanitka dopravila tělo přikryté nemorniční plachtou pod reflektory letiště. Hawthorne formálně ověřil totožnost ostatků mrtvoly. Trval na tom, aby majorka Neilsenová a poručík Poole zůstali mezitím opodál. Z pozorovacího letadla zbyl jen nevzhledný doutnající vrak, z jehož ohořelé kostry trčely zohýbané černé vzpěry a stržené kovové pláty stěn. Jako by na letišti ležel na zádech jakýsi ohromný hořící hmyz s rozpáraným břichem.

Jackson Poole se usedavě rozplakal, zhroutil se na zem, pak zmizel do stínu a zvracel. Tyrell si klekl vedle něj. Nemohl nic dělat, než mu dát ruku kolem ramen a držet ho. Utěšování od cizilo člověka nemělo žádný význam, jen by poručíka obtěžovalo. Tye se podíval na Catherine Neilsenovou, majorku a „vojandu každým coulem“. Stála nehnutě, měla napjaté rysy a stěží zadržovala slzy. Pomalu pustil Poolea, vstal a přistoupil k ní.

„Za slzy se nemusíte stydět,“ řekl jí něžně. Stál před ní, ale nedotkl se jí, ruce měl volně spuštěné. „V příručce důstojníka se nepíše, že by to bylo zakázané. Přišla jste o blízkého člověka.“

„Já to vím – obojí,“ odvětila majorka, polkla a k její nelibosti jí do očí vyhrkly slzy. Roztřásla se. „Cítím se strašně bezradná,“ dodala.

„Proč?“

„Nevím. Jsem cvičená, abych nebyla.“

„Ne, učili vás, abyste tak nevypadala v přítomnosti vašich podřízených v okamžicích nerozhodnosti, které prožívá každý. To je rozdíl.“

„Já… Já jsem nikdy nebyla v boji.“

„Teď tedy jste, majorko. Možná poprvé a naposled. Teď jste viděla, jaké to je.“

„Viděla? Ješíškriste, vždyť já jsem nikdy v životě neviděla nikoho zabitého… A už vůbec ne někoho, na kom mi záleželo.“

„Není to součást leteckého výcviku.“

„Měla bych být silnější.“

„Tak to byste lhala sama sobě, a navíc byste se chovala pěkně hloupě, což jsou vlastnosti, které mají jen mizerní důstojníci. Tohle není žádný přiblblý film, Cathy, ale skutečnost. Žádný voják nevěří nadřízenému, který neprojeví při osobní ztrátě žádné emoce. Víte proč?“

„Já teď nevím vůbec nic.“

„Tak vám to povím: Taková vás nechá zabít.“

„Já jsem nechala Charlieho zabít.“

„Ale ne, já u toho byl. Sám trval na tom, že zůstane v letadle.“

„Měla jsem mu dát rozkaz, aby to nedělal.“

„Taky jste mu ho dala, majore, já vás slyšel. Postupovala jste podle předpisů, ale on váš rozkaz odmítl uposlechnout.“

„Co?“ řekla Neilsenová a upřela rozostřený pohled na Hawthorna. „Snažíte se mě nějak utěšit, že?“

„Jen v rozumné míře, majorko. Kdybych chtěl trochu zmírnit vaše neštěstí, nejspíš bych vás objal a nechal vás vybrečet, ale to neudělám. Za prvé byste mě za to později nenáviděla a za druhé budete muset předstoupit před amerického generálního konzula a pár jeho lidí. Zadrželi je u brány, ale oni vykřikují, že mají diplomatická privilegia, takže je sem během pěti minut pustí.“

„To vy?“

„Takže teď můžete chvíli oplakávat Charlieho, ale pak se zase vrátíte k vojenským řádům. Je to úplně v pořádku. Prožil jsem totéž co vy a nikdo mě za to nedegradoval.“

„Panebože, Charlie!“ zavzlykala Neilsenová a položila mu hlavu na hrudník. Něžně ji sevřel v náručí.

Když po několika minutách přestala slzet, Tye jí jemně zvedl bradu.

„Víc času nemáte, to jsem se taky naučil. Co nejlíp si otřete oči, ale rozhodně si nemyslete, že musíte potlačovat svoje city… Můžu vám nabídnout rukáv svojí kombinézy.“

„O čem to mluvíte?“

„Konzul, a jeho lidé už jedou. Já se jdu podívat na Poolea. Už je na nohou. Hned jsem zpátky.“

Hawthorne vykročil, Neilsenová mu však náhle položila ruku na rameno a zastavila ho.

„Co je?“ zeptal se a otočil se.

„Nevím,“ odvětila a zavrtěla hlavou. Služební vůz amerického konzulátu s vlajkou rychle mířil přes letištní plochu směrem k nim. „Asi bych vám měla poděkovat… Nyní se budu muset věnovat pánům úředníkům,“ dodala. „Poradím si s nimi. Teď už je to na Washingtonu.“

„Tak se připravte, majorko… A nemáte zač.“

Tyrell došel k Jacksonu Pooleovi, jenž se držel zábradlí hasičského auta. Stál tam se svěšenou hlavou a s kapesníkem u úst. Z jeho tváře čišel strašlivý smutek.

„Jak je, poručíku?“

Poole náhle vyskočil od zábradlí a popadl Hawthornea za límce kombinézy.

„Co se to tady sakra děje?! Ať vás vezme čert!“ zařval. „To vy jste zabil Charlieho, hajzle!“

„Ne, Poole, já jsem Charlieho nezabil,“ řekl Tye, nesnažil se však vyprostit z poručíkova sevření. „Já to nebyl.“

„Řekl jste mýmu kámošovi, že vás pořádně štve!“

„To nemělo nic společného s jeho smrtí ani s výbuchem letadla a vy to dobře víte.“

„No jo, asi jo,“ hlesl Poole a pustil zmačkanou látku Hawthorneovy kombinézy. „Já jen, že než jste přišel vy, vedlo se nám s Cathy, Salem a Charliem docela dobře. Teď už Charlie není, Sal zmizel a z naší Velký dámy zbyla jen hromada bordelu.“

„Velká dáma?“

„Náš AWAC. Dali jsme mu jméno, aby měla Cathy radost… Proč jste se nám sakra míchal do života?“

„Nebylo to z mojí vůle, Jacksone. Vy jste se vlastně zamíchali do života mně. Vždyť já ani nevěděl, že existujete.“

„Tak fajn, všechno je to prostě jeden velkej zmatek, ve kterým se už vůbec nevyznám, a to vám povím, že já se vyznám v hodně věcech!“

„Třeba v počítačích, laserových paprscích, přístupových heslech a pípání, kterým my ostatní nerozumíme,“ uťal jej Hawthorne nevybíravě. „Něco vám řeknu, poručíku. Tam venku existuje jiný svět, o kterém vy nemáte ani páru. Říká se tomu lidský faktor a nemá to ani zbla společného s vašimi přístroji a počítačovou magií. Lidi jako já se s ním museli potýkat každodenně celé roky, žádné zvukové signály při výjezdu papíru z tiskárny, ale muži a ženy, kteří jsou možná naši přátelé, ale možná nás taky chtějí zabít. Snažte se zabudovat tyhle rovnice do vašich ocelových hraček!“

„Koukám, že jste se nějak rozjel.“

„To si teda pište. To, co jsem vám právě řekl, jsem slyšel před pár dny od jednoho z nejlepších tajných agentů, které jsem kdy poznal. Řekl jsem mu, že je blázen. Kéž bych to tak mohl vzít zpátky!“

„Možná bysme si oba měli dát pohov,“ nadhodil už klidnější poručík právě ve chvíli, kdy vůz konzulátu odjížděl z letiště. „Cathy zrovna skončila s hochy od vlády a vypadá trochu nešťastně.“

Neilsenová k nim vzápětí přistoupila. Byla zamračená a čišela z ní směsice nejistoty, zmatení a smutku.

„Vracejí se ke svým utajovačům, aby splnili další pokyny,“ řekla a probodla pohledem bývalého důstojníka námořní rozvědky. „Do čeho jste nás to zatáhl, Hawthorne?“

„Kéž bych vám mohl odpovědět, majorko. Vím jen to, že jde o něco mnohem většího, než jsem čekal. Dneska večer se to potvrdilo. Charlie to potvrdil.“

„Ješíšikriste, Charlie…“

„Nech toho, Cathy,“ okřikl ji nečekaně Jackson Poole. „Čeká nás hodně práce, a jako že je Bůh nade mnou, já ji chci udělat pořádně. Kvůli Charliemu!“

Nebylo to snadné rozhodnutí, rozlícené velení letecké základny v Cocoa na Floridě je však muselo neochotně učinit. Přinutil je k tomu společný nátlak Ministerstva námořnictva, CIA a podzemních strategických místností Bílého domu, jemuž se nedalo čelit. Sabotáž letounu AWAC II bylo třeba udržet pod pokličkou a do oběhu se měla vypustit krycí historka, že závada palivové soustavy způsobila explozi cvičného letadla z Patrickovy základny, jež přistálo na francouzském území kvůli nouzové opravě. Incident se naštěstí obešel bez obětí na životech. Příbuzní svobodného vrchního seržanta Charlese O’Briana byli svoláni do Washingtonu, kde každého zvlášť informoval sám ředitel CIA, jehož rozkazy skupině vyšetřovatelů zněly „pracovat tiše, ale důkladně“.

„Krvelačná holčička“, jak bylo pátrání nazváno v nejtajnějších kruzích, se stala nejvyšší prioritou všech příslušných státních orgánů. Každý mezinárodní let ze všech směrů procházel důkladnou kontrolou. Cestující byli zadrženi, někteří na celé hodiny, a vybraní jedinci či skupiny skončili v izolaci, ať už společně, nebo zvlášť. Úředníci pečlivě zkoumali jejich doklady v počítači a ověřovali jejich pravost. Počet zadržených dosáhl stovek a nakonec přesáhl tisícovku. Deník The New York Times to označil za „zbytečné šikanování bez skutečného důvodu“, zatímco list International Herald Tribune psal o „americkém stihomamu, který je zcela nesmyslný, protože se nenašla jediná zbraň ani cokoli ilegálního.“ Z Londýna, Paříže ani Washingtonu však nepřišla žádná odpověď, tím méně vysvětlení. Jméno Bajarattová mělo zůstat v naprosté tajnosti a její plán jakbysmet… Pátrejte po ženě cestující s mladíkem neznámé národnosti.

A zatímco tak činili, letadlo Lear 25 přiletělo do Fort Lauderdale. Na místě pilota seděl člověk, jenž danou trasu absolvoval už několiksetkrát, druhým pilotem byla statná žena s tmavými vlasy sčesanými pod čepici s kšiltem, bývalá členka velení izraelských leteckých sil. Na zadním sedadle přicestoval vysoký mladík. Mezi celníky najatými pro tuto pňležitost byl příjemný úředník, který je přivítal v italštině a rychle jim vyřídil vstupní doklady. Amája Bajarattová a Nicolo Montavi z Portici přistáli na americké půdě.

„Přísahám Bohu, že nevím, jak můžete mít prsty takhle vysoko,“ ulevil si Jackson Poole, když vstoupil do hotelového pokoje na ostrově Svatého Martina, kde Hawthorne s Catherine Neilsenovou právě studovali papíry z poručíkova počítače.

„Když to přeložím do řeči venkovské holky z Minnesoty, znamená to snad, že jsme dostali zelenou?“ zeptala se Cathy.

„Majorko, tenhle výletní pirát nás doslova adoptoval a ani se nás nezeptal na souhlas.“

„Mám taky jednu loď s otroky,“ ucedil Tyrell.

Vrátil se ke grafům z počítače a prohlížel si je ve světle stolní lampy pravítkem s lupou, které narychlo sehnal.

„Žádám vysvětlení, poručíku.“

„My jsme teď jeho majetek, Cath.“

„Můžu tě ujistit, že ne tak docela,“ řekla majorka Neilsenová.

„No, jsme taky svým způsobem dobrovolníci. Podle rozkazu tady nemáme angažovat žádného pilota, jelikož nám právě tady vyhodili do povětří naši Velkou dámu a všechno se drží v tajnosti. Protože umíš dobře zacházet s drahými přístroji, tak ses vlastně zvolila sama, Cathy. A protože já jsem o hodně mladší než on a nejspíš taky silnější, na základně v podstatě řekli ‚dostane, co potřebuje‘.“

„Chtěl byste ještě něco dodat?“ otázal se Hawthorne a naklonil se nad stůl. „Třeba jak mě budete brát na procházky a dohlížet, abych si vzal svůj Geritol?“

„Ale no tak,“ ozvala se Catherine Neilsenová. „Jasně jste se vyjádřil, že jste nás chtěl využít, ale nemohl jste nás žádat, a už vůbec ne nám nařizovat, abychom vám pomohli. Řekli jsme vám, že sami chceme. Kvůli Charliemu.“

„Nevím přesně, co můžeme čekat, a tak se dobrovolně vzdávám části svých pravomocí.“

„Nechte těch keců, Tyei,“ poručila Cathy. „Kam odsud pojedeme?“

„Já tyhle ostrovy znám. Je to vlastně malý sopečný atol, který nestojí za návštěvu. Nic tam není, jen skaliska a pláže. Jsou úplně bezvýznamné.“

„O jednom z nich to neplatí,“ namítl Poole. „Moje přístroje se nepletou.“

„To připouštím,“ souhlasil Hawthorne. „Takže je musíme omrknout zblízka. Francouzi nám poskytli hydroplán s tlumenými zdvojenými motory. Dnes večer nás bude osm kilometrů jižně od nejjižnějšího ostrova čekat dvoumístná ponorka, kterou přivleče britské vznášedlo z Gordy.“

„Dvoumístná?“ vykřikla Neilsenová. „A co já?“

„Vy zůstanete s letadlem a vznášedlem.“

„Starou belu. Řekněte Britům, aby poslali pilota. Nemusíte nic vysvětlovat, dělá se to tak pořád… Bez ohledu na hodnost byl Charlie jako můj starší bratr, kdybych nějakého měla. Nehnu se od vás a od Jacksona. Stejně mě potřebujete.“

„Můžu se zeptat k čemu?“

„Jistě. Co uděláte s ponorkou, až půjdete na průzkum? Necháte ji potopit do bahna?“

„Ne, vytáhneme ji na pláž a zamaskujeme. Náhodou o tom něco vím.“

„Když vezmeme v úvahu, jak to může dopadnout, tak to není zrovna nejlepší taktika pro přežití. O tom zase vím něco já. Jestli najdete ostrov, který tam podle vás je…“

„Opravdu tam je,“ skočil jí do řeči Poole. „Moje přístroje nelžou.“

„Řekněme, že se vám to podaří,“ připustila Cathy. „Je nasnadě, že takové místo bude velice dobře střežené – jak fyzicky, tak hlavně tou nejmodernější technikou. Bylo by relativně snadné obehnat tak krátké pobřeží elektronickými detektory. Souhlasíš, Jacksone?“

„To je jasný, Cathy.“

„Takže je taky jasné, že by bylo daleko chytřejší vynořit se v moři, vyskočit ven a doplavat k vhodnému přístupovému bodu, který můžeme určit přímo na místě.“

„Lepší by bylo přehoupnout se přes bok, bez vyskakování a létání vzduchem, ale stejně se mi to nelíbí. Přeháníte technické možnosti primitivního a téměř neosídleného ostrova.“

„Takhle bych to neviděl, Tyei,“ namítl poručík. „Klidně by se tam dal nainstalovat počítačový snímací systém, jak to naznačila Cathy. Stačí generátor za tři sta dolarů a pár desítek seniorů, a to nepřeháním.“

„Myslíte to vážně?“ Tyrell probodl Poolea pohledem.

„Nevím, jestli vám to budu umět vysvětlit,“ pokračoval Poole, „ale před deseti nebo dvanácti lety, když jsem byl ještě kluk, mi táta koupil video na dálkové ovládání. Byla to ta nejhorší věc, kterou nám mohl udělat, když nepočítám koupi počítače. Nikdy se s tím nenaučil pořádně zacházet a nešlo mu to hlavně ve chvíli, kdy se snažil nahrát nějaký zápas Saints nebo pořad, na který neměl zrovna čas, ale chtěl se na něj podívat později. Vždycky se strašně rozčílil, začal hulákat a nakonec ovladač za trest vyhodil do smetí. Můj táta není žádný hlupák, ale zatraceně dobrý právník, ale ze všech těch čísel, symbolů a knoflíků, co musí člověk namačkat, se stali jeho osobní nepřátelé.“

„Má to podle vás nějaký hlubší smysl?“ zeptal se Hawthorne.

„Určitě jo,“ odvětil Poole. „Nenáviděl to, v čem nevyrostl, protože si na to nedokázal zvyknout. A teď nemyslím na nějaké technické serepetičky…“

„Co…“

„On je ve skutečnosti velkorysý člověk. Třeba když se černoši začali ucházeli o místa ve státní správě, považoval to za výborný nápad, který přišel v nejvyšší čas. Ale pokrokům moderní techniky se přizpůsobit nedokázal, protože přicházely moc rychle a chyběl jim lidský rozměr. Měl z nich strach.“

„Poručíku, co mi to tady sakra vykládáte?“

„Že všechno je opravdu velice jednoduché, když si na to člověk zvykne. Já i moje ségra jsme vyrostli u počítače a videoher. Táta proti tomu nikdy nic neměl, jen se odmítal na nás dívat. Rychle jsme si zvykli na všechny ty knoflíky, symboly a čipy.“

„A co tím chcete říct?“

„Z mojí ségry je programátorka v Silicon Valley a už teď vydělává víc peněz, než já kdy v životě budu mít. Jenže já zase můžu používat vybavení, o kterém si ona může nechat leda zdát.“

„No a?“

„Takže Cathy má pravdu, ale já taky. Její představy a moje odborné znalosti říkají totéž. Ona teoreticky mluvila o tom, co by na tom ostrově mohlo být, a moje prokazatelná koncepce jednoduchého ‚pécéčka‘, generátoru za tři stovky dolarů a pár desítek senzorů to jen potvrzuje. Technicky nic složitého, ale mohlo by nám to pořádně znepříjemnit život.“

„Takže z těch všech vašich keců plyne, že bych ji měl vzít s sebou, je to tak?“

„Poslyšte, Tyei, tahle dáma je pro mě velice důležitá. Ani mně se nelíbí, co dělá, ale já ji znám. Když má pravdu, tak má prostě pravdu, zvlášť v otázkách taktiky. Přečetla všechny knížky.“

„I o řízení miniponorky?“

„Poradím si se vším, co se pohybuje dopředu nebo dozadu po nebi, po zemi i vodě,“ odvětila majorka sama za sebe. „Dejte mi hodinu na seznámení s ovládacími prvky a schématy a dopravím vás, kam bude libo.“

„Vaše skromnost se mi líbí, ale stejně vám moc nevěřím.“

„Taky vím, že členové jednotek pro údery pod vodou se dokáží naučit řízení za dvacet minut.“

„Mně to trvalo půl hodiny,“ řekl Hawthorne bezelstně.

„Jste pomalý, jak jsem čekala. Podívejte, Tyei, já nejsem padlá na hlavu. Kdyby mi někdo řekl, abych šla na průzkum s vámi, musela bych odmítnout. Ne že bych byla zbabělá, ale pro takovou práci nemám fyzické vlohy ani duševní průpravu a mohla bych vám být jen na obtíž. Ale ve stroji, který dokážu řídit, bych vám byla užitečná. Budeme ve spojení vysílačkou a já budu v každém okamžiku tam, kde řeknete. Jsem vaše pojistka pro případ maléru.“

„Mluví vždycky tak logicky, Jacksone?“

Než zubící se Poole stačil odpovědět, zazvonil telefon, a protože k němu měl nejblíž, přešel k nočnímu stolku a zvedl sluchátko.

„Prosím?“ zeptal se ostražitě. Po chvíli naslouchání se otočil k Hawthorneovi a rukou zakryl mikrofon. „Volá vám nějaký Cooke.“

„Taky už má načase!“ Tyrell si vzal od poručíka sluchátko.

„Kde se sakra flákáš?“ obořil se na něj.

„Na totéž bych se mohl já zeptat tebe,“ odvětil mu hlas z ostrova Gorda. „Právě jsme dorazili a nenašli jsme tady od tebe vůbec žádné zprávy. Ke všemu jsme zjistili, že nás okradli!“

„Co to plácáš?“

„Musel jsem zavolat tomu pitomcovi Stevensovi, abych zjistil, kde jsi.“

„Copak sis to nezjistil u Martyho?“

„Marty je pryč, stejně jako jeho kamarád Mickey. Prostě zmizeli, starouši.“

„Ten hajzl!“ zahřměl Hawthorne. „Co se ztratilo?“

„Obálka, kterou jsem ti nechal v trezoru, je taky fuč. Všechno všechny naše dosavadní poznatky.“

„Ježíšikriste!“

„Jestli se ten materiál dostane do nesprávných rukou…“

„Na ruce ti kašlu, chci vědět, kde je Marty a Mickey! Přece jen tak neufrnkli jako ptáci, to bych do nich neřekl. Nechali by vzkaz, nějaké vysvětlení…! Copak nikdo nic neví?“

„Zdá se, že ne. Chlápek, kterému tady říkají starý Ridgeley, se prý šel mrknout do dílny, kde měli hoši pracovat na jeho motorech, a našel oba ty zatracené motory rozebrané, ale nikde ani živáčka.“

„Tohle pěkně smrdí!“ vyjekl Hawthorne. „Jsou to moji kámoši – co jsem to sakra provedl?“

„Jestli tě to tak trápí, asi bys měl slyšet to nejhorší,“ řekl Cooke. „Recepční, co vydal obálku, tvrdí, že ji v dobré víře svěřil ‚pánovi‘ jménem Grimshaw, který má v Londýně vynikající pověst. Prý nás všechny zná a vysvětlil mu, že ta obálka náleží jemu a že nám za ty informace zaplatil.“

„Za jaké informace?“

„O prohlídce jachty, kterou kupuje jeho klub ze San Diega. Údaje o cenách dlů, které se musí vyměnit, a obecné hodnocení plavební schopnosti. Musím uznat, že to byla moc přesvědčivá historka. Ten mladík na ni bohužel naletěl.“

„Dej toho hajzla zastřelit nebo aspoň vyhodit.“

„Už je pryč, starouši, ukončil svůj pracovní poměr, jakmile uslyšel první ostřejší slova. Řekl, že mu ten člověk slíbil místo v hotelu Savoy v Londýně a že už má toho pitomého zapadákova až po krk. Odletěl posledním letem do Portorika a drze prohlásil, že doufá, že stihne totéž letadlo do Londýna jako ten Grimshaw. Oznámil chudákovi řediteli, že za den nebo dva by už nemusel sedět na své židli.“

„Prověřte seznamy cestujících všech letů z Portorika do…“ Tyrell se zarazil a hlasitě vzdychl. „Ale vždyť ty už jsi to určitě udělal.“

„Přirozeně.“

„Žádný Grimshaw,“ řekl Hawthorne.

„Žádný Grimshaw,“ potvrdil Cooke. „A v klubu určitě taky není.“

„Jeho pokoj je bez poskvrnky, telefon je otřený, obě kliky taktéž.“

„Profesionál… Sakra!“

„Víme, na čem jsme, a můžeme se do toho pustit.“

„Piš si, že já se teď pustím hlavně do Martyho a Mickeyho!“

„Vyslali jsme hlídky britského námořnictva a úřady prohledávají ostrov… Okamžik, Tyrelle, právě přišel Jacques a chce mi něco říct. Nezavěšuj.“

„Provedu,“ zavrčel Hawthorne, zakryl mikrofon a otočil se ke Catherine Neilsenové s Jacksonem Poolem. „Na Gordě jsme to projeli na celé čáře,“ vysvětlil jim. „Můj dobrý kamarád, který mi dělal spojku, a jeho kumpán, taky kámoš, zmizeli. S nimi i všechny materiály, které jsme měli na tu děvku!“

Neilsenová s Poolem se po sobě podívali. Poručík pokrčil rameny na znamení, že Tyrellovým slovům nerozumí. Majorka zvedla obočí a pokrčila rameny, čímž mu dala najevo, že je na tom stejně, hned však zatřásla hlavou. Byl to rozkaz „na nic se neptat“.

„Geoffe, kde jsi?“ zařval Hawthorne do telefonu. Dlouhé ticho ve sluchátko jej znervózňovalo. Bylo zlověstné. Nakonec se dočkal.

„Je mi to strašně líto, Tyrelle,“ začal Cooke tiše. „Hrozně nerad ti to říkám, ale hlídkový člun vylovil tělo Michaela Simmse asi devět set metrů od břehu. S kulkou v hlavě.“

„Panebože,“ vydechl Hawthorne. „Jak se tam dostal?“

„Podle předběžného ohledání, hlavně podle šupinek barvy na jeho oblečení, úřady soudí, že ho zastřelili, naložili do malého motorového člunu a poslali ho na otevřené moře. Pravděpodobně prý visel přes bok a vlny ho stáhly do vody.“

„Což znamená, že Martyho nikdy nenajdeme, a když ano, tak bude mrtvý v motorovém člunu s prázdnou nádrží.“

„Britské námořnictvo bohužel s takovým odhadem souhlasí. Rozkazy z Londýna a Washingtonu jsou jasné: udržet všechno v tajnosti.“

„Do hajzlu! To já jsem je oba zatáhl do těchhle kravin. Byli to váleční hrdinové a zabili je kvůli kravinám.“

„Promiň, Tyei, ale já si myslím, že to žádné kraviny nejsou. Tahle událost, masakr v Miami, tvoje vlastní zkušenost na Sábě i to letadlo na Svatém Martinu nám dokazují, že stojíme před ohromně závažným problémem. Tahle ženská – a lidi kolem ní má možnosti, které překračují všechny předchozí odhady.“

„Já vím,“ hlesl Hawthome sotva slyšitelně. „A taky vím, jak je teď dvěma mým novým kolegům kvůli Charliemu.“

„Komu?“

„Nic, to je fuk, Geoffe. Zasvětil tě Stevens do našich zdejších plánů?“

„Ano, a proto se tě chci upřímně zeptat, Tyrelle, opravdu víš jistě, že to zvládneš? Přece jen jsi byl pár let mimo…“

„Vy jste se na mě se Stevensem domluvili, nebo co?“ uťal jej Hawthorne nakvašeně. „Dovol, abych ti něco vysvětlil, Cooke, je mi čtyřicet roků…“

„Čtyřicet dva,“ zašeptala Catherina Neilsenová z druhého konce místnosti. „Osobní spis…“

„Ticho…! To nepatřilo tobě, Geoffe. Odpověď na tvoji otázku zní ‚jo‘. Za hodinu odjíždíme a máme spoustu práce. Zavolám ti později. Urči vaši spojku.“

„Ředitel klubu?“ nadhodil člověk z MI6 na druhém konci linky.

„Ne, ten ne. Má svých starostí dost… Radši použij Rogera, toho barmana, ten bude nejlepší.“

„No jasně, ten černej kámoš s pistolí. Prima nápad.“

„Zavoláme si,“ řekl Tyrell, zavěsil a obrátil se na majorku Neilsenovou. „O můj věk se nestarejte, někdy dojde k chybě… Ale když jsem mluvil o ponorce pro dva lidi, tak jsem byl naprosto přesný. Ne tři, ani čtyři, ale dva. Doufám, že se s vaším ‚miláčkem‘ znáte fakt důvěrně. Pokud totiž trváte na tom, že pojedete s námi, budete buď na něm, nebo pod ním!“

„K označení té miniponorky mám malou připomínku, komandére Hawthorne,“ podotkla majorka. „Za zadním sedadlem je příčný úložný prostor nejméně tak velký jako místo pro posádku. Obsahuje nafukovací záchranný člun, základní zásoby na pět dní, zbraně a světlice. Když se obejdeme bez zásob, můžete si tam uložit vybavení, jaké chcete, a nebude problém s místem pro mě.“

„Jaktože toho o miniponorkách víte tolik?“

„Kdysi chodila s jedním floutkem od námořního letectva z Pensacoly, který se silně zajímal o život pod vodou,“ odvětil poručík. „Sal, Charlie i já jsme skákali radostí, když mu řekla, ať si letí třeba na Saturn. Byl to nafoukanej vůl.“

„Prosím tě, Jacksone, o některých věcech se nemluví.“

„Třeba o osobních spisech?“ zeptal se Hawthome.

„Bylo to v souladu s vojenským protokolem.“

„Někdy z války v roce 1812… No nic, nechme toho.“ Hawthorne přešel ke stolu s papíry. „Britské vznášedlo může dopravit ponorku až na vzdálenost asi kilometr a půl jižně od prvního ostrova. Všechna světla pochopitelně nechají zhasnutá a budou se řídit jen podle signálů rozhlasových vysílačů. Podívejte, tady.“

Tyrell ukázal pravítkem na údaje odfaxované z Washingtonu, které obsahovaly vše, co bylo o atolu známo. Naštěstí s nimi přišly i mapy, které už někdy před šedesáti lety připravili muži podobní Hawthomeovi. Byly na nich vyznačené nebezpečné útesy i nenápadná sopečná skaliska, na nichž by námořníci mohli ztroskotat a utopit se v rozbouřených vodách.

„Tady ve vnějším útesu je mezera,“ řekl a dotkl se místa na námořní mapě.

„Nezachytí ho náš sonar?“ zeptal se Poole.

„Když budeme pod vodou, tak pravděpodobně ano,“ odpověděl Tye. „Ale když se vynoříme, tak nezachytí a my bychom mohli přistát v záři reflektorů na hromadě korálů.“

„Takže zůstaneme pod vodou,“ řekla Catherine.

„Takže pronikneme k vnitřnímu útesu, o kterém nic nevíme, a budeme plout naslepo,“ odvětil Hawthorne. „A to je jen první ostrov. Sakra!“

„Můžu něco navrhnout?“ zeptala se Neilsenová.

„Poslužte si.“

„Při nácviku bojového létání nás učili, že když narazíme na silnou vrstvu oblaků, máme se držet co nejníž, jen těsně nad kobercovými mračny, kde naše přístroje vidí maximum. Co kdybychom ten postup obrátili? Budeme plout co nejtěsněji pod hladinou, vysuneme širokoúhlý periskop, a pokud snad v minimální rychlosti zavadíme o útesy nebo skaliska, prostě se od nich odrazíme.“

„Když si odmyslíme tu odbornou hatmatilku, tak to skutečně zní velice jednoduše,“ uznal Poole. „Postupuje se v krocích, stejně jako při práci s počítačem. Člověk musí sledovat zadání a zároveň mít všech deset prstů připravených na klávesách.“

„Na jakých klávesách?“

„Můžete mi sehnat jednoduchý laptop a deset čidel, které bych mohl nalepit vteřinovým lepidlem na plášť ponorky?“

„Ovšemže ne, není čas.“

„Tak hrábněte do kláves. Teorie Cathy pořád platí.“

„To doufám.“

9

Omšelý motel ve West Palm Beach byl pro mladíka s titulem barone-cadetto di Ravello pouze dočasnou zastávkou. Zapsal se jako stavební dělník cestující ve společnosti své postarší tetičky, obyvatelky Lake Worth, jež svému synovci trochu pomáhá „v těchhle velkejch Spojenejch státech. Je to šikovnej kluk, co tvrdě maká!“

V půl desáté ráno však „teta“ i „synovec“ chodili po Worth Avenue v Palm Beach, vybírali a platili v hotovosti to nejmódnější oblečení v nejexkluzivnějších obchodech této luxusní čtvrti. A začaly se šířit zvěsti: Je to italský baron, prý z Ravella, ale pssst! Nikdo se to nesmí dozvědět! Řílcají mu barone-cadetto, což znamená následník titulu, a jeho tetička je contessa, opravdová hraběnka. Povím vám, oni tady na ulici nakupují jen to nejlepší! Veškerá zavazadla se mu ztratila v letadle společnosti Alitalia, no věřila byste tomu?

Všichni na Worth Avenue tomu přirozeně věřili, jelikož jejich pokladny bez ustání drnčely. Majitelé obchodů volali svým oblíbeným novinářům ze společenských rubrik v Palm Beach i Miami a nabízeli jim, že poodhalí roušku mlčení, pokud se jméno jejich firmy ocitne na předním místě.

V devět hodin večer byl pokoj motelu zaplněný krabicemi s oblečením a zavazadly od Louise Vuittona. Bajarattová si svlékla lehce vycpané šaty, hlasitě vydechla a padla do manželské postele.

„Jsem utahaná jak kotě!“ zvolala.

„Já ne!“ Nicolo kypěl silou. „Nikdy se mnou nikdo takhle nezacházel. Je to magnifico!“

„Šetři si to, Nicolo. Zítra se stěhujeme do grandhotelu na druhé straně mostu. Všechno už je zařízené. Teď mě nech na pokoji, nechci žádné prudké pubertální milostné pokusy, jestli můžu prosit. Musím přemýšlet a pak spát.“

„Jen si klidně přemýšlejte, signora. Já si dám sklenici vína.“

„Nepřeháněj to. Zítra budeme mít napilno.“

„Naturalmente,“ souhlasil chlapec z doku. „Tak to bych se měl ještě trochu učit, ll barone-cadetto musí být připravený, ne?“

„Ano.“

O deset minut později už Baj spala. Na druhém konci pokoje, ve světle stojací lampy vedle pohovky, pozvedl Nicolo číši nad stránkami se svou novou totožností.

„Na tvoje zdraví, svatá Cabriruová,“ zašeptal, vlastně spíš jen otvíral ústa. „A na mě, budoucího barona.“

Bylo čtvrt na dvanáct. Na noční obloze bez mráčku zářil jasný karibský měsíc, jehož paprsky se odrážely od temné hladiny. Hydroplán se setkal se vznášedlem z ostrova Gorda ve 22:05. Poté se tři Američané začali převlékat do černých potápěčských obleků, jež dodali Britové spolu s malými pistolemi s tlumiči pro připnutí na opasek a nepromokavými vaky na světlice, nočními dalekohledy a ručními vysílačkami. Majorka Neilsenová také dostala instruktáž v ovládání miniponorky, což bylo důležité pro zdar průzkumného úkolu. Měla převzít řízení, jakmile její kolegové opustí plavidlo a vydají se na obhlídku ostrovů. Školení připadlo vzpurnému mladému britskému diverzantovi, který byl přesvědčen, že členem průzkumné hlídky by měl být on, a ne nějaká americká pilotka. Jeho odpor oslábl poté, co si ho majorka vzala stranou na záď lodi a promluvila si s ním mezi čtyřma očima. Jistá neochota z něj pak sice stále čišela, přesto se z něj vyklubal výborný učitel. Během hodiny mohl být hrdý na svou žákyni.

„Ani nechci pomyslet, co jste mu asi naslibovala,“ řekl Tyrell, když pilotka vystoupala na palubu po skončení posledního manévrovacího cvičení na dvou čtverečných kilometrech oceánu.

„Chcete mě naštvat?“

„Ale jděte, snažím se jen trochu odlehčit situaci. Čeká nás dlouhá noc.“

„Řekla jsem mu pravdu – o Charliem. Že mu to podle mě dlužím. Myslím, že jsem ho přesvědčila.“

„O tom nepochybuju.“

„Taky jsem mu jasně řekla, že jestli to nezvládnu, tak jdu od toho. Neriskovala bych dva další životy… Ten Brit chce skutečně jít s vámi a mohl mi házet klacky pod nohy, ale neudělal to. Ví, o co mi jde, a vyzkoušel si mě.“

„Věřím vám, majorko,“ řekl Hawthorne upřímně. „Za pár minut vyhodíme kotvu u prvního ostrova. Chcete něco říct pilotovi z Gordy, co od vás převezme hydroplán, kterým jsme přiletěli? Myslím ohledně letadla.“

„Drží ho dole v karanténě. Nemáme se s ním vůbec vidět. Chtěla jsem mu nechat jen krátký vzkaz.“

„Tak jsem to taky myslel. Napište mu ho.“

„Vlastně je tak krátký, že mu ho může říct kapitán. Jde o levou směrovku. Trochu táhne na stranu, tak to bude muset vyrovnávat. Beztak by na to za pár minut přišel sám.“

„Vyřídím. Jestli si ještě potřebujete něco upravit, tak to udělejte teď. Do rána možná další šanci nedostanete.“

„Děkuju, všechno už je připraveno, ale neděkuju chlápkům, co navrhli tyhle zatracené obleky. Vůbec nemysleli na ženy.“

„Z místa, kde stojím, nevidím žádný problém,“ řekl Tyrell a ve svitu měsíce na chvíli zálibně zadíval na postavu upnutou v černé gumě.

„To je ten problém, vy stojíte.“

„Jdeme na to!“ Jackson Poole se objevil na zádi a přistoupil k nim. „Kapitán říká, že vytahují ponorku. Máme si vyzkoušet, jak se tam vejdeme, aby se případně mohly přemístit nějaké zásoby.“

„Tak brzo?“ zeptala se Neilsenová.

„To není brzo, Cathy. Ten člověk říká, že při naší cestovní rychlosti dorazíme k místu vylodění za dvacet minut nebo ještě dřív.“

„Pane!“ Instruktor majorky Neilsenové se vyřítil ze stínu, postavil se do pozoru a vysekl Hawthorneovi britský vojenský pozdrav s rovnou rukou.

„Ano, právě jsme to slyšeli, seržante. Ponorka se vynořuje. Jsme připraveni.“

„O tohle mi nejde, pane,“ vyštěkl voják. „Mohu se vás zeptat, jak dlouho jste neřídil podobná plavidla, pane?“

„Sakra, je to tak pět nebo šest roků.“

„Byla britské výroby?“

„Převážně naší, ale vaše jsme používali taky. Je tam jen nepatrný rozdíl.“

„Ne tak docela, pane.“

„Jak prosím?“

„Nemohu vám dovolit postavit se za řízení našeho stroje.“

„Cože?“

„Tato dáma prokázala skvělé pilotní schopnosti.“

„No, měla jsem nějakou zkušenost z Pensacoly, seržante,“ řekla Neilsenová skromně.

„Mimořádně dobře zažitou, madam.“

„Chcete rict, že až se odpoutáme, bude řídit ona?“

„Přesně tak, pane.“

„Toho pána si můžete nechat od cesty. Já tyhle ostrovy znám, ona ne!“

„Pak tedy nevíte, jak se zdokonalila technika. V kabině je televizní obrazovka, která přesně ukazuje pilotovi všechno, co je vidět periskopem z místa pro druhého pilota. Pokud to nevíte, možná nevíte ani o dalších vymoženostech. Ne, je mi líto, pane, ale nemohu vám dovolit posadit se na místo prvního pilota.“

„To je hloupost…!“

„Ne, pane. Tahle mašina stála britskou vládu minimálně čtyři sta tisíc liber a já nepustím k řízení někoho, kdo ji léta neřídil. Teď vás poprosím, abyste přešli na příď. Pilot čeká, až sem bude moci přijít, abychom ho dopravili k letadlu.“

„Řekněte mu, že levá směrovka táhne,“ pravila Catherine. „Všechno ostatní je v normálu.“

„Provedu, madam. Vyzvednu vás, jakmile přitáhneme letadlo k boku a pilot odrazí od lodi.“

Seržant se opět postavil do pozoru, kývl, vyhnul se Hawthorneovu upřenému pohledu a odešel.

„Napálili jste mě!“ ucedil Tyrell vztekle, když vykročili po palubě.

„Uvidíte, Tyei,“ řekla Catherine, když došli k přídi hlídkové lodi podivného tvaru. „Takhle to bude lepší. Nesnažila bych se to udělat, kdybych si myslela něco jiného. Berte vážně, co jsem řekla. Kdybych na to neměla, šla bych od toho.“

„Proč je to takhle lepší?“ zeptal se Hawthorne.

„Protože se můžete soustředit na to, co hledáte, a nemusíte se starat o řízení.“

Tyrell na ni pohlédl a ve světle měsíce v jejích velkých šedozelených očích spatřil opatrnou prosbu. Byly to oči malého děvčátka zasazené v půvabné tváři velice zkušené ženy.

„Možná máte pravdu, majorko, to nemůžu popřít. Jen bych uvítal, kdybyste to provedla jinak.“

„To jsem nemohla. Nevěděla jsem, jestli bych to dokázala.“

Hawthorne se usmál. Zlost ho přešla. „Máte vždycky na všechno odpověď?“

„Je voda mokrá?“ ozval se vysoký a štíhlý Poole, jenž se nakláněl přes bok a předstíral, že jejich rozhovor neslyší.

„Neříkejte to,“ poručil Tyrell Neilsenové a zvedl obě ruce. „Neříkejte ‚Buď zticha, miláčku‘!“

„Jo tohle…,“ špitla Catherine a zasmála se. „Jednou vám povíme, jak se to seběhlo a možná mu tak začnete říkat sám.“ Náhle se zadívala do dáli a v očích se jí objevil smutek. „Byl to nápad Sala s Charliem. To oni s tím přišli.“

„S čím?“

„Zapomeňte na to,“ odvětila Cathy, zamrkala a oči se jí znovu rozjasnily. „Jestli ovšem na tenhle výraz nemáte patent.“

„Pane!“ oznámil seržant, jenž se vynořil ze stínu u zábradlí na pravém boku. „Ponorka je připravena k ponoření.“

„Jdem na to.“

První ostrov nebyl ničím víc než odpadem sopečného původu. Pronikli do vnitřního útesu, vynořili se a viděli jen rozeklaná skaliska a zetlelé rostliny, jež skomíraly ve vyprahlé hlíně a písku, do nichž se občasný déšť okamžitě vsákl.

„Zapomeňte na to,“ rozkázal Tyrell svému kormidelníkovi na předním sedadle. „Plujte k číslu dvě. Leží něco přes kilometr odsud severovýchodním směrem, jestli se dobře pamatuju.“

„Pamatujete si to správně,“ odvětila Catherine od ovládacích prvků. „Mám mapu a naprogramovala jsem opětovný výstup. Zavřete poklopy a připravte se k ponoření.“

Druhý ostrov, jenž ležel něco přes kilometr na severovýchod, byl pro Pooleovy elektronické alarmy ještě méně pravděpodobným kandidátem. Byl to útvar z holého kamení bez jakékoli zeleně či písečných pláží, jakýsi sopečný omyl. Nebyl důvod, aby se na něm usídlili lidé či aspoň zvířata.

Miniponorka s tříčlennou posádkou zamířila ke třetímu ostrovu, jenž se nacházel sedm kilometrů severně od druhého. Byl nepravidelně porostlý zelení, jež ležela na zemi zbičovaná nedávnými bouřemi. Zdejší palmy byly otlučené či ohnuté, řada z nich měla zlomený kmen. Ostrov byl zkrátka kouskem země, ponechaným napospas živlům. Už chtěli pokračovat na východ k dalšímu ostrovu, když Hawthorne, jenž pozorně sledoval televizní obrazovku před Neilsenovou, cosi zaujalo.

„Moment, Cathy,“ řekl tiše. „Přepněte motory na zpětný chod a otočte ponorku o devadesát stupňů.“

„Proč?“

„Něco mi tady nehraje. Radar na střeše odráží paprsky zpátky. Ponořte se.“

„Proč?“

„Udělejte, co říkám.“

„Jistě, ale ráda bych věděla proč.“

„Já taky,“ ozval se Poole zezadu.

„Zmlkněte.“ Hawthorne civěl střídavě na televizní obrazovku a na souřadnice radaru, jež měl před sebou. „Nechte periskop nad vodou.“

„Je tam,“ řekla Neilsenová.

„To je ono,“ řekl Tyrell. „Vaše stroje nelhaly. Máme to.“

„Co máme?“ zeptala se Neilsenová.

„Zeď. Zeď, jež odráží radar a kterou postavil člověk. Tipoval bych, že je pobitá ocelí. Není ji vidět, ale odráží paprsky.“

„Co budeme dělat?“

„Objedeme ostrov, pak se vrátíme a uvidíme, jestli tady nenajdeme nějaké překvapení.“

Pomalu obeplouvali ostrůvek, jen těsně nad hladinou, a paprsky nezjistitelného radaru přitom prohlížely každý metr pobřeží. Poole se namáčkl do Tyrellova otevřeného poklopu a sledoval terén dalekohledem pro noční vidění.

„Páni,“ vydechl poručík a sklonil hlavu, aby ho bylo slyšet. „Mají tady všude detektory. Jsou zhruba deset metrů od sebe a určitě jsou zapojené v okruhu.“

„Popište, co vidíte,“ řekl Hawthorne.

„Vypadá to jako malá zrcadélka. Některé jsou na palmách, další na tyčích zatlučených hluboko do země. K těm na kmenech stromů vedou skrz listí černé nebo zelené dráty, ty na sloupech z tvrzeného skla nebo umělé hmoty snad ani žádné dráty nemají nebo je aspoň nevidím.“

„Jsou tenké jako vlasec a zakopané nejmíň metr hluboko,“ vysvětlil mu Hawthorne. „Aby je člověk viděl, nesměl by od nich být dál než tňcet centimetrů a muselo by jasně svítit slunce. A možná ani to ne.“

„Jak to?“

„Jsou to čiré žilky, obarvené jen na koncích, kvůli propojení obvodu. S tím obvodem jste měl pravdu.“

„Funguje to jako vánoční žárovičky?“

„Ano, ale se záložními zdroji. Když jednu vypojíte, nevyhodíte celý okruh. Dráty vedou k bateriím, které překlenou výpadky a udrží spojení.“

„Z pána se vyklubal technik! Na jakém principu to tedy pra –“

„Na principu paprsků, které umějí zjistit hustotu – nebo hmotnost, chcete-li. Malá zvířata či ptáci tak alarmy nespustí.“

„Vy mě ohromujete, Tyei.“

„Používaly se už v době, když vy jste si ještě hrála videohry.“

„Jak se přes ně dostaneme?“

„Budeme se plazit po břiše. Není to žádný velký problém, poručíku. Za starých časů – před pěti nebo šesti lety – jsme v Amsterdamu popíjeli s hochy z KGB a navzájem si vykládali, jací jsme byli všichni pitomci.“

„Opravdu?“

„Všichni jsme to tak dělali, Jacksone. Nehloubejte o tom. Ale ani na to nezapomínejte.“

„Víte, komandére, já fakticky nevím, co si o vás myslet.“

„Kdysi kdosi napsal, že celý svět je jedna velká záhada, mladý muži… Moment, majorko!“ Catherine Neilsenová vzhlédla od řízení. „Tady je ta malá zátočina, kde se nám předtím odrážely paprsky. Od zdi.“

„Mám do ní zamířit?“

„Jen to ne. Pokračujte rovně západním směrem. Asi čtyři sta metrů, ne víc.“

„A co pak?“

„Pak s vaším ‚miláčkem‘ skočíme přes palubu… Slezte dolů, Poole. Zkontrolujte si zbraň a pořádně si zapněte vak s výbavou.“

„Provedu, komandére. Vypadáte fakticky odhodlaně,“ odvětil Poole.

Protivné drnčení motelového telefonu vytrhlo Bajarattovou ze spánku. Instinktivně strčila ruku pod polštář a nahmatala pistoli. Pak se posadila, zamžikala a zatajila dech. Snažila se ovládnout své ohromení, ale příliš jí to nešlo. Nikdo přece nevěděl, kde je, kde jsou! Cestou z letiště, vzdáleného jen čtvrt hodiny, vystřídali tři různé taxíky. V prvních dvou figurovala jako bývalá pilotka izraelského letectva, do třetího nastoupila převlečená za nenalíčenou starou šlapku mluvicí lámanou angličtinou. V motelech podobných tomu, v němž se ubytovali, se nevyžadovaly žádné průkazy, a už vůbec ne pravá jména. Zvonění se znovu ozvalo. Okamžitě zvedla sluchátko, aby utišila zvuk, a podívala se na Nicola, jenž ležel vedle ní. Tvrdě spal a klidně oddychoval. Jeho dech čpěl po víně.

„Ano?“ ozvala se tiše do telefonu a podívala se na červená čísla rádiobudíku přišroubovaného k nočnímu stolku. Bylo 1.35 po půlnoci.

„Nerad vás budím,“ řekl příjemný mužský hlas ve sluchátku, „ale dostali jsme rozkaz být vám k ruce a mám informaci, která by vám možná stála za zvážení.“

„Kdo jste?“

„Ke sdělování jmen jsme nedostali pokyn. Stačí když řeknu, že naše skupina chová nemocného starého pána v Karibiku ve velké úctě.“

„Jak jste mě našel?“

„Věděl jsem, koho a co mám hledat, a nebylo zas tolik míst, kam byste se mohla uchýlit… Krátce jsme se spolu setkali na celnici ve Fort Lauderdale, ale to na rozdíl od mé informace není důležité. No tak, vážená, neztěžujte mi to. Beru na sebe tak velké riziko, že by mě někdo mohl považovat za blázna.“

„Omlouvám se. Přiznávám, že jste mě překvapil.“

„Ne, nepřekvapil,“ přerušil ji příjemný hlas. „Já vás šokoval.“

„No dobře, ať je po vašem. Jakou informaci pro mě máte?“

„Včera odpoledne jste odvedla slušnou práci. Velké ryby v Palm Beach si o vás o překot šuškají, jak jste jistě očekávala.“

„To bylo jen tak pro začátek.“

„Omyl. Zítra máte malou tiskovou konferenci.“

„Cože?“

„Slyšela jste dobře. Sice nejsme v New Yorku nebo ve Washingtonu, ale pár slušných novinářů tady taky máme, zvlášť pokud se týče života smetánky. Nebylo těžké si spočítat, kde budete bydlet, takže pár z nich začalo čmuchat kolem hotelu The Breakers. Jen jsme si mysleli, že byste to měla vědět. Pochopitelně můžete odmítnout, ale nechtěli jsme, abyste byla… překvapená.“

„Děkuji. Mohu vám někam zavolat?“

„Zbláznila jste se?“ Linka oněměla a vzápětí se ozval oznamovací tón.

Bajarattová zavěsila, vstala z postele a několik minut nervózně přecházela před hromadou zavazadel a krabic z obchodů na Worth Avenue. Nebylo to tak těžké, pomyslela si při pohledu na balíčky a blahopřála si ke své předvídavosti. Nechala ze zakoupeného oblečení odstranit veškeré cenovky a cedulky. Ráno bude snadnější všechno sbalit. To však v daném okamžiku nebylo tak důležité. Trápilo ji něco jiného.

„Nicolo!“ houkla nahlas a plácla jej přes bosá chodidla vyčuhující z odhrnuté přikrývky. „Vzbuď se!“

„Co…? Co je, Cabi? Vždyť je tma.“

„Už ne.“ Baj vykročila k stojací lampě vedle pohovky a rozsvítila. Chlapec z přístavu se posadil, promnul si oči a zívl.

„Kolik jsi toho vypil?“ zeptala se Bajarattová.

„Dvě nebo tři sklenky vína,“ odpověděl podrážděně. „Je to snad zločin, signora?“

„Ne, ale prostudoval sis pořádně ty papíry, jak jsi mi slíbil?“

„Jasně. Včera v noci jsem si je pročítal pěkných pár hodin, pak ráno v letadle, v taxíku a předtím, než jsme šli do těch luxusních obchodů. Dneska večer jsem se do nich díval nejmíň hodinu, když jste spala.“

„Pamatuješ si všechno?“

„Pamatuju si, co můžu. Co vás zajímá?“

„Kam jsi chodil do školy?“ zeptala se nevrle Baj, jež stála u nohou postele.

„Deset let jsem měl v našem sídle v Ravellu vlastního soukromého učitele,“ vychrlil ze sebe mladík nabiflovanou látku.

„A pak?“

„L’École du Noblesse v Lausanne,“ odpálil Nicolo. „Tam mě připravili na – na…“

„Rychle! Na co tě tam připravili?“

„Na Universitu du Genéve, to je ono…! A pak mě můj nemocný otec povolal zpátky do Ravella, abych se naučil vést rodinný podnik… Jasně, povolal mě zpátky kvůli rodinnému podniku.“

„Neváhej! Budou si myslet, že lžeš.“

„Kdo?“

„A co se dělo pak?“

„Najal jsem si vlastní učitele…“ Nicolo se odmlčel, přimhouřil oči, až nakonec z jeho úst vytryskla nazpaměť naučená slova. „Dva roky jsem s nimi studoval, abych dohnal zameškané univerzitní vzdělání – pět hodin dermě! U esami di stato v Milánu jsem pak prý patřil mezi nejlepší.“

„Všechno to stojí černé na bílém,“ řekla Bajarattová a přikývla. „Zvládl jsi to velice dobře, Nico.“

„Zvládnu to ještě líp, ale všechno je to vymyšlené, viďte, signora. Co když tady někdo bude umět italsky a bude mi klást otázky, na které nebudu umět odpovědět?“

„To jsme už přece probrali. Prostě změníš téma. Ostatně, já to udělám za tebe.“

„Proč jste mě vzbudila a ptáte se mě na to všechno?“

„Bylo to nutné. Víno ti zacpalo uši, takže jsi neslyšel, že jsem měla hovor. Až zítra dorazíme do hotelu, budou tam lidi od novin, kteří tě budou chtít vyzpovídat.“

„Ale kdepak, Cabi. Kdo by chtěl dělat rozhovor s klukem z přístaviště v Portici? Oni nechtějí mluvit se mnou, ale s baronecadetto di Ravello, mám pravdu?“

„Poslouchej mě, Nico.“ Baj zaslechla v jeho hlase nespokojený podtón a posadila se na okraj postele. „Opravdu z tebe může být barone-cadetto. Rodina viděla tvoje fotografie a dozvěděla se o tvé upřímné touze stát se vzdělaným mužem a vybraným nobile italiano. Jsou připraveni přijmout tě jako syna, kterého jim osud upřel.“

„Už zase povídáte nesmysly, signora. Kdo ze šlechticů by chtěl poskvrnit svůj rod krví obyčejného přístavního dělníka?“

„Tahle rodina ano, protože jí nic jiného nezbývá. Oni mi důvěřují a ty musíš taky. Nechceš snad vyměnit svůj mizerný život za jiný, daleko lepší a bohatší?“

„Ale než ten čas přijde, jestli se to vůbec stane, mám kvůli vám hrát roli barone-cadetto.“

„No jistě.“

„Je to pro vás strašně důležité a na důvody se nemám ptát.“

„Když vezmu, co všechno jsem pro tebe udělala a že jsem ti zachránila život, tak bych si to snad zasloužila.“

„Ale jistě, Cabi. A já si zase zasloužím odměnu za všechno to učení. Dělal jsem to pro vás, ne pro sebe.“ Nicolo jí položil ruce na ramena a pomalu ji stáhl k sobě do postele. Nebránila se mu.

10

Bylo krátce po druhé hodině ráno. Hawthorne s Poolem se v černých potápěčských oblecích prodírali ostrými skalisky, jež tvořila bránu na ostrov, který se nenacházel na žádné mapě a byl jejich třetí zastávkou na pouti kolem sopečného atolu.

„Zůstaňte na břiše,“ řekl Tyrell do vysílačky. „Suňte se kupředu, jako byste byl srostlý se zemí, jasný?“

„Jo sakra, nemějte péči,“ zněla odpověď šeptem.

„Až překonáme první čidla, držte se ještě asi dvacet metrů při zemi, jasný? Paprsky září ještě asi deset metrů v různých výškách – to pro případ, že by je člověk podlezl a pak se postavil. Na hady a králíky nereagují, rozumíte?“

„Tady jsou hadi?“

„Ne, žádní hadi tady nejsou. Jen se vám snažím vysvětlit, jak tyhle systémy fungují,“ odsekl Tye zostra. „Prostě zůstanete na zemi, než se zvednu.“

„Jak je ctěná libost,“ odvětil Poole.

O šedesát osm vteřin později dorazili k rovnému pásu sluncem vypálené trávy, pro ostrovy tak typické. Byl to úhor, jenž nemohl poskytnout výživu palmám ani kvetoucím stromům.

„Teď,“ řekl Hawthorne a postavil se. „Vzduch je čistý.“ Když přeběhli pustinou, zarazily je podivné tlumené zvuky, jež přicházely z dálky. Byly to zvířecí zvuky, vysoké a nepravidelné. „Psi,“ zašeptal Tyrell do vysílačky. „Zachytili náš pach.“

„No nazdar!“

„To ten vítr – fouká ze severozápadu.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že vezmeme nohy na ramena a poběžíme na jihozápad. Za mnou.“

Hawthorne s Poolem se rozběhli šikmo nalevo směrem ke břehu, až dorazili do palmového háje. Pod příkrovem hustého listoví se zastavili vedle sebe a snažili se popadnout dech.

„Tohle nemá logiku,“ hlesl Tyrell.

„Proč? Psi neštěkají.“

„Jsme mimo jejich směr, ale tak to nemyslím.“ Tye se začal rozhlížet kolem sebe. „Těmhle palmám se říká poutníci. Rostou jako vějíře, kterými si člověk ovívá tvář.“

„No a?“

„V silném větru by se polámaly jako první. Podívejte, pár se jich při bouři zlomilo, ale spousta vydržela.“

„No a?“

„Co jsme viděli z ponorky přímo před zátokou? Skoro všechno bylo srovnáno se zemí. Stromy tam ležely vyrvané z kořenů.“

„Nevím, o čem to mluvíte. Některé stromy vydrží, jiné holt ne. Co má být?“

„Tyhle rostou poměrně vysoko, zátoka leží níž.“

„Výstřelky přírody,“ vysvětlil mu Poole. „Když se vzedme Lake Pontchartrain, taky se dějí různé bláznoviny. Jednou voda strhla celou levou stranu našeho letního domu, ale psí bouda přímo před ním zůstala netknutá. Příroda je prostě nevypočitatelná.“

„Možná jo, možná ne. Jdeme.“

Prodírali se hustými stromy tvaru vějíře, až došli k malému výběžku s výhledem na zátoku. Tyrell vytáhl z vaku na opasku dalekohled pro noční vidění a přiložil si jej k očím.

„Pojďte sem, Jacksone. Podívejte se do něj a řekněte, co vidíte přímo před námi vedle támhletoho kopce.“

Tyrell podal dalekohled mladšímu kolegovi a sledoval, jak si Poole prohlíží území nad zátokou.

„To je divné, Tyei,“ řekl důstojník letectva. „Mezi stromy je vidět pár rozmazaných pruhů světla. Jdou rovně a pak zahýbají dolů, ale nikde žádný zdroj.“

„Zamaskované tmavě zelené okenice. Ještě nikdo nevymyslel dokonalý mechanismus na zavírání vnějších okenic. Žádné desky k sobě nepasují tak perfektně, aby pokaždé utěsnily každičký centimetr. Vaše pípátka měla pravdu, poručíku. Támhle je barák jak hrom a vevnitř bydlí někdo velice důležitý pro celé tohle šílenství. Možná ta děvka sama.“

„Komandére, nemyslíte, že je načase, abyste řekl majorce a mně, o co tady vlastně kráčí? Slyšíme výrazy jako ‚ta děvka‘, ‚teroristi‘, ‚zmizení tajných dokumentů‘, ‚mezinárodní chaos‘ a máme důrazný zákaz se na něco ptát. Víte, Cath to neřekne, poněvadž pro ni jsou vojenské řády svaté a stejně jako já to všechno dělá kvůli Charliemu. V tomhle s ní ale basu držet nebudu. Já vám seru na vaše rozkazy. Jestli si mám nechat rozstřílet svý vzácný tělo, tak chci vědět proč.“

„Poručíku, já nevěděl, že jste tak výřečný.“

„Já nejsem žádnej blbec, kapitáne. O co tady kurva kráčí?“

„Ale jste dost neukázněný. Tak jo, Poole, povím vám to na rovinu. Jde o atentát na prezidenta Spojených států.“

„Co…“

„A ta teroristka je ženská, která by ho mohla provést.“

„Vy jste se zcvoknul! To je holý nesmysl!“

„Stejně jako Dallas nebo Fordovo divadlo… Ve zprávě z údolí Bikáa stojí, že pokud se ten atentát uskuteční, přijdou na řadu tři další cíle – britský premiér, francouzský prezident a taky šéf izraelské vlády. Všichni mají následovat velice brzy. Teď to má být vražda amerického prezidenta.“

„To by se nemohlo stát!“

„Viděl jste, co se stalo na Svatém Martinu, co se stalo s Charliem a vaším letadlem, a to přestože přitom měla být zaručena maximální bezpečnost. A to ještě nevíte, že na Miami zmasakrovali celou jednotku supertajných agentů FBI, kteří prováděli průzkum souvisící s touhle operací. Mě samotného skoro zabili na Sábě, když jsem sledoval jinou stopu, protože někdo vyčmuchal, že jsem se nechal naverbovat. Víme o únicích informací v Paříži a Washingtonu, ale Londýn je pořád ještě velká hádanka. Jak říká jeden můj kamarád z MI6, jemuž musím s velkou nechutí přiznat, že je to skvělý zpravodajský důstojník: Tahle ženská a její lidi mají možnosti, o jakých se nikomu nesnilo. Je to pro vás dostatečná odpověď, poručíku Poole?“

„Ježíšikriste!“ ozval se přiškrcený hlas majorky Catherine Neilsenové v Pooleově vysílačce.

„Jo,“ utrousil poručík a podíval se na váček s vysílačkou. „Měl jsem ji zapnutou, doufám, že vám to nevadí. Aspoň to nebudeme muset všechno opakovat.“

„Za tohle bych vás oba mohl dát degradovat na vojíny!“ vybuchl Hawthorne. „Nenapadlo vás, že v tom baráku by mohli mít frekvenční skener?“

„Oprava,“ řekl hlas Neilsenové z vysílačky. „Tohle je přímá vojenská írekvence, která se nedá zachytit v okruhu dvou tisíc metrů. Je to bezpečné… Díky, Jacksone, myslím, že teď můžeme pokračovat. A díky i vám, pane Hawthorne. Jistě chápete, že pěšáci musí někdy dostat aspoň nějaký náznak.“

„Chápu leda to, že jste oba nemožní! Konec tolerance… Kde jste, Cathy?“

„Něco přes sto metrů západně od zátoky. Myslela jsem, že se chcete vrátit.“

„Vplujte do ní, ale zůstaňte ponořená nejmíň deset metrů od břehu. Neznáme výkon prostorových čidel.“

„Jdeme na věc. Končím.“

„Končím,“ řekl Poole, sáhl do váčku a vypnul vysílačku.

„To byl pěkný podraz, Jacksone.“

„Jasně, ale podívejte, kolik jsme si toho vyjasnili. Předtím jsme věděli o Charliem, teď víme mnohem víc.“

„Nezapomeňte ani na vašeho falešného kamarádíčka Sala Manciniho. Bez rozmýšlení by vás oba sestřelil z oblohy.“

„Nechci na něj myslet. Pořád se s tím nemůžu vyrovnat.“

„Tak to radši nedělejte.“ Tyrell ukázal dolů k zátoce. „Kupředu.“ Dvě bludné postavy v černých potápěčských oblecích začaly kličkovat po svahu směrem k zátoce. „Na břicho,“ zašeptal Hawthorne do vysílačky, když dorazili k pláži. „Budeme se plížit k tomu pásu polehlého houští. Jestli se nepletu, je tam zeď.“

„Ať se propadnu!“ zvolal Poole, když se připlížili k břehu pokrytému jemnými plazivými rostlinami, a prostrčil ruku houštím. „Je to fakt zeď, čistý beton.“

„A má v sobě víc ocelových prutů než přistávací dráha na letišti,“ dodal Tyrell. „Tohle je ochrana proti bombám, a ne proti menším tajfunům nebo obyčejným hurikánům. Držte se při zemi…! Jdeme, mám pocit, že narazíme ještě na pár dalších překvapení.“

A také že ano. Prvním překvapením byl koberec umělého trávmlcu, jenž zakrýval kamenné schůdky stoupající ke zlomu přímo pod vrcholem kopce.

„Tohle bychom ze vzduchu nikdy nemohli vidět,“ řekl poručík.

„To je ono, Jacksone. Náš neznámý si nenechal rozvinout červený koberec, ale zelený.“

„Asi nadevše miluje soukromí.“

„Nespíš máte pravdu. Držte se nalevo a plazte se nahoru jako had.“

Oba muži si vleže razili cestu po přikrytých schodech. Pohybovali se pomalu a tiše, až nakonec dorazili ke zlomu v kamenném schodišti. Zdálo se, že odtud vede cesta ke vzdáleným obrysům budovy zastíněné palmami. Hawthorne zvedl zelený koberec a odkryl kamenitou pěšinu. „Páni, je to jednoduché jak facka,“ pošeptal Pooleovi. „Tohle se dá udělat s libovolným domem na venkově nebo na pobřeží a nikdo nic neuvidí. Ze vzduchu, ani z vody.“

„To jo,“ přitakal ohromený důstojník vojenského letectva. „Koberec není nic moc, ale támhlety palmy, to je úplně jiné kafe.“

„Cože?“

„Jsou falešné.“

„Opravdu?“

„Vy nejste z vesnice, komandére, aspoň ne z Louisiany. Palmy se v časných ranních hodinách rosí. Je to změnou teploty, poněvadž jsou živé. Podívejte, tady na těch velkých listech není ani stopa po vlhkosti. Jsou to jen velké mrtvé bavlněné kytky a navíc moc velké v porovnání s kmeny, které jsou asi z umělé hmoty.“

„Což znamená, že je to jen zástěrka, která se dá mechanicky ovládat – kamufláž.“

„Nejspíš napojená na počítač. Není to tak těžké, když k ovládání připojíte radar.“

„Co?“

„Ale no tak, Tyei, je to úplně jednoduché. Garážová vrata se přece otevřou, když reflektory osvítí čidla – a tohle je pravý opak. Senzory namířené na nebe a na moře zachytí neznámý předmět a spustí zařízení. Zkrátka zavřou krám.“

„Takhle to funguje?“

„Jasně. Když nějaké letadlo nebo loď zabloudí příliš blízko, řekněme tak na vzdálenost tisíce metrů ve vzduchu nebo několika kilometrů ve vodě, čidla vyšlou informaci do počítače a ten aktivuje zařízení. Jako když zavíráte garáž dálkovým ovládáním. Za pár tisíc babek bych podobný systém taky dokázal vyvinout, ale Pentagon nechce o mých návrzích ani slyšet.“

„Přivedl byste státní rozpočet na buben,“ zašeptal Hawthorne.

„Přesně tak to říká můj táta, ale moje malá sestřička se mnou souhlasí.“

„Mládí zdědí zemi i se všemi důležitými knoflíky.“

„Co teď podnikneme? Projdeme skrz ty bavlněné listy a ohlásíme se?“

„Ne, tiše se kolem nich proplížíme a budeme koukat, aby nás nikdo neviděl.“

„Co vlastně hledáme?“

„Cokoli uvidíme.“

„A pak?“

„Přijde na to, co uvidíme.“

„Zdá se, že jste připravený na všechny možnosti.“

„Některé věci se nedají nacpat do počítače, mladý muži. Jdeme na to.“

Plazili se kolem vyvrácených falešných palem po tvrdé ostré trávě, jež pokrývala většinu Karibiku. Oba si pečlivě prohlíželi okolní kulisy a sáhli si na „kůru“ prvního z „kmenů“. Poole v měsíčním světle přikývl, jako by se utvrdil ve svém předpokladu, že je to silný válec ze skvrnité umělé hmoty, nerozeznatelný od opravdového kmene, avšak daleko lehčí a tudíž snadno ovladatelný. Hawthorne ukázal na otvor v zeleni a naznačil poručíkovi, aby jej následoval.

Plížili se za sebou tunelem z barevné látky až k místu přímo pod proužkem světla z nedoléhající okenice. Oba tiše vstali a nahlédli dovnitř. Neviděli žádný pohyb, a tak Tyrell odchýlil okraj okenice o dalších pár centimetrů. Naskytl se jim šokující výjev.

Interiér domu připomínal renesanční vilu nějakého dóžete. Všude ohromné klenuté oblouky, pozlacený mramor a na bílých zdech tapisérie, jaké se obvykle jen dědí či zapůjčují do muzeí. Vtom se v jejich zorném úhlu objevila postava starce v invalidním vozíku na elektrický pohon. Přejížděl pod oblouky z jednoho pokoje do druhého. Když zmizel z dohledu, vstoupil na scénu světlovlasý obr, jehož mohutná ramena mu napínala k prasknutí bavlněné sako. Hawthorne sáhl Pooleovi na rameno. Gestem mu naznačil, jak je dům dlouhý, a vybídl důstojníka vzdušných sil, aby se držel za ním. Poručík poslechl. Oba muži se posunovali podél zdi a cestou tiše rozhrnovali látkové palmy, až pronikli k místu, kde podle Tyrellova odhadu zmizel stařec na vozíku. Okenice na této stěně nepropouštěly žádné světlo, Hawthorne tedy chytil poručíka za paži, přitáhl jej k sobě a odchlípl laťku žaluzie v úrovni oka.

Naskytl se jim neuvěřitelný pohled na výplod fantazie nějakého chorobného gamblera. Bylo to miniaturní casino jakéhosi císaře trpícího nespavostí. Viděli hrací automaty, kulečníkový stůl, nízký karetní stolek z ohýbaného dřeva a kolo štěstí, vše ve výšce pasu kvůli vozíku. Na okraji všech vodorovných ploch ležely kupky bankovek. Ať byl ten stařec kdokoli, hrál sám se sebou, a tak nemohl prohrát.

Blonďatý osobní strážce – nikdo jiný to být nemohl – stál po boku vyzáblého muže s řídkými bílými vlasy, jenž seděl ve svém křesle. Zatímco stařec vhazoval mince do automatů a smál se či kabonil při pohledu na své výsledky, strážce zíval. Pak se objevil druhý muž, jenž přivezl vozík s jídlem a karafou červeného vína a umístil jej vedle invalidy. Starý mrzák se zamračil a křikl na svého druhého strážce alias kuchaře, jenž se okamžitě uklonil a odnesl jídlo. Zřejmě s tím, že je neprodleně vymění.

„Jdeme!“ zašeptal Tyrell. „Lepší příležitost už nebude. Musíme vymyslet nějaký způsob, dokud je ta druhá gorila pryč!“

„Kde?“

„Jak to mám vědět? Jdeme!“

„Moment!“ zašeptal Poole. „Já tahle okna znám. Jsou dvojitá a mezi tabulemi skla je vakuum. Jakmile se vakuum zaplní vzduchem, dá se sklo rozbít loktem.“

„Jak to provedeme?“

„Naše pistole mají tlumiče, ne?“

„Ano.“

„A když výherní automat vyplácí výhru, tak zacinká, mám pravdu?“

„Jasně.“

„Počkáme, až trefí velkou výhru, vystřelíme do okna na každé straně dvě díry a pak vyrazíme sklo.“

„Poručíku, vy možná přece jen budete génius.“

„Snažil jsem se vám to vysvětlit, ale vy jste neposlouchal. Vystřelíte do pravého dolního rohu, já si beru levý dolní. Počkáme pár vteřin, až se sklo zamlží, a pak ho rozbijeme. Se vzduchovým polštářem by to mělo dělat míň rámusu než opravdové okno.“

„Jak poroučíte, generále.“

Oba muži rozepnuli suchý zip svého pouzdra a vytáhli pistole.

„Má výhru, Tyei!“ křikl Poole, když stařec uvnitř začal mávat rukama před oslepujícími světly blikajícího hracího automatu.

Oba najednou vystřelili, zvedli okenice a čekali, až se sklo zaplní mlžným oparem. Poté vyrazili okno. Automat nepřestával blikat a chrlit mince za cinkotu zvonků, jejichž zvuk se odrážel ozvěnou od mramorových zdí. Přikrčili se na podlaze uprostřed střepů, užaslý strážce se otočil na podpatku a sáhl po opasku.

„Ať tě to ani nenapadne!“ zašeptal Hawthorne zostra. Ohlušující rámus automatu utichl. „Jestli jeden z vás zvýší hlas, tak to bude poslední zvuk, který vydá. Můžete mi věřit, že vás nemám v lásce.“

„To není možné!“ zavřeštěl stařec v invalidním vozíku, šokovaný pohledem na dva vetřelce v černých potápěčských oblecích.

„Ale je,“ řekl Poole, vstal a namířil zbraň na invalidu. „Umím trochu italsky, díky jednomu klukovi, kterého jsem považoval za kamaráda. Ale jestli jste vy dva dali zabít Charlieho, tak už to křeslo nebudete potřebovat.“

„Chceme ho živého, ne mrtvého,“ ozval se Tyrell. „Klid, poručíku, je to rozkaz.“

„Takové rozkazy se těžko poslouchají, komandére.“

„Kryjte mě,“ řekl Hawthorne. Přistoupil k světlovlasému strážci, nadzvedl mu okraj saka a vytáhl mu z opasku revolver. „Stoupněte si těsně ke klenbě, Jacksone,“ dodal Tyrell, plně soustředěný na rozzuřeného a nervózního strážného.

„Jestli chceš udělat, co si myslím,“ vyštěkl na muže, „tak na to honem zapomeň. Řekl jsem, že chci živého tady Metuzaléma, ale na tobě mi ani trochu nezáleží. Postav se mezi ty dva automaty. Hned! A nemysli, že můžeš riskovat útěk. Vrahouni mě nezajímají. Dokážu se bez nich obejít. Pohni sebou!“

Mohutný strážce se vmáčkl mezi ztichlé stroje. Po čele mu stékal pot a z očí mu šlehaly plameny.

„Vodsuď se nedostanete,“ zamumlal lámanou angličtinou.

„Myslíš?“ Hawthome přešel rychle k boku veďlejšího automatu, přehodil si zbraň do levé ruky a vytáhl z váčku vysílačku. Přepnul ji na přenos, přiložil si přístroj k ústům a tiše řekl: „Slyšíte mě, majorko?“

„Každé slůvko, kapitáne.“

Ženský hlas, jenž vycházel z miniatumího reproduktoru, šokoval strážného a na okamžik rozzuřil bezmocného starce v invalidním vozíku, jenž se náhle roztřásl hněvem a strachem. Vztek jej však vzápětí přešel. Upřel pohled na Hawthomea a zašklebil se. Byl to ten nejškodolibější úsměv, jaký kdy Tye v životě viděl. Chvíli stál jako opařený.

„Jak vypadá situace?“ otázala se Neilsenová z vysílačky.

„Všechno klaplo, Cathy,“ odvětil Hawthorne a odvrátil zrak od zneklidňující tváře zosobněného ďábla. „Jsme v baráku, který připomíná Hadriánovu vilu. Zajali jsme dva její obyvatele a čekáme na třetího. O nikom dalším zatím nevíme.“

„Neměla bych dát vysílačkou zprávu britské hlídce?“

Když to stařec uslyšel, vztekle nadskočil na křesle a rukou sevřel cosi v polstrované opěrce. Poole jej však okamžitě kopl. Stařec ucukl a zachytil se kola.

„Je to proti vašim vojenským zásadám, co?“

„Ano.“

„Tak počkejte, až si Jackson prohlédne, jaké zařízení tady vlastně mají. Nechtěl bych, aby někdo zachytil v éteru konkrétní údaje. Ale jestli nějakou náhodou ztratíme spojení, tak jim okamžitě dejte echo.“

„Nechte zapnutou vysílačku.“

„To mám v úmyslu. Bude ve váčku, ale i tak uslyšíte dost.“ Kroky! Klapot podpatků po tvrdém mramoru před domem. „Končím, majorko,“ zašeptal Tye.

Hawthome uložil vysílačku, natáhl pistoli a namířil ji na hlavu světlovlasého obra, jenž se tyčil nad vedlejším automatem necelý metr od něj.

„Arresto!“ zasípal starý Ital a prudce se postrčil s vozíkem směrem ke klenbě.

V tom okamžiku se blondatý strážce opřel svým ohromným tělem do automatu nalevo a vrazil jím do Tyrella s takovou silou, že Hawthorne upadl na mramorovou podlahu. Ležel pod tíhou automatu i hrdlořeza a nemohl hýbat pravou rukou, v níž svíral zbraň. Zpoza klenby se současně ozval třeskot rozbíjených porcelánových talířů. Prsty blonďatého obra se zabořily do kůže na Tyrrelově hrdle a znemožnily mu dýchání. Vtom se nad Hawthomem ozval tlumený výstřel, jenž připravil gorilu o půlku lebky. Obr odpadl, Tye vyprostil ruku uvězněnou masivní blikající skříní ztichlého automatu a vyskočil. Spatřil, jak Andrew Jackson Poole V. zasypává třetího muže sprškou ničivých ran nohama i rukama, až druhý strážný nakonec zavrávoral a ztratil vědomí. Poručík uchopil bezvládné tělo a hodil jej na shrbená záda invalidy, čímž zastavil patriarchu v rozletu.

„Hawthome…? Jacksone?“ ozval se naléhavý hlas Catherine Neilsenové z vysílačky ve váčku. „Co se stalo? Slyšela jsem rámus!“

„Moment,“ řekl Tyrell udýchaně, zamířil k nefunkčnímu hracímu automatu, sehnul se a vytáhl zástrčku ze zdi.

Šílené blikání rázem ustalo. Bylo to uklidňující, avšak zároveň zlověstné. Stařec se zmítal pod tíhou bezvládného těla svého strážce, dokud je Poole neodvalil. Muž padl na podlahu a narazil lebkou o mramor.

„Už to máme znovu pod kontrolou,“ dodal Hawthorne do vysílačky. „Poručíkovi Andrewu Jacksonovi Pooleovi sice ještě není ani třicet, ale já trvám na tom, aby byl povýšen do hodnosti generála. Zachránil mi život!“

„Občas někomu udělá menší laskavost. Co dál?“

„Prohlídneme dům a pak jeho vybavení. Zůstaňte na příjmu.“

Tye a Jacskon dali gorile i starému Italovi roubík a ruce i nohy jim pevně přivázali ke křeslům. Prádelní šňůrou, kterou našli v kuchyňské skříni, je pak zajistili k převrácenému hracímu automatu a dali se do průzkumu domu a následně i celé usedlosti. Kradli se terénem jihovýchodně od oplocených psích bud, které se nacházely sotva čtyřicet metrů od hlavního domu. Po chvíli spatřili malou zelenou chatku, obklopenou velkými palmami. V malém okénku se mihotalo slabé světlo. Připlížili se k němu. Uvnitř, uprostřed velkých rozkvetlých rostlin, odpočíval na lehátku nějaký člověk. Zíral na televizní obrazovku, kde běžel kreslený seriál, a šermoval přitom pěstmi ve vzduchu.

„Tenhle tady asi nebude mít velké slovo,“ zašeptal Poole.

„To ne,“ přitakal Hawthorne, „což ovšem neznamená, že není schopen vykonat rozkaz a udělat něco, co by se nám nelíbilo.“

„Co chcete podniknout?“

„Dveře jsou na druhé straně. Vyrazíme je, svážeme ho a vy pak použijete své bojové umění, které ho na pár hodin vyřadí z provozu, aby se nám tady do toho nepletl.“

„Stačí jednoduché seknutí do páteře,“ řekl poručík.

„Dobře… Buďte zticha! Něco zaslechl. Jde k červené krabici na stole na druhé štraně pokoje. Jdeme!“

Dvě postavy v černých oblecích proběhly kolem zamaskované chatky, vyrazily dveře a stanuly před zaskočeným mužem, jenž právě vypínal pištící přístroj na stole. Tupě se na ně usmál.

„To je znamení, abych pustil psy,“ řekl váhavě. „Vždycky se ozve,“ dodal a natáhl ruku k páce na zdi. „Musím to hned udělat.“

„Ne!“ zařval Hawthorne. „Byl to omyl!“

„Kdepak, znamení nikdy nelže,“ pravil zahradník zasněně. „Nikdy, nikdy.“

Zatáhl za páku. Za pár vteřin zaslechli krvelačné vytí a štěkot bojových psů běžících kolem chatky k hlavnímu domu.

„Už běží,“ řekl slabomyslný muž a usmál se. „Jsou to moji hodní kluci.“

„Jak jsi dostal to znamení?“ naléhal Tyrell. „Jak?“

„Padrone to má na křesle. Víte, hodně to nacvičujeme, ale padrone si dá občas víno a pak nechtěně rukou zavadí o tlačítko. Před pár minutami se signál ozval, ale rychle zase utichl, tak jsem myslel, že velký padrone udělal chybu a jeho strážný ji napravil. Ale podruhé už ne. Myslí to vážně a já musím jít za kamarády. Je to strašně důležité.“

„Je to poloviční blázen,“ řekl Poole.

„Možná úplný, poručíku, ale musíme zpátky… Světlice.“

„Cože?“

„Psi jdou po pachu, ale také po jasném světle. Vytáhněte pár světlic, strčte si jednu pod potápěčský oblek a třete si ji v podpaží. Dva nebo tři dny jste se nekoupal, tak se modlete, aby to stačilo!“

„To je trapas,“ hlesl Poole a poslechl rozkazy.

„Dělejte!“

„Vždyť dělám!“

„Zapalte druhou světlici a vyhoďte ji ze dveří co nejdál nalevo. A pak i tu nezapálenou.“

„Už jdu na to.“

Během několika vteřin psi prolétli kolem chatky za světlicí, jenž opsala oblouk k zemi. Se šíleným štěkotem se sběhli kolem prskající trubičky, pak zachytili lidský pach z nezapálené světlice a vztekle po sobě rafali.

„Poslouchejte mě, pane,“ řekl Hawthorne, když se otočil k duševně zaostalému psovodovi: „Tohle všechno je hra – padrone si přece rád hraje, ne?“

„Ano, ano, a jak! Někdy ve svém salonu hraje celou noc.“

„No vidíte, tohle je prostě jedna z jeho her a my všichni se u toho moc bavíme. Můžete se vrátit k televizi.“

„Děkuju vám. Mockrát vám děkuju.“

Muž se posadil a znovu se začal smát kresleným postavičkám na obrazovce.

„Díky, Tyei. Nerad bych mlátil někoho, jako je tenhle.“

Tyrell netrpělivě zavrtěl hlavou a dal tím poručíkovi znamení, aby ho následoval. Rozběhl se zpátky k sídlu, zavřel dveře a stanul před sešlým starcem v invalidním vozíku, jenž seděl vedle svého bezvládného osobního strážce.

„Tak fajn, ty parchante!“ zařval Tyrell. „Vysyp všechno, co víš.“

„Já nic nevím,“ zaskřehotal starý Ital a znovu se škodolibě zašklebil. „Když mě zabijete, nic nezjistíte.“

„Abyste se nespletl, padrone – říkají vám přece padrone, nebo snad ne? Aspoň o vás tak mluvil ten prosťáček v chatce. Co jste s ním provedl? Poslal jste ho na lobotomii?“

„To Bůh jej stvořil jako dokonalého sluhu, já ne.“

„Mám takový dojem, že vy sám si rád hrajete na Boha.“

„Nerouhejte se, komandére…“

„Komandére?“

„Tak vám aspoň říkal váš kolega a ta ženská ve vysílačce, nebo se pletu?“

Hawthorne zíral na chromého satana a bůhvíproč měl pocit, že by ho měl odněkud znát.

„Poručíku, prohledejte pokoj s elektronikou, ve které se tak vyznáte. Je támhle u…“

„Vím přesně, kde je,“ přerušil ho Poole. „Nemůžu se dočkat až naprogramuju pár paměťových bloků. Tyhle věcičky jsou absolutní špička!“

Důstojník vzdušných sil rychle vykročil směrem k padronově pracovně.

„Asi bych vám měl říct,“ nadhodil Hawthorne, jenž stál tváří v tvář starci, „že kolega je tajná zbraň naší vlády. Neexistuje počítač, do kterého by se nedokázal nabourat. To on našel vás i tohle místo. Podle paprsku ze Středomoří odraženého japonským satelitem.“

„Nic nenajde – nic!“

„Tak proč ve vašem hlase slyším pochybnost…? Myslím, že to vím. Nejste si jistý a to vás děsí k smrti.“

„To jsou nepodstatné žvásty.“

„Takhle bych to neviděl,“ řekl Tyrell a vytáhl pistoli z pouzdra na suchý zip. „Chci, abyste přesně pochopil svoji situaci. Teď vám řeknu něco velice podstatného. Jak dostaneme psy zpátky do boudy?“

„Nemám ponětí…“

Hawthorne zmáčkl spoušť své zbraně. Ozvalo se ostré plivnutí. Kulka škrábla starce na pravém uchu, po šíji se mu spustila krev.

„Když mě zabijete, nic nezjistíte!“ vykřikl padrone.

„Ale když vás nezabiju, tak stejně nic nezjistím, nemám pravdu?“

Tyrell znovu vystřelil a tentokrát škrábl invalidu na levé tváři. Z rány vytryskla krev a stékala starci po krku.

„Máte ještě jednu šanci,“ vyštěkl Hawthorne. „V Evropě jsem se hodně naučil… Psi, kteří se na rozkaz vypustí z boudy, se tam na jiný rozkaz zase vrátí. Udělejte to, nebo se vám moje příští kulka zavrtá přímo do levého oka. Il sinistro, tak se tomu přece říká, ne?“

Invalida bez jediného slova ztěžka pohnul přivázanou pravou rukou, a roztřesenými prsty sáhl pod opěrku, kde se nacházela destička s pěti tlačítky rozmístěnými do půlkruhu. Stiskl páté z nich. Náhle se ozval zvířecí sbor s vystoupením plným divokého vytí a nenávistného štěkání. Zvuky postupně slábly, až nakonec nastalo ticho.

„Jsou zpátky v boudách,“ zasyčel padrone nevraživě a probodl Hawthornea pohledem. „Brána se automaticky zavírá.“

„K čemu jsou ty další knoflíky?“

„To vás teď nemusí zajímat. První tři jsou na moji osobní služebnou a dva asistenty. Služebná už u nás není a mého hlavního asistenta jste zabil. Poslední dvě jsou na psy.“

„Lžete. Jedno z těch tlačítek dalo znamení tomu tupounovi v chatce. To on vypustil psy.“

„On vždycky dostává signál, ať je kdekoliv. Když jsou na ostrově hosté nebo noví zaměstnanci, musí být se psy, protože jedině on je dokáže ovládat. Lidé s nižším intelektem se často domluví se zvířaty daleko líp než my inteligentnější. Myslím, že je to otázka větší vzájemné důvěry.“

„My nejsme žádní hosté, takže kdo je tady nový?“

„Moji dva asistenti, včetně toho, kterého jste zavraždil. Byli tady necelý týden a psi si na ně ještě nestačili zvyknout.“

Hawthorne se předklonil a rozvázal starci ruce, pak zamířil k nízkému mramorovému stolku, kde stála zlatá nádoba s papírovými kapesníčky. Zvedl ji a přinesl ji padronovi.

„Otřete si rány.“

„Zneklidňuje vás pohled na krev, kterou jste prolil?“

„Ani trochu. Když pomyslím, co máte na svědomí – když pomyslím na Miami, Sábu, ostrov Svatého Martina a na tu psychopatickou kurvu –, tak by mi největší radost udělal pohled na vaši mrtvolu.“

„Jenže vy nevíte, že já se starám už jen o to, abych trochu prodloužil život svému sešlému tělu,“ řekl starý Ital, když si osušil krev na uchu a přiložil si zmačkaný kapesníček k levé tváři. „Jsem jen invalida, který tráví své poslední roky v ústraní a užívá si tvrdě zaslouženého luxusu. Nespáchal jsem vůbec nic nelegálního, jen občas pohostím pár vzácných přátel, kteří mi zavolají satelitním telefonem, nebo za mnou přiletí na návštěvu.“

„Můžeme začít vaším jménem.“

„Já nemám žádné jméno, jsem jen padrone.“

„Ano, to už jsem slyšel v chatce – a předtím taky na Sábě, kde dva mafiáni podmázli přístavní dělníky a pokusili se mě zabít.“

„Mafiáni? Copak já vím o mafii?“

„Jeden z útočníků – ten, co přežil – se náramně rozpovídal, když jsem mu pohrozil, že ho s krvácejícím ramenem předhodím žralokům. Něco mi říká, že když rozešleme vaše otisky, a to i Interpolu, tak zjistíme, kdo jste. Pochybuju, že z toho vyjdete jako roztomilý dědeček se zálibou v hracích automatech.“

„Opravdu?“

Padrone odložil kapesníky, počastoval Hawthornea svým odporným arogantním úsměvem a otočil obě dlaně. Pohled na ně Tyrella zhnusil a zároveň ohromil. Konečky starcových prstů byly čistě bílé. Kůži kdysi dávno sežehl plamen a její místo zaujala hladká náhražka, vyrobená snad ze spečených odřezků lidské či zvířecí kůže.

„Za druhé světové války jsem si spálil ruce při požáru německého tanku. Nepřestal jsem být vděčný doktorům z americké armády, kteří se slitovali nad mladým partyzánem, co bojoval na straně jejich vojsk.“

„No to od vás bylo krásné,“ ucedil Tye. „Předpokládám, že jste za to dostal metál.“

„To si bohužel nikdo z nás nemohl dovolit. Ti nejfanatičtější fascisti často podnikali odvety. Všechny naše záznamy byly zničeny s cílem ochránit nás i naše rodiny. Měli jste to tak udělat i ve Vietnamu.“

„Opravdu krásné.“

„Jak vidíte…, nic nemáte.“

Hawthorne ani stařec si nevšimli hubené postavy v černém potápěčském obleku stojící pod klenbou. Poole se k nim tiše přiblížil, pozoroval a naslouchal.

„To není tak úplně pravda,“ ozval se poručík. „Nebylo tam skoro nic, ale naprostá nula zas taky ne. Máte skvělý systém, to se musí nechat, ale kvalita každého systému je omezená osobou, která ho používá.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Tyrell.

„Tohle zařízení dokáže snad všechno kromě pálení alkoholu načerno. Používá ho někdo, kdo ví, jak vymazat veškeré stopy i první a druhou zálohu. Právě před chvílí to provedl. Na žádném z disků není nic kromě tří výpisů ke konci toho posledního. Musel ho použít někdo jiný, protože výmazová paměť byla netknutá.“

„Neráčil byste mluvit normálně, a ne tou vaší počítačovou hatmatilkou?“

„Vytáhl jsem tři telefonní čísla i s volačkami. Jedno bylo do Švýcarska, a vsadím boty, že do nějaké banky. Druhé bylo do Paříže a třetí do Palm Beach na Floridě.“

11

Když bílá limuzína zastavila u stříšky před vchodem do hotelu The Breakers v Palm Beach, okamžitě ji obklopili dveřník se zlatými šňůrami, jeho pomocník a tři hoteloví poslíčci v červených uniformách. Byl to výjev jak vystřižený ze sladké Francie počátku století, kdy páni i sluhové dobře znali své místo ve společnosti, jedni spokojení se svými výsadami, druzí nadšení svým otroctvím. Jako první vystoupila plnoštíhlá dáma středního věku oblečená v elegantních květovaných šatech z Via Condotti, římského bulváru zaslíbeného luxusní módě. Klobouk se širokou střechou zastiňoval její opálenou tvář, jež vypovídala o dlouhém šlechtickém rodokmenu. Měla výrazné souměrné rysy a hladkou pleť. Možná měla i nějaké vrásky, ale v každém případě nebyly příliš vidět. Amája Bajarattová už nebyla divokou otrhanou teroristkou ve člunu či v lodi na otevřeném moři, ani uniformovanou bojovnicí z údolí Bikáa, nebo snad nevkusně oblečenou bývalou pilotkou izraelského letectva. Nyní byla hraběnkou Cabriniovou a měla pověst jedné z nejbohatších žen Evropy. Jejím bratrem byl významný průmyslník z Ravella, muž ještě zámožnější než ona sama. Pohodila vznešeně hlavou a usmála se. Poté z limuzíny vystoupil vysoký a mimořádné hezký mladý muž v noblesním sportovním svetříku se šlechtickým erbem, v šedých flanelových kalhotách a značkovém koženém saku.

Ředitel luxusního hotelu oblečený v žaketu se vyřítil ven se dvěma asistenty. Jeden z nich byl zřejmě Ital, nejspíš překladatel. Uvítání v obou jazycích po chvíli přerušila mladíkova teta, jež zvedla ruku a oznámila: „Mladý barone má ve vaší zemi hodně práce a byl by rád, kdybyste se na něj obraceli v angličtině, aby si na ni postupně zvykal. Ze začátku vám nebude moc rozumět, ale opravdu to tak chce. Já mu pochopitelně kdykoli pomohu s překladem.“

„Madame,“ řekl tiše ředitel, jenž stál vedle Bajarattové. Poslíčci se zatím chopili objemných zavazadel. „Jestli nechcete, vůbec se nemusíte obtěžovat, ale v jedné z našich zasedacích místností čekají novináři a fotografové z několika místních plátků. Velice rádi by se setkali s mladým baronem. Netuším, jak se dozvěděli o jeho přítomnosti, ale mohu vás ujistit, že z našeho hotelu ta informace neunikla. V diskrétnosti se nám žádný jiný podnik nevyrovná.“

„Někdo by zasloužil!“ zvolala contessa Cabrini a rezignovaně se pousmála. „Nelamte si s tím hlavu, Signor Amministratore, tohle se stává pokaždé, když přijede do Říma nebo do Londýna. V Paříži je to ale jiné, protože Francie je plná falešných šlechticů a socialistický tisk už o ně ztratil zájem.“

„Mohli byste se jim samozřejmě vyhnout. Proto jsem je také uklidil do zasedačky.“

„Ne, to je v pořádku. Promluvím s barone-cadetto. Věnujeme novinářům pár minut. Je tady přece proto, aby navazoval nová přátelství, a ne aby proti sobě poštval váš tisk.“

„Tak já jim to půjdu říct a zdůrazním, že to bude jen krátké setkání. Každý má přece po přeletu problémy s aklimatizací.“

„Ne, signore, to bych ani neřekla. On totiž přijel už včera a nakupoval oblečení ani ne pět minut odsud. Neradi bychom poskytovali nepravdivé informace, které se dají velice snadno vyvrátit.“

„Ale rezervace zněla na dnešek, madame.“

„Ale no tak, oba jsme přece byli v jeho věku, signore.“

„Já nikdy nevypadal tak dobře jako on, to vás můžu ujistit.“

„Takhle vypadá jen velmi málo mladých mužů, ale vzhled ani titul nemají žádný vliv na jeho zcela normální mladické choutky. Chápete, jak to myslím?“

„Není to tak těžké, madame. Děvče na večer.“

„Ani já nevím, jak se jmenuje.“

„Chápu. Můj asistent vás doprovodí dovnitř a já se o všechno postarám.“

„Jste skvělý muž, Signor Amministratore.“

„Gracie, hraběnko.“

Ředitel přikývl a vystoupal po schodech pokrytých kobercem. Bajarattová se otočila a přistoupila k Nicolovi, jenž se bavil s asistentem ředitele a tlumočníkem.

„Co tady vy tři kujete, Dante?“ zeptala se contessa italsky.

„Ma niente,“ odvětil Nicolo a usmál se na tlumočníka. „Povídal jsem si tady se svým novým přítelem o krásném okolí a hezkém počasí,“ dodal italsky. „Říkal jsem mu, že studium a podnikání ve firmě mého otce mi zaberou všechen čas, takže golf hrát neumím.“

„Va bene.“

„Prý mi najde instruktora.“

„Na takové věci máš příliš práce,“ řekla Baj, vzala Nicola za paži a vedla ho ke schodišti s kobercem. Mladík se ohlédl a přátelsky kývl na oba muže. „Nico, nebuď tak familiérní,“ zašeptala Amája. „Na muže ve tvém postavení se to nesluší. Chovej se srdečně, ale nezapomínej, že on stojí níž než ty.“

„Níž než já?“ zeptal se falešný barone-cadetto, když jim dveřník otevřel a přidržel dveře. „Někdy mluvíte v hádankách, signora. Chcete, abych hrál někoho jiného, což už jsem se naučil zpaměti, ale zároveň chcete, abych byl sám sebou.“

„Přesně tohle chci,“ zašeptala přísně Bajarattová, stále italsky. „Nechci jen jedno: Abys za sebe myslel. Za tebe myslím já, je to jasné?“

„Jistě, Cabi. Omlouvám se.“

„To už je lepší. Dneska večer si to užijeme, Nico. Moje tělo po tobě strašně touží. Jsi přesně tak krásný, jak jsem čekala!“ Když se ji chlapec z přístavu chystal láskyplně vzít kolem ramen, náhle se odtáhla. „Dost. Zástupce ředitele už pro nás běží. Zavede nás za reportéry a fotografy.“

„Co?“

„Včera večer jsem ti to přece říkala. Sejdeš se s tiskem. Nic zvláštního, jen do společenské rubriky.“

„No jasně, a rozumím strašně špatně anglicky. Budu se obracet na vás, říkám to správně?“

„Ano, se všemi otázkami.“

„Tudy, prosím,“ řekl první zástupce ředitele, „do Královského sálu je to jen kousek.“

Tisková konference trvala přesně dvacet tři minut. Vysoký, plachý a sympatický barone-cadetto rychle rozptýlil nevraživost k nesmírně bohaté evropské šlechtě, jež panovala v hloučku novinářů a fotografů. Ze všech stran se ozývala kulometná palba otázek, zpočátku značně jedovatých, jež odrážela teta mladého barona z Ravella hraběnka Cabriniová. Podle předem dohodnutých pravidel se o ní mělo psát pouze jako o „tlumočnici“. Poté se jeden reportér z Miami Heraldu, jenž uměl italsky, zeptal v jazyce mladého barona: „Proč se podle vás těšíte takové pozornosti? Myslíte, že si ji zasloužíte? Co jste skutečně dokázal, tedy kromě toho, že jste se narodil?“

„Jestli si chci něco zasloužit, tak musím nejdřív dokázat, co umím, a to si vyžádá delší dobu… Ale mohu se vás také na něco zeptat, signore? Nechtěl byste mi dělat společnost při potápění ve vodách Středozemního moře? Provádíme tam oceánografický výzkum v hloubce asi sto metrů. Nebo byste se mohl po mém boku zúčastnit záchranářských prací v Alpách, kde jsme sestupovali mezi skalisky do hloubky mnoha set metrů, abychom vyprostili člověka, který by jinak zemřel… Život mi opravdu poskytuje jisté výsady, signore, ale snažím se také přispět svou troškou do mlýna.“

Hraběnka Cabriniová okamžitě překládala Nicolova slova hloučku – novinářů. Fotoaparáty cvakaly a jejich blesky vrhaly světlo na pohlednou tvář skromného mladého barona. Jeho „tlumočnice“ nestála o publicitu, a tak ukročila stranou.

„Hej, Dante!“ zapištěla mladá dopisovatelka. „Proč se nevyvlíknete z toho šlechtickýho chomoutu a nenatočíte televizní seriál? Ste pěknej fešák!“

„Non capisco, signora.“

„Souhlasím s děvčaty,“ ozval se starší reportér z první řady nahlas, aby přehlušil všeoberný smích. „Jste pohledný mladík, ale jistě jste nepřijel proto, abyste pletl hlavy našim mladým dámám.“

Po okamžitém a zbytečném překladu mladý baron odvětil: „Pane redaktore, pokud jsem vám dobře porozuměl, já bych se velice rád setkal s americkými dívkami a jednal bych s nimi s velkou úctou. V televizi vypadají velice živě a přitažlivě – velice italsky, jestli prominete.“

„Běží vám o nějákou politickou funkci?“ zeptal se jiný reportér. „Jestli ano, získáte hlasy všech žen.“

„Já běhám jen po ránu, signore. Patnáct dvacet kilometrů. Je to velice dobré na fyzičku.“

„Co tady máte na programu, barone?“ pokračoval reportér v první řadě. „Ověřoval jsem si to u vaší rodiny v Ravellu, přesněji řečeno u vašeho otce. Máte mu prý přivézt řadu doporučení ohledně možných investic v Americe, jejich návratnosti a perspektivách. Je to tak, pane?“

Následoval tichý a pečlivý překlad. Několik bodů mu „tlumočnice“ opakovala vícekrát, včetně instrukcí, jak odpovídat.

„Otec mi dal dobrou školu, signore, a budu mu každý den telefonovat. Jsem tady jako jeho pozorovatel a on mi plně důvěřuje.“

„Budete hodně cestovat?“

„Myslím, že spousta podnikatelů bude jezdit za ním,“ vložila se do hovoru contessa, aniž by přeložila otázku. „Firmy jsou pouze tak dobré jako manažeři, kteří je řídí. Barone-cadetto dostal ekonomické vzdělání, protože má obrovskou zodpovědnost. Bude hledat skutečný zájem a poctivost a dosazovat si za ně příslušná čísla.“

„Když pomineme výkazy zisku a ztrát,“ ozvala se rozhorlená reportérka, jejíž krátké tmavé vlasy rámovaly zlostnou tvář, „pomyslel někdo také na sociálně ekonomické podmínky v oblastech vybraných pro investice, nebo jde čistě o byznys a honbu za ziskem?“

„Vaši otázku považuji za – jak jen to říkáte? – za zaujatou,“ odvětila contessa.

„Předpojatou,“ opravil ji mužský hlas zezadu.

„Ale ráda na ni odpovím,“ dodala contessa. „Ta dáma si klidně může zatelefonovat libovolnému novináři z okolí Ravella či dokonce z Říma. Sama zjistí, jak velké úctě se rodina těší ve své provincii. Za dobrých i horších časů neváhala štědře přispívat na zdravotnictví, bytovou výstavbu a zaměstnanost. Se svým bohatstvím nakládá jako s darem, jenž s sebou nese nejen práva, ale také povinnosti. Její členové mají silné sociální cítění a ve vaší zemi se to nezmění.“

„Ten kluk neumí odpovídat sám?“ naléhala hašteřivá novinářka.

„Ten kluk, jak mu říkáte, je příliš skromný, než aby veřejně vyzdvihoval zásluhy své rodiny. Jak jste si možná všimla, on nerozumí všemu, co říkáte, ale z jeho pohledu můžete vyčíst, že jste ho velice urazila. Zvlášť proto, že nedokáže pochopit důvod vašeho nepřátelského postoje.“

„Mi scusi,“ řekl reportér z Miami Heraldu plynnou italštinou. „Já jsem také mluvil s vaším otcem, baronem z Ravella – pochopitelně jen obecně – a omlouvám se za svou kolegyni,“ dodal a věnoval ženě ošklivý úšklebek. „Je to husa.“

„Grazie.“

„Prego.“

„Když dovolíte, přejdu opět do angličtiny,“ ozval se podsaditý novinář z pravé strany přední řady. „Já se rozhodně neztotožňuji s poznámkami naší kolegyně, ale mluvčí mladého barona na něco narazila. Jak víte, v naší zemi máme oblasti s velkou nezaměstnaností. Projeví se sociální vědomí rodiny i v řešení tohoto problému?“

„Kdyby se naskytla vhodná příležitost, jistě by patřili mezi první zájemce, pane. Barone di Ravello je protřelý mezinárodní obchodník, jenž poznal cenu věrnosti i uspokojení z dobročinnosti.“

„Bude vám volat spousta lidí,“ pravil podsaditý reportér. „To sice není zrovna špatná zpráva, ale mohlo by to být nepříjemné.“

„Bohužel musíme končit, dámy a pánové. Prožili jsme náročné ráno a máme před sebou ještě celý den.“

Bajarattová se usmála, zdvořile se uklonila novinářům a odvedla svého pohledného svěřence z místnosti. Ke své radosti slyšela na jeho adresu pochvalné poznámky. Opravdu jim bude volat spousta lidí. Přesně podle plánu.

Společenský život v Palm Beach fungoval s děsivou neomylností. Do čtyř hodiny odpoledne obdrželi šestnáct pozvánek a jedenáct dotazů, na kdy mohou různé hostesky naplánovat slavnostní obědy či večeře na počest Dante Paola, barone-cadetto di Ravello.

S toutéž neomylností procházela Bajarattová své zápisníky, až nakonec vybrala pět nejprestižnějších pozvánek. Byly do domů, kam se na večírek s největší pravděpodobností dostaví politická a průmyslová smetánka. Pak zavolala odmítnutým, hluboce se jim omluvila a vyjádřila upřímnou naději, že se setkají tam a tam u těch a těch, kteří oslovili mladého barona jako první. Kočky potichu našlapují, přemítala Bajarattová, a vystrčí drápy, jen když jim myš utíká. Všichni půjdou tam, kde bude ona s Nicolem. Muerte a toda autoridad!

Stála teprve na začátku, její cesta však měla být rychlá. Přišel čas zjistit stav v Londýně, Paříži a Jeruzalémě.

Smrt obchodníkům se smrtí z Ašchelonu.

„Ašchelon,“ ozval se tichý mužský hlas z Londýna.

„Tady Bajarattová. Postupujete podle plánu?“

„Do týdne zvládneme Downing Street. Muži v policejních uniformách a čety popelářů v krásných bílých kombinézách se špinavými fleky. Pomsta za Ašchelon!“

„Je vám ale jasné, že to může trvat víc než týden.“

„Nevadí,“ řekl Londýn. „Tím pevnější pozici si všichni vybudujeme a budeme známější. Nemůžeme prohrát!“

„Navěky Ašchelon.“

„Ašchelon,“ ozval se ženský hlas z Paříže.

„Bajarattová. Jak to jde?“

„Někdy mám pocit, že až příliš snadno. Ten člověk má kolem sebe tak ledabylé strážce, že bychom je v údolí Bikáa dali popravit. Francouzi jsou strašně namyšlení a vůbec si neuvědomují možné nebezpečí. Je to k smíchu. Kontrolovali jsme střechy nikoho tam nemají!“

„Na ty ledabylé francouzské floutky si dejte pozor. Dokážou se otočit a zaútočit jako kobry. Jen si vzpomeňte na Résistance.“

„To je merde, jak se tady říká. Jestli o nás vědí, tak nás neberou vážně. Copak nechápou, že jsme ochotni zemřít? Pomsta za Ašchelon!“

„Navěky Ašchelon.“

„Ašchelon,“ zašeptal hrdelní hlas z Jeruzaléma.

„Víte, kdo jsem.“

„Ovšem. Modlili jsme se za vás a za vašeho manžela pod pomerančovníky. Pomstíme ho, pomstíme naši věc, to mi věřte.“

„Radši bych slyšela, jak jste pokročili.“

„Jste strašně chladná, Baj.“

„Můj manžel měl jiný názor. Jak jste pokročili?“

„Chováme se víc židovsky než ti odporní židáci! Nosíme černé klobouky, černé copy a házíme hlavou u té podělané zdi tak divoce, že se nám ty jejich pitomé bílé šály houpou do rytmu. Můžeme toho parchanta odprásknout, jakmile vyjde z Knessetu. Pár z nás by možná vyvázlo a mohlo by bojovat znovu. Čekáme jen na zprávy, na vaše znamení.“

„Chvilku to potrvá.“

„Nemusíte pospíchat, Baj. Vždycky večer si oblékneme uniformy izraelské armády a vlezeme na nadržené izraelské ženské. Všichni se přitom modlíme k Alláhovi, aby jim v břiše vyrostl Arab.“

„Držte se práce, kamaráde.“

„My se držíme židovských děvek!“

„Ale ne na úkor vašeho poslání!“

„Nikdy. Pomsta za Ašchelon!“

„Navěky Ašchelon.“

Amája Bajarattová vrátila do kabelky různé kreditní karty, jimiž ji zásobil Bahrajn, a vykročila od řady telefonních automatů v hale hotelu. Vyjela výtahem nahoru a zamířila úpravnou chodbou k jejich apartmá. Slabě osvětlený obývací pokoj byl pustý, přešla tedy k otevřeným dveřím do potemnělé ložnice. Mladý Nicolo ležel jako obvykle nahý na zádech. Spal a jeho nádherné tělo vypadalo nesmírně lákavě. Jak si ho tak prohlížela, neubránila se vzpomínkám na svého manžela, s nímž byla tak krátce. Oba byli vysocí, štíhlí a svalnatí. Byl mezi nimi sice značný věkový rozdíl, podobnost však skutečně nechyběla. Podobná těla ji až nesnesitelně přitahovala, stejně jako ji před necelými dvěma dny přitahoval nahý Hawthorne. Náhle uslyšela a ucítila svůj vlastní dech. Dotkla se svých naběhlých bradavek a uvědomila si bolestné svrbění v rozkroku. Takhle si musela vynahrazovat to, co nemohla nikdy mít. Před léty jí jeden doktor v Madridu provedl jednoduchou operaci, jež jí navždy zabránila v početí. Nic jiného už jí nezbylo.

Svlékla se a přešla k nohám postele, stejně nahá jako tělo před ní…, pod ní.

„Nico,“ řekla něžně. „Vzbuď se, Nicolo.“

„Co…?“ vykoktal ze sebe mladý muž, zamžoural a otevřel oči.

„Chci tě, miláčku.“

Musíš, pomyslela si. Nic jiného už mi nezbylo!

„Kam je to číslo do Paříže?“ zeptal se Hawthorne. Stál nad padronem, ale oslovil Poolea, jenž se objevil ve dveřích.

„Už jsem to prověřil,“ odvětil poručík. „Je tam teď kolem desáté dopoledne, takže jsem nikomu nezpůsobil žádný šok.“

„A.“

„Nedává mi to smysl, Tyei. Je do jedné cestovní kanceláře na Champs-Élysées.“

„Co se stalo, když jsi zavolal?“

„Vsadil bych se, že to byl soukromý telefon. Ta dáma se ozvala francouzsky, a když jsem jí anglicky řekl, že snad mám správné číslo, anglicky se mě zeptala, jestli volám do cestovní kanceláře s nějakým francouzským názvem, a já na to, že jistě a že je to naléhavé… Pak se mě zeptala, jakou mám barvu, a já pochopitelně řekl, že bílou, a ona povídá ‚a dál?‘. Nevěděl jsem, co odpovědět, a tak zavěsila.“

„Neznal jsi heslo, Jacksone. Ani jsi ho nemohl mít.“

„Asi ne.“

„Nasadím na to Stevense, pokud se mi ovšem nepodaří přesvědčit našeho padrona, aby trochu víc spolupracoval.“

„Já o ničem takovém nevím!“ vykřikl invalida.

„Asi opravdu ne,“ souhlasil Tyrell. „Ty poslední hovory, myslím ty nevymazané, nebyly vaše. Volal někdo, kdo nevěděl, jak je smazat. Vznáší se nám tady přízrak Rosemary Woodsové, padrone.“

„Já nic nevím!“

„A co Palm Beach, poručíku?“

„Tam je to taky podivné, komandére. Je to číslo velice nóbl restaurace na Worth Avenue. Člověk si tam prý musí zamluvit místo dva týdny předem, pokud ovšem není na seznamu prominentních hostů.“

„Na tom není nic podivného, Jacksone. Zapadá nám to do mozaiky. Seznam hostů může být naše zlatá žíla. Prominenty z nich dělá jméno, jež jste si nemohl vymyslet, a také dodatek, který jste nemohl znát. Předám to Stevensovi spolu s pařížskou stopou.“

Tyrell pohlédl na starce. Levá tvář mu pomalu přestávala krvácet díky zmuchlanému papírovému kapesníčku, jenž mu z ní visel.

„Pojedete na výlet, paisan,“ řekl Hawthorne.

„Nemohu opustit tento dům.“

„Stejně pojedete, vy syčáku…“

„To mi rovnou múžete prohnat hlavu kulkou. Vyjde to nastejno.“

„To zní sice lákavě, ale nesouhlasím s vámi. Chci, abyste poznal pár mých bývalých kolegů… z minulého života.“

„Mám tady všechno, co potřebuju k přežití! Chcete si uvázat na krk mrtvolu?“

„To ne, i když ve vašem případě by se o tom dalo diskutovat,“ odpověděl Tyrell. „Takže bych vám doporučoval, abyste nám sdělil, které konkrétní přístroje potřebujete ke krátkému letu. Jen to nejzákladnější. Za pár hodin budete v nemocnici na pevnině a vsadím se, že dostanete svůj vlastní pokoj.“

„Já se odsud nemůžu hnout!“

„Chcete se vsadit?“ zeptal se Hawthorne.

Uslyšel zapraskání vysílačky, a tak sáhl do svého váčku.

Neilsenová mluvila monotónním hlasem, jímž se zjevně snažila potlačit rozrušení.

„Máme problém.“

„Co se stalo?“ vyštěkl Poole.

„Dostala ses do maléru?“

„Co se děje?“

„Pilot hydroplánu se spojil s britskou hlídkovou lodí. Levá směrovka mu praskla a pak upadla! Zřítil se zhruba sto dvacet kilometrů severně od stanoviště vznášedla. Jedou pro něj, pokud ten chudák vůbec přežije.“

„Cathy, odpovězte mi naprosto upřímně,“ řekl Hawthorne. „Nemohla to být sabotáž? Vy o tom letadle přece víte hodně.“

„Co mi podle vás posledních pár minut vrtá hlavou? Vůbec jsem s tím nepočítala a to byla chyba! Panebože, náš AWAC vyletěl do vzduchu – Charlie!“

„No dobře, uklidněte se. Držme se věci. Jak by se dala taková sabotáž provést?“

„Přece lanka, sakra práce!“

Cathy mu rychle vyložila, že každá pohyblivá součást letadla se ovládá pomocí zdvojených ocelových lanek. Není možné, aby obě sady praskly najednou.

„Sabotáž,“ uzavřel tiše Tyrell.

„Někdo je nařízl a spojil k sobě, aby se přetrhla ve stejný okamžik,“ řekla Neilsenová, nyní už s větší dávkou sebeovládání. „A já jsem na tuhle možnost nepomyslela. Do prdele!“

„Přestaňte si sypat popel na hlavu, majorko. Ani mě to nenapadlo. Někdo na Svatém Martinu proklouzl kolem Deuxiéme, a jestli to dokázal, tak jsme byli stejně bezmocmí.“

„Opraváři!“ zaječela pilotka do vysílačky. „Nažeňte dohromady všechny opraváře na tom ostrově a postavte je na žhavé uhlí. Je to jeden z nich!“

„Věřte mi, Cathy, pachatel už je dávno pryč. Tak to prostě je.“

„Tohle nehodlám poslouchat! Ten Brit v letadle je už možná po smrti!“

„Tak to prostě je,“ zopakoval Hawthorne. „Teď možná pochopíte, proč se spousta lidí ve Washingtonu, Londýně, Paříži a Jeruzalémě bojí hnout od svého stolu s telefonem. Nestojí proti nám jediná psychopatická teroristka, ale fanatička, která řídí celou síť rozběsněných šílenců. Klidně zemřou, jen aby ukojili svoje vražedné choutky.“

„Kristepane, co budeme dělat?“

„Vy teď zajedete s ponorkou na pláž a půjdete k domu. Otevřeme okenice, abyste ho nepřehlédla.“

„Měla bych zůstat ve spojení se vznášedlem…“

„Tím stejně nic nezměníte,“ uťal ji Tyrell. „Chci vás tady nahoře…“

„Kde je Poole?“

„Právě teď odváží našeho pacienta do haly. Zajeďte na břeh, majorko, tady se nic nestane. Je to rozkaz!“

Náhle se však stalo úplně všechno. Bez jediného decibelu hluku, bez sebemenšího náznaku blížící se ničivé síly se odevšad začaly ozývat výbuchy. Zdi se hroutily, mramorové sloupy praskaly a s hromovým třeskem dopadaly na mramorové podlahy. Za klenbou komunikačního komplexu létaly vzduchem kusy roztříštěných přístrojů, zkratované dráty sršely a prskaly. Tyrell se rozběhl do haly a pak se převaloval po zemi, aby se vyhnul dopadajícím úlomkům. Pohled měl soustředěný na Poolea, jemuž se zaklesla noha pod stěnou polic za další praskající klenbou. Hawthorne vyskočil a rozběhl se k poručíkovi, vyprostil ho ze sevření nábytku a odtáhl ho směrem ke klenbě, jež se však začala hroutit. Těžké mramorové desky se řítily na podlahu. Tye škubl Poolem zpět, počkal, až ničivý proces na chvíli ustane, a pak rychle protáhl poručíka pod obloukem. Vzápětí se klenba definitivně zřítila a zbyla po ní jen hromada mramoru, jenž by je oba býval rozdrtil. Hawthorne vzhlédl a spatřil, jak se padrone za sutinami hystericky směje a mizí pod záplavou trosek i se svým invalidním vozíkem. Tyrell sebral všechny síly, pravou rukou objal Poolea a ramenem vyrazil silné skleněné dveře i s dřevěnými křídly, které je zakrývaly zvenčí. Když dorazili ke kmenu falešné palmy, poručík vykřikl: „Stát! Moje noha! Nemůžu se hýbat!“

„Měl byste to zkusit. Tyhle palmy taky co nevidět vyletí do vzduchu!“

Hawthorne táhl Poolea dál. Kličkoval mezi skutečným i falešným porostem, až došel k vysušené trávě.

„Sakra, nechte mě na pokoji! Jsme v koncích a mě to fakt strašně bolí!“

„Až vás to bude bolet opravdu hodně, tak vám řeknu,“ okřikl ho Tyrell, jehož hlas prořízl hukot a praskání ohně.

Ze sídla, jež kdysi připomínalo zámek, nepřestávaly šlehat plameny. Očekávaný okamžik nastal o necelých třicet vteřin později. Celá skupinka falešných palem explodovala silou dvaceti tun dynamitu.

„To snad není pravda!“ zašeptal Poole už téměř v kómatu, když s Hawthornem leželi vedle sebe na břiše na potemnělé tvrdé trávě vypálené sluncem. „Do prdele, on to tady všechno vyhodil do povětří!“

„Neměl na vybranou, poručíku,“ řekl Tye pochmurně.

Poole však neposlouchal.

„Panebože – Cathy!“ zavřeštěl. „Kde je Cathy?“

Na vzdálenějším konci mýtiny se objevila postava v černém potápěčském obleku. Běžela kolem vysokých plamenů a cosi nesrozumitelného vřeštěla. Hawthorne vyskočil, rozběhl se a zařval z plných plic.

„Jsme tady, Cathy! Jsme celí!“

Majorka Catherine Neilsenová vběhla do tmavé tvrdé trávy a padla do náručí komandéra Tyrella Hawthornea.

„Díky Bohu, že jste v pořádku! Kde je Jackson?“

„Tady, Cathy!“ křikl Poole ze stínu za nimi. „Teď jsem si s tím parchantem kvit. Vytáhl mě odtamtud!“

„Miláčku můj!“ zvolala majorka nevojensky, pustila kapitána a rozběhla se k poručíkovi. Padla k zemi a objala ho.

„Opravdu, ale opravdu mi tady něco uniká,“ zábručel si Hawthorne pod vousy a zamíňl ke dvěma ležícím postavám.

12

Z balkonu nad otevřenou terasou se linuly vznešené tóny smyčcového kvartetu. Bazén zářil jasným tyrkysem, jenž podtrhovala světla umístěná pod hladinou. Ideální kulisy podvečera na Zlaté pláži v Palm Beach. Na rozlehlém pečlivě udržovaném trávníku stály tři bary, stolů s občerstvením se dalo napočítat dvakrát tolik. Ve světle pochodní kolem nich procházeli sluhové ve žlutých žaketech, kteří úslužně roznášeli jídlo a pití smetánce letoviska, jež se skvěla v plném lesku ve svých letních společenských úborech. Byl to nádherný obrázek života, jehož výsady si hosté večírku bohatě zasloužili. Nejvíce pozornosti na sebe poutal vysoký, zmatený a mimořádně pohledný mladík ve smokinku opásaném šarlatovou šerpou s erbem. Nebyl si úplně jistý, co se s ním děje, ale bylo to rozhodně mnohem příjemnější než pozornost, které se těšil doma v docích Portici.

Po formálním uvítání, během nějž jeho teta contessa vystupovala jako tlumočnice, jej nadšená hosteska začala provádět mezi shromážděnými hosty. Měla světle modré vlasy a bělostné zuby, tak veliké, že se jí sotva vešly do úst. Amája Bajarattová se nevzdalovala od svého „synovce“ na víc než několik kroků.

„Teď tě vede k jednomu velice mocnému senátorovi. Setkal ses s ním při uvítání,“ pošeptala mu do ucha a přidala do kroku. Hostitelka je vedla k malému tlustému muži. „Až k němu dojdeme, blekotej něco italsky, a až promluví, obrať se na mě. To je všechno.“

„Dobře, dobře, signora.“

Nadšená hostitelka je znovu představila. „Senátore Nesbitte, tohle je barone di Ravello…“

„Scusi, signora,“ přerušil ji jemně Nicolo. „Il barone-cadetto di Ravello.“

„Ach, ano, ovšem – aspoň myslím. Moje italština by potřebovala oprášit.“

„Kdoví, jestli bude vůbec co oprašovat, Sylvie.“ Senátor se dobromyslně usmál na Nica a uklonil se hraběnce. „Těší mě, mladý muži,“ dodal a potřásl mladíkovi rukou. „Ten titul zdědíte po otci, ale doufám, že to hned tak nebude.“

„Si?“ odvětil falešný šlechtic a instinktivně se otočil k Bajarattové, která mu přeložila senátorova slova do italštiny. „Non, per centi anni, Senatore!“ zvolal Nicolo.

„Prý doufá, že to nebude ani za sto let,“ vysvětlila mu Baj. „Je to milující syn.“

„To člověk v dnešní době rád slyší,“ řekl Nesbitt a pohlédl na domnělou hraběnku. „Mohla bysťe se mladého barona zeptat promiňte, asi jsem se nevyjádřil správně…“

„Barone-cadetto,“ odvětila Bajarattová a usmála se. „Znamená to jednoduše první následník. Obvyklejší termín je ‚baroncino‘, ale jeho otec je ze staré školy a myslí si, že ‚barone-cadetto‘ nezní tak zdrobněle a má větší váhu. Dante Paolo chtěl jen upřesnit svůj titul. Má to pro něj ovšem daleko menší význam než poslechnout si názory takového zkušeného muže jako jste vy, pane senátore… Na co byste se ho chtěl zeptat?“

„Četl jsem v novinách o jeho včerejší tiskové konferenci. Upřímně řečeno, upozornila mě na to moje sekretářka, protože já na společenské rubriky zrovna moc nejsem. Nicméně mě zaujalo jeho prohlášení o oddanosti a dobročinnosti. Jak si jeho rodina cení výhod věrnosti i uspokojení z dobročinnosti.“

„To je pravda, senátore Nesbitte. Obojí se rodině osvědčilo.“

„Já nepocházím z tohoto státu, madame – promiňte, hraběnko…“

„To je jedno, věřte mi.“

„Děkuji… Klidně byste mě mohla považovat za právníka z venkova, který se dostal výš, než kdy čekal.“

„Venkov je podle mě skutečnou páteří každé země, signore.“

„To jste řekla hezky, opravdu moc hezky. Jsem služebně starší senátor ze státu Michigan, kde upřímně řečeno existuje spousta problémů, ale podle mého soudu také stejný počet investičních příležitostí, zvlášť při dnešních cenách. Možnosti růstu jsou v poctivé a kvalifikované pracovní síle, kterou u nás máme.“

„Pane senátore, zavolejte nám prosím zítra. Ohlásím váš hovor na recepci a vysvětlím Dante Paolovi, že na mě vaše pověst a zkušenosti udělaly velký dojem.“

„Já mám vlastně dovolenou,“ řekl šedovlasý muž a už potřetí během čtyř minut se podíval na své hodinky značky Rolex posázené diamanty – symbol osobního úspěchu. „Musím se co nejdřív dostat k telefonu – čekám hovor od našich neúnavných bankéřů ze Ženevy, chápete?“

„Ani nevíte jak dobře, signore,“ odvětila Baj. „Vaše návrhy nás velice zaujaly. Byly by to opravdu pozoruhodné investice.“

„Povím vám, hraběnko, že rodina Ravellů by si mohla přijít na značné zisky. Moje společnosti v Kalifornii zajišťují pro Pentagon plných sedm procent zakázek a tohle číslo může jen růst. Používáme moderní technologii. Všichni ostatní jsou proti nám pozadu. Oni padnou, ale my ne. My totiž zaměstnáváme dvanáct bývalých generálů a osm admirálů.“

„Buďte tak laskav a zavolejte zítra. Ohlásím váš hovor na recepci.“

„Jistě chápete, madam, že ani tomu mladému královskému kolegovi, ani vám nemůžu sdělit všechny podrobnosti, ale všechno podstatné se teď děje ve vesmíru, a my tam jsme. Podporují nás všichni členové Kongresu, kteří myslí na budoucnost. Spousta z nich investovala velké peníze do našeho výzkumu a vývoje v Texasu, Oklahomě a Missouri – a bohatě se jim to vrátí! Můžu vás vpustit do výběhu plného kongresmanů a senátorů. Pochopitelně ve vší tichostí.“

„Zavolejte zítra, prosím. Ohlásím váš hovor.“

„Stranická politika je národní sport,“ řekl usměvavý rusovlasý třicátník, když si potřásl rukou s barone-cadetto a uklonil se hraběnce hlouběji, než bylo nezbytně nutné. „Zjistíte to, jestli se tady projdete bez vaší hostitelky, naší Madame Defarge s předkusem.“

„Už se připozdilo a Sylvie to již asi vzdala,“ řekla Baj a zasmála se. „Opustila nás před chvilkou, když se ujistila, že Dante už se setkal se všemi důležitými lidmi.“

„Tak to zapomněla na rně,“ namítl zrzek. „je ale fakt, že jsem dostat pozvánku na poslední chvíli.“

„A kdo vlastně jste?“

„Nikdo důležitý, jen jeden z nejlepších organizátorů politických kampaní v zemi. Můj věhlas bohužel ještě příliš nepronikl na celostátní úroveň, v jednotlivých státech mě ale znají velice dobře.“

„Pak tedy opravdu nejste důležitý,“ uzavřela contessa. „Přesto jste ale dostal pozvánku. Jak to?“

„Protože jsem díky svým ojedinělým schopnostem přesvědčil novináře z The New York Times, aby pravidelně otiskovali moje názory. Sice platí mizerně, ale když v naší branži dostanete svoje jméno do newyorského tisku, můžete si pak říct o větší peníze. Je to strašně jednoduché.“

„Ano, děkuji za příjemný a poučný rozhovor, ale barone-cadetto i já jsme bohužel vyčerpaní. Musíme se s vámi rozloučit, Signor Giornalista.“

„Počkejte, prosím vás, paní hraběnko. Možná tomu nebudete věřit, ale já vám fandím, jestli to opravdu myslíte vážně – jestli to on myslí vážně.“

„Jak by vás mohlo napadnout něco jiného?“

„Támhle stojí.“ Mladý komentátor kývl hlavou směrem k muži střední postavy se snědou tváří, jenž na ně zíral skrz korzující postavy. Byl to reportér listu The Miami Herald, jenž mluvil plynně italsky. „Promluvte si s ním, paní, ne se mnou. Myslí si, že to oba jen hrajete.“

Hawthorne, celý rozbolavělý od horečné činnosti na kopci zahaleném dýmem, seděl s Poolem na temné pláži, kterou osvětloval pouze měsíc. Oba odložili potápěčské obleky a svlékli se do trenýrek. Čekali, až Catherine Neilsenová vyleze z malé ponorky, zajištěné vlastní vahou na mělčině.

„Co dělá noha?“ zeptal se Tyrell. Kvůli vyčerpání mluvil pomalu.

„Nic zlomeného, jen pár pekelně bolestivých modřin,“ odvětil poručík. „A co vaše rameno? Obvazem vám pořád prosakuje krev.“

„Už to přestává. Cathy neutáhla obvaz pořádně, to je celé.“

„Chcete snad kritizovat mého nadřízeného důstojníka?“ zeptal se Poole a usmál se.

„To bych si nedovolil – před vámi určitě ne, miláčku.“

„Leží vám to v žaludku, co?“

„Ne, Jacksone, trávení mám dobré. Jen se mi zdá, že je to trochu v rozporu s vaším předchozím tvrzením o neopětovaných citech.“

„Tuším, že jsem mluvil o sexuální přitažlivosti, kapitáne, nemyslel jsem žádný trvalý vztah.“

„Nepromluvil teď nějaký jiný Poole?“

„Ne, promluvil ženich z Louisiany, jehož nevěsta se zapomněla dostavit do kostela.“

„Cože, prosím?“ vyhrkl Hawthorne, otevřel ztěžklá víčka a nechápavě pohlédl na důstojníka letectva, jenž se pousmál.

„Takhle nechápavě jsem se ptal snad tisíckrát. Tolikrát, že se z toho stal vtip, jako třeba z oslovení ‚miláčku‘.“

„Ráčil byste mi to vysvětlit?“

„Jasně.“ Poole se uchichtl pod vousy, jako by se mu právě něco vybavilo. „Ožral jsem se a řádil jak šílenec. S mojí nastávající jsme si vybrali nejlepší baptistický kostel v Miami, který se v lepších čtvrtích toho počestného města nehledá zrovna snadno. Čekal jsem tam s oběma rodinami, až po dvou hodinách dorazila na to zasraný místo její družička a s brekem mi předala vzkaz… Moje nevěsta utekla s jedním kytaristou.“

„Tak to je mi vážně líto…“

„To nic. Lepší, než kdyby mi nechala na krku děti… Jenže pak jsem právě začal řádit.“

„Řádit?“ Navzdory zoufalé potřebě spánku nemohl Tyrell spustit z Poolea oči.

„Vyletěl jsem z toho kostela jako blesk, nakoupil jsem pár láhví bourbonu a zamířil do těch nejhorších striptýzových pajzlů, které jsem v centru Miami našel. Jel jsem tam svým auťákem, připraveným na svatební cestu – vzadu byly přivázané plechovky, okna nastříkaná sprejem a tak podobně. Čím víc jsem pil, tím víc ve mně rostl pocit, že bych si měl aspoň zasouložit – bože, taková škoda.“

„Tady nesmíte přestat.“

„No, Cathy, Sal a Charlie usoudili, že asi řádím, tak mě šli hledat. Nebyli tak mazaní, jak si mysleli. Páni, to auto bylo fakt bezvadný, jestli mi rozumíte.“

„Je mi to jasný. Co se stalo?“

„Strhla se rvačka. Našli mě v putyce, kde jsem se choval trochu nevhodně ke kočičce kubánskýho majitele. Sal a Charlie byli celkem slušní bijci – tak jako já sice ne, ale stačilo to. Přesvědčili řadu nepřátel, aby mě nechali, ale měli problém mě odtamtud dostat.“

„Prokristapána proč?“

„Pořád jsem si chtěl zasouložit.“

„No nazdar.“ Hawthornovi spadla čelist, napůl úžasem, napůl únavou.

„Cathy mi vzala hlavu do dlaní a dost hlasitě mi šeptala do ucha ‚miláčku‘, ‚miláčku‘, ‚miláčku‘ a táhla mě odtud. Takhle to vzniklo.“

„A to je všechno?“

„To je všechno.“

Ticho.

Nakonec Tyrell unaveně pravil: „Vy jste fakt blázni.“

„Hele, komandére, kdo vám našel tohle místečko?“

„No dobře, tak teda nejste úplně hloupí blázni…“

„Poslouchejte!“ zařvala majorka Neilsenová, jež se vysoukala z malé ponorky a stála po pás ve vodě v potápěčském obleku. „Přes britské vznášedlo se k nám dostaly rozkazy a Washington i Paříž je potvrdily. Do svítání, což znamená asi za tři až čtyři hodiny, tady bude letadlo z Patrickovy základny a my nastoupíme na palubu. Jo a pilot přežil. Našli ho se zlomenou nohou a napůl utopeného, ale vylíže se z toho.“

„Kam nás vezmou?“ zeptal se Hawthorne.

„To mi neřekli. Prostě pryč odsud.“

„A co pejskové?“ otázal se Poole. Z dálky k nim stále doléhal štěkot zmatených hlídacích psů. „Neodjedu, dokud se o ně někdo nepostará.“

„V letadle bude vojenský kynolog, který se postará o zvířata i o zahradníka. Přiletí s vyšetřovací jednotkou. Zdrží se tady zhruba den.“

„Znovu se ptám, kam nás vezme to vaše letadlo z Patrickovy základy?“

„Nevím. Nejspíš zpátky na základnu.“

„Vyloučeno! Já vystupuju na ostrově Gorda, i kdybych měl seskočit padákem. Nebylo by to ostatně poprvé.“

„Proč?“

„Protože mi tam zabili dva kamarády a já chci vědět, kdo to udělal a proč! Je to stopa, po které hodlám jít. Jako jediná mi tady dává nějaký smysl. Ta psychopatická mrcha má základnu na ostrovech.“

„Jakmile nastoupíme do letadla, můžete se spojit, s kým budete chtít. Už jste nám dokázal, že můžete zavolat lidem, kteří mají rozhodovací pravomoc.“

„Máte pravdu,“ přitakal Hawthorne a ztišil hlas. „Promiňte, nemám žádné právo na vás takhle štěkat.“

„Ne, to nemáte. Přišel jste o dva přátele a my svým způsobem také. Myslela jsem, že jsme na stejné lodi. Před pár hodinami jste to sám dokázal.“

„Majorka chce asi říct, že jestli seskočíte nad Gordou, jdeme s vámi,“ řekl Poole. „Dobře si pamatujeme rozkazy. Byli jsme k vám přiděleni a chceme vám pomoct,“ dodal, vzepřel se zády o zarostlou zídku a otřásl se bolestí.

„Ve svém stavu mi moc nepomůžete, poručíku.“

„To se do zítřka změní. Spraví to pár van s horkou vodou a možná nějaký kortizon,“ řekl Jackson. „Nezapomeňte, že s péčí o tělo mám svoje zkušenosti. Poznám, kdy jsem opravdu zraněný, a teď nejsem.“

„Fajn,“ řekl Tye, jenž neměl sílu na odpor, „řekněme, že vás nepošlu zpátky na základnu. Dokážete oba překousnout, že tuhle akci řídím já? Uděláte, co poručím?“

„Samozřejmě,“ odvětila majorka. „Vy jste velitel.“

„Doteďka to nebylo moc vidět.“

„Ona chce říct, komandére…“

„Přestal bys mu laskavě vysvětlovat, co chci říct?“ houkla majorka a vrhla na Poolea zlostný pohled, pak se posadila a překřížila nohy.

„No dobře, dobře,“ přerušil je Tye. „Jedete se mnou. Proč, to ví jen Bůh.“

„Když už jsme u toho,“ nadhodila Neilsenová a pohlédla na Tyrella. „Vy s kapitánem Stevensem zrovna moc dobře nevycházíte, že?“

„Na tom nesejde. Jemu se zodpovídat nemusím.“

„Je to váš nadřízený důstojník…“

„Houby. Najala mě londýnská MI6.“

„Najala?“ ozval se Poole.

„Přesně tak. Přistoupili na moji cenu, poručíku.“ Hawthome sklonil hlavu. Byl naprosto vyčerpaný.

„Ale všechny ty řeči o neuvěřitelné teroristce a její armádě fanatiků, připravených k masovému vraždění… Vy jste do toho šel kvůli penězům?“

„Ano, přesně tak.“

„Vy jste divnej pavouk, komandére Hawthorne. Nějak se mi zdá, že vám vůbec nerozumím.“

„To není pro tuhle operaci podstatné.“

„To jistě ne…, pane.“

„Není to podstatné, Cath, jelikož jsi zasáhla citlivé místo,“ řekl Poole, opřený zády o zídku porostlou popínavými rostlinami.

„O čem to sakra mluvíte?“ zeptal se Hawthorne. Oči měl napůl zavřené a neustále mrkal ve snaze zahnat vyčerpání, s každým mrknutím se však čím dál víc propadal do dřímoty.

„I já jsem poslouchal telefonát s Patrickovou základnou. Pochytil jsem z něj, že vám zabili ženu, podle vás omylem. Proto jste se nechtěl vrátit ke své bývalé profesi, i když vám za to nabízeli půlku nemovitostí ve Washingtonu.“

„Jste velice všímavý,“ hlesl Hawthorne a brada mu klesla na prsa. „I když vůbec nevíte, o čem mluvíte.“

„A pak se stalo ještě něco jiného,“ pokračoval Poole. „Když jsme vás vyzvedli na Sábě, dělal jste, že jste nad věcí, ale bylo to jinak. Když moje mašinky začaly pracovat, byl jste jako v jednom ohni. Uvědomil jste si něco, co jste dřív přehlížel, a to vás rozpálilo doběla. Šel jste pak po Salu Mancinim jako chřestýš po kryse.“

„Nač narážíš, Jacksone?“ zeptala se Cathy.

„On něco ví, ale nepoví,“ odvětil Poole.

„Ti hajzlové…,“ zašeptal Tyrell, zvedl hlavu, hned ji však zase spustil. Oči měl nyní zavřené.

„Jak dlouho už jste nespal?“ zeptala se Catherine a přisunula se pískem k Hawthorneovi.

„Jsem v pohodě…“

„Starou belu,“ utrousila pilotka a chytila Tyrella za rameno, aby se nesvezl na zem. „Jste úplně mimo, kapitáne.“

„Dominika?“ zamumlal náhle Hawthorne a velice pomalu se opět narovnal.

„Kdo?“

„Počkej, Cath,“ zarazil ji Poole a zvedl pravou ruku. „Dominika je vaše žena?“

„Ne!“ zasípal Tye napůl v bezvědomí. „Ingrid…“

„Tu vám zabili?“

„Lži! Říkali, že ji… platili Sověti.“

„A platili?“ zeptala se Neilsenová a vzala bezvládného Hawthornea do náručí.

„Já nevím,“ řekl Tyrell sotva slyšitelně. „Chtěla, aby to všechno skončilo.“

„Co všechno?“ naléhal poručík.

„Já nevím – prostě všechno.“

„Vyspěte se, Tyei,“ řekla Cathy.

„Ne!“ zaprotestoval Poole. „Kdo je Dominika?“ Hawthorne už jej však nevnímal. „Ten chlap má problémy.“

„Sklapni a rozdělej oheň,“ přikázala majorka.

O osmnáct minut později pláž zaplnily stíny, jež vrhaly plameny ohně. Kulhající Poole se posadil do písku a pohlédl na Cathy, jež si prohlížela spícího Tyrella.

„On má fakt problémy, co?“ řekla majorka.

„Rozhodně větší než my, a to počítám Pensacolu i Miami.“

„Je to fajn chlap, Jacksone.“

„Něco mi pověz, Cath. Pozoroval jsem tě, poslouchal ty tvoje řeči, a jak správně poznamenal komandér, všímavost mi nechybí. Z vás dvou by byl náramnej pár.“

„Nebuď k smíchu.“

„Podívej se na něj. On je jako miaky nad Pensacolou. Chci říct, že je to chlap, žádnej floutek, co se furt prohlíží v zrcadle.“

„Není tak úplně nejhorší,“ připustila pilotka vzdušných sil, jež držela Tyrellovu hlavu, pod níž nakupila polštář z písku. „Řekněme, že je celkem schopný.“

„Drž se ho, Cath. Jsem přece génius, vzpomínáš?“

„On na to není připravený, Jacksone. A já taky ne.“

„Udělej mi laskavost.“

„Co.“

„Poslouchej svoje srdce.“

Majorka se podívala na poručíka a pak na spící tvář Tyrella Nathaniela Hawthornea, jež částečně spočívala na jejím klíně. Sklonila se a políbila ho na pootevřené rty.

„Dominika?“

„Ne, komandére. Někdo úplně jiný.“

„Buena sera, signore,“ pozdravila Bajarattová a vedla svého zdráhavého barone-cadetto k reportérovi z The Miami Herald, jenž mluvil plynně italsky. „Ten zrzavý mladík naznačil, že bychom si s vámi měli promluvit. Vaše zpráva ze včerejší tiskové konference byla vskutku velice lichotivá. Děkujeme vám.“

„Škoda, že jsme ji dostali jen do společenské rubriky. Je to strašně prima kluk, paní hraběnko,“ řekl novinář mile. „Oba jste strašně fajn. Mimochodem, jmenuju se Del Rossi.“

„Ale přesto se vám něco nezdá, že?“

„Dalo by se to tak říct, ale zatím to nehodlám otisknout.“

„O co přesně jde?“

„Jakou hru to tady hrajete, madam?“

„Nerozumím vám…“

„Ale on ano. Rozumí každému slovu, které řekneme anglicky.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože já ovládám stejně dobře oba jazyky. Člověk to pozná na očích, nemám pravdu? Objeví se v nich záblesk porozumění, nenávisti nebo pobavení, které nijak nesouvisejí s tónem hlasu ani s výrazem.“

„A co s částečným pochopením, třeba ještě posíleným předchozí přeloženou konverzací – nebylo by to snad možné, kolego lingvisto?“

„Možné je všechno, hraběnko, ale on opravdu mluví a rozumí anglicky – není to tak, mladíku?“

„Co – che cósa?“

„Případ je uzavřen, madam.“ Del Rossi se usmál a Bajarattová na něj vrhla zlostný pohled. „Ale vy za to nemůžete, hraběnko. Jinak jste to vymysleli opravdu mazaně.“

„A co tím chcete říct?“ zeptala se Baj ledově.

„Člověk může říct, co je libo a pak to odvolat s tím, že dobře nerozuměl. Staří dobří Sověti, Číňani i lidé z Bílého domu jsou na to odborníci.“

„Ale proč bychom to dělali?“ naléhala Bajarattová.

„Na to jsem ještě nepřišel, a proto to také nehodlám otisknout.“

„Ale copak jste nebyl jedním z novinářů, kteří mluvili v Ravellu se samotným baronem?“

„To ano, ale upřímně řečeno, nebyl to právě nejlepší zdroj. Pořád opakoval ‚tuho quello che dice é vero‘ a ‚qualsiasi cósa dica‘. Tedy v podstatě: ‚cokoli řekne je pravda‘. Jaká pravda, hraběnko?“

„O rodinných investicích, pochopitelně.“

„Možná, ale proč mám tedy dojem, že rozhovor s velkým baronem měl asi takový význam jako rozhovor se záznamníkem?“

„Máte bujnou fantazii, signore. Je pozdě, už musíme jít. Buona nótte.“

„Já už taky půjdu,“ řekl reportér. „Do Miami je to kus cesty.“

„Musíme najít naše hostitele.“ Baj vzala Nicola za paži a vedla ho pryč.

„Nebojte, zůstanu nejmíň dvacet kroků za vámi,“ dodal Del Rossi, jenž si tu situaci zjevně vychutnával.

Bajarattová se otočila a podívala se na novináře. Chlad z jejích očí náhle zmizel a nahradila jej srdečnost.

„Proč, Signor Giornalista? To by od vás bylo velice nedemokratické. Vypadalo by to, že nás odsuzujete za naše postavení.“

„Ale vůbec ne, hraběnko, já nejsem od toho, abych někoho odsuzoval, nebo s ním souhlasil. My novináři nevynášíme soudy, prostě jen říkáme, jak se věci mají.“

„Tak si to klidně dělejte, ale teď pojďte s námi. Aspoň budu při loučení stát mezi dvěma hezkými italiani.“

„Vy jste opravdu zvláštní, madam.“ Del Rossi vykročil a zdvořile jí nabídl rámě.

„A vy jste zase na můj vkus až příliš záhadný, signore,“ prohodila Baj, když všichni tři vykročili na trávník.

Vtom hraběnka Cabriniová padla k zemi, vykřikla a zkroutila se. Zřejmě jí uvízl podpatek v měkké trávě nebo se zachytil za trysku rozprašovače. Nicolo a Del Rossi k ní okamžitě přiskočili, poklekli a snažili se jí pomoci.

„Moje noha! Prosím vás, vytáhněte mi ji, nebo mi sundejte botu!“

„A je to,“ řekl reportér a jemně zvedl její kotník z trávy.

„Mockrát děkuji!“ zvolala Bajarattová a zachytila se Rossiho nohy, aby se podepřela. Začali se k nim sbíhat hosté.

„Au!“ vyhrkl reportér, když s Nicolem zvedal hraběnku na nohy. Na jeho kalhotách se objevila krvavá skvrna.

„Děkuji – děkuji vám všem. Nic mi není, opravdu mi nic není. Jen se stydím za svoji nešikovnost!“

Okamžitě ji zahrnul chór soucitu a pochopení. Contessa tedy se svými průvodci zamířila k hostitelům, kteří byli na verandě a loučili se s odcházejícími hosty.

„Panebože!“ zvolala Bajarattová, když spatřila tenký pramínek krve na pravé nohavici Del Rossiho kalhot. „Když jsem se vás chytila, ten můj zatracený náramek vám natrhl kalhoty. A navíc vás řízl! Je mi to strašně líto!“

„To nic není, hraběnko, jen škrábnutí.“

„Musíte mi poslat účet za kalhoty…! Já mám ten náramek moc ráda, ale má strašné hroty. Už si ho nikdy nevezmu!“

„Prosím vás, vždyť ty kalhoty jsou z výprodeje. S účtem si nedělejte starosti… Všechno je v pořádku, madam, ale nezapomeňte, že se v tom nepřestanu vrtat.“

„A v čem se chcete vrtat, signore? Ve špíně?“

„Té se ani nedotknu, hraběnko, od toho jsou jiní. Mě spíš zajímá půda zasažená jedovatou látkou.“

„Tak si vrtejte podle libostí,“ pravila Baj a pohlédla na zlatý náramek, jenž jí pevně obepínal pravé zápěstí. Špička jednoho pozlaceného ostnu byla rudá od krve a zel v ní malinký otvor… „Stejně nic nenajdete.“

THE MIAMI HERALD

Reportér Heraldu zahynul při autonehodě

WEST PALM BEACH, čtvrtek, 12. srpna – Držitel Pulitzerovy ceny Angelo Del Rossi, přední reportér našeho deníku, včera v noci tragicky zahynul na devadesáté páté silnici. Jeho automobil sjel z vozovky a narazil do betonové konstrukce elektrického transformátoru. Policie předpokládá, že Del Rossi usnul za volantem. Několik jeho zdrcených kolegů neochotně připustilo, že se tomu ani nediví. „Byl to tygr, opravdový novinářský dravec,“ řekl jeden z nich. „Kvůli článku klidně celé dny nespal.“ Včera večer se Del Rossi vracel z recepce na počest barone-cadetta z Ravella Dante Paola, jenž nedávno přicestoval do země.

Mladého budoucího barona tragédie šokovala. Vyjádřil hluboké politování a prostřednictvím své tlumočnice sdělil, že s Del Rossim, jenž hovořil italsky, okamžitě navázal přátelství. Náš reportér mu prý slíbil, že ho naučí golf.

Angelo Del Rossi po sobě zanechal ženu Ruth a dvě dcery.

Il Progresso Ravello (překlad)

Baron na cestě po Středomoří

RAVELLO, 13. srpna – Držitel mnoha vyznamenání baron Carlo Vittorio z Ravella se chystá na dlouhou plavbu po Středomoří ve své jachtě Il Nicolo. Jako důvod uvedl opětovné zhoršení svého zdravotního stavu. „Ostrovy našeho velkého moře mi znovu vlijí síly do žil, abych se mohl vrátit ke svým povinnostem,“ řekl na večírku na rozloučenou v neapolském přístavu.

13

Časně ranní oranžové slunce se pohupovalo na modrozelených vlnkách, v korunách palem mezi popínavými tropickými rostlinami štěbetali a krákali ptáci, již se sháněli po potravě. Tyrell prudce otevřel oči a uvědomil si, že se hlavou dotýká ramene Catherine a z těsné blízkosti se dívá do její spící tváře. Lekl se a znejistěl. Vůbec nic nechápal. Pomalu se odvalil, zvedl se na všechny čtyři a zamžoural do ostrého slunce. Vtom zaslechl praskání ohně. Chvatně se otočil a spatřil Poolea, jak za sebou vleče dřevěné trosky a hází je do plamenů. Stoupající temný dým byl jedinou skvrnou na jinak jasném, bezmračném nebi.

„K čemu to je?“ zeptal se Hawthorne. Když si poručík přiložil ukazovák k ústům, zopakoval otázku šeptem. „K čemu to je?“

„Myslel jsem, že kdyby se pilot letadla spletl v souřadnicích, všiml by si ohně. Je to jen pojistka pro každý případ.“

„Vy chodíte…?“

„Říkal jsem vám přece, že je to jen pár modřin. Hodinu a půl jsem se máčel ve vodě a snažil jsem se je rozmasírovat. Teď už to celkem ujde.“

„Kdy má přiletět letadlo?“

„Asi v šest hodin, když to počasí dovolí,“ odvětila Catherine Neilsenová, aniž by otevřela oči. „A můžete oba přestat šeptat.“ Pilotka se nadzvedla na loktech, vyhrnula si rukáv rozepnutého potápěčského obleku a podívala se na hodinky. „Páni, už je tři čtvrtě!“

„No a?“ řekl Poole. „Objednala ses snad na kosmetiku?“

„Nejsi tak daleko od pravdy, Jacksone. Musím se odebrat mezi plazivé rostliny a něco se sebou udělat. Když už jsme u toho, pánové, vzali byste si laskavě svoje obleky? Dva muži v trenýrkách – jeden navíc v očividně mokrých – a osamělá důstojnice na příslovečném opuštěném ostrově… To tedy rozhodně není obrázek, který bych si chtěla nechat předhazovat na základně.“

„Na základně?“ namítl ostře Hawthorne. „Kdo tady říkal něco o vaší letecké základně?“

„Už jsme to probírali, Tyei, a jestli si to nepamatujete, nikdo se na vás nemůže zlobit. Před třemi hodinami jste vypadal jako nejvyčerpanější člověk, jakého jsem kdy viděla. Potřeboval byste se aspoň týden prospat.“

„Máte pravdu, tedy ne s tím spánkem, ale vzpomínám si. Bez ohledu na rozkazy zavolám Stevensovi do Washingtonu a vystoupím na ostrově Gorda.“

„Omyl,“ opravil jej Poole. „Na Gordě nevystupujete jen vy, ale my všichni. Vy si možná chcete vyřídit pár starých účtů, ale my máme taky jeden a je pro nás s Cathy zatraceně důležitý. Jmenuje se Charlie – vzpomínáte si na něj?“

„Jo,“ přitakal Tyrell a upřeně se zadíval na poručíka. „Vysedáme na Gordě.“

„Támhle je letadlo!“ vykřikla Cathy a vymrštila se ze země. „Musím sebou hodit!“

„Věř mi,“ řekl poručík, „oni klidně počkají, až si uděláš trvalou.“

„Vezměte si ty obleky!“ vyštěkla majorka a odběhla po břehu do přilehlého lesa.

„Ašchelon,“ zašeptal hlas z Londýna.

„Až navěky,“ odvětila Baj. „Několik příštích dní vám možná nebudu moci zavolat v určených časech na příslušná telefonní čísla. Letíme do New Yorku a budeme mít napilno.“

„To nevadí. Všechno jde jak po másle. Jednoho z našich lidí právě přijali do bezpečnostní jednotky v dopravním oddělení na Downing Street.“

„To je skvělé.“

„A co vy, Baj?“

„Totéž. Okruh osob se rozšiřuje, ale podléhá přísnému výběru. Pomsta bude naše, příteli.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval.“

„Vyřiďte zprávy ode mě do Paříže a Jeruzaléma, ale řekněte jim, aby se pro každý případ drželi našeho rozpisu časů a míst.“

„S Jeruzalémem jsem mluvil dneska ráno. Ten pruďas je nadšením úplně bez sebe.“

„Jak to?“

„V jedné restauraci v Tel Avivu natrefil na skupinku vyšších štábních důstojníků izraelské armády. Celý večer se pilo a jim se moc líbilo, jak zpívá. Pozvali ho na pár mejdanů.“

„Řekněte mu, ať si dá pozor. Jeho papíry jsou falešné jako jeho uniforma.“

„Lepšího tajného nemáme, Baj. Mimochodem, dva z těch důstojníků poznal. Jsou to prasata od řezníka Šarona.“

„Zajímavé,“ řekla Bajarattová po krátké odmlce. „Šaron by mohl být vítaný přídavek.“

„Přesně takhle to Jeruzalém myslí.“

„Ale ne za cenu dopadení. Vyřiďte mu to.“

„On to chápe.“

„Je něco nového v Paříži?“

„Že spí s jedním významným poslancem sněmovny a blízkým přítelem prezidenta, to už víte. Je to mazaná holka, moc chytrá.“

„Ještě lepší by bylo, kdyby spala s prezidentem.“

„I to se může stát.“

„Ašchelon,“ řekla Baj a ukončila hovor.

„Až navěky,“ odvětil hlas z Londýna.

Ostrov Gorda, součást Britských Panenských ostrovů, ještě spal, když hydroplán amerického letectva s povolením guvernéra přistál na hladině tři kilometry jižně od jachtařského klubu. Hawthorne nepožádal o pomoc, jelikož ve standardní výbavě letadla nechybělo několik nafukovacích člunů a on chtěl, aby jejich vstup na ostrov byl co možná nejbezpečnější. Když vrátil vysílačku do držáku na přepážce, z blízkého sedadla na něj zavolala Catherine Neilsenová, dost hlasitě, aby ji bylo v hřmotu motorů slyšet.

„Moment, šéfe, nezapomněl jste na něco?“

„Na co? Dostal jsem nás na Gordu, tak co ještě chcete?“

„Co takhle oblečení? To naše je na britském vznášedle pár tisíc kilometrů odsud a mám neodbytný pocit, že v těchhle potápěčských úborech budeme dost nápadní. Jestli si myslíte, že budu křepčit v podprsence a kalhotkách vedle dvou neoholených goril v bílých trenýrkách, tak na to zapomeňte, komandére.“

„Oblékání asi nepatří mezi vaše silné stránky, viďte, Tyei?“ prohodil Poole a zašklebil se. „Jasně, vy rád chodíte v umaštěné kombinéze, ale my jsme z lepší společnosti.“

Hawthorne se tedy vrátil k telefonu a nechal se přepojit na ústřednu klubu jachtařů.

„Pana Geoffreyho Cookea, prosím.“

Tyrell čekal, telefon však vyzváněl bez jakékoli odezvy. Nakonec se na lince znovu ozval recepční.

„Lituji, pane, ale nikdo to nebere.“

„Tak zkuste pana Ardisonna, Jacquese Ardisonna.“

„Dobře, pane.“ Ze sluchátka zněl opět vyzváněcí tón a opět se ozval recepční. „Bohužel je to stejný případ, pane.“

„Podívejte, tady je Tyrell Hawthorne a mám takový problém…“

„Kapitán Hawthorne? Váš hlas mi byl hned povědomý, ale máte tam strašný hluk.“

„S kým mluvím?“

„Tady Beckwith, pane, noční vrátný. Mluvil jsem aspoň trochu ucházející angličtinou, pane?“

„Jako byste vyšel přímo z Buckinghamského paláce,“ odvětil Tye. Ulevilo se mu, že si na dotyčného vzpomíná. „Poslouchejte, Becku, musím mluvit s Rogerem, ale číslo k němu domů jsem nechal na lodi. Mohl byste mi ho sehnat?“

„To nebude třeba, kapitáne. Roger totiž dneska zaskakuje za kluka, který se dostal za rvačku do chládku. Spojím vás.“

„Kde se celou noc couráš, Tyei?“ zahlaholil barman Roger. „Lítáš si z místa na místo, a nikomu nic neřekneš!“

„Kde jsou Cooke s Ardisonnem?“ uťal ho Hawthorne.

„Všichni jsme se ti snažili volat do Svatého Martina, ale ty ses vypařil, kámo.“

„Kde jsou?“

„Pryč, Tyei. Kolem půl jedenáctý měli telefon z Portorika. Byl tak senzační, že se spojili s guvernérem a začaly se tady dít divný věci! Policie je odvezla k Sebastianovu útesu, odkud je pobřežní hlídka vzala na hydroplán za pilotem, který je přepraví do Portorika. Takhle ti to mám říct!“

„To je všechno?“

„Ne, šéfe, to nejlepší jsem si nechal na konec…, aspoň myslím. Mám ti říct, že dostali nějakého Grimshawa…“

„To je bomba!“ zařval Hawthorne, až se jeho hlas rozlehl trupem letadla.

„Co se stalo?“ vykřikla Neilsenová.

„Co je, Tyei?“ zaječel Poole.

„Máme jednoho z nich…! Ještě něco, Rogere?“

„Ani ne, jen že ti dva bílí cocoruroos u mě nakupovali na otevřený účet.“

„Padesátkrát se ti to vrátí, kamaráde!“

„Půlka by stačila. Zbytek si můžu nakrást.“

„Ještě něco, Rogere. Přiletěl jsem se dvěma přáteli, ale potřebujeme nějaké oblečení…“

Barman Roger je přivítal na odlehlé východní pláži víc než sto metrů od přístaviště jachtařského klubu a zatáhl těžký gumový člun do písku.

„Na turisty je ještě moc brzo a kuchtíci vás neuvidí, tak pojďte za mnou. Mám prázdnou vilu, kde se můžete převléct. Šaty jsou tam nahoře… Moment. Co mám udělat s tím člunem? Takovej by stál nejmíň dva tisíce dolarů.“

„Vyfoukni ho a prodej,“ řekl Hawthorne. „Jen z něj musíš odstranit všechny znaky. Jestli nevíš jak, ukážu ti to. Pojďme do vily.“

Oblečení bylo přiměřené a v případě majorky Neilsenové dokonce víc než to.

„Páni, Cathy, vypadáš nádherně!“ pravil Poole a obdivně hvízdl, když pilotka vyšla z ložnice ve vzdušných šatech v křiklavých tropických barvách s abstraktními vzory pavího a papouščího peří. Jejich střih zvýrazňoval horní i dolní partie ženské postavy.

Cathy se otáčela pořád dokola jako malé děvčátko. „Poručíku, něco takového jsem od tebe ještě nikdy neslyšela… Snad jen jednou v jedné striptýzové putyce v Miami.“

„Miami se nepočítá, a ty to dobře víš, ale kromě té svatby kterou si moc nepamatuju – jsem tě v šatech nikdy neviděl, určitě ne v takových. Co říkáte, Tyei? Odpovídá to vojenským řádům?“

„Sluší vám to, Catherine,“ řekl Hawthome prostě.

„Děkuju, Tyrelle. Na podobné lichotky nejsem zvyklá. Věřil byste, že se asi červenám?“

„Rád bych,“ odvětil Tye tiše.

Náhle si v duchu vybavil tvář spící Cathy tak blízko něj – nebo to snad byla Dominika? Ale co na tom záleží, obě představy ho rozjitřily… Při té druhé navíc ucítil bodavou bolest ze ztráty blízkého člověka. Proč ho znovu opustila?

„Brzy bychom měli dostat zprávu od Cookea a Ardisonna z Portorika,“ řekl náhle Hawthome a přerušil tak oddychový čas věnovaný obdivným poznámkám a pohledům. Otočil se k oknu. „Chci toho Grimshawa. Chci ho zlomit sám a přinutit ho, aby zazpíval, jak našli Martyho a Mickeyho.“

„A Charlieho,“ dodal Poole. „Na Charlieho nezapomínejte…“

„Co je to sakra za lidi, že můžou dělat takové věci?“ vykřikl Tyrell a praštil pěstí do nejbližšího kusu nábytku.

„Říkáte, že pocházejí ze Středního východu,“ nadhodila Cathy.

„To je pravda, ale to je příliš široký pojem. Vy neznáte údolí Bikáa. Já ano. O nadvládu tam mezi sebou bojuje tucet frakcí a každá přitom tvrdí, že ona je tím pravým strašlivým mečem Alláhovým. Tahle skupina je ale jiná. Možná to jsou fanatici, ale nejde jim zdaleka jen o Alláha, Ježíše, Mohameda nebo Mojžíše. Mají příliš různorodé zdroje a příliš rozvětvenou infrastrukturu. Jen si to všechno vezměte – úniky informací z Washingtonu a Paříže, o kterých nic nevíme, spojení s mafií, pak ta ostrovní pevnost, japonské satelity, švýcarská konta, mrtvé schránky v Miami a Palm Beach a kdovíco ještě! Tyhle kontakty nejsou výsledkem nějakých fanatických výzev k vyznavačům bohů a proroků. Kdepak, možná to jsou fanatici, ale jsou to taky žoldáci. Kapitalisti terorismu, kteří podnikají v mezinárodním měřítku.“

„Musí mít zatraceně dlouhý seznam zákazníků,“ řekl Poole. „Kde je berou?“

„Je to obousměrná silnice, Jacksone. Nakupují a zároveň prodávají.“

„Co nakupují?“

„Nenapadá mě lepší slovo než destabilizace. Nakupují prostředky k jejímu dosažení.“

„Řekla bych, že další otázka zní ‚proč‘,“ nadhodila Neilsenová a zamračila se. „Fanatismus dokážu pochopit, ale proč by s těmi fanatiky spolupracovali lidé, kteří nejsou na jejich cílech nijak zainteresovaní – například taková mafie. A nejen spolupracovali, ale ještě to platili.“

„Protože takoví lidé ve skutečnosti zainteresovaní jsou a nemá to absolutně nic společného s náboženským nebo filozofickým přesvědčením. Jde jen o moc. A o peníze. Tam, kde vypukne destabilizace, vzniká mocenské vakuum a na tom se dají vytřískat miliony – houby, celé miliardy! Vlády zachvátí panika a mohou se do nich infiltrovat lidé, které tam někdo nastrčí pro budoucí využití. Celé země se tak mohou dostat do područí zájmových kruhů, které nikdo neodhalí, dokud teroristi neudělají svoji černou práci. Do té doby zmizí, nebo si zajistí politický azyl.“

„Takhle to opravdu může fungovat?“

„Madam, já to viděl na vlastní oči. Od Řecka až po Ugandu, od Haiti po Argentinu, od Chile po Panamu a většinu bývalého východního bloku. Jejich vládnoucí byrokrati byli asi takoví komunisté jako Rockefellerovi.“

„Ať se propadnu!“ zaklel poručík Poole. „Tyhle souvislosti mě nikdy nenapadly. Je mi hanba, protože chápu, jak to myslíte.“

„Nemusíte si dělat výčitky. Byla to moje práce, Jacksone. U rozvědky je představivost tou nejdůležitější vlastností.“

„Co teď budeme dělat, Tyei?“ zeptala se Cathy.

„Počkáme, až se ozvou Cooke s Ardisonnem. Jestli se věci mají, jak si myslím, poletíme pod vojenskou ochranou do Portorika.“

Od dveří vily se náhle ozvalo zaklepání. Nebylo nutné, protože hlas, jenž se vzápětí ozval, patřil barmanovi.

„To jsem já. Musím s tebou mluvit, Tyei.“

„Probůh, Rogere, ty dveře přece nejsou zamčené!“

„Třeba se mi ani nechce jít dovnitř,“ řekl Roger, vklouzl do místnosti a zavřel za sebou. Přešel k Hawthomeovi a podal mu noviny, které přinesl. „Je to první vydání The San Juan Star. Před půlhodinou ho přivezli letadlem a na recepci je od té doby pěkný poprask. Je to článeček na straně tři, kámo, přeložil jsem ti to tam.“

U skalisek pod hradem Morro vyplavaly dvě mrtvoly

SAN JUAN, sobota – Těla dvou mužů středního věku byla dnes brzy ráno nalezena vklíněná mezi skalisky pobřeží západně od chatové oblasti. Policie je podle pasů identifikovala jako britského občana Geofíreye Alana Cookea a Jacquese Reného Ardisonna z Francie. Oba muži pravděpodobně utonuli a příboj pak jejich těla roztříštil o kameny. Úřady povedou další vyšetřování ve Velké Británii a Francii.

Tyrell Hawthorne odhodil noviny na podlahu, otočil se na podpatku, rozběhl se k oknu a prorazil pěstí sklo. Ruka se mu zalila krví.

Ateliérový byt vysoko nad Pátou ulici na Manhattanu, jenž poskytoval výhled na světla Central Parku, byl dokonale ozářen křišťálovými lustry a svícemi s květovanými skleněnými stínítky na stolech pokrytých damaškem. Mezi hosty nechyběli muži, kteří hýbali děním ve městě: politici, realitní magnáti, bankéři a přední komentátoři z novin plus několik dobře známých filmových a televizních hvězd a také houf zavedených spisovatelů, z nichž všichni publikovali v Itálii. Svolal je okázale bohatý podnikatel, jehož pochybné manipulace na trhu s cennými papíry zůstaly bez povšimnutí, i když celá řada jeho kolegů skončila ve vězení. Jeho „soudný den“ už se však také blížil. Brzy bude muset splatit ohromné dluhy a neochotně se přiznat ke svým službičkám prominentům. Proto všichni přišli. Předmětem jejich pozornosti se stal mladík, jehož doporučení nesmírně bohatému otci, baronovi z Ravella, mohlo hostiteli výrazně ulehčit život.

Večer probíhal nadmíru uhlazeně. Barone-cadetto a jeho teta contessa přijímali hosty jako nejmilejší carův syn a jeho sestra ze starého Sankt Petěrburgu. Když skončilo formální přivítání, všichni si vzali své koktejly a smísili se s davem. K nelibosti Baj začala jedna z mladých televizních hereček mluvit italsky a vtáhla „Dante Paola“ do dlouhé konverzace. Bajarattovou netrápila žárlivost, ale vidina nebezpečí. Kultivovaná mladá dáma, jež ovládá několik jazyků, by si mohla povšimnout nedostatků v Nicolově „urozeném“ vychování. Když se však Nico otočil k Baj s tmavovlasou herečkou po boku, nebezpečí se rozplynulo jako pára nad hrncem.

„Cara Zia, moje nová přítelkyně mluví báječně italsky,“ vykřikl ve svém rodném jazyce.

„Všimla jsem si,“ řekla Bajarattová rovněž italsky a bez velkého nadšení. „Studovala jste v Římě, má drahá, nebo snad ve Švýcarsku?“

„Hergot, to ne, hraběnko. Po střední škole mě už učili jen nějací pomatení instruktoři v herecké třídě. Pak jsem se dostala do televizního seriálu.“

„Viděla jste ji, tetičko? Já ano! U nás doma se to jmenuje Vendetta delle Selle, všichni na to koukají! Hraje roztomilou dívenku, která se stará o svého mladšího bratra a sestru. Rodiče jim totiž zabili banditi.“

„Překlad není nic moc, Dante. Název Pomsta sedel není úplně přesný. Ale co na tom záleží. Hlavně, že se lidé dívají.“

„Takže vaše italština…?“

„Můj otec má v Brooklynu vlastní italské lahůdkářství. Tam, kde bydlí, mluví anglicky jen hodně málo lidí přes čtyřicet let.“

„Její otec prodává provolones a sýry z Portofina a taky ten nejlepší pršut z jihu. Moc rád bych do toho Brooklynu zajel!“

„Na to bohužel není čas, Dante. Zítra ráno odlétám zpátky na pobřeží,“ řekla herečka.

„Ale děvenko,“ vyhrkla Baj italsky a usmála se na herečku. Její předchozí chlad zmizel v nenávratnu. Dostala totiž nápad. „Opravdu se musíte tak nutně vrátit na… na…“

„Říkáme tomu pobřeží,“ napověděla jí mladá žena. „To znamená Kalifornie. Za čtyři dny musím být zpátky na place a předtím bych ráda na pláži vyběhala následky kuchyně svých rodičů. Nejstarší sestra ze Sedel musí vypadat, jak si role žádá.“

„Kdybyste zůstala ještě den, na pláž by vám pořád zbyly ještě dva, ne?“

„Jasně, ale proč?“

„Mého synovce jste velice zaujala…“

„Tak moment, madam!“ vybuchla očividně uražená herečka.

„Ne, prosím,“ přerušila ji Bajarattová. „Vy mi nerozumíte. Rispetto, rispetto totale. Byli byste spolu jen na veřejnosti a já bych se od vás nehnula na krok – jako pravá gardedáma. Víte, Dante Paolo tady má samá obchodní jednání s lidmi, kteří jsou o hodně starší než on. Tak jsem si myslela, že by mu jen prospělo, kdyby si vzal den volna a mohl se podívat po městě s někým věkově bližším, kdo mluví jeho jazykem. Jeho stará teta už mu musí lézt na nervy.“

„Jestli vy jste ‚stará‘, hraběnko,“ řekla dívka s úlevou a přešla opět do italštiny, „tak já chodím ještě do první třídy.“

„Takže zůstanete?“

„No…, vlastně proč ne?“ odvětila mladá herečka, pohlédla na Nicolovu hezkou tvář a usmála se.

„Jelikož bychom měli začít brzy ráno,“ řekla Bajarattová, „mohli bychom vám po večeři najmout pokoj v našem hotelu?“

„Vy neznáte tátu. Když jsem v New Yorku, spím doma, hraběnko. Můj strýček Ruggio má vlastní taxík a čeká na mě.“

„Můžeme vás do toho vašeho Brooklynu odvézt,“ naléhal Nicolo vzrušeně. „Máme limuzínu!“

„Tak to vám můžu ukázat tátův krám! Sýr, salámy, prosciutto.“

„Prosím, cara Zia.“

„Strýček Ruggio může jet za námi a táta se nebude zlobit.“

„Otec vás střeží jako oko v hlavě, že?“ poznamenala Bajarattová.

„Ani mi nemluvte! Od té doby, co jsem v Los Angeles, se v mém bytě střídají mé svobodné příbuzné. Jedna odjede a za dvacet minut se objeví druhá!“

„Správný italský otec, který vštěpuje své rodině úctu k tradicím.“

„Angelo Capelli, otec Anděly Capellové – takhle to zkrátil můj agent. Myslel si, že jméno Angelina Capelliová patří spíš někam do bistra v New Jersey. Je to nejpřísnější táta v Brooklynu. Ale když mu řeknu, že mu přivedu domů opravdického barona…“

„Zia Cabrini…,“ řekl Nicolo se špetkou pánovitosti v hlase. „Se všemi jsme se pozdravili, nemůžeme už jít? Cítím vůni sýra a na jazyku už mám chuť šunky!“

„Uvidím, co se dá dělat, synovče – ale mohla bych si s tebou promluvit o samotě…? O nic nejde, mladá dámo, jen pár slov o člověku, s nímž se Dante před odchodem sejde. Obchod, jak jinak.“

„Ale ovšem. Je tady jeden redaktor z kulturní rubriky Timesů, který o mě napsal skvělou kritiku za malou roličku, kterou jsem hrála ve Vesnici. Díky ní jsem se dostala k seriálu. Poslala jsem mu dopis, ale nikdy jsem mu nepoděkovala osobně. Uvidíme se za pár minut.“

Mladá herečka vykročila směrem k obéznímu muži s šedivou bradkou, očima leoparda a rty orangutana. V ruce svírala šampusku plnou zázvorové limonády.

„Co se děje, signora? Udělal jsem něco špatně?“

„Ale vůbec ne, miláčku, užíváš si s někým tvého věku a to je fajn. Ale nezapomínej, že neumíš anglicky! Ani náznakem v očích nesmíš prozradit, že rozumíš anglicky!“

„Cabi, my spolu přece mluvíme jen italsky… Nezlobíte se, že se mi líbí, že ne?“

„Byl bys hlupák, kdyby tě nepřitahovala, Nicolo. Na morálku středního stavu se my dva ohlížet nemusíme, ale něco mi říká, že bys s ní neměl jednat jako s holkou z doků v Portici, která touží po tvém těle.“

„Nikdy! Ona je možná slavná, ale je to čistá italská dívka, ke které mám úctu jako k vlastním sestrám. Nepatří do světa, do něhož jste mě zavedla.“

„Copak se ti ten svět nelíbí, Nicolo?“

„Ale kdepak. Tak dobře jsem si nikdy nežil – ani se mi o tom nesnilo.“

„Dobře. Běž si za svou bellissima ragazza, brzy k vám přijdu.“

Baj se otočila a houpavou chůzí zamířila k jejich hostiteli, jenž právě o něčem vzrušeně debatoval se dvěma bankéři. Vtom jí sevřela loket čísi ruka, jemně, avšak pevně. Prudce otočila hlavu a ocitla se tvári v tvář pohlednému staršímu muži s prošedivělými vlasy, který jako by vypadl z reklamy na vozy Rolls-Royce v nějakém anglickém magazínu.

„My se známe, pane?“ otázala se Bajarattová.

„Teď už ano, paní hraběnko,“ odvětil muž, pozvedl její levou ruku k ústům a políbil ji. „Přišel jsem pozdě, ale vidím, že vám jde všechno hladce.“

„Ovšem, je to nádherný večer.“

„Aby ne, mezi takovými lidmi. Nádhera by se tady dala přímo stáčet do sudů. Moc s bohatstvím se snoubí a larvy se mění v motýly – ve velice mocné motýly.“

„Nejste náhodou spisovatel? Pár jsem jich tady už dneska večer potkala.“

„Panebože, jen to ne. Já bez sekretářky stěží sesmolím dopis. Provokativní postřehy patří k mé práci.“

„A co tedy děláte, signore.“

„Starám se o jisté aristokratické dědictví, které slouží především diplomatickým sborům mnoha zemí – obvykle na příkaz amerického ministerstva zahraničí.“

„Úchvatné.“

„To máte pravdu,“ přitakal neznámý a usmál se. „Jelikož nejsem alkoholik, ani nemám politické ambice, ale zato mám celkem hezkou usedlost, kterou velice rád ukazuji, ministerstvo zahraničí považuje můj domov za ideální neutrální půdu pro cizí činitele. Člověk nemůže jezdit na koni, pak hrát tenis, nebo plavat v bazénu s malým vodopádem, jíst chutné jídlo a pak se při jednání chovat jako buran… Přirozeně existují i jiné stimuly – mužského i ženského pohlaví.“

„Proč mi to všechno vyprávíte, signore?“ zeptala se Bajarattová a prohlížela si tvář samozvaného aristokrata.

„Protože všechno, co teď mám a co jsem se naučil, jsem získal před lety v Havaně, má milá,“ odvětil muž a upřeně se jí zadíval do očí. „Neříká vám to něco, hraběnko?“

„A mělo by?“ prohodila Amája. Tvářila se naprosto lhostejně, ale přitom tajila dech.

„Tak budu stručný, protože za chvíli nás určitě vyruší nějaký patolízal. Máte několik čísel, ale nemáte místní telefonické kódy, které teď budete potřebovat. Nechal jsem pro vás v hotelu zapečetěnou obálku. Pokud budou ve vosku praskliny, okamžitě mi zavolejte do hotelu Plaza a všechno změníme. Jméno je Van Nostrand, apartmá devět B.“

„A když bude pečeť neporušená?“

„Tak počínaje zítřkem používejte ta tři čísla ke spojení se mnou. Budu na jednom z nich ve dne v noci. Nyní máte přítele, kterého potřebujete.“

„‚Přítele, kterého potřebuju?‘ Mluvíte v hádankách.“

„Nechte toho, Baj,“ zašeptal muž z reklamy na Rolls-Royce a znovu se usmál. „Padrone je po smrti!“

Bajarattová zalapala po dechu. „Co to povídáte?“

„Zemřel… Proboha, tvařte se příjemně.“

„Takže nemoc ho nakonec přemohla. Prohrál.“

„Nebyla to nemoc. Vyhodil do povětří celou pevnost včetně sebe. Nic jiného mu nezbylo.“

„Jak to?“

„Našli ho. Ta možnost tady vždycky existovala. Jedna z jeho posledních instrukcí zněla, abych vám nabídl přátelskou výpomoc, kdyby snad zemřel – přirozenou, či nepřirozenou smrtí. Do jisté míry jsem vaším poslušným sluhou… Contessa.“

„Ale co se vlastně stalo? Nic jste mi neřekl!“

„Teď ne. Později.“

„Můj pravý otec…“

„Už ne. Je pryč. Teď budete využívat mě a mým prostřednictvím také značné finanční zdroje.“ Van Nostrand zaklonil hlavu, jako by jej rozesmála nějaká vtipná poznámka hraběnky.

„Kdo jste?“

„Říkal jsem vám to přece: Přítel, kterého potřebujete.“

„Vy jste padronova spojka v Americe?“

„Jeho i jiných lidí, ale hlavně jeho. V jiném smyslu ovšem patřím jen jemu… Zmínil jsem se přece o Havaně.“

„Co vám řekl – o mně?“

„Zbožňoval vás a velice vás obdivoval. Byla jste pro něj velkou útěchou, a proto mě požádal, abych vám všemožně pomáhal.“

„Jakým způsobem?“

„Mám využít svých možností, abych vás dostal z jednoho místa na druhé či od jedné osoby k druhé. Buď nepozorovaně, nebo právě naopak – jak jen si budete přát. A taky mám poslouchat vaše rozkazy, pokud nebudou v rozporu s mými – s našimi.“

„S vašimi?“

„Jsem vůdce Škorpionů.“

„Scorpiones!“ Tichý hlas Baj, jenž byl spíš šeptem, se mísil s šumem hostí. Nehnula ani brvou. „Šéf Rady starších o vás mluvil. Říkal, že mě budete sledovat a testovat. Pokud prý budu přijata, někdo mě osloví a já se stanu jednou z vás.“

„Tak daleko bych nezacházel, Contessa, ale může se vám dostat mimořádné pomoci…“

„Já jsem v životě nespojovala Škorpiony s padronem,“ řekl Bajarattová.

„Skutečné zásluhy jsou vždycky nenápadné, že…? To padrone nás stvořil, pochopitelně s mojí významnou pomocí. Pokud jde o vaše testování, po úspěchu v Palm Beach ho už pokládám za zbytečné. Byla jste prostě fantastická!“

„Můžete mi říct, kdo jsou vlastně Škorpioni?“

„Obecně ano, ale neprozradím nic konkrétního. Je nás dvacet pět, to je náš limit.“ Van Nostrand se opět srdečně zasmál další nevyslovené poznámce. „Najdete nás na různých pracovních místech, pečlivě vybraných s ohledem na maximální výhodnost. Když jsem o tom všem rozhodoval, měl jsem na mysli prospěch našich mnoha zákazníků. Padrone měl vždycky pocit, že když se za den nevydělá aspoň milion dolarů, byl to ztracený den.“

„Takhle jsem svého… otce vůbec neznala. Dá se všem Škorpionům věřit?“

„Nic jiného by jim strach nedovolil, a to je všechno, co vám řeknu. Poslouchají rozkazy, jinak je čeká smrt.“

„Víte, proč jsem tady, signor Van Nostrand?“

„Náš společný přítel mi to nemusel vysvětlovat. Mám velice úzké svazky s vysokými státními představiteli.“

„No a?“ řekla Baj a probodla Van Nostranda pohledem.

„Je to šílenství!“ zašeptal. „Ale chápu, že se to padronovi asi líbilo.“

„A vám?“

„Já jsem mu oddaný až za hrob. Bez padrona bych nebyl nic. Ale to už jsem říkal, nebo ne?“

„Ano. Pověsti o jeho postavení v Havaně nelžou, viďte?“

„Byl to divoký zlatovlasý Mars Karibiku, mladý a nádherný. Kdyby Fidel získal jeho génia na svou stranu, místo aby ho vyhostil, Kuba by dnes byla rajským ostrovem s nepředstavitelným bohatstvím.“

„A co padronův ostrov? Kdo ho našel?“

„Nějaký Hawthorne, bývalý důstojník námořru rozvědky.“

Z tváře Bajarattové se vytratila veškerá barva.

„Zemře,“ řekla tiše.

Mezihru v Brooklynu Baj přetrpěla jen díky tomu, že plán vyšel na sto procent. Angelo Capelli a jeho žena Rosa tvořili velice pohledný pár, ostatně jen takový mohl vyprodukovat mladou herečku Andělu Capellovou. Skromný barone-cadetto se jim zalíbil a jeho zase na oplátku uchvátila Salumeria Capelli, lahůdkářství ve tradičním stylu, kde se to jen hemžilo dobrotami a malými kruhovými stolky pro ty, kteří si chtěli vychutnat Casa Capelli přímo na místě. Stěny byly plné fotografií dcery, převážně z televizního seriálu. Mladší šestnáctiletý bratr Angely – menší než Nicolo, avšak téměř stejně pohledný – se rychle s mladým baronem spřátelil. Domácí nakrájeli provolone, prosciutto i salami a přinesli studené těstoviny s Rosinou domácí rajskou omáčkou a také několik láhví Chianti Classico. Přirazili stolky k sobě a všichni se pustili do jídla.

„Vidíš, cara Zia, Řcal jsem vám to!“ zvolal Dante Paolo italsky. „Není to lepší než jíst s těmi panáky?“

„Náš hostitel byl dotčený, synovče.“

„Proč? Komu jsem ještě zapomněl políbit prdel? Už tam nikdo nezbyl!“

Výbuch smíchu přerušilo pobavené pokárání Bajarattové. „No tak, Dante – ale asi máš pravdu.“

„Už nemusíte nikomu líbat prdel!“ zaburácel Angello Capelli.

„Prosím tě, tati, nemluv tak…“

„Nech toho, holka. On je přece mladej baron z Ravella a řekl to první.“

„Má pravdu, Angelino – Andělo, já to řekl.“

„Takový milý mladík,“ řekla Rosa. „Velice přirozený a obyčejný.“

„Proč bych měl být jiný, signora Capelli?“ zeptal se rozjařený Nicolo. „Já jsem se s titulem narodit nechtěl. Prostě mě přinesl čáp!“

Znovu následoval výbuch smíchu. Obraz lidovosti šlechty byl dokonalý. A pak se od zamčených dveří lahůdkářství ozvalo zaklepání.

Baj anglicky pravila: „Odpusťte, famiglia Capelli, ale můj synovec si tolik chtěl uchovat vzpomínky na tento večer, že mě požádal, abych objednala fotografa. Jestli vás to uráží, pošlu ho pryč.“

„Uráží?“ vykřikl otec. „Takovou čest jsme ani nečekali. Synku, pusť toho pána dovnitř. Honem!“

Když si Bajarattová objednala v recepci limuzínu na druhý den ráno, zamířila vestibulem hotelu k řadě telefonních automatů. Vytáhla z kabelky útržek papíru, vytočila číslo hotelu Plaza a požádala o apartmá 9B.

„Prosím?“ odvětil mužský hlas.

„Van Nostrande, to jsem já.“

„Nevoláte z pokoje, že ne?“

„Na tuhle otázku bych ani neměla reagovat, ale samozřejmě že ne. Jsem v hale.“

„Dejte mi číslo, sejdu dolů.“

Baj poslechla. O sedm minut později telefonní automat zazvonil. Okamžitě zvedla sluchátko.

„Bylo to nutné?“ zeptala se.

„Na tuhle otázku bych ani neměl reagovat,“ odvětil Van Nostrand a uchichtl se, „ale ano, bylo. Jsem známým důvěrníkem ministerstva zahraničí a existuje řada lidí, kteří mají životní zájem na mém odposlechu. Lidé v ústřednách hotelů se dají podmáznout. Cena je minimální a ti, co platí, jsou často dost přesvědčiví.“

„Špionáž?“

„Nebezpečí dneska nehrozí ani tak od cizích špionů, ale číhá v samotném Washingtonu. Možná jsem přehnaně opatrný, ale přejděme k věci. Byla obálka ode mě neporušená?“

„Byla. Prohlížela jsem si ji lupou v ostrém světle.“

„Dobře. Nemusím vám říkat, že telefonovat by se mělo pokud možno z automatů. Není to úplně nutné, ale je to lepší hlavně v případech, když člověk volá na víc čísel. Nechceme, aby v tom někdo našel nějakou souvislost.“

„To mi opravdu říkat nemusíte,“ uťala jej Bajarattová. „Ale povídal jste, že máte úzké svazky se státními představiteli. Kde je tedy ten bývalý důstojník námorní rozvědky Hawthorne?“

„Byl bych radši, kdybyste mi ho nechala. Jestli se za ním budete honit, ohrozíte vlastní plán – a práci svých kolegů.“

„Je na vás příliš chytrý, starý pane.“

„Mluvíte, jako byste ho znala…“

„Vím, jakou má pověst. V Amsterdamu byl nejlepší… On i jeho žena.“

„To je zajímavé. Já totiž čistě náhodou vím, že tahle informace je přísně tajná.“

„I já mám své zdroje, signor Van Nostrand.“

„Ani padrone to nevěděl, a já neměl příležitost mu to říct. Opravdu velice zajímavé… A pokud jde o mé stáří, má milá Baj, musím vám připomenout, že mám k dispozici tisíckrát větší zdroje než vy.“

„Nechápu…“

„Ale ano, chápete!“ přerušil ji styčný důstojník ministerstva zahraničí v návalu vzteku. „Můžete si klidně říkat, že to byl váš jediný opravdový otec, ale pro mě znamenal celý život!“

„Prosím?“

„Slyšela jste dobře,“ odsekl Van Nostrand. „Třicet let jsme se o všechno dělili. O všechno, rozumíte? Havana, Rio, Buenos Aires – dva životy jako jeden. On byl pochopitelně šéf. Když mu před deseti lety stanovili diagnózu, poslal mě pryč, abych mu sloužil jinak.“

„Neměla jsem tušení…“

„Dovolte mi, abych se vás na něco zeptal, madam. Za ty dva roky, které jste strávila na tom ostrově, viděla jste tam někdy jinou ženu kromě Hektry, té černé mužatky?“

„Ježíšikriste.“

„Šokuje vás to?“

„Ze sexuálního hlediska ne, to je nepodstatné. Jen mě to nikdy nenapadlo.“

„Nikoho to nenapadlo. Říkali nám ‚Mars a Neptun‘. Jeden vládl celému Karibiku veřejně, druhý pod zemí – vedl ho, učil ho zdvořilému chování a chytrosti, kterou s sebou nese vzdělání… Teď už mi rozumíte, Baj! Toho Hawthornea dostanu já a nikdo jiný!“

Limuzína brázdila Manhattanem na východ i západ, na sever i jih, od sídla OSN k televizním studiím u řeky Hudson, od Battery Parku k Muzeu dějin přírodních věd. Každá nová pamětihodnost nadšeného „Dante Paola“ fascinovala k velké radosti Anděly Capellové, jejíž věhlas jim okamžitě otvíral všechny dveře a zajišťoval zvláštní prohlídky. Kam vkročili, tam se okamžitě vyrojili fotografové. Andělu, která byla na popularitu zvyklá, to nevyvedlo z míry a neustále Nicolovi opakovala: „Anche i paparazzi devono vivere“ – i oni si musí nějak vydělávat na živobytí. Mladičká televizní hvězda ani její přítel si však nevšimli, že vůbec nikdo nefotí Amáju Bajarattovou. Byla to podmínka, kterou si „hraběnka“ vymínila na oplátku za poskytnutí časového programu limuzíny.

Oběd ve Four Seasons na Dvaapadesáté ulici korunovali dva sympatičtí majitelé, kteří přinesli mladému páru krásný čokoládový dort. Nápis na jeho vrcholu vítal velkomyslného baronecadetta a jeho krásnou společnici, jež byla americkým pokladem.

Když do sebe mládež pomalu soukala druhý přídavek dortu a zapíjela jej kávou, ozvala se hraběnka.

„Možná bychom se měli vrátit do naši limuzíny,“ řekla Bajarattová. „Slíbila jsem Dantemu, že se podívá ještě na čtyři další místa.“

„Tak požádám číšníka, aby zabalil kus dortu také pro řidiče.“

„Jste velice pozorná, Angelino.“

Na cestě z podniku Baj zpomalila krok na schodišti, neboť dole u šatny číhali tři fotografové. Dělali svou práci a fotili dva slavné mladé lidi, kteří se na sebe půvabně usmívali.

Dokonalost sama.

The New York Times

(Ekonomická rubrika)

BROOKLYN, 28. srpna – Dante Paolo, barone-cadetto z Ravella, jenž zastupuje svého otce, nesmírně bohatého barona, navázal přátelství s jednou z nejoblíbenějších amerických televizních hereček Andělou Capellovou známou ze seriálu Pomsta přijede v sedle. Slečna Capellová, vlastním jménem Angelina Capelliová, která hovoří plynně italsky, je na snímku s budoucím baronem a svou rodinou v Brooklynu. Jak se nám podařilo zjistit, řada podniků v oblasti začala hledat mezi svými vedoucími pracovníky lidi, kteří hovoří italsky.

The New York Daily News

Bude z urozeného Itala a americké hvězdy pár? Další fotografie uvnitř listu. Je to láska na první pohled?

The National Enquirer

Čeká Anděl celé Ameriky dítě? Kdo ví, ale je to víc než jen „přátelství“!

„To je hnus!“ vykřikl Nicolo, jenž s novinami v ruce přecházel po hotelovém pokoji. „Je mi hrozně trapně! Co jí mám říct?“

„Teď zrovna nic, Nico, protože sedí v letadle směr Kalifornie. Dala ti teleformí číslo, tak jí zavoláš později.“

„Bude si o mně myslet to nejhorší!“

„Tomu nevěřím. Mám dojem, že je v těchto záležitostech příliš zkušená, než aby takové články brala vážně.“

„Ale kde se všichni ti fotografové vzali? Jak věděli, kde mají být?“

„Řekla ti to přece sama, ty můj krasavečku. Paparazziové si také musí vydělávat na živobytí. Ona to dobře chápe. Možná ti ze skromnosti zamlčela, jak moc je slavná… Pochopitelně, měla jsem to tušit.“

Baj vykročila z výtahu do hotelové haly a zamířila k řadě telefonních automatů. Vylovila ze své paměti příslušná čísla a zavolala Van Nostrandovi.

„No, ten mladík a jeho přítelkyně jsou určitě ve všech novinách,“ řekl. „Dobrý Bože, to je ale slávy – skoro jako Grace Kellyová a kníže Rainier! Jistě, americká veřejnost to zbaští, protože podobné románky úplně miluje.“

„Tak jsem dosáhla svého. Byla publicita ve Washingtonu dostatečná?“

„Dostatečná? Od Postu přes Timesy až po plátky v každém supermarketu. Všude jsou událostí číslo jedna! Měl bych vám říct, že jsem právě v New Yorku, protože zmínka o tom se objevila v několika společenských rubrikách. Měl jsem spoustu telefonátů od místní elity – jestli prý znám mladého barona, a co víc, jestli znám jeho otce.“

„Co jste jim řekl?“

„‚Bez komentáře‘, což je pochopitelně dostatečný komentář, protože v tomhle městě se blízké přátelské svazky nikdy nekomentují, když k tomu není dobrý důvod. Pokud jde o vliv, cena se zatím nevyšplhala dost vysoko, ale je to jen otázka času. Ale o to teď nejde.“

„Takže nastal čas přesunout se do Washingtonu – bez publicity.“

„Jak si přejete.“

„Můžete nám pomoci?“

„Jak to myslíte? Pochopitelně pro vás můžu poslat letadlo.“

„Myslela jsem, jestli nás můžete ubytovat ve svém sídle, které máte díky Havaně.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Proč?“

„Mám své vlastní plány. Předpokládám, že tam do osmačtyřiceti hodin přivítám bývalého komandéra Tyrella Hawthornea. O dvanáct hodin později si s tím klukem můžete ten zatracený barák užívat podle libosti, protože já už budu pryč.“

14

Tyrell Hawthorne si ve světle měsíce prohlížel zraněnou ruku, kterou mu ovázala majorka Catherine Neilsenová den předtím na ostrově Gorda. Měl na sobě lehké sako ve stylu safari s mnoha kapsami a khaki kalhoty, jež si zakoupil na letišti. Seděli na zšeřelém nádvoří hotelu San Juan v Isla Verde v Portoriku a čekali, až se poručík A. J. Poole vrátí z jednání s americkou námorní rozvědkou, jehož se Tyrell odmítl zúčastnit.

„Aspoň nebudu muset poslouchat ty jejich bláboly.“ Tak znělo jeho vysvětlení. „Ať dělá spojku Jackson. Kdykoliv ho můžu zastřelit a říct, že jsem nic neslyšel.“

Číšník přinesl třetí sklenku Chablis. Majorka vojenského letectva nepřestávala v rukou hýčkat velký hrnek s ledovým čajem.

„Nevím proč, ale mám dojem, že jste zvyklý na tvrdší pití,“ podotkla Cathy a kývla na sklenku s vínem.

„Protože jsem opravdu byl, dokud jsem nezjistil, že mi to nesvědčí. Stačí?“

„Nechtěla jsem vyzvídat…“

„Kde sakra vězí? Jestli jim řekl, co jsem chtěl, nemohla ta zatracená schůzka trvat víc než deset minut!“

„Potřebujete je, Tyei. Nemůžete jednat na vlastní pěst, to přece víte.“

„Od jednoho leteckého mechanika jsem získal jméno pilota, co vezl Cookea s Ardisonnem, a v téhle chvíli nic víc nepotřebuju. Ten hajzl se jmenuje Alfred Simon!“

„Ale běžte, sám jste přece říkal, že to byl jen žoldák – takzvaný ‚mimoň‘, i když nemám nejmenší tušení, co to znamená.“

„Je to jednoduché. Někdo, kdo se nechá najmout na práci, ale zůstává mimo okruh zasvěcených, a dokonce ani neví, kdo ho opravdu najal.“

„Tak k čemu je vám to jméno?“

„Jestli jsem úplně nezapomněl, co jsem snad kdysi uměl, tak existuje šance, že bych mohl do toho okruhu proniknout.“

„Sám?“

„Nejsem pitomec, Cathy, a mrtví hrdinové mi nikdy neimponovali. V případě nebezpečí smrti zmobilizuju veškerou údernou sílu, ale do té doby můžu jednat rychleji sám, ať už s oficiálním svolením, nebo bez něj.“

„Co to znamená?“

„Nikdo mi nebude říkat, že bych měl nebo neměl dělat tohle nebo tamto, protože to bude mít vliv na něco, o čem vím jen já.“

„Takže vylučujete ze hry mě a Jacksona?“

„Ale ne, vy zůstanete ve hře, pokud se situace nezkomplikuje, a váš jižanský génius v ní zůstane tak dlouho, než mě sám pošle k šípku. Potřebuju mít v základním táboře lidi, kterým můžu věřit.“

„Díky, a když už jsme u toho, tak díky i za ty šaty. Mají tady pěkné obchody.“

„To je jedna z věcí, kterou náš starý dohrý Henry Stevens umí. Pošle peníze, jako by snad znal kódy od trezorů ve Fort Knoxu. Nejspíš je fakt zná.“

„Schovala jsem si všechny účtenky…“

„Tak je spalte. Je to mimořádně nežádoucí důkaz, který se dá snadno vystopovat. Copak vy opravdu nic nevíte, majorko Neilsenová? V terénu byste byla nepoužitelná. Člověk nesmí přečerpávat rezervní fondy. Není to etické.“

„Snad si to budu pamatovat, komandére.“

„Jak by řekl Poole, vážně vypadáte nádherně.“

„Díky, pane. Tyhle šaty vybral Jackson.“

„Ten kluk mi začíná jít čím dál víc na nervy. Měli bychom ho zavřít do cely s mým mladším bráchou. Ti dva přechytralí spratci by se navzájem utloukli svojí prudkou inteligencí.“

„Když jsme u toho, náš prudký poručík Poole právě dorazil. Rozhlíží se po stolech a hledá nás.“

Andrew Jackson Poole V. odsunul židli a posadil se. Záda měl stále toporně napřímená.

„Na příští jednání s těma pitomcema si půjdete hezky sám, šéfe!“ zašeptal nerudně. „Ti sráči nedokážou říct jedinou jednoduchou oznamovací větu.“

„Říká se tomu matení pojmů, poručíku,“ řekl Hawthorne a usmál se. „Ve skutečnosti řekli něco jiného, než jste slyšel. Udělal jste si své vlastní závěry, které mohou na pozdější schůzce odmítnout. Když tedy něco nevyjde, bude to vaše chyba, a ne jejich… Předal jste jim můj vzkaz?“

„Neměli námitky. Klidně si můžete jít po vašem záhadném pilotovi, nebo kdo to vlastně je, ale možná to už nebude potřeba, protože se objevily nové skutečnosti.“

„Jaké?“

„Nějaké velké zvíře, které musí mít ve Washingtonu dost velké slovo, má pro vás důležitou informaci. Je jasné jak facka, že to má něco společného s nynější situací.“

„Sem s tím.“

„Má to malý háček, Tyei. Ten člověk obešel vašeho starýho kámoše Stevense a sám přicestoval do Karibiku. Pomohl mu ministr obrany, který vás dal vypátrat. Stevens je úplně mimo mísu.“

„Cože?“

„Chce mluvit jen s vámi.“

„Proč? Kdo je to?“

Poole sáhl do svého velice drahého modrého sportovního saka, jež zářilo novotou, a vytáhl oficiálně vyhlížející obálku, která byla uprostřed přelepená tlustou červenou bezpečnostní páskou.

„To nám řeknete vy, jestli budete chtít,“ odvětil poručík. „Tohle je pro vás. Musím vám sdělit, že šéf rozvědky na základně byl úplně podělanej strachy. Zatáhl mě do kanceláře a s vytřeštěnýma očima mi oznámil, že dostal rozkaz držet jazyk za zuby. Říkal, že čekal vás, a když jsem mu sdělil, že nemáte čas, tak blekotal, že mi to nedá. Načež jsem mu řekl ‚tak fajn, ta věc se mu teda nedostane do ruky,‘ a on na to, že mě za vámi pošle s eskortou a ta dohlídne, abych tu obálku předal vám osobně. Nejspíš to natáčejí vysokorychlostní kamerou.“

„Ubohý hry z mateřský školky,“ utrousil Hawthorne.

„Je to ten podporučík, co se dívá přes truhlík s kytkami nalevo od nás,“ řekla Cathy.

Když se Tye s Jacksonem otočili, hlava za řadou orchidejí se přikrčila a bílá košile s výložkami spěšně zamířila doprava k východu. „Míč je na vaší straně hřiště, komandére.“

„To se uvidí,“ řekl Tyrell, roztrhl pásku, otevřel obálku a vytáhl z ní jednostránkové sdělení.

Když si je přečetl, zavřel oči.

„Co ještě vůbec zbylo?“ hlesl sotva slyšitelně. Upustil papír na stolek a tupě zíral do nicoty.

„Můžu?“ zeptala se Catherine a pomalu zvedla dopis. Neotočila jej, dokud neusoudila, že Hawthorne nebude nic namítat proti tomu, aby si ho přečetla.

Stala se hrozná věc a měla by se napravit. Pochopitelně mám na mysli Amsterdam. Vy totiž nevíte, že existovalo spojení mezi vaší ženou a údolím Bikáa. Byla obětována kvůli plánu, jenž se nezdařil, ale mohl by se uplatnit nyní. Chci s vámi mluvit mezi čtyřma očima, protože toho možná nevíte víc, než si myslíte, a jen vy můžete rozhodnout, zda na základě těchto informací jednat. Máte na to rozhodnutí právo, a to bez ohledu na hrozící krizi.

Podle plánu dostanete tento dopis v době mé nepřítomnosti, ale vrátím se nejpozději zítra ve tři hodiny odpoledne. Zatelefonujte mi, prosím, na níže uvedené číslo a já zařídím váš převoz do svého domu na venkově.

V dokonalé úctě NVN

Telefonní číslo bylo v levém dolním rohu. Ručně psaný dopis neobsahoval žádné jméno. Pod iniciálami však stál dovětek.

Nerad bych působil příliš dramaticky, ale až si odtrhnete číslo mého soukromého telefonu, tak ten papír, prosím, zničte.

„Co ten člověk ví?“ hlesl Hawthorne vystrašeně. Ptal se nejen svých dvou společníků, ale také sám sebe. „Kdo je to?“

„Jestli to šéf základny ví, tak nepoví, což znamená, že to neví, protože jinak by to řekl.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“ zeptala se Cathy.

„Řekl jsem mu, že můj velitel se nezajímá o nevyžádané zprávy, které neověřili námořní špioni z Washingonu. Načež na mě vybafl s ministrem zahraničí, že je to prý všechno přísně tajné.“

„Vy máte fakt kuráž, Jacksone,“ pravil Tyrell upřímně.

„Jsem voják, a tak dost těžce nesu, když civilové žvaní o tajnostech a narušují přísnou hierarchii velení. V tom momentu vždycky cítím, že se tajnými kanály plíží krysy a chtějí čapnout jiného vojáka. Můžu vám poskytnout podrobné informace až po Pearl Harbor.“

„V tomto případě možná existuje velice dobrý důvod, poručíku. V Amsterdamu mi zavraždili ženu.“

„To vím, ale když vám ten chlap má co říct, proč pět let mlčel? Proč zrovna teď?“

„On to vysvětlil, řekl jste to sám. Myslí si, že existuje souvislost se současnou situací. Moje žena byla obětována.“

„To je mi opravdu líto, ale viděli jsme, co ti parchanti dokážou a jaké mají kontakty ve Washingtonu, Paříži a Londýně… A vy nám chcete říct, že je to jen špička ledovce, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„Takže v tom našem světě je možná pěknej chlívek, co?“

„Myslel jsem, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

„A proč chce ten hlavoun mluvit s vámi, místo aby to vyklopil rovnou prezidentovi Spojených států a všem tajným službám, na které je napojený?“

„Nevím.“

„Tak se zamyslete! On vám dokonce dává na vybranou, jestli na základě té informace, kterou podle něj znáte, budete jednat, nebo ne. Co je to za logiku? Jakýsi bývalý komandér námořnictva, který nemá právě nejlepší pověst, proti nejmocnějšímu vládci světa? Zamyslete se, Tyei!“

„Já nemůžu,“ zamumlal Hawthorne. V jeho očích se objevily slzy, ruce se mu rozechvěly. „Prostě nemůžu… Byla to moje žena.“

„Tak dost, komandére, jen se nám tady nerozbrečte.“

„Nech toho, Jacksone!“

„Taky že jo, Cath. Celá tahle věc smrdí!“

„Musím vědět…“ Tyrellovi se zadrhl hlas. Bolestná vzpomínka však pominula stejně náhle, jako přišla. Hawthorne zamrkal a znovu se ovládl. „Zjistíme to zítra, ne?“ řekl a napřímil se stejně jako poručík Poole. „Do té doby půjdu po tom pilotovi. Je v San Juanu.“

„Musí to pro vás být velice těžké.“ Neilsenová položila ruku na Tyrellovu nataženou levici. „Jste silný chlap.“

„Chápete to špatně,“ řekl Hawthorne a unaveně se zahleděl na Catherine. „Do té doby, než si promluvím s člověkem, který napsal tohle ‚sdělení‘, jsem ten největší zbabělec, kterého jste kdy potkala.“

„Tak půjdem po tom záhadném pilotovi,“ navrhl Poole klidným hlasem.

„Jacksone, prosím tě…“

„Vím, co dělám, Cath. Proč čekat, až vyjde měsíc, a dusit se ve vlastní šťávě? Jde se, komandére, startujeme do San Juanu.“

„Ne, vy zůstanete tady s Cathy, půjdu sám.“

„Ne, pane.“ Poole vstal ze židle a postavil se nad Hawthornem do pozoru.

„Co jste to řekl?“ Tyrell zamžikal a vzhlédl na mladého důstojníka letectva. Z jeho napjaté tváře čišela zlost. „Povídám, že jdu sám, copak jste mě neslyšel?“

„Ano, pane,“ odvětil Poole po vojensku monotónním hlasem. „Nicméně uplatňuji právo nižšího důstojníka pomoci svému nadřízenému, pokud tím neohrozí plnění svých povinností. Jasně to stojí v Řádu vzdušných sil, článek sedm, odstavec…“

„Sklapněte!“

„Nehádejte se s ním,“ řekla tiše Catherine, stiskla Hawthorneovi ruku a pak ho pustila. „Jestli mě neposlechnete, postaví se na zadní a bude vám citovat veškeré předpisy od stránky jedna. Mně už to provedl tolikrát, že už to ani nepočítám.“

„Tak jo, vyhrál jste, poručíku.“ Tyrell vstal ze židle. „Valíme do San juanu.“

„Mám takový návrh, pane. Nemohli bychom se nejdřív stavit na záchodě?“

„Já nepotřebuju. Počkám venku.“

„Mám ještě jeden návrh, pane. Měl byste jít se mnou.“

„Proč?“

„Moje odpověď vám objasní, proč schůzka s vašimi přáteli z námořní rozvědky trvala tak dlouho. Jelikož sloužím na Floridě, San Juan dobře znám. Chvilku to trvalo, ale nakonec jsem našel obchody, které jsem hledal, a hlavně jeden, kde mi vyhověli. Ten podporučík měl tak nahnáno, že mi ani neodporoval.“

„Co to sakra plácáte?“

„Jelikož jsme ty naše velký bouchačky nechali na Gordě, dovolil jsem si zakoupit pár zbraní – měl jsem přitom na paměti váš zájem o toho pilota a taky skutečnost, že o San Juanu něco vím. Walther P. K. – automat, osm nábojů, tři zásobníky pro každého. Má šesticentimetrovou hlaveň, která v kapsách kalhot nebude překážet.“

„On se vyzná i v pistolích?“ zeptal se Hawthorne tiše a podíval se na Catherine.

„Myslím, že si nikdy z žádné nevystřelil,“ odvětila majorka, „ale je mistr v jejich rozboru.“

„A jak vám jdou operace mozku?“

„Dostal jsem se jen k lobotomii, ale je to moc špinavá práce… Podívejte, není asi moc chytré vám dávat pistoli a tři plné zásobníky takhle na veřejnosti. Upřímně řečeno, jsem přliš vysoký a hezký, aby si mě lidi nevšimli.“

„Vy jste ztělesněná skromnost, poručíku.“

„Ale vy taky ujdete, jen jste trochu přezrálý.“

„Zůstaňte v apartmá, Cathy,“ řekl Tyrell.

„Budete se každou půlhodinu hlásit. Trvám na tom.“

„Jestli to půjde, majorko.“

„Ašchelon!“ vyštěkl hlas z telefonního automatu v hotelu Hay-Adams ve Washingtonu.

„Jsem tady, Jeruzaléme,“ řekla Bajarattová. „Co se stalo?“

„Mossad chytil našeho vůdce!“

„Jak.“

„V kibucu Iršun nedaleko Tel Avivu byl večírek. Několik chlapů nebylo tak opilých jako ti ostatní. Přistihli ho na poli, jak znásilňuje jednu sabru.“

„Ten idiot!“

„Odvedli ho v řetězech do věznice v kibucu a teď čekají na své nadřízené z Tel Avivu.“

„Můžete se k němu dostat?“

„Jeden Žid by se dal určitě podmáznout.“

„Tak to udělejte. Zabijte ho. Nemůžeme si dovolit, aby do něj nacpali drogy.“

„Jako by se stalo. Navěky Ašchelon.“

„Až navěky,“ odvětila Bajarattová a zavěsila sluchátko.

Nils Van Nostrand vešel do pracovny své ohromné usedlosti ve Fairfaxu ve státě Virginia. Obrovská místnost postrádala obvyklé doplňky, všechny byly totiž sbalené v krabicích, označených průvodkami pro lodní přepravu do překladiště v portugalském Lisabonu. Odtud měly tajně a s konečnou platností zamířit do sídla na březích Ženevského jezera ve Švýcarsku. Zbytek domu včetně pozemků, stájí, koní a ostatního zvířectva – domácího i divokého – byl tajně prodán saúdskému šejkovi, jenž ho měl legálně převzít za třicet dní. To bylo vše, co Van Nostrand potřeboval, vlastně ještě mnohem víc. Přešel ke svému psacímu stolu, zvedl bezpečný červený telefon a vytočil číslo.

„Škorpion Tři,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Tady Š jedna a budu stručný. Přišel můj čas. Odcházím do ústraní.“

„Panebože, to je rána! Byl jste naše opora.“

„Takový je život. Vím, kdy odejít. Než dneska večer zmizím, přesměruji tenhle telefon na vás a dám zprávu našim Poskytovatelům. Jednoho dne vás povolají, protože teď jste jim zodpovědný vy. Mimochodem, jestli zavolá nějaká žena, a představí se jako Baj, dejte jí, co potřebuje. Rozkázal to padrone.“

„Rozumím. Ozvete se ještě někdy?“

„O tom těžce pochybuji. Musím ještě dokončit poslední úkol a pak už mě čeká jen odpočinek. Škorpion Dvě je schopný a velice zkušený, ale nemá vaše zázemí a inteligenci. Bylo by to pro něj příliš velké sousto.“

„Chcete asi říct, že nemá moji právnickou firmu ve Washingtonu.“

„Bez ohledu na to se zítra ráno stanete Škorpionem Jedna.“

„Je to čest, kterou si s sebou vezmu do hrobu.“

„Doufám, že to nebude příliš brzy.“

Bajarattová vystoupila z taxíku a kývla na Nicola, aby si pospíšil. Mladík vykročil na chodník a Baj zaplatila řidiči okénkem.

„Díky, madam, to je od vás moc hezké. Hele, není to ten kluk, o kterým jsme všichni četli? Z Itálie?“

„Bohužel ano, signore.“

„Počkejte, až to povím svojí ženě. Ona je Italka. Přinesla ze supermarketu noviny s obrázky té herečky Anděly Capellové a támhle jeho královské výsosti.“

„Jsou to jen dobří přátelé…“

„Vždyť já taky nic neříkám, madam. Je to fajn holka, všichni ji mají rádi a ty bulvární plátky jsou svinstvo!“

„Je to příjemná dívka. Děkujeme, signore.“

„Bylo mi ctí.“

„Pojď, Dante.“ Bajarattová vzala Nicola za paži a táhla ho do módní restaurace v Georgetownu. Osazenstvo u oběda zde tvořila směsice matron v hedvábných šatech, mladších žen v halenkách od Armaniho a džínách od Calvina Kleina, ale také obvyklá plejáda bohatých a rádoby mladých náfuků, kteří byli do svých úřadů jmenováni teprve nedávno a tvářili se, jako by snědli všechnu moudrost světa. Sedělo zde také pár členů Kongresu, kteří neustále netrpělivě pošilhávali po svých hodinkách.

„Pamatuj, Nico,“ řekla Baj, když je vrchní úslužně přivítal. „Je to senátor, s nímž ses setkal v Palm Beach, právník ze státu Michigan. Jmenuje se Nesbitt.“

Poté, co se všichni tři přemrštěně srdečně pozdravili a objednali si ledovou kávu, si vzal slovo senátor z Michiganu.

„Já sám jsem tady ještě nikdy nebyl,“ poznamenal, „ale jeden z mých asistentů okamžitě věděl, kam jít. Zřejmě je to vyhlášené místo.“

„Byl to jen okamžitý nápad, signore. Tenkrát večer se o něm zmínila naše hostitelka v Palm Beach, a proto jsem ho navrhla.“

„Ano, máte pravdu.“ Senátor se pobaveně rozhlédl. „Dostala jste materiál, který jsem vám poslal včera večer do hotelu?“

„Ovšemže ano. Procházeli jsme si ho s Dante Paolem několik hodin – Vero, Dante? Le carte di ieri sera, ti ricordi?“

„Certo, Zia, altro che.“

„On a jeho otec baron mají veliký zájem, ale nabízejí se jisté otázky.“

„Přirozeně. Ta studie obsahuje poměrně podrobný přehled průmyslových příležitostí, ale nikoli hloubkovou analýzu každé z nich. Pokud bude zájem, moji lidé mohou doplnit další údaje.“

„Před jakýmkoli seriózním jednáním by to samozřejmě bylo potřeba, ale mohli bychom si promluvit o tom – jak říkáte ‚přehledu‘.“

„Jak si přejete. Co máte konkrétně na mysli?“

„Incentivi, signore…, po vašem pobídky. Mohli bychom hovořit o stovkách milionů dolarů. Přijatelné riziko je jedna věc a baron se mu nikdy nevyhýbal, ale k zajištění poctivosti možná bude zapotřebí jistá regulace, co říkáte?“

„Znovu se musím zeptat, jak to konkrétně myslíte, paní hraběnko. Regulace je v naší ekonomice dost tvrdý výraz.“

„Nezaměstnanost je podle mého ještě tvrdší. Ale slovo regulace je přece jen asi příliš silné. Co raději ‚písemná dohoda o vzájemném porozumění‘?“

„To znamená?“

„Tedy k věci, velice neblaze by působilo, kdyby si zúčastněné odborové organizace kladly nepřiměřené požadavky…“

„Tomu se dá lehce předejít,“ přerušil ji Nesbitt. „Moji lidé tady i v Lansingu už podnikli v té oblasti nějakou misijní práci a já sám jsem vyřídil spoustu telefonátů. Pokud jde o ekonomické záležitosti, odbory jsou dnes daleko rozumnější než dřív. Řada jejich členů neměla dva nebo tři roky práci a nebude si šlapat po štěstí. Zeptejte se Japonců, kteří mají továrny v Pennsylvánii, v Carolinách a bůhvíkde ještě.“

„Velice jste nás uklidnil, signore.“

„Dostanete to písemně, vše s důrazem na produktivitu práce a návratnost investic. Co dál?“

„Když průmyslníci jednají s vládami, ať už v Americe, nebo u nás doma, vždycky přijde na přetřes jedna otázka.“

„Daně?“ zeptal se zákonodárce a nesouhlasně zkrabatil čelo. „Ty jsou vyměřovány spravedlivě, hraběnko…“

„Ne, ne, ne, signore! Vy mi nerozumíte. Jak vy Američani říkáte, smrti a daním nikdo neuteče… Ne, já narážím na to, co většina italských obchodníků považuje za mimořádné a snad i přehnané vládní zásahy do podnikání. Je jasné, že je třeba zajistit bezpečnost a bezúhonnost, ale slyšeli jsme hrůzné historky o průtazích, které stály miliony, a to jen kvůli nějaké byrokratické proceduře – na lokální, státní i federální úrovni. Tak jsem to aspoň sama slyšela, stejně jako pan baron.“

„Trh si opravdu žádá bezpečnost a bezúhonnost,“ poznamenal senátor a usmál se, „ale pravomoci, které mi zaručuje ústava, spolehlivě zajistí, že nebudete muset snášet žádné neoprávnéné zásahy. Něco takového si nemůžeme dovolit a jako věrný služebník svých voličů vám to klidně dám písemně.“

„Výborně, to je báječné… Nakonec bych vás chtěla o něco požádat, Signore Senatore. Když odmítnete, nijak v mých očích neklesnete.“

„Oč jde, hraběnko?“

„Stejně jako všichni významní muži v sobě můj bratr baron nosí jistou oprávněnou pýchu, nejen na své úspěchy, ale také na svou rodinu, zvláště na syna, který obětoval radosti dospívání v luxusu a stal se asistentem svého otce.“

„Je to velice sympatický mladík. I mně se dostaly do ruky noviny se články o jeho přátelství s tou krásnou televizní herečkou Andělou Capellovou…“

„Ach, Angelina,“ vydechl Nicolo zasněně. Mazlil se přitom s každou slabikou jejího jména. „Una bellissima ragazza!“

„Basta, mio Dante.“

„Zaujaly mě hlavně fotografie těch dvou s její rodinou v lahůdkářství v Brooklynu. Působivější snímek by nevymyslel ani sebelíp placený šéf volební kampaně.“

„Všechno se to seběhlo docela náhodou – ale zpět k prosbě, kterou bych na vás měla.“

„Ovšem. Baron je hrdý na svou rodinu a hlavně na syna. Co pro vás můžu udělat?“

„Bylo by možné zorganizovat krátkou soukromou schůzku mezi barone-cadetto a prezidentem? Jen na minutku nebo na dvě, abych mohla poslat do Itálie jejich společnou fotografii. Baronovi by to udělalo obrovskou radost a já bych svému bratrovi nezapomněla říct, jak k tomu došlo.“

„Myslím, že by se to dalo zařídit, i když vám upřímně povím, že k zahraničním investicím je tady značný odpor…“

„To je mi jasné, signore, i já čtu noviny! Proto jsem také řekla ‚krátkou a soukromou‘, jen Dante Paolo a já, a jen kvůli baronovi z Ravella, bez jakékoli publicity v novinách… Jestli je to ale příliš troufalá žádost, tak ji beru zpět a omlouvám se, že jsem ji vyřkla.“

„Ale ne, paní hraběnko,“ pravil Nesbitt tiše a zadumaně. „Pár dní to potrvá, ale nějak to vymyslíme. Služebně mladší senátor z našeho státu je z prezidentovy strany a já jsem podpořil jeho návrh zákona, protože jsem ho považoval za správný, i když jsem kvůli tomu mohl přijít o hlasy svých voličů…“

„Nerozumím vám.“

„Je to blízký přítel prezidenta a ocenil moji podporu – a taky zatraceně dobře ví, co by příliv baronových peněz mohl znamenat pro náš stát a co bych s ním mohl provést, kdyby tomu snad chtěl bránit… Ano, paní hraběnko, nějak to vymyslím.“

„Mluvíte jako pravý Ital.“

„Machiavelli měl v lecčems pravdu, milá hraběnko.“

Hawthorne s Poolem ostražitě kráčeli po kočičích hlavách ulice v nejlevnější čtvrti San Juanu. Tato část města postrádala pasti na turisty, kromě míst zasvěcených choutkám námořníků, vojáků a narkomanů. Pouliční lampy byly funkční jen zčásti, svítila možná jedna ze čtyř, takže na oprýskané budovy dopadalo víc stínů než světla. Dvojice mužů se přiblížila k adrese pilota letadla, jež přepravovalo zavražděné Cookea s Ardisonnem z Gordy do Portorika. Náhle je překvapil bouřlivý hluk a křik, jenž vycházel ze stařičké dvoupatrové kamenné stavby.

„Tady je větší randál než na Bourbon Street, komandére. Co se to tam vevnitř sakra děje?“

„Asi mejdan, poručíku. Jelikož jsme nedostali pozvánku, budeme se muset vnutit.“

„Vadilo by vám, kdybych to udělal sám, pane?“

„Co jako?“

„Vykopnu dveře. Moje zdravá noha je pro podobné případy jako dělaná.“

„Takhle jsem to nemyslel. Nejdřív zaklepeme a uvidíme, co se stane.“ Tyrell tak učinil a rychle to zjistili. Uprostřed dveří se otevřela špehýrka, z níž na ně zíraly nalíčené oči. „Jsme pozvaní,“ řekl Hawthorne.

„A jakpak se jmenujete?“

„Smith a Jones, takhle jsme to měli říct.“

„Táhněte odsud, vy hnusný běloši!“ Špehýrka se zavřela.

„Doufám, že máte nohu v pohotovosti, Poole.“

„A vy zase bouchačku, Tyei.“

„Splňte rozkaz, poručíku!“

„Provedu, komandére!“

Poole prokopl levou nohou dveře a oba proletěli rozštípaným dřevem s namířenými zbraněmi.

„Ani jeden z vás se nepohne, jinak střílím!“ křikl poručík. „Kurvafix!“

Výhrůžka nebyla nutná. Kdosi v panice upadl na magnetofon a vytrhl dráty z reproduktoru. V náhlém tichu bylo slyšet, jak si řada mužů vytahuje kalhoty, sbíhá po schodišti a uhání ven ze dveří. Nedostatek cudnosti se dal okem pozorovat pouze ve zšeřelém zakouřeném obýváku v přízemí, kde měla většina mladých i letitějších dam odhalená ňadra a jejich spodní prádlo bylo titěrnější než ty nejtenčí bikini. Ve veřejné produkci pokračoval pouze jeden postarší muž, jenž jako by nedbal chaosu. Na měkké pohovce v rohu horečně souložil s tmavovlasou ženou, která ječela a snažila se ho přesvědčit, aby svého úsilí zanechal.

„Co má bejt…? Sklapni a drž!“

„Co kdybys vypnul motor a chvíli poslouchal, Simone?“ nadhodil Hawthorne a přistoupil ke gauči potaženému křiklavým manšestrem ve stinném rohu pokoje.

„Co to má znamenat?!“ zahřměl muž, prudce se otočil a zadíval se do hlavní pistolí. Z jeho chladných očí čišel úžas, avšak nikoli strach.

„Poslouchejte, holky!“ houkl Poole nejen na ženy v obýváku, ale také na ty, jež seběhly ze schodů. „Myslím, že byste se odsud měly klidit. Musíme si promluvit o soukromých věcech, které s vámi nesouvisí… Vy taky, madam, jestli se můžete odtrhnout od toho parchanta.“

„Gracias, seňor! Muchas gracias!“

„Vyřiďte svým kamarádkám, aby si našly jinou práci!“ křikl mladý důstojník letectva, když prostitutky vybíhaly ze dveří na ulici. „Tohle by taky nemusely přežít!“

Pokoj osiřel. Zůstal jen přiopilý pilot, jenž si zakryl choulostivé partie cípem lesklého rudého přehozu.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se. „Co ode mě chcete?“

„Pro začátek bych rád věděl, co jsi vlastně zač,“ ucedil Tyrell. „Ty nejsi normální, Simone.“

„Do toho ti je hovno, hošánku.“

„Snad tě přesvědčí pistole u hlavy, hošánku.“

„Myslíte, že se bojím? Jen to zmáčkněte, udělejte mi laskavost.“

„Ty fakt nejsi normální… Jsi voják?“

„Byl jsem. Kdysi, před sto lety.“

„Já byl taky voják. Kdo tě vyhodil?“

„Proč vás to zajímá?“

„Protože jsem na stopě darebákům. Pověz mi to, nebo je po tobě, hošánku.“

„Tak dobře, stejně je to fuk. Lítal jsem s bombardérem nad Vientiane pod hlavičkou Royal Lao Air…“

„Pobočka CIA,“ skočil mu do řeči Hawthorne.

„Máte recht. Pak začaly rozhovory v Parunundžonu a Senát se začal vyptávat, takže hoši od špionů museli všechno to svinstvo na někoho hodit. Prodali mi všech šest letadel za sto tisíc, které mi vyplatili předem, a pak to zatajili. Tohle udělali mně, pilotovi, který se přihlásil do služby jako nezletilý jen díky tomu, že se podepsal za svoji matku, protože otec byl už dlouho po smrti – proboha, bylo mi osmnáct! O všechny kromě jednoho jsem přišel kvůli poruchám a z jiných jsem zase musel vykuchat součástky. Jenže všechny byly registrované na mě, a to za velice pochybných okolností.“

„Jedno letadlo ti zbylo. I s výbavou má cenu nejmíň dvou milionů. Co jsi s ním udělal? Prodal jsi ho, aby sis mohl založit tenhle podnik jako doplněk k příjmu letce?“

„Nakradl jsem si dost, abych si před lety mohl koupit tenhle dům,“ odvětil Alfred Simon a posměšně se ušklíbl.

„Co se stalo s tím letadlem? Bylo to velké jmění.“

„Bylo a je. Lítal jsem s ním k protinožcům po trasách, které mi otevřely úplatky. Je tady, ale už ho nepoužívám. Je naolejované, funkční a dobře schované. Nebudu s ním lítat, dokud nebudu mít dost peněz na svoji vlastní farmu. Pak se snesu nad ten zasranej Pentagon a vyhodím do vzduchu všechny hajzly, co mě třicet čtyři let měli absolutně ve své moci! Ti parchanti tvrdí, že jsem ukradl státu letadla v hodnotě deseti milionů dolarů, což v překladu znamená čtyřicet roků ve věznici Leavenworth!… Sakra a mně přitom nezbývá ani čtvrtina.“

„Ale smyčka kolem tvého krku byla dostatečně utažená, abys naložil ty dva muže na Sebastianově útesu na ostrově Gorda.“

„To jo, ale já je z letadla nevystrčil! S tím jsem neměl nic společného!“

„A kdo teda?“ zahřměl Poole, odstrčil Hawthorneovu pistoli a přitlačil pilotovi na čelo svou vlastní. „Pracuješ pro parchanty, co zabili Charlieho, kámo, a jestli mi to nepovíš, je po tobě!“

„Nechte toho!“ křikl pilot, jenž se svíjel pod temně rudým přehozem. „Ten špion mi ukázal průkaz a řekl, že jestli někomu prozradím jeho jméno, už si nikdy nezalítám!“

„Jak se jmenoval?“

„Hawthorne. Tyrone Hawthorne nebo tak nějak.“

15

Pečlivě zastřižené trávníky honosného sídla se leskly ranní rosou. Jeho majitel Nils Van Nostrand seděl za stolem a v hlubokém zamyšlení se díval z okna pracovny. Čas se krátil a on potřeboval na zařizování celý den, protože jeho zmizení muselo být dokonalé. Chystal se začít nový život a zpřetrhat všechny nitky, které by jej spojovaly s minulostí. O jeho definitivní „smrti“ nesmělo být pochyb. To, co zbylo z jeho života, však muselo být civilizované. S anonymitou se dokázal smířit, dokonce ji vítal, ale se životem bez luxusu a komfortu se smířit nemohl, ani to neměl v úmyslu.

Před řadou let, jež ani nedovedl spočítat, si se svým životním partnerem, il vizioso elegante, koupil odlehlou usedlost obehnanou zdí u ženevského jezera. Mars a Neptun si mysleli, že tam prožijí stáří. Napsali dům na jednoho argentinského plukovníka, bisexuálního starého mládence, jenž milerád posloužil všemocnému padronovi a jeho důvěrníkovi. Od té doby dostávala jedna dobře utajená realitní kancelář v Lausanne každoroční příspěvek, díky jehož výši už potřebovala k životu jen pár dalších klientů. Existovalo však několik striktních pravidel, jejichž porušení by vedlo k rozvázání smlouvy. Pravidlo číslo jedna: nikdy se nepokoušet pátrat po majiteli usedlosti. Dvě: žádný pronájem nesmí být kratší než dva a delší než pět let. Tři: všechny platby měly směřovat na číslované konto v Bernu po odečtení dodatečných dvaceti procent nad provizi firmy za služby a mlčení. Současným obyvatelům vypršel čtvrtý rok smlouvy. Za nevyčerpaných šest měsíců pátého dostali zpět zaplacený nájem a šedesátidenní výpovědní lhůtu. Van Nostrand si chtěl ty dva měsíce nádherně užít a poté se odebrat do zapomnění. Odysea měla začít smrtí padronova vraha, bývalého komandéra Tyrella Hawthornea. Dnes v noci.

Den byl předehrou k jeho cestě. Lidé, jimž během let ve Washingtonu pomohl, nyní museli vyhovět jeho zdvořilým, třebaže poněkud podivným žádostem. Bylo životně důležité, aby žádný z nich nevěděl, že mu pomáhají i ostatní. Jelikož však hlavní město bylo zdrojem dezinformací, klepů, předstírání a alibismu, bylo nutné, aby jeho prosby měly nějakou společnou nit. V případě, že by jednotlivá vlákna pavučiny začala pod tíhou pravdy praskat, muselo existovat nějaké společné jádro, kterého by se všichni mohli chytit. Van Nostrand jako by to slyšel.

Tak vy taky? Můj Bože, po tom všem, co o vlastní újmě vykonal pro tuhle zemi, je to to nejmenší, co můžeme udelat! Nebo snad nesouhlasíte?

Všichni by samozřejmě souhlasili, protože alibismus byl ve Washingtonu hlavním zákonem přežití. V případě jeho smrti by vyšetřování rychle utichlo. Ale jaká společná nit? Musela být záhadná, nedořečená, ale zato srdceryvná, aby všichni politovali nesobeckého vlastence, jenž měl zdánlivě všechno – nezměrné bohatství, vliv i úctu – a nad to byl neobyčejně skromný. Možná dítě. Všichni mají rádi děti. Ale jaké dítě…? Samozřejmě děvče. Stačí se podívat, jak se lidé rozplývají nad tou mladičkou herečkou Andělkou. Okolnosti? To je také jasné. Krev jeho krve, kterou celá léta neviděl kvůli tragické události. Ale jaké? Manželství? Smrt…? Smrt. Ta má konečnou platnost. Van Nostrand byl připraven. Slova už přijdou sama. Vždycky to tak bylo. Mars říkával svému Neptunovi: „Ďábelsky ti to myslí. Dokážeš přijít na věci, které ostatní nenapadnou. To se mi moc líbí. Potřebuju to.“

Aristokrat zvedl červený telefon a vytočil bezpečné číslo přímé linky ministra zahraničí.

„Prosím?“ ozvalo se z Washingtonu.

„Bruci, tady Nils. Velice nerad tě obtěžuju, zvlášť na tomhle telefonu, ale nevím, na koho se obrátit.“

„Jen povídej, příteli. Za svůj přínos si určitě zasloužíš menší laskavost. Oč jde?“

„Máš minutku nebo dvě?“

„Jistě. Abych řekl pravdu, právě jsem ukončil nepříjemné jednání s filipínským velvyslancem a zul jsem si boty. Co pro tebe můžu udělat?“

„Je to strašně osobní, Bruci, a pochopitelně také důvěrné.“

„Tahle linka je bezpečná, to přece víš,“ přerušil ho jemně ministr zahraničí.

„Ano, to vím. Právě proto jsem ji použil.“

„Ven s tím, příteli.“

„To je ono. Právě přítele teď potřebuju ze všeho nejvíc.“

„Jsem tady a poslouchám.“

„Nikdy jsem o tom nemluvil na veřejnosti a téměř ani v soukromí, ale před lety, když jsem žil v Evropě, se mi rozpadlo manželství – oba jsme na tom měli svůj díl viny. Ona byla vznětlivá Němka a já zase flegmatický manžel, co nesnášel hádky. Rozhodla se pro život, který jí sliboval víc povyražení, a já se zamiloval do jedné vdané ženy. Oba jsme v tom byli až po uši, jenže okolnosti jí nedovolovaly rozvod. Její muž byl totiž na kandidátce ortodoxní katolické strany a nepřipustil by to. Přesto jsme spolu měli dítě, holčičku. Oficiálně byla samozřejmě jeho, ale on znal pravdu a poručil své ženě, že mě už nikdy nesmí vidět, a já jsem zase nikdy neměl spatřit své vlastní dítě.“

„To je hrůza! Nemohla se tomu vzepřít a kápnout božskou?“

„Vyhrožoval jí, že jestli to udělá, tak radši zabije ji i dítě, než by se nechal politicky zruinovat. Pochopitelně by to nafingoval jako nehodu.“

„Hajzl!“

„Ano, to byl a pořád je.“

„Je? Chceš, abych z pozice ministra poslal pro matku s dcerou zvláštní letadlo“ – zde se ministr odmlčel – „a nechal je pod ochranou diplomatické imunity dopravit do země? Stačí říct slovo, Nilsi. Domluvím to s CIA a je po problému.“

„Na to je už bohužel pozdě, Bruci. Mé dceři je čtyřiadvacet a umírá.“

„Panebože…!“

„Prosím tě o jediné. Chtěl bych jako diplomat odletět do Bruselu, bez vstupních procedur a kontrol pasu podle počítače. Ten člověk má oči a uši všude, je mnou úplně posedlý. Musím se dostat do Evropy, aniž by někdo věděl, že tam jsem. Musím vidět své dítě, než nás nadobro opustí, a až se to stane, chci někde dožít se svojí láskou a vynahradit si všechny ty ztracené roky.“

„Kristepane, Nilsi, nevěděl jsem, co všechno sis musel prožít a jak trpíš!“

„Můžeš to pro mě udělat, Bruci?“

„Samozřejmě. Poletíš z nějakého letiště mimo Washington. Tam bude menší pravděpodobnost, že tě někdo pozná. Tady i v Bruselu tě bude chránit vojenská eskorta. Budeš první na palubě, poslední při vystupování a budeš mít sedadlo za závěsem u přepážky. Kdy chceš odletět?“

„Dnes večer, jestli to můžeš zařídit. Pochopitelně všechno zaplatím.“

„Po všem, cos pro nás udělal? S placením si nedělej starosti, za hodinu ti zavolám.“

Jak snadno mi ta slova přišla na jazyk, pomyslel si Van Nostrand, když zavěsil sluchátko. Mars vždycky říkával, že základem čistého zla je navléct Satanova archanděla do bělostného hávu dobroty a milosrdenství. Tomu jej pochopitelně naučil Neptun.

Další telefonát byl určen řediteli CIA, jehož organizace často využívala jeden z Van Nostrandových penzionů jako bezpečný dům, v němž s lékařskou asistencí vyslýchala přeběhlíky a psychicky zlomené agenty z terénu.

„… Ježíšmarjá, Nilsi, to je něco strašného! Řekni mi jméno toho hajzla. Mám tajné po celé Evropě a ti ho oddělají. Neříká se mi to lehce a krajnímu řešení se vyhýbám jako čert križi, ale ta svině si nezaslouží žit už ani den! Panebože, tvoje vlastní dcera!“

„Ne, příteli, já v násilí nevěřím.“

„Já taky ne, ale největší násilí bylo přece spácháno na tobě a matce tvého dítěte. Celý život ses musel třást, že oba zemřou! Děcko i jeho matka!“

„Existuje ještě jiný způsob a prosím, abys mě vyslechl.“

„Oč jde?“

„Můžu je odtamtud dostat do bezpečí, ale bude to chtít spoustu peněz, které pochopitelně mám. Pokud je budu převádět běžným způsobem, budou o nich mít záznamy evropské banky a on se dozví, že tam jsem.“

„Ty tam opravdu chceš odjet?“

„Kolik roků mi ještě zbývá pro život se ztracenou láskou?“

„Nejsem si jistý, jestli ti rozumím.“

„On to zjistí a zabije ji. Přísahal, že to udělá.“

„Ten hajzl. Řekni mi, jak se jmenuje!“

„Moje náboženské přesvědčení mi to nedovoluje.“

„A co jiného ti sakra zbývá?“

„Naprosté utajení. Všechny peníze mám tady a pochopitelně zaplatím daně do posledního dolaru, ale zbytek bych potřeboval tajně a legálně převést do některé ze švýcarských bank. Můžeš vybrat, jakou chceš. Upřímně ti říkám, že jsem prodal svoji usedlost za dvacet milionů dolarů. Všechny papíry jsou podepsané, ale nic nevstoupí veřejně v platnost dřív než měsíc po mém odjezdu.“

„Tak málo? Mohl bys dostat nejmíň dvakrát tolik. Jsem obchodník, jestli si vzpomínáš.“

„Problém je v tom, že nemám čas na smlouvání. Umírá mi dítě a moje láska žije v zoufalství a hrůze. Můžeš mi pomoct?“

„Pošli mi plnou moc pro přístup k našim záznamům – tajným záznamům – a až dorazíš do Evropy, tak mi zavolej. Všechno pro tebe budu mít.“

„Nezapomeň na daně.“

„Po všem, cos pro nás vykonal? Promluvíme si o tom později. Měj se, Nilsi. Věřím, že najdeš štěstí. Bůh ví, že si ho zasloužíš.“

Jak snadno mu ta slova přišla na jazyk. Van Nostrand ještě jednou zalistoval ve svém osobním telefonním seznamu, jenž vždy ukládal do zamčené ocelové zásuvky psacího stolu. Až zmizí, vezme si ho s sebou. Našel příslušné jméno a soukromé číslo své další oběti, šéfa tajných operací Zvláštních jednotek armády Spojených států amerických. Dotyčný byl tak trochu případ pro psychiatra. Uměl dokonale mást své nadřízené a svých cílů dosahoval s tak děsivou důsledností, že mu dokonce i rivalská CIA neochotně přiznávala jisté kvality. Jeho lidé pronikli nejen do KGB, MI6 a Deuxiéme, ale dokonce i do posvátného a neohroženého Mossadu. Podařilo se mu to díky pečlivě vybraným agentům ovládajícím cizí jazyky, kteří u sebe nosili mimořádně kvalitní falešné doklady, jež obstály i při podrobné elektronické kontrole…, a spoustu cenných poznatků od zcestovalého a velice dobře informovaného Van Nostranda. Byli přátelé a generálporučík prožil v usedlosti ve Fairfaxu nejeden příjemný víkend s vnadnými a ochotnými mladými ženami, zatímco jeho žena žila v domnění, že právě pobývá v Bangkoku či Kuala Lumpuru.

„Něco tak hnusného jsem jaktěživ neslyšel, Nilsi! Co si o sobě ten sviňák myslí? Poletím tam sám a oddělám ho! Bože všemohoucí, tvoje dcera umírá a její matka žije dvacet sedm let ve strachu ze smrti! Má to spočítaný, kámo.“

„To nejde, generále, dej na moje slova. Až naše milované dítě vydechne naposledy, navždy zmizím. Když ho zabiju, jen z něj udělám mučedníka v očích jeho oddaných stoupenců. Jsou to fanatici a okamžitě by podezřívali jeho ženu, protože se šušká, že ho nenávidí a zároveň se ho bojí. Okamžitě by se jí přihodila ‚nehoda‘, kterou pro ni celé ty roky plánoval.“

„Jestli si bude myslet, že utekla s tebou – a on si to myslet bude –, tak půjde po vás obou. To tě nenapadlo?“

„O tom upřímně pochybuju, kamaráde. Až naše dítě zemře, tak už ho v očích veřejnosti nebude mít co poškodit. I významného politika přece může v tichosti opustit žena, na tom není nic zajímavého. Nestalo by se to poprvé. Ale když takový člověk žije přes dvacet let s dítětem, které považuje za svoje, a přitom to není pravda, tak už to zajímavé je. Jestli mu žena nasadila parohy a nebylo to bez následků, kolikrát v životě se ještě nechal napálit? Právě to ho může politicky poškodit. Znemožní se.“

„Fajn, takže o odstranění mluvit nebudeme. Co tedy můžu udělat?“

„Do večera potřebuju nějaký hodně zvláštní pas, falešný pas neamerického původu.“

„Bez legrace?“ řekl generálporučík, jenž očividně pookřál. „Jak to?“

„Částečně kvůli tomu, co jsi sám naznačil. Mohl by po nás pátrat v mezinárodní počítačové síti, i když já si to nemyslím. Potřebuju to ale hlavně kvůli nákupu nemovitosti. Protože nejsem úplně neznámý, nechci aby se moje jméno objevilo v tisku. To by bylo jako pozvánka.“

„Jasně! Cos vymyslel?“

„No, jelikož jsem několik let obchodoval v Argentině a umím dobře španělsky, napadlo mě, že bych se mohl vydávat za Argentince.“

„To je hračka. Pořídili jsme si duplikáty jejich tiskových desek stejně jako jsme to udělali u dalších osmadvaceti zemí, a navíc mám všude ty nejlepší grafiky. Připravil sis nějaké jméno a datum narození?“

„Ano. Znal jsem jednoho člověka, který najednou zmizel, jak se to tehdy běžně stávalo. Poručík Alejandro Schrieber-Cortez.“

„Hláskuj mi to, Nilsi.“

Van Nostrand to učinil a hned z paměti vylovil datum a místo narození – dost škaredé vzpomínky.

„Co ještě potřebuješ?“

„Barvu očí a vlasů a taky podobenku ne starší pěti let.“

„Do dvanácti v poledne ti to všechno nechám doručit do vlastních rukou… Generále, mohl bych jít na vládu za Brucem, ale tohle není jeho obor…“

„Ten trouba by si neporadil ani s nejhezčí šlapkou ve městě, natož aby dokázal zařídit podobnou věc. A ten civil z CIA by to podělal poškrábanou fotkou…! Nechceš přijít sem, aby ti moji hoši udělali nový snímek? S novou barvou vlasů a kontaktními čočkami?“

„Promiň, ale tyhle postupy jsme probírali už mockrát. Dokonce jsi mi dal jména několika neoficiálních odborníků, vzpomínáš?“

„Jestli si vzpomínám?“ Generál se zasmál. „Myslíš u tebe doma? Ty návštěvy jsem radši vymazal z paměti.“

„Jedna návštěva přijde během hodiny. Člověk jménem Vrána.“

„Tak Pták? Umí s čočkami hotová kouzla… Pověz mu, aby přinesl materiál přímo mně a já se o všechno postarám. To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat, kamaráde.“

Nakonec už zavolal ministru obrany, velice inteligentnímu jemnému člověku, který si vybral špatnou práci, což si začal uvědomovat po pěti měsících v úřadu. V soukromém sektoru měl pověst vynikajícího řídícího pracovníka, jenž se vypracoval až na post generálního ředitele třetí největší společnosti v Americe. Na ctižádostivé a nenasytné generály a admirály z Pentagonu byl však krátký. Ve světě, kde hospodářské bilance neměly žádný význam, ba dokonce ani neexistovaly, a nákupy ve velkém byly vydávány za otázku přežití, ztrácel půdu pod nohama. V podnikatelském prostředí, kde přežívali jen ti nejsilnější, byl mistrem klidné argumentace a špinavou práci nechával vybraným podřízeným. V nelítostném boji ozbrojených složek o vojenské zakázky však tahal za kratší konec, protože to nemělo nic společného se ziskem. Pentagon jeho jmenování nadšeně zatleskal.

„Oni chtějí všechno!“ řekl kdysi ministr důvěrně svému příteli Van Nostrandovi, neplacenému státnímu úředníkovi, jenž se mohl pochlubit podobným zázemím, jměním i inteligencí. „A když nadnesu téma nutnosti rozpočtových škrtů, většinou mě zasypou stovkami katastrofických scénářů, z nichž polovině nerozumím. Buď prý dostanou, co žádají, nebo armáda úplně zkrachuje.“

„Musíte na ně být mnohem tvrdší, pane ministře. Omezení rozpočtů jste přece řešil i v minulosti…“

„To jistě,“ odvětil ministr tehdy večer Van Nostrandovi, jenž ho pozval na skleničku brandy. „Ale tenkrát vždycky ve vzduchu visela nevyřčená možnost, že pokud moje požadavky nebudou splněny, jeden z mých úředníků by mohl přijít o místo… Jenže tyhle hajzly nemůžeš jen tak vyhodit! A navíc, konfrontace není můj styl.“

„Tak ať to udělají tvoji civilní poradci.“

„To je na tom právě nejhloupější! Lidé jako já přicházejí a odcházejí, ale státní úředníci zůstávají. A kde berou své vedlejší příjmy? Jak je možné, že si létají do letovisek v Karibiku vojenskými letouny, které by správně měly sloužit jen armádním inženýrům nebo pobřežním inspektorům námornictva? Neobtěžuj se s odpovědí, je mi to úplně jasné.“

„Je to bludný kruh.“

„Strašná situace, aspoň pro někoho jako já – nebo dokonce možná i ty. Dávám si ještě tři nebo čtyři měsíce a pak si vymyslím nějaký osobní důvod k rezignaci.“

„Snad ne zdraví? Jeden z nejproslulejších záložníků ve fotbalové historii Yaleské univerzity a hlavní mluvčí prezidentova zdravotního programu? Tomu nikdo neuvěří, vždyť běháš ve všech těch televizních reklamách placených vládou.“

„Šestašedesátiletý sportovec.“ Ministr zahraničí se zasmál. „Moje žena Washington nenávidí. Ráda se stane předmětem mého hlubokého znepokojení a já klidně podplatím jejího doktora.“

Naštěstí pro Van Nostranda ministr obrany svou rezignaci ještě neoznámil, a proto byl vcelku logicky začleněn do kroužku Krvelačné holčičky. Když mu Van Nostrand zavolal a vyjádřil domněnku, že by mohla existovat souvislost mezi hrozícím spiknutím atentátníků a bezvýznamným bývalým důstojníkem námořní rozvědky jménem Hawthorne, ministr na finančníkovu žádost ochotně porušil předpisy. Van Nostrand mu sdělil prostou a zároveň velice znepokojivou informaci, jež si žádala postup mimo obvyklé úřední cesty. Zejména bylo nutné vyhnout se kapitánu Henrymu Stevensovi, jenž by se do všeho jen zbytečně pletl. Toho Hawthornea bylo třeba najít, poslat mu ostrý dopis… Svět teroristky Bajarattové byl součástí mezinárodního podsvětí, o němž Van Nostrand věděl své. A kdyby se něco dozvěděl od desítek svých prostředníků a informátorů, potřeboval podat pomocnou ruku.

„Haló, Howarde?“

„Můj Bože, Nilsi, hrozně jsem ti chtěl zavolat, ale tys mi to výslovně zakázal. Asi bych to stejně už moc dlouho nevydržel.“

„Velice se omlouvám, příteli, ale sešlo se několik mimořádných událostí najednou: za prvé naše geopolitická krize, a ta druhá je pro mě tak bolestná, že o ní skoro ani nemůžu mluvit… Dostal Hawthorne moji zprávu?“

„Včera večer vyvolali film a letecky nám poslali negativy, faxy nepřijímáme. Je to potvrzené. Tyrell N. Hawthorne obdržel tvoji obálku ve 21.12 v zahradní kavárně hotelu San Juan. Porovnali jsme fotky pod spektrografy a je to on.“

„Dobře. Takže čekám zprávu od našeho bývalého komandéra a těším se na jeho návštěvu. Modlím se k Bohu, aby ti naše schůzka přinesla něco cenného.“

„Neřekneš mi, co se děje?“

„Nemůžu, Howarde, protože konkrétní podrobnosti by mohly být nepřesné a to by vrhlo špatné světlo na počestného člověka. Můžu ti prozradit jen to, že podle mých informací existuje možnost, že tek Hawthorne by mohl být členem mezinárodního trhu Alfa. Pochopitelně to může být úplný nesmysl.“

„Trh Alfa? Co je to?“

„Atentáty, kamaráde. Zabíjejí pro toho, kdo nejvíc zaplatí, ale většina z nich, třeba bývalí tajní agenti, se dokázala vyhnout všem pastem. Ohledně toho Hawthornea ale neexistuje žádný konkrétní důkaz.“

„Ježíšikriste! Chceš říct, že on možná tu Bajarattovou nehoní, ale spolupracuje s ní?“

„Je to jen teorie založená na jistých logických předpokladech. Mohla by být zcela mylná, nebo taky tragicky pravdivá, to zjistíme dnes večer. Ještli všechno půjde podle plánu, bude tady mezi šestou a sedmou. Brzy poté zjistíme pravdu.“

„Jak.“

„Předložím mu všechno, co vím, a on na to bude muset nějak reagovat.“

„To nemůžu dovolit! Nechám obklíčit tvůj dům!“

„Vyloučeno. Jestli pověsti o něm nelžou, vyšle zvědy na průzkum terénu, a jestli si všimnou vašich lidi, tak nepřijde.“

„Mohl by tě zabít!“

„To těžko. Moje ochranka je všude kolem a je velice důkladná.“

„To nestačí!“

„Ale ano a bohatě, příteli. Ale jestli ti to trochu uleví, pošli na sedmou k mé příjezdové cestě jedno auto. Pokud Hawthorne odjede mojí limuzínou, budete vědět, že moje informace byly mylné a nesmíte se nikdy zmínit, že jsem vám je svěřil. Pokud však mylné nebudou, moji vlastní lidé budou mít situaci v rukou a okamžitě se s vámi spojí, protože já nebudu mít čas volat ti osobně. Mám strašně nabitý program. Bude to poslední vlastenecký čin starce, který má tuhle zemi nadevše rád… Odjíždím, Howarde.“

„Nechápu…!“

„Před chvílí jsem ti říkal, že musím řešit dvě mimořádné události. Nevím, jak jinak to nazvat. Ve stejný okamžik se sešly dvě katastrofy, a přestože jsem hluboce věřící, tak se musím ptát: Bože, kde vlastně jsi?“

„Co se stalo, Nilsi…?“

„Začalo to před lety, když jsem byl v Evropě. Rozpadlo se mi manželství…“

Van Nostrand zopakoval svůj žalozpěv o lásce, nemanželském dítěti a následné hrůze se stejným účinkem, jaký vyvolal ve svých předchozích posluchačích.

„Musím odjet, Howarde, a už se možná nikdy nevrátím.“

„Nilsi, to je mi strašně líto! Bože, to je hrůza!“

„Budu zase se svojí láskou. V mnoha ohledech jsem šťastný člověk a od nikoho nic nežádám. Všechno jsem si zařídil, i dopravu.“

„Bude to pro nás všechny hrozná ztráta.“

„A pro mě zase velký zisk, příteli. Největší oďměna za dlouhá léta jistých skromných úspěchů. Sbohem, milý Howarde.“

Van Nostrand zavěsil a snažil se rychle zahnat myšlenky na smutného a nudného ministra obrany, jenž se neustále litoval. V hlavě mu však zůstalo vědomí, že Howard Davenport byl jedinou osobou, jíž se zmínil o Hawthorneovi. Podobnými úvahy se však nemohl zabývat. Teď se musel soustředit na svůj díl boje, smrt Tyrella Hawthornea. Bude brutální a rychlá, ale chirurgicky přesná s cílem způsobit co největší bolest. Několik kulek do nejcitlivějších tělesných orgánů, pak údery pistolí do tváře a nakonec nůž s dlouhou čepelí zabodnutý do levého oka, 1’occhio sinistro. On to bude všechno sledovat a vychutnávat si pomstu za smrt svého milence, padrona. A z povzdálí uslyší pochvalný šepot mocných na svou adresu… „Pravý vlastenec.“

„Znáte lepšilo Američana?“

„Co všechno si musel vytrpět! Měl tolik vlastních problémů.“

„Nikdy by to nedovolil, kdyby ten syčák Hawthorne neměl tak strašné výhrůžky!“

„Udržte to v tichostí! Otázky si nemůžeme dovolit!“

Mars by nepochybně vykřikl: „Ecco! Perche? Takové vraždy se objednávají u rodin! Proč to děláš takhle?“

„La mente di un serpente,“ zněla by nepochybně Neptunova odpověď. „Jsem mazaný jako had, padrone. Zaútočím a pak musím zmizet v křoví, aby mě už nikdo nikdy neviděl. Ale vždycky musí existovat lidé, kteří vědí, že tam had byl, i kdyby na sobě měl roucho světce. Kromě toho, tvoje rodiny příliš mluví, smlouvají a moc dlouho přemýšlejí. Nejrychlejší je vybrat si dluhy od lidí na vysokých místech, díky nimž uniknu podezření. Až se dozví o mé smrti, mohou mně společně oplakávat a smutnit, že přišli o opravdového světce. Finito! Basta!“

Vše až po smrti Tyrella Hawthornea.

„Jmenoval se Hawthorne?“ zeptal se Tyrell, šokovaný slovy opilého pilota a vlastníka bordelu v San Juanu. „Co to sakra plácáš?“

„Povídám vám, co mi řekl ten špion,“ odvětil Alfred Simon. Při pohledu na dvě zbraně namířené na jeho hlavu pomalu střízlivěl. „A taky jsem si to přečetl ve špatným světle v letadle. Na průkazu stálo Hawthorne.“

„Kdo je tvůj kontakt?“

„Jaký kontakt…?“

„Kdo tě najímá?“

„Jak to mám sakra vědět?“

„Musíš dostávat nějaké zprávy, instrukce!“

„To zajišťuje jedna z mých holek. Někdo si přijde vyzkoušet zboží, nechá u štětky vzkaz a strčí jí pár dolarů navíc. Já ten vzkaz dostanu asi hodinu nato. Je to normální postup a já ani nežádám ty prachy navíc, o kterých mi mimochodem moje holky řekly, protože s nima dobře zacházím.“

„Tomu nerozumím.“

„Když je dobrá noc, kterápak z těchhle putas si může pamatovat, kdo ji měl naposled nebo jako předposlední nebo ještě předtím?“

„On je fakt mimoň, komandére,“ řekl Poole.

„Komandér?“ Pilot se posadil na gauči. „Tak vy jste velký zvíře?“

„Na tebe dost velký, hošánku… Která z tvých holek ti dala instrukce na Gordu?“

„Ta, se kterou jsem šoustal – je to pořádný kus, teprve sedmnáctka…“

„Ty hajzle!“ zařval Poole a praštil pasáka pěstí do obličeje. Pilot se znovu svalil mezi podušky a z úst mu crčela krev. „Mojí sestře bylo kdysi stejně a s tím parchantem, co to na ni zkoušel, jsem pořádně zatočil!“

„Nechte toho, poručíku! Přišli jsme pro informace, a ne někoho napravovat.“

„Lidi jako je tenhle hajzl mě ukrutně serou.“

„To chápu, ale teď nás zajímá něco jiného… Ptal ses, jestli jsem komandér, Simone, a odpověď zní ano. Taky jsem napojený na rozvědku ve Washingtonu, a to hodně vysoko. Stačí?“

„Můžete ze mě ty fízly setřást?“

„Můžeš mi dát něco, abych měl proč se snažit?“

„Fajn…, jasně. Většina mých tajných letů startuje večer, mezi sedmou a osmou, a vždycky ze stejné ranveje. Stejný dispečer mi dá zelenou na vzlétnutí. Nikdy se nestřídají, je to vždycky ten samý.“

„Jak se jmenuje?“

„Žádná jména mi neříkají, ale je chytrý, má vysoký hlas a hodně kašle. Moje letadlo má vždycky na starosti jen on. Dlouho jsem si myslel, že je to náhoda, ale pak mi to začalo připadat podezřelé.“

„Chci si promluvit s holkou, která ti dala zprávu s pokyny pro akci Gorda.“

„Děláte si srandu? Vyhnali jste je! Nevrátí se, dokud nedám spravit hlavní dveře a všechno nebude vypadat normálně.“

„Kde bydlí?“

„Kde bydlí – jako kde všechny bydlí? Přece tady. Mají k ruce služebné, které jim uklízí pokoje, perou jim a zatraceně dobře jim vyvařují. Něco vám povím, šéfe. Já byl taky důstojník, takže vím, jak udržet svoje mechaniky ve špičkové formě.“

„Chceš rict, že jestli se nevymění dveře…“

„Nevrátí se. Vy byste se zachoval jinak?“

„Poslyšte, Jacksone…“

„Nic mi neříkejte,“ uťal jej poručík. „Máte někde nářadí, pane bordelpapá?“

„Dole ve sklepě.“

„Půjdu se tam mrknout.“ Poole zmizel ve dveřích do suterénu.

„Jak dlouho jsou v práci letoví dispečeři, kteří slouží od sedmi do osmi?“

„Přicházejí v šest a odcházejí v jednu, což znamená, že máte hodinu a dvacet minut na to, abyste ho zastihl – řekněme necelou hodinu, protože cesta na letiště trvá nejmíň patnáct až pětadvacet minut, jestli máte rychlý auto.“

„My žádné auto nemáme.“

„To moje je k pronajmutí. Tisíc dolarů za hodinu.“

„Dej mi klíčky,“ poručil Hawthorne, „nebo budeš mít mezi očima tunel.“

„K vašim službám,“ odvětil pilot, sáhl do stolku a vytáhl z něj kroužek s klíčky. „Stojí na dvoře, je to bílý kabriolet Cadillac.“

„Poručíku,“ zařval Hawthorne, vytrhl ze zdi jediný telefon v místnosti a s pistolí v ruce zacouval ke dveřím do sklepa. „Hoďte sebou, odjíždíme!“

„Sakra, počkat, našel jsem tady dole pár starých dveří, které bych mohl…“

„Nechte toho a pojďte nahoru. Jedeme na letiště a máme na to strašně málo času.“

„Hned jsem tam, komandére.“ Poole vyběhl po schodech. „A co s ním?“ otázal se poručík a upřel pohled na Simona.

„Já budu tady, vy chytrej,“ zpražil ho pilot. „Kam bych asi chodil?“

Dispečer letového provozu se nenacházel v řídicí věži, přestože jej ostatní snadno identifikovali podle popisu a vysokého hlasu. Jmenoval se Cornwall a jeho kolegové za něj posledních čtyřicet minut co chvíli zaskakovali, což bylo značně riskantní. Jeho nepřítomnost byla tak nebezpečná, že museli povolat na záskok dispečera, jenž si užíval zaslouženého volna.

Pohřešovaného nakonec objevili v kuchyňce s krvavou tečkou uprostřed čela. Přijela letištní policie a začalo vyšetřování. Výslechy trvaly téměř tři hodiny. Tyrell odpovídal jako pravý profesionál. Z jeho slov čišela směsice neinformovanosti, naivity a smutku nad smrtí známého jednoho jeho známého, kterého nikdy neviděl.

Když je nakonec propustili, Hawthorne s Poolem uháněli zpátky do nevěstince v San Juanu.

„Teď konečně spravím ty dveře,“ vyštěkl zmatený a rozezlený poručík a zamířil do suterénu.

Vyčerpaný Tyrell padl do měkkého křesla. Vlastník podniku spal na gauči. Za okamžik usnul i Hawthorne.

Pokoj se zalil slunečním světlem. Tyrell s pilotem se posadili a mnuli si oči ve snaze přizpůsobit se bílému dni. Poole ležel na zelené lenošce na druhém konci pokoje. Jeho lehké bezstarostné chrápání jako by podtrhovalo skutečnost, že je to v zásadě jemný člověk. Na místě rozbitých dveří se skvěla velice solidní náhrada. Vchod vypadal jako netknutý, včetně špehýrky v horní části.

„Co je ten chlap vlastně zač?“ zeptal se Alfred Simon, který měl ukrutnou kocovinu.

„Můj vojenský přidělenec,“ odvětil Hawthorne a postavil se na své vratké nohy. „Udělej podezřelý pohyb a rozdrtím tě jednou nohou.“

„To by vzhledem k mému stavu dokázal i Mickey Mouse.“

„Předpokládám, že dneska nelítáš.“

„Jasněže ne. Na to, abych se přiblížil k letadlu, mám svoje reflexy v příliš velké úctě.“

„To rád slyším. K jiným věcem ale tolik úcty nemáš.“

„Nemám zapotřebí, abyste mi dával lekce, námořníku, potřebuju jen vědět, jestli mi můžete pomoct.“

„Proč bych to měl dělat? Ten chlap byl mrtvý.“

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře, toho dispečera zastřelili. Koupil to přímo mezi oči.“

„Ježíšmarjá!“

„Možná jsi dal někomu tip, že po něm jdeme.“

„A jak? Telefon jste přece vytrhl ze zdi!“

„Určitě jsou tady ještě další…“

„Jen jeden a ten je v mém pokoji ve třetím patře. Jestli si myslíte, že bych včera v noci po těch schodech dokázal vyjít, tak jsem se minul povoláním. Měl jsem se dát na herectví. A proč bych to vůbec dělal? Já chci, abyste mi pomohl.“

„To zni fakt celkem logicky… Tak nás musel někdo cestou sledovat. Dotyčný věděl, že jsme tě našli, ale došlo mu, že hledáme někoho jiného, kdo za tebou stojí.“

„Víte vůbec, co povídáte?“ Simon probodl Hawthornea pohledem. „Chcete říct, že jelikož jsem článkem toho řetězu, mohl bych být další…, kdo skončí s kulkou v hlavě?“

„Něco takového už mě napadlo…“

„Tak sakra něco udělejte!“

„Co navrhuješ…? Mimochodem, dneska od tří hodin odpoledne mám na programu něco jiného. Budu pryč.“

„A necháte mě v týhle šlamastyce?“

„Řekněme si to takhle,“ ucedil Tyrell a podíval se na hodinky. „Je šest patnáct, takže máme zhruba devět hodin, abychom na něco přišli.“

„Na to, abyste mi zařídil ochranu, by vám stačilo mizerných devět minut!“

„To není tak snadné. Použít peníze daňových poplatníků na ochranu vypráskanýho pilota, co čirou náhodou vlastní bordel? Jen pomysli na slyšení v Kongresu.“

„Vy pomyslete na můj život!“

„Včera v noci jsi mě vyzval, abych zmáčkl kohoutek…“

„Byl jsem namol, kristaboha! Vy jste tak neviňoučkej, že jste se nikdy nevožral a nezjistil, že se vám na světě zrovna moc nelíbí?“

„Tohle radši přejdu. Pořád zbývá devět hodin, tak pojďme začít přemýšlet. A čím líp budeš přemýšlet, tím budu ochotnější zařídit ti ochranu… Kdy ti dali první kšeft?“

„Sakra, to už je tak dávno, že si to ani nepamatuju…“

„Koukej si vzpomenout!“

„Ten chlápek byl vysoký asi jako vy, ale měl šedivé vlasy. Bylo vidět, že je to sekáč. Pohledná tvář – jako by vypadl z reklamy na luxusní pánské oblečení. Přišel za mnou a povídá, že všechna ta špína o mně by se dala vymazat ze záznamů, když udělám, co chce.“

„A udělals to?“

„Jasně, co by ne? Začal jsem vozit kubánský doutníky – představte si, kubánský doutníky! Shazovali je v nepromokavých krabicích s padáčky do rybářských oblastí šedesát kilometrů od ostrovů Keys jižně od Floridy.“

„Drogy,“ suše konstatoval Hawthorne.

„Doutníky to rozhodně nebyly.“

„A tys to stejně dělal?“

„Dovolte, abych vám něco řekl, komandére. Mám v Milwaukee dvě děcka, které jsem nikdy neviděl, ale jsou moje. Já v drogách nejedu, a když mi to všechno došlo, řekl jsem jim, že končím. Ten velkej sekáč, co se nosil jako teplouš, mi ale vysvětlil, že po mně úřady půjdou jako po krvavý sekyře. Že prej udělám, co říkají, nebo skončím v Leavenworthu, jenže to už bych nemohl dál posílat peníze do Milwaukee. Svým dvěma dětem, který jsem nikdy neviděl.“

„Jste velice složitý člověk, pane pilote.“

„O tom mi něco vyprávějte. Potřebuju se napít.“

„Bar máš po ruce. Dej si jednoho panáka a pak začni znovu myslet.“

„Něco mě napadlo,“ hlesl zničený majitel nevěstince a odpotácel se k baru. „Párkrát za rok se tady objeví jeden nervózní parchant v saku a kravatě a chce to nejlepší pokouřeníčko…“

„Pokouřeníčko?“

„Prostě orální sex.“

„No a?“

„Užívá si, ale holky se ani nedotkne. Víte, jak to myslím?“

„Není to zrovna můj obor.“

„Nikdy se nesvlíkne.“

„Což znamená?“

„Není to úplně normální. Takže jsem byl normálně zvědavý a řekl jedný holce, aby mu dala raketu…“

„Raketu?“

„Aby mu nasypala do pití trochu prášku, co ho vystřelí do vesmíru.“

„Díky.“

„A hádejte, co jsme zjistili? V peněžence nosí spoustu legitimací, vizitek, klubových průkazů a podobných krámů. Je to velice významný právník v jedné z těch milionářských firem ve Washingtonu.“

„Co jsi z toho vyvodil?“

„Nevím, ale není to normální. Rozumíte mi?“

„Nejsem si jistý.“

„Takovej borec může dostat, co potřebuje, v lepších lokálech v centru města. Proč leze na periferii a navíc do takový díry?“

„Právě proto, že je to ‚periferie‘, a ta zaručuje anonymitu. To se dá pochopit.“

„Možná jo, možná ne. Holky říkaj, že se jich vždycky vyptává na moje zákazníky. Zajímá ho, kdo by mohl vypadat jako Arab nebo světlejší Afričan – co to má sakra společnýho se starým dobrým sexem?“

„Myslíš, že je to spojka?“

„Nevím, co to znamená.“

„Někdo, kdo přenáší informace, ale nemusí nutně vědět od koho komu.“

„Kápl jste na to.“

„Poznal bys ho? Pro případ, že by jeho průkazy byly falešné.“

„Jasně. Vymydlenej frajer působí tady dole dost nápadně.“ Pilot si nalil půlku sklenky kanadské whisky a několika hlty ji do sebe hodil. „Similis similibus curantor,“ zanotoval si, zavřel oči a říhl.

„Prosím?“

„Je to stará středověká modlitba. V překladu to znamená ‚Čím ses nadrátoval, tím se taky naprav‘.“

„Fajn, takže máme dva ‚vymydlený frajery‘, chlápka, co tě najal, a nějakého právníka z Washingtonu, který se v bordelu nesvlíká. Jak se jmenují?“

„Ten, co mě naverboval, si říkal pan Neptun, ale už léta jsem ho neviděl, ani jsem s ním nemluvil. Ten právnickej špicl se jmenuje Ingersol, David Ingersol. Ale jak povídám, může to být jen divnej pavouk.“

„Proklepneme ho… Cos dělal naposled, než jsi dostal kšeft na ostrově Gorda?“

„Živím se poctivou službou turistům, teda kromě téhle díry…“

„Myslím pro chlápka, co tě najal,“ přerušil ho Tyrell.

„Jednou dvakrát za týden jsem lítal hydroplánem na jeden hnusnej mrňavej ostrov, co byste stěží našel na mapě.“

„Se zátokou, malým přístavem a domem na kopci?“

„Jo! Jak to víte?“

„Je s ním amen.“

„S tím ostrovem?“

„S tím domem. Co tam vozíš? Nebo spíš koho.“

„Hlavně zásoby. Hromady ovoce, zeleniny a čerstvého masa. Ať tam bydlel kdokoliv, rozhodně neměl rád zmrazený svinstvo. A taky hosty. Vyzvedával jsem je vždycky v podvečer. Nikdy nezůstávali přes noc. Kromě jednoho.“

„Jak to myslíš? Kdo to byl?“

„Žádné jméno jsem nikdy neslyšel. Byla to ženská – a pěkná kočka.“

„Ženská?“

„A jaká, kámo. Francouzka, Španělka nebo Italka, nevím přesně, ale měla dlouhý nohy a mohlo jí být něco přes třicet.“

„Bajarattová!“ zašeptal si Hawthorne pod vousy.

„Co říkáte?“

„Ale nic. Kdys ji viděl naposled? Kde?“

„Před pár dny. Vyzvedl jsem ji na Svatém Bartoloměji a dovezl ji na ostrov.“

Tyrell v šoku zalapal po dechu. To je šílené…! Dominika?

16

„Lžeš!“ Hawthorne chytil pilota za špinavou košili s takovou prudkostí, že muž upustil sklenku a ta se rozbila o podlahu. „Co ty jsi sakra zač? Nejdřív přijdeš s tím, že zabiják v tom tvým posraným letadle z Gordy se jmenoval jako já, a teď mi chceš namluvit, že moje přítelkyně, velice dobrá přítelkyně, je psychopatka, kterou hledá půlka světa! Lžeš jako když tiskne! Kdo ti to nakukal?“

„Co je to tady za rámus?“ Vylekaný Jackson Poole, kterého vzbudil hluk, se posadil na lehátku a spustil nohy na zem.

„Pusťte mě, vy blázne!“ Pílot se chytil baru, aby nalezl ztracenou rovnováhu. „Narozdíl ode mě máte boty, a podlaha je plná střepů!“

„Za deset vteřin je zametu tvým ksichtem! Kdo ti řekl, abys to udělal?“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Nějak se nám pořád vrací Amsterdam! Co víš o Amsterdamu?“

„Proboha, tam já nikdy nebyl…! Dejte mi pokoj!“

„Ta žena na ostrově Svatého Bartoloměje měla světlé nebo tmavé vlasy?“

„Tmavé. Říkal jsem vám přece, že je to Italka nebo Španělka…“

„Jak byla vysoká?“

„S podpatky skoro jako já a já měřím asi sto sedmdesát pět…“

„Co tvář… a pleť?“

„Byla snědá, jako od sluníčka…“

„Co měla na sobě?“

„Já nevím…“

„Přemýšlej!“

„Bílé, bylo to bílé – šaty nebo kalhotový kostým – jako do společnosti.“

„Lžeš, ty hajzle!“ zařval Tyrell a přitlačil muže na bar.

„Proč bych to sakra dělal?“

„On nelže, Tyei,“ řekl Poole. „Na to nemá sílu ani odvahu. Je úplně na dně.“

„Panebože!“ Hawthorne svěsil ruce a odvrátil se od obou mužů. Napůl šeptal a napůl jako by prosil. „Panebože, panebože, panebože!“

Odšoural se k oknu ze silného skla a zamlženýma očima zíral na špinavou nerovně dlážděnou ulici. Z hlubin jeho nitra se nakonec vydral hrdelní výkřik: „… Sába, Paříž…, Bartoloměj samá voda. Arnsterdam, Amsterdam!“

„Amsterdam?“ zeptal se pilot nevinně. Odlepil se od baru a opatrně se kradl pryč, jeho bosé nohy se přitom vyhýbaly střepům.

„Drž hubu,“ zpražil ho tiše Jackson, jenž zíral k oknu na roztřesenou postavu Tyrella Hawthorna. „Ten člověk je v koncích, ty čuně nebeský.“

„Co to má co dělat se mnou? Co jsem udělal?“

„Nejspíš jsi mu řekl něco, co nechtěl slyšet.“

„Řekl jsem mu jen pravdu.“

Vtom se Hawthorne vztekle otočil. Jeho oči byly opět zaostřené, plné zlosti a hrůzy.

„Telefon!“ zařval. „Kde máš ten druhý telefon?“

„O dvě poschodí výš, ale dveře jsou zamčené. Klíč je někde nad…“

Víc toho pilot nestačil říct. Tyrell se vyritil vzhůru a bral tři schody najednou. Jeho dupot se rozléhal celým starým nevěstincem.

„Váš komandér je maniak,“ pravil majitel. „Co myslel tím, že se ten zabiják jmenoval jako on? Ten bláznivej fízl v letadle se vyjádřil docela jasně: ‚Jmenuju se Hawthorne‘. Opakoval to snad třikrát nebo čtyřikrát.“

„Lhal. Tohle je Hawthorne.“

„To snad…“

„Je to všechno jedna velká špína,“ uzavřel Poole tiše.

Hawthorne opakovaně vrážel ramenem do dveří pilotova soukromého bytu ve druhém patře. Zámek povolil na pátý pokus.

Když vpadl dovnitř, v první chvíli ho zaskočil úpravný vzhled vzájemně navazujících pokojů. Očekával spíš nepořádek, pilotovo apartmá by se však klidně mohlo vyjímat ve článku pro magazín Město a venkov. Masivní nábytek z tmavého dřeva a drahé kůže, zdi obložené světlým dubem, na stěnách nákladné reprodukce impresionistů plné rozptýleného světla, jasných barev, vznešených postav a ještě vznešenějších zahrad. V takovém prostředí se člověk úplně ztrácel.

Kde je telefon? Tyrell proběhl pod klenbou do ložnice. Na prádelníku, psacím stole i na toaletních stolcích stály zarámované fotografie dvou dětí, zachycených v různém věku. Tamhle! Telefon ležel na stolku napravo od postele. Rozběhl se k němu a vytáhl z kapsy saka papírek – číslo do Paříže. Při pohledu na další fotku se znovu na okamžik zarazil. Byl to snímek dvou mladých hezkých lidí, chlapce a dívky, kteří si byli nápadně podobní. Páni, jsou to dvojčata! pomyslel si Hawthorne. Měli na sobě univerzitní uniformy – děvče skládanou kostkovanou sukni a bílou halenku, chlapec tmavé sako a proužkovanou kravatu. Stáli a usmívali se vedle cedule s nápisem:

UNIVERSTTY OF WISCONSIN Přijímací kancelář

Pak si Tyrell všiml ručně psané poznámky ve spodní části fotografie. Písmo bylo malé, avšak dobře čitelné. Datum odkazovalo na dobu před několika lety.

Pořád drží spolu, Ale, a i když se někdy pohádají, jednomu na druhém záleží. Byl bys na ně hrdý, jako jsou oni hrdí na svého otce, který zemřel ve službě vlasti. ]á i Herb tě pozdravujeme a děkujeme ti za pomoc.

Opravdu velice složitý člověk, tenhle pilot. Čas kvapí!

Hawthorne zvedl telefon, počkal na vyzváněcí tón, a pak naťukal číslo do Paříže, jež si pečlivě přečetl z útržku papíru.

„Le maison de Couvier,“ řekl ženský hlas tři tisíce kilometrů daleko.

„Pauline?“

„Aáá, monsieur, to jste vy, n’est-ce pas? Sába?“

„To je jedna z věcí, na které se jí musím zeptat. Proč tam nebyla?“

„Ptala jsem se jí na to, monsieur, a madame říkala, že se vám o Sábě nezmínila ani slovem – musel jste si to domyslet. Její strýček se už totiž před rokem a něco přestěhoval na nedaleký ostrov. Jeho bývalí sousedi začali být příliš zvědaví a začali ho obtěžovat. Neviděla důvod – jak jen to říkáte? – marnit čas nějakým vysvětlováním, protože okamžitě letěla zpátky do Paříže a věděla, kde vás zastihne, až se vrátí.“

„To je velice důmyslné vysvětlení, Pauline.“

„Monsieur, snad nežárlíte – ne, to jistě ne, protože nemáte důvod! Dobře vím, že jste si získal její srdce.“

„Chci s ní mluvit. Hned teď!“

„Není tady, to přece víte.“

„Co je to za hotel?“

„Žádný hotel. Madame a monsieur se plaví na jachtě po Středozemním moři.“

„Na jachtách jsou telefony. Jaké je tam číslo?“

„Já nevím, věřte mi. Maintenant, madame mi bude telefonovat asi za hodinu, protože máme na příští týden připravit slavnostní večeři pro Švýcary z Curychu. Oni jedí úplně jinak – německy.“

„Musím s ní mluvit!“

„Jak si přejete, monsieur. Nechte mi číslo a já jí řeknu, ať vám zavolá. Nebo mi zavoláte zpátky a já pro vás budu mít to číslo. Bude to hračka.“

„Zavolám.“

Jestli je na jachtě ve Středozemním moři, jaktože pro každý případ nenechala v Paříži své číslo? Kdo byla ta žena, která nastoupila do Simonova letadla na ostrově Svatého Bartoloměje? Jak dlouho mu budou brnkat na nervy lidé, kteří vědí o Amsterdamu? Nějaká žena oblečená jako Dominika zapadá do té šílené mozaiky…! Nebo si snad něco nalhává? Nelhal si do kapsy už v Amsterdamu? Jestli ano, ty lži musí skončit.

Tyrell zavěsil sluchátko, nespustil z něj však svou roztřesenou ruku. Byl Rozhodnutý zavolat Henrymu Stevensovi do Washingtonu, ale nechtělo se mu. Skutečnost, že neznámý s iniciálami NVN obešel šéfa námořní rozvědky a sám vyhledal vdovce z NATO, cosi znamenala. A Hawthorne se to měl dozvědět až ve tři hodiny odpoledne. Mohl počkat, až mu Stevens zavolá do hotelu v Isla Verde, což by kapitán jistě učinil, nebo se tak už možná stalo – Ježíši, Cathy! Úplně na ni zapomněl. A nejhorší bylo, že Poole taky. Tyrell okamžitě vytočil číslo.

„Kde oba jste?“ vykřikla Neilsenová. „Mně už je strachy úplně špatně. Málem už jsem volala na konzulát a na námořní základnu – a dokonce i vašemu kamarádovi Stevensovi do Washingtonu.“

„Ale nezavolala jste mu, že ne?“

„To nebylo nutné. Od čtyř od rána sám třikrát volal.“

„Mluvila jste s ním?“

„Bydlíme ve stejném apartmá, nebo už jste zapomněl? Už si s ním skoro tykám.“

„Neřekla jste mu nic o vzkazu, který jsem dostal včera večer?“

„Ale no tak, Tyei,“ zaprotestovala Cathy. „Já jsem taky držela dívčí tajemství, i když se kolegyně vyspaly skoro s každým. Jasněže ne.“

„Co říkal – co jste mu řekla?“

„Pochopitelně chtěl vědět, kde jste, a já mu pochopitelně řekla, že nevím. Dál chtěl vědět, kdy se vrátíte, a já mu dala tutéž odpověď. Načež vypěnil a zeptal se mě, jestli vím vůbec něco. Řekla jsem mu, že jsem se dověděla něco o ‚rezervních fondech‘… Nepřišlo mu to moc vtipné.“

„Tady už taky veškerá legrace končí.“

„Co se stalo?“ zeptala se majorka tiše.

„Našli jsme toho pilota a on nás přivedl k někomu dalšímu.“

„To je pokrok.“

„Ani ne. Ten člověk zemřel dřív, než jsme se tam dostali.“

„No nazdar! Jste v pořádku? Kdy se vrátíte?“

„Jakmile to půjde.“

Hawthorne zamáčkl vidlici a přerušil spojení. Několik vteřin čekal a snažil se posbírat myšlenky. Jedna z nich přehlušovala všechny ostatní a doslova jej pohlcovala. Vysoká žena v bílém s hezkou opálenou tváří, která cestovala ze Svatého Bartoloměje do padronovy ostrovní pevnosti… Ve světě, jenž opustil a do nějž byl opět vtahován, žádné náhody neexistovaly. Že by někdo záměrně zaměnil jednu osobu za druhou s načasováním na zlomky sekund, to bylo příliš nepravděpodobné…! Hlava se mu málem rozskočila. Nech toho! Seber se, potlač bolest! Zpráva od neznámého NVN, jenž mu měl zavolat ve tři hodiny odpoledne, však byla realitou. Soustřeď se…! Dominika…? Soustřeď se!

Zvedl telefon a vytočil číslo do Washingtonu. Za okamžik se ve sluchátku ozval Henry Stevens.

„Ta majorka od letců říkala, že neví, kdy jsi odešel, kde jsi, ani kdy se vrátíš. Co se sakra děje?“

„Plné hlášení dostaneš později, Henry. Teď ti řeknu čtyři jména a potřebuju všechno, co na ně můžeš vyšťourat.“

„Jak rychle?“

„Tak za hodinu.“

„Ty ses zbláznil.“

„Ta jména by mohla souviset s Bajarattovou…“

„Máš to mít. Povídej.“

„První je člověk, který si říká Neptun, pan Neptun. Základní popis zní asi takhle: vysoký, uhlazený, šedovlasý, věk něco přes šedesát.“

„To se hodí na půlku mužských v Georgetownu. Další?“

„Washingtonský právník Ingersol…“

„Z firmy Ingersol a White?“ přerušil ho Stevens.

„Nejspíš. Znáš ho?“

„Vím o něm, stejně jako většina lidí. David Ingersol, syn váženého bývalého soudce Nejvyššího soudu, dobrý golfista, přítel mocných tohoto světa a sám taky trochu mocný. Snad nechceš naznačit, že Ingersol patří…“

„Já nic nenaznačuju, Henry,“ uťal jej Hawthorne.

„Kecáš! A musím ti říct, že jsi úplně vedle. Já totiž náhodou vím, že Ingersol na svých služebních cestách po Evropě častokrát vypomohl CIA.“

„A proto jsem vedle?“

„V Langley má výbornou pověst. CIA není zrovna moje oblíbená organizace, jelikož se někdy chová jako slon v porcelánu, jak sám moc dobře víš. Její osobní prověrky jsou ale nepřekonatelné a klidně za ně dám ruku do ohně. Nechce se mi věřit, že by využili někoho jako je Ingersol, aniž by prozkoumali jeho hlavu pod mikroskopem.“

„Tak asi zapomněli na nižší partie.“

„Cože?“

„Podívej, jak říká můj zdroj, on klidně může být jen divnej pavouk, ale viděli ho v lokále, který patří někomu, kdo je zapletený s Bajarattovou. Byť jen okrajově a s klapkami na očích.“

„Fajn, se šéfem CIA mám dobré vztahy. Půjdu rovnou za ním. Kdo ještě?“

„Letový dispečer ze San Juanu jménem Cornwall. Je mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Dostal kulku do hlavy těsně předtím, než jsme se k němu dnes v jednu po půlnoci dostali.“

„Jak jste na něj přišli?“

„To je právě to čtvrté jméno, které musíš udržet v naprosté tajnosti.“

„Ten člověk je tak důležitý?“

„Ne, je to mimoň – zdroj, o kterém jsem před chvílí mluvil, jedná jen s klapkami na očích, ale někdo z Washingtonu ho má na vodítku. Jestli zjistíme, kdo je na druhém konci toho vodítka, mohl by to být průlom.“

„Chceš říct, že Bajarattová má komplice mezi vysokými státními úředníky? Žádné jednotlivé úplatky, ale trvalí spolupracovníci, kteří se tváří jako počestní členové státních orgánů?“

„Věř tomu.“

„Jak se jmenuje?“

„Simon, Alfred Simon. Už jako nezletilý létal ve Vientiane pro Royal Lao.“

„CIA,“ řekl Stevens. „No jo, ty staré dobré špatné časy, kdy se nad kopci Laosu a Kambodže shazovaly vaky plné úplatků pro tamní kmeny. Horalé na tom byli nejvíc biti. Dostávali nejvíc peněz, takže piloti okrádali hlavně je… Jak by si někdo z Washingtonu mohl ochočit někoho takového? Člověk by si spíš myslel, že by to mohlo být naopak.“

„On byl tehdy ještě kluk. Prodali mu záložní letadla a nechali ho podepsat vysoce podezřelé smlouvy o převodu, nejspíš v opilosti. Tím mu vypálili cejch žoldáka a zloděje. Takže teď má pověst hamižného vojáka, kterému šlo jen a jen o prachy, a tudíž nepatří mezi čestné příslušníky americké armády.“

„Pak na něj udělali podraz a obžalovali ho z korupce. Svůj podvod tak obrátili naruby. Zatímco naši chlapci umírají, on byl přistižen s rukou v míse s cukrovím.“

„To je pěkně vypráskanej plán.“

„Jistě, ale tak se to prostě dělá. Ani nemusel být namol, stačilo, že se v něm probudila chamtivost. Ve své mladické naivitě si myslel, že dostal zboží v hodnotě několika milionů, ale neuvědomil si, že má na krku oprátku, z níž se parchanti od rozvědky elegantně vyvlíkli… Vím, na koho se obrátit, abychom se dostali k tajným materiálům na Alfreda Simona, pilota z Vientiane.“

„Můžeš zaručit, že se o tvém zájmu nikdo nedozví?“

„Nabeton,“ ujistil ho šéf námomí zpravodajské služby. „Naším zdrojem je žena, která pracovala jako tajný agent v zámoří a povýšila až mezi pár vyvolených analytiků. Taky měla ruku v míse s cukrovím, tedy s cukrovím CIA, a my jsme ji za ni chytili. Pochopitelně, že se o tom nikdo nedozvěděl. Dá se říct, že pro nás občas pracuje za honorář.“

„Ozvi se mi do hotelu,“ řekl Hawthorne. „Jestli se opozdím, nebo tam nebudu, řekni všechno majorce Neilsenové. Je prověřená na stupeň čtyři nula, pokud jste vy idioti nezměnili klasifikaci.“

„Jak tě tak poslouchám, není náhodou prověřená ještě na něco jiného?“

„Vlez mi na hrb, kapitáne. Bez ní už by bylo po nás.“

„Promiň, jen se snažím trochu odlehčit tu naši prekérní situaci.“

„Ber to vážně, Henry. Dej se do práce, zavolej mi a pak se vrať k manželce a vytáhni ji někam ven.“

Hawthorne praštil telefonem. Uvědomil si, že mu na čele vyrazily krůpěje potu. Co dál? Nesměl se zastavit! Musel zůstat v pohybu. Nemohl si dovolit přemýšlet o věcech, na které… se neodvažoval ani pomyslet. Jenže to nešlo! Jiným lhát mohl, ale sám sobě už ne. Sába, strýček-samotář, důvěrnice v Paříži, dobročinnost – ujišťování o lásce. Všechno to byly jen lži.

Dominika! Dominika Montaigneová je ve skutečnosti Bajarattová!

Dostane ji, nebo při tom zahyne. Nic na zemi ho už nemohlo zastavit. Zrada!

Na oddělení vražd policejního ústředí v San Juanu sehrála Rosa Comwallová, žena zavražděného letového dispečera, pro portorikánskou policii skvělé divadelní představení. Byla stoicky klidná a odvážná, i přes tragickou ztrátu, jež jí očividně působila nesmírnou bolest… Ne, ne, nemohla si pomoci. Její milující manžel neměl na celičkém světě jediného nepřítele. Byl to ten nejhodnější a nejmilejší člověk, jemuž Bůh daroval život – jen se zeptejte kněze z jeho farnosti. Dluhy? Kdepak. Žili si dobře, ale vždycky jen v rámci svého rozpočtu. A co neřesti, jako například hazard v kasinech? Jen zřídka a hrál jen na výherních automatech, obvykle těch na čtvrťáky s horním limitem dvacet dolarů. Drogy? Ani nápad. Vždyť stěží dokázal spolknout aspirin. Omezil i cigarety, dal si jen jednu vždycky po jídle. Proč se před pěti lety přestěhovali z Chicaga do Portorika? Kvůli příjemnějšímu životu. Teplé podnebí, pláže a deštný prales, po kterém se dokázal toulat celé hodiny. Manžel navíc nemusel pracovat v tom strašném stresu na chicagském O’Harově letišti.

„Už můžu jít domů? Chtěla bych být na chvíli o samotě, než zavolám našeho kněze. Je to báječný člověk a zařídí všechno potřebné.“

Když policie odvezla Rosu Cornwallovou k domu v Isla Verde, nezatelefonovala knězi. Namísto toho vytočila číslo do Mayagiiezu.

„Poslouchej, ty hajzle, kryla jsem vám záda a teď chci svoje,“ vyštěkla vdova Cornwallová.

Catherine Neilsenová seděla za stolem v hotelu El San Juan a četla si v novinách o vraždě na letišti. Vtom zazvonil telefon. Rychle natáhla ruku a zvedla nepříjemně drnčící přístroj. „Prosím?“

„Majorko, tady Stevens.“

„Hovor číslo pět, jestli umím počítat.“

„Umíte a předpokládám, že je tam. Mluvil jsem s ním před hodinou a půl.“

„Ano, říkal mi o tom. Je ve sprše, totiž oba jsou v sprše, a povím vám, že by tam měli zůstat pořádně dlouho. Všude tady strašně páchne parfém s vůní květin.“

„Cože…?“

„Bordel, kapitáne. Byli v něm, takže to asi má svoji logiku.“

„Cože?“

„Opakujete se, pane.“

„Okamžitě mi ho zavolejte! To on má o ty informace životní zájem.“

„Doufám, že ho nevyděsím. Nezavěšujte, prosím.“

Neilsenová vešla do Hawthorneovy ložnice a zamířila ke dveřím do koupelny. Chvíli váhala a poslouchala, nakonec je však otevřela. Naskytl se jí pohled na nahého Tyrella, jenž se právě otíral obří osuškou.

„Nerada ruším, komandére, ale volá Washington.“

„Už jste někdy slyšela o klepání?“

„Když je puštěná sprcha, nemá to moc cenu.“

„Aha…, já zapomněl.“

Hawthorne se zabalil do osušky, rychle se prosmýkl kolem majorky a zamířil k telefonu v ložnici. „Co jsi zjistil, Henry?“

„O Neptunoví skoro nic…“

„Co myslíš tím ‚skoro‘?“

„Počítače z jižní polokoule vyplivly jediný záznam. Před lety se zřejmě nějaký Neptun účastnil v Argentině puče generálů, ale byla to prý jen přezdívka pro nějakého cizince blízkého vojenským hlavounům. Nic jiného nemáme, jen informaci o nějakém panu Marsovi. Je to stejná klasifikace.“

„A Ingersol?“

„Čistý jak padlý sníh, Tyei, ale s tím Portorikem jsi měl pravdu. Létá tam čtyřikrát nebo pětkrát do roka za svými klienty. Všechno je řádně prověřené a legální.“

„Až na to, že klientem je on,“ řekl Hawthorne.

„Jak to myslíš?“

„To je fuk. Divnej pavouk. A co ten dispečer Cornwall?“

„To už je o něco zajímavější. Byl šéfem oddělení na O’Harově letišti. Byl to šikovný chlapík a vydělával slušné peníze, ale mezi smetánku zdaleka nepatřil. Trochu jsme v tom pošťourali a zjistili jsme, že jeho žena vlastnila podíl v jedné staré chicagské restauraci. Není to nic nóbl, ale podnik patří k neoblíbenějším v té čtvrti. Když se stěhovali do Portorika, prodala – tedy prodali – svoji část za daleko míň peněz, než byla její skutečná cena. Stačilo to ovšem na slušnou každoroční dividendu.“

„Takže se nabízí otázka,“ přerušil ho Tyrell, „kde na ten podíl předtím vzali peníze.“

„Nabízí se ještě jedna otázka, která by na to mohla odpovědět,“ řekl Stevens. „Jak si může letový dispečer ze San Juanu, kde se platy nedají srovnávat s Chicagem, koupit luxusní byt za šest set tisíc dolarů na pláži v Isla Verde? Její podíl v restauraci mohl pokrýt sotva třetinu.“

„Isla Verde…?“

„Tamní pobřeží je lepší část města.“

„Já vím, tady teď bydlíme. Máme ještě něco na naše stěhovavé ptáky Cornwallovy?“

„Jen domněnky, nic jistého.“

„Mohl bys mi to přeložit?“

„Letoví dispečeři procházejí celou řadou testů, které mají zjistit, jestli na tu práci stačí. Cornwall prošel mezi nejlepšími – jako ledově klidný, rychlý a metodický. Zdá se však, že měl v oblibě noční služby, dokonce je sám vyžadoval, což je dost neobvyklé.“

„Přesně totéž dělal tady, a právě proto si ho můj zdroj všiml. Co si o tom mysleli v Chicagu?“

„Že se mu rozpadá manželství a asi už se to nespraví.“

„Zřejmě to tak nebylo, protože sem dolů přišli spolu a koupili si dům za šest set tisíc.“

„Já říkal, že jsou to jen domněnky, ne fakta.“

„Pokud nejsou založené na informacích o tom, že běhal za ženskými.“

„Tak daleko testy nezacházejí. Dispečeři jsou potřeba. Prostě to vypadalo, že jen nechce být v noci doma.“

„Půjdu po tom,“ řekl Hawthorne. „A co náš pilot Alfred Simon?“

„Buď ti lže, nebo je to ten nejperverznější vtipálek, o jakém jsem kdy slyšel.“

„Cože?“

„Je úplně bez poskvrnky. Pokud se objeví, čeká na něj pár medailí. Neexistuje jediná zmínka o tom, že by si přivlastnil nějaké letadlo, ať už nelegálně či jinak. Jako velice mladý podporučík letectva se dobrovolně přihlásil na riskantní operace poblíž Vientiane, a pokud někdy něco ukradl, nikdo o tom nepodal hlášení. Kdyby zítra vstoupil do Pentagonu, vystrojili by mu slavnost, ověsili by ho medailemi a dali by mu nejmíň nějakých sto osmdesát tisíc dolarů – jako příplatky za riziko a penzi, které si nevyzvedl.“

„Ježíšikriste. Henry, upřímně ti říkám, že on o tom nic neví.“

„Jak to víš?“

„Protože naprosto přesně vím, kam posílá peníze.“

„Nerozumím.“

„To doufám. Průšvih je, že vyměnil lež, která ho celé roky dusila, za realitu, která by ho dneska mohla zabít.“

„Pořád nerozumím.“

„Vydírali ho a přinutili pracovat pro nepravé lidi. Pro lidi z okolí Bajarattové.“

„Co hodláš dělat?“ otázal se Stevens.

„Já ne, ale ty. Já pošlu podporučíka Alfreda Simona na místní námořní základnu a ty ho letecky přepravíš do Washingtonu a schováš ho pod svoje křídla, dokud nebude moct vylézt na světlo boží a stát se tichým hrdinou s pár dolárky navíc.“

„Proč zrovna teď?“

„Protože jestli budeme otálet, mohlo by už být pozdě, a my ho potřebujeme.“

„Abychom zjistili totožnost Neptuna?“

„A možná taky další věci, o nichž ještě ani nevíme.“

„Vzorný voják Simon tedy poletí do Washingtonu,“ pravil šéf námořní rozvědky. „Co dál?“

„Manželka letového dispečera Cornwalla. Jak se jmenuje?“

„Rosa.“

„Něco mi říká, že okvětní lístky téhle růžičky už pěkně povadly.“

Hawthorne zavěsil telefon a podíval se na Cathy, jež se opírala o rám dveří.

„Chci, abyste se s Jacksonem vrátili do San Juanu a přepravili Simona na námořní základnu. Rychle.“

„Doufám, že si to nevysvětlí špatně, a nebude mě chtít angažovat.“

„Vy nejste ten typ.“

Tyrell zvedl z nočního stolku telefonní seznam a začal listovat pod písmenem C.

„Nejsem si jistá, jestli to mám brát jako kompliment, nebo urážku.“

„Děvky u sebe nenosí pistole, boule totiž kazí ladné křivky, tak koukejte, ať je ta vaše pořádně vidět.“

„Já žádnou pistoli nemám.“

„Vezměte si moji, je na prádelníku… Tady je to, Cornwall, jediný ve Verde.“

„Co všechno víte?“ zeptala se majorka a vzala z prádelzlíku automatickou pistoli značky Walther P.K. „Je tak malá, že se mi vejde do kabelky.“

„Vy máte kabelku?“ Hawthorne vzhlédl od bločku s hlavičkou hotelu, na nějž si škrábal Cornwallovu adresu.

„No, normálně bych asi měla chodit s batohem na zádech, ale posledních čtyřiadvacet hodin nosím tuhle krásnou kabelku posetou perlovými korálky. Hodí se k šatům – Jackson mi ji schválil.“

„Ten parchant mi leze krkem… Hodili byste sebou laskavě, vy dva?“

„Právě vylezl ze sprchy, to poznám. Pořád si zpívá nějakou lidovku, ale teď to zní moc hlasitě, takže už není pod vodou.“

„Tak mu běžte pomoct s oblékáním a vypadněte odsud. Moc nerad bych měl na svědomí další mrtvolu, tentokrát Simonovu.“

„Provedu, komandére.“

Tyrell zajel s bílým cadillakem Alfreda Simona na parkoviště bytového komplexu manželů Cornwallových. Jak Stevens správně předpokládal, byla to oblast Isla Verde s vysokými nájmy. Dům stál na pláži a každý jeho byt měl vlastní velký balkon chráněný sítí s výhledem na oceán a na ohromný bazén s terasou, jež se táhla po straně domu.

Hawthorne vystoupil z auta, vyšel cestičkou ke vchodu a pokynul na strážce ve službě. Jak bylo v dané čtvrti obvyklé, dům hlídal vrátný v uniformě, jenž seděl za stolem za přepážkou ze silného skla. Stiskl tlačítko, které měl před sebou, a zeptal se: „Espaňol nebo Ingles, seřtor?“

„Angličan,“ odvětil Tyrell. „Musím nutně mluvit s paní Rosou Cornwallovou. Je to velice naléhavé.“

„Jste od policie, seňore?“

„Od policie?“ Hawthorne zkoprněl, ale neztratil duchapřítomnost, a tak nenuceně, avšak rozhodně řekl. „Samozřejmě. Jsem z konzulátu Spojených států, policie nám volala.“

„Můžete jít, seňore.“ Bzučák těžkých dveří uvolnil zámek. Tyrell vstoupil do domu a okamžitě se otočil k hlídači za otevřenou přepážkou budky. „Jaké číslo má byt Cornwallových, prosím?“

„Osm set jedna, seňore. Všichni jsou nahoře.“

Všichni? Co to sakra…? Hawthorne rychle zamířil k řadě výtahů a opakovaně tiskl tlačítko, dokud se dveře neotevřely. Jednotlivá patra ubíhala pomalu a jakoby nekonečně. Když konečně dojel do osmého, vyběhl na chodbu, hned se však zarazil. Naskytl se mu pohled na srocení lidí, osvětlované blesky fotoaparátů, jež vycházely zpoza dveří na pravé straně asi šest metrů od něj. Vykročil směrem k hloučku a všiml si, že většina mužů i žen má na sobě policejní uniformy. Vtom z bytu vyšel malý tělnatý člověk v šedém obleku s modrou kravatou. Razil si cestu mezi těly a přitom listoval stránkami svého bloku. Pohlédl na Tyrella a vzápětí na něj vrhl upřený pohled. Z jeho tmavých očí čišelo znepokojení. Byl to policejní detektiv, s nímž se o necelých osm hodin dříve potkal na letišti.

„Ale, seňore, vidím, že mezi těmi tragédiemi se ani jeden z nás nestačil moc vyspat. Její manžel byl zavražděn včera v noci a ona dneska ráno. A vy, který jste žádného z nich neznal, se jako z udělání zjevíte na obou místech.“

„Nechte toho, poručíku, na vaše kecy nemám čas. Co se stalo?“

„Zdá se, že vás tenhle párek mimořádně zajímá. Možná abyste odvedl pozornost sám od sebe.“

„No jistě, oba jsem odpravil a pak se klidně ukážu na místě činu. To jsem ale filuta, co? A teď mi povězte, co se stalo.“

„Jak si přejete, seňore,“ řekl detektiv a protáhl Hawthornea houfem lidí do obývacího pokoje.

Místnost byla vzhůru nohama, všude rozházený nábytek, rozbité sklo a porcelán. Nebyla tam však žádná krev, ani mrtvola.

„Tohle je místo činu, přesně jak jste si ho představoval, nemám pravdu, seňore?“

„Kde je tělo?“

„Vy to nevíte?“

„Jak bych mohl?“

„Třeba jste jediný, kdo na to může odpovědět. To vy jste byl v kuchyni na letišti, kde jsme včera v noci našli tělo toho letového dispečera, jejího manžela.“

„Protože někdo hulákal, že je tam!“

„A teď jste tady. Proč?“

„To je tajné… Nemůžeme si dovolit, aby se o tom psalo ve všech vašich novinách.“

„Tak vy nemůžete? Mohu se zeptat, co jste vlastně zač?“

„Řekněte mi, co se stalo, a pak vám možná odpovím.“

„Takže americano mi bude udílet rozkazy?“

„Já vás žádám, pane. Musím to vědět.“

„Fajn, přistoupíme na vaši chytrou hru, seňore.“

Detektiv provedl Tyrella skupinkou klečících a sehnutých lidí, kteří snímali otisky prstů. Posuvné dveře na balkon byly otevřené, síťka proti moskytům rozříznutá od podlahy až ke stropu, nejspíš velkým ostrým nožem, a vyhnutá ven.

„Tady do té ženy někdo strčil. Našla svoji smrt o osm pater níž. Není vám to povědomé, seňore?“

„O čem to mluvíte?“

„Nasaďte mu pouta!“ nařídil detektiv policejním důstojníkům stojícím za Hawthornem.

„Cože?“

„Vy jste můj hlavní podezřelý, seňore, a já hodlám potvrdit svoji dobrou pověst.“

O tři hodiny a dvacet dva minut později, po bouřlivých dohadech s paličatým a nadutým detektivem, dostal Tyrell svolení, aby si soukromě zatelefonoval. Třicet osm sekund poté, co domluvil s Washingtonem a zavěsil, jej jeden z nižších policejních důstojníků propustil z vazby a tlumočil mu letmé omluvy od svých nadřízených. Hawthorne neměl ponětí, kde skončil cadillac Alfreda Simona, a tak se vrátil do hotelu taxíkem.

„Kde jste byl posledních pět hodin?“ zeptala se Catherine.

„Najal jsem si dole auto a chystal jsem se obrátit město naruby!“ dodal Poole.

„Byl jsem ve vězení,“ odvětil Hawthome tiše a natáhl se na gauč. „Dostali jste odsud Simona?“

„Dalo nám to docela zabrat,“ odpověděla Neilsenová. „Poněkud zpitý pan Simon si skutečně myslel, že bych byla pěkným přírůstkem do jeho stáje – což byl větší kompliment, než jakého jsem se dočkala od vás.“

„Mea culpa.“

„Takže jsme odvezli Simona na základnu a nalili jsme do něj kbelík kafe,“ dodala Cathy. „Moc to ale nepomohlo, protože když jsme ho pak vezli v invalidním vozíku k letadlu, dvakrát mi začal dělat nemravné návrhy.“

„Má na to právo. Je to hrdina.“

„Na co má právo? Na mě?“

„To jsem neřekl. Myslel jsem to tak, že se mu to dá odpustit.“

„Kam teď půjdeme?“ zeptal se Poole.

„Kolik je?“

„Za dvanáct minut budou tři,“ odvětila Neilsenová, upřeně zahleděná na Tyrella.

„Tak to zjistíme nejdřív za dvanáct minut,“ řekl Hawthorne a posadil se.

Vtom si uvědomil, že se potí…, a v pokoji přitom bylo chladno.

S každou minutou Tyrellova nervozita rostla. Hlavou se mu neustále honily obrazy Dominiky-Bajarattové, jež v něm probouzely vztek. Věděl, že se to musí stát, a tak nic nedělal, jen bez přestání bezcílně přecházel sem a tam. Byl téměř vděčný za hodiny promarněné na policejní ústředně, kde ho aspoň zabavily hádky a nesmyslný křik.

„Už jsou tři, Tyei,“ řekla Cathy. „Máme odejít?“

Hawthorne zanechal bloumání a zadíval se na oba důstojníky letectva. Očima těkal z jednoho na druhého.

„Ne,“ řekl. „Chci vás tady. Máte moji důvěru.“

„Záleží nám na vás, komandére,“ dodala majorka. „To je stejně důležité.“

„Děkuju.“ Tyrell přešel k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Ano?“ Hlas z Fairfaxu ve státě Virginia zněl chladně a své jediné slůvko vyslovil líně, jako by se muži u telefonu ani nechtělo mluvit.

„Tady Hawthome.“

„Čekejte, prosím.“ Následovala řada krátkých pípnutí, po nichž se NVN znovu ozval. „Teď můžeme klidně mluvit, komandére,“ pokračoval hlas, už zřetelně příjemnějším tónem, „i když náš rozhovor by jen těžko mohl někoho z nás kompromitovat.“

„Nahrává se to? Proto ty zvuky?“

„Právě naopak, jsme na utajovači. Magnetofonová páska by zachytila jen zkomoleniny. Pro dobro nás obou.“

„Tak můžete říct, co mi chcete. O Amsterdamu.“

„Ne tak docela. Abych vám všechno vyložil, potřebuji vaše oči.“

„Jak to myslíte?“

„Fotografie. Z Amsterdamu. Je na nich vaše žena Ingrid Hawthomeová, rozená Johansenová, ve společnosti tří mužů na čtyřech různých místech – v Zoo Zuiderkerk, v Rembrandtově domě, na výletní loďce na kanálu a v jedné bruselské kávarně. Ze všech snímků vyplývá, že šlo o důvěrná a velice intenzivní jednání. Jsem přesvědčen, že jeden z nich, když ne všichni tři, měli prsty ve smrti vaší ženy. Ať už tím, že ji vydali v nebezpečí, nebo ji sami zavraždili.“

„Co je to za chlapy?“

„To nemůžu ani na utajovači, komandére. Řekl jsem jeden, když ne všichni tři, a abych byl upřímný, identifikoval jsem jen jednoho. Jsem si však jistý, že vy byste ty zbylé dva narozdíl ode mě poznal. Tajné složky jsou uzavřené a já k nim nemám přístup.“

„Jak můžete vědět, že je poznám?“

„Protože jsem zjistil, že patřili k vašim tajným spolupracovníkům v Amsterdamu.“

„Těch bylo víc než třicet, možná čtyřicet… Píšete, že je tady spojitost s údolím Bikáa.“

„V tom smyslu, že Bikáa šíří svou štědrost přes Amsterdam a také Washington.“

„Washington?“

„Nepochybně.“

„A ten ‚plán, který se nezdařil‘, ale mohl by se vrátit? Jestli to dobře chápu, má to podle vás něco společného se současnou situací.“

„Jistě. Vzpomněl byste si, že před pěti lety, přibližně tři týdny před vraždou vaší ženy, měl prezident Spojených států amerických přijet do Haagu na konferenci NATO?“

„Jistě, akce byla odvolána a uskutečnila se o měsíc později v Torontu.“

„Vzpomínáte si proč?“

„Ovšem. Zachytili jsme zprávu, že z údolí Bikáa vyslali deset úderných jednotek s úkolem spáchat atentát na prezidenta… i na ostatní.“

„Přesně tak. Byli mezi nimi i premiér Velké Británie a francouzský prezident.“

„Ale co to má společného s dneškem?“

„Vysvětlím vám to, až přijdete a identifikujete ty dva neznámé muže, což jistě dokážete. Moje letadlo bude čekat na letišti v San Juanu v půl páté. U přepážky vás nasměrují… Mimochodem, jmenuji se Van Nostrand, Nils Van Nostrand. A kdybyste o mně měl jakékoli pochybnosti, klidně požádejte své známé od námořnictva, aby vás spojili s ministrem zahraničí, ředitelem CIA a ministrem obrany. Ale probůh, ani slovem se nezmiňujte o tom, co jsem vám řekl. Věřím, že se za mě stejně zaručí.“

„Ti lidé jsou těžké váhy…“

„A navíc moji dlouholetí dobří přátelé a spolupracovníci,“ skočil mu do řeči Van Nostrand. „Když jednoduše řeknete, že jsem vás vzhledem k vašemu současnému pracovnímu zařazení požádal o schůzku, tak vám to docela jistě schválí.“

„Takže je vlastně zbytečné jim volat,“ poznamenal Hawthorne. „Mám s sebou dva kolegy, pane Van Nostrande.“

„Ano, vím. Majorku Neilsenovou a poručíka Poolea, které vám přidělili z Patrickovy letecké základny. Ať vás klidně doprovodí, ale účast na naší schůzce jim bohužel nemohu dovolit. Pár kilometrů odsud je slušný motel. Zajistím rezervaci, pochopitelně na svůj účet, a až přistanete, nechám je tam odvézt svým autem.“

„Sakra!“ vybuchl náhle Hawthorne. „Pokud jste měl tuhle informaci, proč jste k čertu tak dlouho čekal a nevyhledal mě dřív?“

„Tak dlouho ji zase nemám, komandére, a ze zřejmých důvodů přišel ten pravý čas právě teď.“

„Zatraceně, kdo je ten chlap na fotkách, kterého se vám podařilo identifikovat? Jsem profesionál, Van Nostrande, a nosil jsem v hlavě jména spousty agentů, kteří to hráli na dvě i na tři strany – a se všemi jsem mnohokrát královsky povečeřel!“

„Trváte na tom?“

„Trvám!“

„Tak dobře. Je to člověk, kterého jste pět let podezříval. Kapitán Henry Stevens, nynější šéf námořní rozvědky.“ Van Nostrand se odmlčel a pak řekl: „Neměl na vybranou. Buď byste vy zabil jeho, nebo Sověti vaši ženu. Stevens a ona byli milenci. Trvalo to několik let. Nemohl ji jen tak pustit.“

17

Pěšinou ve washingtonském parku Rock Creek kráčela mužská postava. Co chvíli se vynořila ze stínu, ale hned zase zmizela v dalším, protože světlo z řídce rozmístěných pouličních lamp nemohlo soupeřit s bujným letním listovím. Muž slyšel, jak dole v rokli hučí voda, a věděl, že už je blízko místa schůzky – lavičky u prašné cestičky umístěné přesně uprostřed mezi dvěma světly. Byla tam téměř úplná tma, protože ani jeden z mužů si nemohl dovolit, aby ho někdo viděl s tím druhým. Tak znělo přikázání, jež se nesmělo porušit. Byli to Škorpioni.

Když uviděl, že jeho kolega už sedí na lavičce a v ruce mu září zapálený doutník, David Ingersol přistoupil blíž. Neustále se přitom rozhlížel kolem sebe, aby se ujistil, že jsou skutečně sami. Byli, a tak si přisedl.

„Nazdar, Davide,“ pozdravil jej Škorpion Dva, podsaditý muž s prořídlými zrzavými vlasy, odulou tváří a neforemným nosem.

„Dobrý večer, Pate. Vlhká noc, co?“

„Hlásili, že pršet nebude, ale ti pitomci se obvykle netrefí. Dokonce jsem si vzal deštník, takový co se dá složit, že se vejde do kapsy. K ničemu jinému stejně není.“

„Já jsem si deštník zapomněl. Mám jiné starosti.“

„To je mi celkem jasné. Naposledy jsme se viděli před třemi lety.“

„Jenže teď je to daleko horší.“

„Opravdu?“

„Je to šílenství, to přece musíš vědět sám,“ řekl Škorpion Tři. „Já podobné soudy nedělám. Jsem dost bohatý, a tak poslouchám rozkazy a nevyptávám se.“

„Ani kdyby tě to mělo zničit?“

„Hele, nech toho, Davide, s tou bandou fanatiků jsme přece skoncovali už před lety, kdy jsme zaprodali svoje duše Poskytovatelům.“

„Filozofické průpovídky si můžeš nechat od cesty. Mě zajímá jen ochrana tvrdě zaslouženého jmění, které jsme nahromadili. Ten starý senilní zvrhlík je po smrti a s ním je pryč i senilní nepříčetnost, která zplodila tohle šílenství… O’Ryane, zkus si položit otázku, jaký prospěch můžeme mít z vraždy – z masového vraždění?“

„Žádný, tedy kromě toho, že jsme se mu nepostavili do cesty, což by pro nás mohlo být zatraceně velké plus. Řekněme, že by nás díky tomu nezabili.“

„Ježíšikriste a kdo?“

„Maniaci posedlí touhle operací. Ona nepracuje na vlastní pěst. Má řadu sympatizantů stejně jako Abú Nidal a jemu podobní. Možná, že je to menší kroužek, ale přinejmenším stejně oddaný a se stejnými zdroji. Ne, Davide, my uděláme, co říká Škorpion Jedna, a kdyby tuhle bláznivou lokomotivu nedejbože něco vykolejilo, on bude moct podat hlášení, že jsme splnili svoje závazky. Nepadne na nás žádná vina.“

„Hlášení…?“

„Nechtěj, abych si přestal vážit tvých právnických schopností, a netvrď mi, že jsi nikdy nepřemýšlel o místě Škorpionů v běhu věcí. Právo si třeba nežádá tak složité analýzy, čemuž ani na minutu nevěřím, ale šestadvacet let jsem pracoval jako důstojník u rozvědky a určitě nepřehlídnu pyramidu, když ji mám přímo před nosem. My jsme možná tak ve druhém patře, Škorpion Jedna někde v šestém sedmém, ale existuje ještě vyšší úroveň, kam nedosáhneme.“

„Tuhle hierarchii velice dobře chápu, O’Ryane. Navíc vím něco, o čem ty nemáš ani páru.“

„Tomu se mi nechce věřit. Mimo Škorpiona Jedna jsem byl totiž já hlavním spojovacím článkem mezi padronem a naší malou, ale důležitou organizací. Jako číslo dvě jsem byl taky posledním člověkem, se kterým mluvil, než se vším skoncoval. Jasně mi to řekl.“

„Mám podezření, že volal ještě někomu jinému.“

„Cože?“

„V každém případě budu od zítřejšího rána Škorpionem Jedna já. Bohužel se rozhodli povýšit mě nad tebe. Když zavoláš na jeho bezpečné číslo, zjistíš, že to zvednu já. To ti musí stačit.“

Analytik CIA zíral v šeru na pohublé ostré rysy tváře Davida Ingersola. Nakonec řekl: „Nebudu se snažit zakrýt zklamání, protože jsem byl daleko užitečnější než ty a zdaleka nejsem tak profláknutý. Na druhou stranu, máš svoji firmu a jistí lidé ti naslouchají, takže to asi muselo přijít. Jako profesionál tě ale musím varovat, Davídku. Dávej si pozor, opravdu velký pozor. Jsi moc nápadný.“

„Ty tomu nerozumíš, O’Ryane, to je právě moje zástěrka. Já jsem počestnost sama.“

„Tak už nikdy nejezdi do Portorika.“

„Cože?“ Ingersol vypadal, jako by dostal do hlavy ránu kladivem. „O čem to…?“

„Ty dobře víš, o čem mluvím. Řekněme, že novinku, kterou jsi mi před chvílí sdělil, jsem předvídal. Tlustý irský šašek, který se moc cpe, snadno vybuchne a někdy dokonce nosí bílé ponožky, musel uvolnit cestu advokátovi s vybranými mravy a známými na správných místech. Neposkvrněná pověst absolventa prestižní univerzity, tatínek u nejvyššího soudu, vzorná rodinka s průkazkami do všech správných klubů… Opravdu si myslíš, že to z tebe automaticky dělá Škorpiona Jedna? Myslíš si, že se s tím smířím…? Padrone dobře věděl, že jsem jeho hlavní zdejší spojka, a nemůžu uvěřit, že by vydal takový pokyn. Mám přístup k mezinárodním rozvědkám, o jakém se tobě ani nesní.“

„Proč zrovna Portoriko?“ zeptal se Ingersol vystrašeným monotónním hlasem. Invektivu Škorpiona Dvě nechal bez povšimnutí.

„Mám místopřísežná prohlášení – jen já a nikdo jiný – od děvek z bordelu na Calle del Ocho v San Juanu.“

„Zašel jsem tam, protože mi k tomu dal pokyn Škorpion Jedna! Prověřoval jsem toho pilota!“

„Povím ti to rovnou, Trojko, zašel jsi příliš daleko. Jednou večer jsi dokonce omdlel…“

„Jen na chvilku, sotva na minutu, a nic se nestalo! Peníze, peněženka, všechno bylo netknuté! Byl jsem prostě strašně unavený!“

„Na tom přece nezáleží. Mám fotky. Získal jsem je díky laskavé pomoci svých vlastních zdrojů v Calle del Ocho, které nemají nic společného s naším malým bratrstvem.“

Ingersol několikrát pomalu zavrtěl hlavou. Zhluboka dýchal a postupně se uklidňoval. Jako právník se smiřoval s realitou – se svou vlastní porážkou.

„Co chceš, Patricku?“

„Vůdcovství. Mám pro ně daleko lepší předpoklady než ty. Všechno, co umíš, ses naučil ode mě. To já jsem v kroužku Krvelačné holčičky, ne ty.“

„Nemůžu to zastavit. Moje jméno už se dostalo do oběhu.“

„Prokristapána, to označení si klidně nech, já ti ho přece neberu. Kdybych to udělal, musel bys zmizet, a to by vyvolalo příliš otázek. Ne, ty jsi Škorpion Jedna a zůstaneš jím, než vyprští tvůj čas, ale za nitky budu tahat já. Bude to tak lepší pro všechny. Uvidíš, nebude to těžké. Budeš mít informace o všem.“

„To je od tebe velkorysé,“ ucedil advokát sarkasticky.

„Nikoli, je to nezbytné. Já nejsem velkorysý, ale umím se přizpůsobit situaci – to se dneska přece žádá, ne? Například s tebou souhlasím, že tohle šílenství se musí zarazit. Může vést jen k chaosu, na který doplatí všichni. Při pátrání nezůstane kámen na kameni a to si nemůžeme dovolit.“

„Ale říkal jsi přece, že mu nemůžeme stát v cestě. Pokud něco ohrozí akci fanatiků, Škorpioni budou první podezřelí a já bych měl nerad v krku nůž z údolí Bikáa.“

„Tak musíme jednat nenápadně. Veškeré zásluhy budou přičteny naší neuvěřitelně schopné tajné službě.“

„Mohli by si tě najít.“

„Kvůli tomu bys asi slzy neronil, Davídku, ale ve skutečnosti se tak nestane. V záznamech budu uvedený jako člověk, který poslal vojska opačným směrem a následně se za to hlasitě omluvil. Víš, kde je ta ženská teď?“

„To neví nikdo. Zmizela i s tím mladým Lotyšem. Můžou být kdekoliv.“

„Zajistil jsem mu volný průchod přes pasovou službu ve Fort Lauderdale, odkud oba pokračovali do West Palm Beach. Podle Škorpiona Dvacet dva byli naposledy viděni v jednom špinavém motelu a pak se vypařili.“

„Můžou být kdekoliv,“ zopakoval Ingersol. „Nevíme, jak vypadají, ani kde jsou – nemáme jejich popis, ani fotky…“

„MI6 a Deuxiéme nám poskytly její údajné fotografie, ale upřímně řečeno jsou k ničemu. Může na nich být jedna osoba, nebo klidně tři různé ženy. Když uvážíme její nadání měnit vzhled, tak nám to moc nepomůže.“

„Takže říkáš, že zmizeli. Dokonce ani nevíme, jestli cestují spolu, nebo zvlášť, ani jakou má ten mladík vlastně funkci.“

„Jednak je to svalnatá gorila mdlého rozumu, která slepě plní příkazy, a také nezbytný společník.“

„Nerozumím.“

„Celníci z Marseilles si ho pamatují jako velkého hromotluka z východní Evropy. Podle nich stěží umí číst nebo psát, ale kdyby mu to někdo poručil, nejspíš by dokázal přepůlit člověka.“

„Co znamená ‚nezbytný společník‘?“

„Cvokaři vyhodnotili informace, které dostali od izraelského Mossadu, z Paříže i Londýna, a na jejich základě vypracovali psychologický profil. Obsahuje spoustu odborného balastu, ale dají se v něm najít zrnka logiky… Stejně jako většina fanatiků, i ta Bajarattová žene všechno do krajnosti. Extrémy v jejím chování pravděpodobně vyplývají ze ‚silného citového náboje‘ jejích motivů, jak tomu aspoň říkají psychiatři. Podle toho profilu by její sexuální aktivita mohla hraničit až s nymfománií, ona sama je však příliš opatrná na to, aby se vyspala s kdekým, pokud by tím ovšem nesledovala nějaký konkrétní cíl. Proto tedy potřebuje tupého samce, s nímž může manipulovat podle libosti.“

„Zmizeli a opravdu by mohli být kdekoliv. V každém případě se pořád blíží ke svému cíli. Co budeme dělat? Klidně můžou vypadat jako obyčejní turisti na prohlídce Bílého domu, nebo třeba jako demonstranti před jeho vchodem či na bočních příjezdových cestách, ale v batohu můžou mít hromadu granátů.“

„Všechny prohlídky Bílého domu byly pozastaveny – samozřejmě z důvodu rekonstrukce – a prezident už nejezdí do Washingtonu v koloně doprovodných aut. Ani jedno ale nebylo nutné, jelikož to, co naznačuješ, není styl Bajarattové. Její taktika zní přelstít protivníka a udeřit, a ne bezhlavě střílet a nechat se zabít. Má to původ v jejím dětství.“

„V dětství?“

„To je jedna z věcí, k nimž mám narozdíl od tebe přístup, Davídku. Proto se taky stanu Škorpionem Jedna se vším všudy, kromě jména.“

„Ale co můžeme dělat?“ zeptal se znovu Ingersol.

„Čekat. Dřív než udeří, bude se s tebou muset spojit, Škorpione Jedna. Když už pro nic jiného, tak abys jí pomohl utéct – samozřejmě pokud přežije.“

„A co když si to už zařídila sama?“

„Nikdo se při nelegálních operacích nespoléhá na jednoduché zajištění. To je další věc, kterou nevíš, Škorpione Tři. Já sám měl tajné agenty, kteří uzavírali nezákonné dohody se třemi dalšími útvary, protože si mysleli, že bych je mohl nechat ve štychu. Takhle se to běžně dělá. Když jde člověku o krk, nemůže věřit nikomu.“

„Takže podle tebe mi zavolá?“

„Jestli má v hlavě mozek, tak jo, a jak to tak vidím, ona je pěkně prohnaná… Zavolá.“

Amája Bajarattová se nenuceně nesla vestibulem hotelu jako pravá čtyřicetiletá contessa. Vtom se však zastavila a strnula. Blondýn stojící u recepce byl tajný agent Mossadu, jenž měl dřív tmavě hnědé vlasy, a byl tedy odbarvený. Znala jej z Haify – spala s ním v Haifě! Když se vzpamatovala ze šoku, spěšně zamířila k výtahům a okamžitě učinila logické rozhodnutí. Musí se s Nicolem neprodleně odstěhovat. Ale kam? A s jakým vysvětlením? V hotelu přijímala spousty telefonátů od významných mužů, jež zasekla na udici z Ravella. V neposlední řadě mezi ně patřil senátor z Michiganu Nesbitt, jenž ji mohl dovést ke rozhodujícímu setkání, ke kýženému setkání s prezidentem Spojených států amerických. Byla to druhá Wolfsschantze, ona však chtěla být mnohem úspěšnější, než skupinka zoufalých generálů, kteří se postavili Adolfu Hitlerovi… Dost! Musí vypadnout z hotelu! Vběhla do otevřeného výtahu a stiskla tlačítko patra, v němž se nacházelo jejich apartmá.

„Není krásná, Cabi?“ zvolal Nicolo. Seděl u televize v obývacím pokoji a sledoval podvečerní reprízu westernového seriálu s Andělou Capellovou. „Představ si, že jsem s ní před hodinou mluvil – a ona je teď na obrazovce!“

„Basta, Nico! Nezapomeň, že ji přitahuje barone-cadetto z Ravella, a ne nějaký žebrák z doků v Ponici!“

„Proč mě urážíte, signora?“ zeptal se Nicolo a šlehl po ní zlostným pohledem. „Sama jste přece říkala, že je v pořádku, jestli k Angelině něco cítím.“

„S tím je konec. Stěhujeme se!“

„Proč?“

„Protože to říkám, kluku natvrdlej,“ odpověděla mu Baj a přešla ke stolu s telefonem. „Sbal naše věci. Hned!“

Bajarattová vytočila číslo, jež si nesmazatelně vryla do své výjimečné paměti. Byl to jediný hovor, z nějž nepřítel nemohl nic vypozorovat, takže mohla volat z hotelového telefonu.

„Prosím?“ ozval se hlas z Fairfaxu ve státě Virginia.

„To jsem já. Potřebuju úkryt, ale ne v tomhle hotelu, a ne ve Washingtonu.“

„Vyloučeno. Aspoň ne dnes večer.“

„Nařizuji vám to ve jménu padrona a všech jeho zdrojů z údolí Bikáa, Palerma a Říma! Jestli mě odmítnete, najdou si vás a zakroutí vám krkem!“

Ticho. „Pošlu pro vás auto, ale sejít se nemůžeme. Dnes v noci to nejde,“ ozvalo se nakonec ve sluchátku.

„To nevadí. Potřebuju telefonní číslo. Čekám nějaké hovory.“

„Budete v nejvzdálenějším domě pro hosty. Každý z telefonů má svoji vlastní linku. Až vás tam dopravíme, můžete zavolat do hotelu a dát jim to číslo. Je do státu Utah a sem se přenáší satelitem, takže se nemusíte ničeho obávat.“

„Grazie.“

„Per tento anni, signora. Ale musím vás varovat, zítra se už o sebe musíte postarat sama.“

„Perché?“

„Já zmizím a vy nebudete nic vědět. Jste prostě jen známá z Evropy, která očekává, že se každou hodinu ozvu. Můžete ale zavolat na tohle číslo a mluvit s mým nástupcem.“

„Rozumím. Ozvete se?“

„Ne. Už nikdy.“

Proudový letoun proťal čáru pobřeží Spojených států východně od zátoky Chesapeake nad Charlesovým mysem ve státu Maryland.

„Ještě patnáct minut,“ řekl pilot.

„Trochu přidej,“ opravil jej druhý pilot, jenž si prohlížel počítačovou mapu na palubní desce. „Blíží se bouře a my se pohybujeme severně nad ní.“

„Opravdu dokážete přistát s tímhle letadlem na soukromém pozemku?“ zeptal se Poole. „Potřebujete nejmíň kilometr dlouhou dráhu.“

Druhý pilot se ohlédl na Poolea, jenž byl v civilu. „Jste snad pilot, pane?“

„No, pár hodin jsem nalítal. Vám se rovnat nemůžu, hoši, ale je mi jasné, že s touhle hračkou nemůžete přistát někde v záhonu se zelím.“

„Žádný záhon, pane, ale víc než kilometr dlouhý asfaltový koberec s vlastní řídicí věží. Ona to tedy vlastně není věž, ale něco jako prosklená budka. Dneska ráno jsme udělali pár zkušebních přeletů a povím vám, že pan Van Nostrand je vážně třída.“

„Vypadá to tak,“ ozval se očividně nervózní Hawthorne ze zadního sedadla.

„Je vám něco, Tyei?“ zeptala se majorka.

„Vůbec nic. Jen bych se tam prostě rád dostal.“

O dvacet minut později zakroužil letoun nad rozlehlou potemnělou venkovskou krajinou Virginie. Pod nimi se mezi poli rýsovala téměř kilometr a půl dlouhá přistávací dráha lemovaná žlutavými světly. Pilot přistál a pak roloval zpět k čekající limuzíně, vedle níž stál golfový vozík.

Když se tři cestující vysoukali z letadla, přivítali je dva muži jeden v černém obleku a s kšiltovkou na hlavě, druhý prostovlasý ve sportovní bundě a světlehnědých kalhotách. Oba stáli ve tmě před žlutými světélky.

„Komandér Hawthorne?“ oslovil Tyrella muž v bundě, jenž stál napravo. „Dovolíte, abych vás dopravil naším vozíkem k hlavnímu domu? Je to jen pár set metrů.“

„Jistě. Díky.“

„A dáma s pánem,“ řekl šofér nalevo, „mají připravené pokoje v Shenandoah Lodge. Zajistil je pochopitelně pan Van Nostrand. Je to jen deset minut odsud. Nastupte si do limuzíny, prosím.“

„Ovšem,“ odvětila Cathy.

„Pěkná kára,“ poznamenal Poole.

„Přijedu za vámi později,“ dodal Hawthorne.

Řidič golfového vozíku se zarazil a pohlédl na Tyrella. „Vy přespíte v hlavním domě, pane. Všechno je pro vás připraveno.“

„To je od pana Van Nostranda pěkné, ale po naší schůzce mám jiné plány.“

„Bude mu to líto a určitě vás přesvědčí, abyste zůstal, komandére,“ dodal šofér a otevřel Neilsenové s Poolem dveře limuzíny. „Kuchařka uvařila skvělou večeři. Já to musím vědět, je to totiž moje žena.“

„Tak to se jí moc omlouvám…“

„Jémine, já zapomněl na slušný vychování!“ zvolal Poole, otočil se od ohromného cadillaku a podíval se směrem k letadlu.

„Na vychování?“ zeptala se Cathy a vyklonila se z limuzíny. „Vy s kapitánem jste se s piloty rozloučili, ale já ne, a oni při tom byli moc hodní a ukázali mi, jak fungují všechny ty páčky.“

„Co…“

„Hned jsem tady!“

Poručík se rozběhl k letounu. Bylo vidět, jak se krátce loučí s piloty, kteří stále čekali v kabině s rozsvícenými světly. Pak jim podal ruku a rychle zamířil zpátky k autu. Hawthorne nastoupil do golfového vozíku a se zájmem sledoval mladého důstojm’ka letectva. Na jeho vkus se Poole s piloty loučil poněkud přehnaně.

„Tak. Teď už jsem klidnější. Jak říká můj táta, člověk by měl bejt vděčnej lidem, který se k němu hezky chovaj. Jedeme, šéfe, nemůžu se dočkat, až si hodím teplou sprchu. Já se nesprchoval už pěkných pár dní! Máma by mi dala za uši, že jsem takový čuně… Nashle, komandére!“

Poručík nastoupil do limuzíny.

Tyrell se zamračil. Golfový vozík vyrazil mezi žlutavé žárovky a zamířil přes ohromný trávník směrem k domu.

Velký cadillac sjel z přistávací dráhy na klikatou cestu, jež se však po chvíli náhle napřímila. Ve světle reflektorů se v dálce objevila ocelová brána se strážnicí po levé straně. Spatřili také další limuzínu, která právě dostala povolení k vjezdu a během několika vteřin je minula. Projela však příliš rychle, takže nebylo vidět, kdo v ní sedí.

Vtom se Jackson Poole ze zadního sedadla prudce naklonil k šoférovi a k ohromení Catherine měl přitom v ruce pistoli značky Walther.

„Pane řidiči, budete muset hned zastavit! Představte si, že jsem něco zapomněl.“

„A co, pane?“ zeptal se zaskočený šofér.

„Komandéra Hawthornea, ty prase!“ Poručík přitlačil vyděšenému řidiči hlaveň pistole k pravému spánku. „Otoč káru a zhasni světla!“

„Jacksone!“ vykřikla Neilsenová. „Co to vyvádíš?“

„Tohle pěkně smrdí, Cathy. Nehodlám se opakovat – otoč to, ty parchante, nebo si budeš utírat mozek ze skla!“

Limuzína se rychle otočila a sjela do trávy. Šofér udělal výpad napravo – červený knoflík alarmu! Nedosáhl na něj. Poole praštil muže pistolí do šíje tak silně, že se ozvalo děsivé lupnutí. Poručík strhl bezvládného šoféra od řízení, přeskočil otevřenou přepážku a chytil volant. Nasměroval limuzínu do temnoty a šlápl na brzdu. Prudce zastavili pod dlouhými větvemi borovice necelé dva metry od kmenu. Poole zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl.

„Asi bys mi měl něco vysvětlit,“ ozvala se otřesená Neilsenová ze zadního sedadla. „Jacksone, chceš snad naznačit, že člověk, který Tyrella otevřeně vyzval, aby si ho prověřil u ministra zahraničí, obrany a taky u ředitele CIA, je lhář a ještě snad něco horšího?“

„Pokud se pletu, tak se omluvím a odejdu z armády. Pojedu za svojí sestřičkou do Kalifornie a stane se ze mě pracháč, jako je ona.“

„To není žádné vysvětlení, poručíku! Poslouchám!“

„Šel jsem zpátky za piloty…“

„Jo, to vím. Řekls nám, že ses s nimi nerozloučil, což jsi přitom stoprocentně udělal. Taky jsi tvrdil, že sis už pěkných pár dní nedal teplou sprchu, i když ses v ní před pěti hodinami v San juanu cákal aspoň tři čtvrtě hodiny.“

„Doufám, že to Tyrellovi došlo…“

„Co jako?“

„Že to tady smrdí. Tihle dva piloti pro Van Nostranda normálně nepracují,“ vysvětlil jí. „Jeho vlastní letci dostali dovolenou. Pamatuješ, jak ti dva říkali, že si dneska ráno udělali pár zkušebních přeletů?“

„No a? Je léto. Lidé si v létě berou dovolenou!“

„Co děláme, když chceme udržet část probíhající operace v tajnosti?“

„Pochopitelně střídáme personál po směnách. Obvykle používáme lidi z různých základen. No a?“

„Nesmí mezi nimi být žádný kóntakt, je to tak?“

„Jasně.“

„Tak si to srovnej v hlavě, Cathy. Ti dva balíci mají podle civilního letového plánu přistát na Douglasově mezinárodním letišti v Charlotte v Severní Karolíně. V bezpečné zóně letů do zámoří má na jejich letadlo čekat vládní doprovod. Na palubě má být muž se statutem diplomata, ktery schválilo ministerstvo zahraničí. Povídám ti, že ti dva piloti na téhle úrovni v životě nepracovali. Jsou trochu nervózní a podle mě je to proto, že nejsou právě čistí.“

„Co tím chceš rict, Jacksone?“

„Bylo jim řečeno, že tím cestujícím je samotný Van Nostrand. Podle plánu mají odletět za hodinu.“

„Za hodinu?“

„Na královskou večeři a zatraceně důležitou schůžku příliš času nezbývá, co? Jak já to vidím, ti dva balíci jsou nebeský piráti, psanci anebo jedou v drogách a střídají kšefty s pomocí podsvětí.“

„Vypadali tak sympaticky…“

„Ty jsi holka z venkova, Cathy, já jsem z New Orleansu. U nás hrajou člověku sladce na trumpetu a mezitím ho pěkně oškubou…“

„Co teď budeme dělat?“

„Nerad bych vyvolával paniku, ale máš ještě tu Tyrellovu zbraň?“

„Ne. Připásal si ji k noze.“

„Prohledám našeho řidiče – no nazdar, on má dvě! Jednu velkou a jednu mrňavou… Tumáš, vezmi si tu velkou a zůstaň v autě. Já si zastrčím tu druhou do svýho módního saka. Jestli se někdo přiblíží k autu, na nic se neptej a střílej. A jestli se tenhle hajzl pohne, pořádně ho majzni po hlavě.“

„Houby, poručíku, jdu s tebou!“

„To bys neměla, majorko.“

„Je to rozkaz, Poole.“

„V řádech vojenského letectva je článek, kde se jasně říká, že…“

„Zapomeň na to! Nehnu se od tebe ani na krok! Co s tím řidičem?“

„Pomoz mi.“ Jackson vyprostil šoféra z limuzíny a začal jej táhnout po zemi směrem pod rozsochatou borovicí. „Svlíkni ho, nejdřív boty,“ nařídil Cathy, jež cupitala vedle něj. Majorka strhla šoférovi z nohou mokasíny. „A teď kalhoty,“ dodal Poole a pokračoval až k vysokému živému plotu, kde se zastavil. „Svlíknu mu bundu a košili… Trenýrky mu nech, ty stáhnu jako poslední.“

O minutu později ležel řidič úplně nahý s roubíkem v ústech, svázaný pruhy látky z vlastních šatů. Žádný z nich však nebyl dost široký na to, aby mu zajistil aspoň minimální důstojnost. Nakonec poručík muže ještě jednou udeřil do krku. Jeho tělo se otřáslo v křeči a znovu znehybnělo.

„Nezabil jsi ho, že ne?“ zeptala se Neilsenová a svraštila obličej.

„Jestli tady zůstanu ještě pět sekund, asi to udělám. Tenhle parchant nás chtěl oddělat, Cath, a já ti to dokážu.“

„Co to povídáš?“

„Vrátíme se do limuzíny, je tam telefon. Vím nabeton, že mám pravdu.“

Poole nastartoval motor, čímž aktivoval mobilní telefon. Vytrhl jej z držáku a vyťukal číslo na informace, aby zjistil telefon do Shenandoah Lodge.

„Volám z Patrickovy vojenské základny v mimořádně naléhavé věci,“ pravil monotónním úředním jazykem. „Spojte mě, prosím, s majorkou Catherine Neilsenovou, nebo s poručíkem A. J. Poolem. Opakuji, je to naléhavé.“

„Ano, ano – ano, pane!“ odvětila zaskočená spojovatelka. „Hned se podívám do počítače.“ Linka oněměla. O třicet jedna sekund později se dívka znovu ozvala v telefonu. V hlase měla úlevu. „Nikdo takový se v Shenandoah neubytoval, pane.“

„Stačí ti to, majorko?“ Poručík vrátil telefon na místo. „Ten parchant nás měl zabít dřív, než se tam dostaneme. Za deset roků by naše rozložené mrtvoly možná našli v jednom z močálů ve Virginii.“

„Musíme se dostat za Hawthornem!“

„To máš recht,“ ucedil Poole.

Hawthorne se nechal uvést do ohromné knihovny svého hostitele Nilse Van Nostranda a odmítl drink nabídnutý řidičem golfového vozíku, jenž stál u bohatě zásobeného proskleného baru.

„Díky, ale piju jen bílé víno,“ řekl Tyrell. „Čím levnější, tím lepší – a jen v malých dávkách.“

„Máme tady vynikající Pouilly-Fumé, pane.“

„Můj žaludek by se vzbouřil. Na tak aromatické druhy není zvyklý.“

„Jak si přejete, komandére, ale musím vás požádat, abyste odložil zbraň, kterou máte připnutou k pravé noze.“

„K pravé…?“

„Ale no tak, pane,“ přerušil jej šofér golfového vozíku a vytáhl si z ucha miniaturní sluchátko. „Na cestě od hlavního vchodu přes halu až do tohoto pokoje jste prošel přes čtyři rentgeny. Pistole byla vidět na všech. Odložte ji, prosím.“

„Zvyk je železná košile,“ řekl Hawthorne nepřesvědčivě, posadil se do nejbližšího křesla a vyhrnul si nohavici. „Vzal bych si ji, i kdybych šel na audienci k papeži.“ Roztrhl suchý zip, vytáhl pistoli a odkopl ji po podlaze. „Spokojen?“

„Děkuji, pane. Pan Van Nostrand tady hned bude.“

„Takže vy jste jakási předsunutá hlídka?“

„Můj zaměstnavatel je velice opatrný člověk.“

„Musí mít spoustu nepřátel.“

„Naopak, nedokázal bych jmenovat ani jednoho. Je ale nesmírně bohatý a já jako šéf ostrahy trvám na dodržování jistých postupů, když za ním přijdou lidi, které nezná. Jako bývalý důstojník rozvědky s tím určitě budete souhlasit.“

„Proti tomu se opravdu nedá nic namítnout. A kde jste sloužil vy? U armádní rozvědky?“

„Ne, u tajné služby v Bílém domě. Prezident mě nechtěl pustit, ale pochopil, že musím uživit manželku a čtyři děti na studiích.“

„Svou práci děláte dobře.“

„Já vím. Až pan Van Nostrand přijde, budu stát hned za dveřmi.“

„Něco si musíme vyjasnit, pane Tajný. Zavolal si mě sem váš šéf, sám jsem se nepozval.“

„Co jste to za hosta, když si připínáte k noze waltherovku? Jestli se nepletu, je to oblíbená zbraň nebezpečných živlů.“

„Říkal jsem vám přece, že je to zvyk.“

„Tady podobné zvyky nevedeme, komandére.“ Sehnul se a zvedl pistoli.

Dveře se otevřely a do pokoje vstoupila impozantní postava Nilse Van Nostranda, jenž se tvářil jako žoviálnost sama.

„Dobrý večer, pane Hawthorne,“ zahlaholil, přistoupil k Tyrellovi, jenž vstal z křesla, a podal mu ruku. „Odpusťte mi, že jsem vás nepřivítal hned po příletu, ale měl jsem telefonický hovor s mužem, kterého jsem vám minule doporučil – s ministrem zahraničí… Myslím, že poznávám vaše sako. Výrobek firmy Safarics z Johannesburgu. Prvotřídní kvalita.“

„Bohužel se mýlíte. Koupil jsem ho v Tonyho obchodu s tropickým zbožím na letišti v San Juanu.“

„Sakramentsky dobrá imitace. Nějakou chvíli jsem fušoval do látek. Pořádné safari sako dělají kapsy. Všichni muži mají rádi hodně kapes. Každopádně se omlouvám, že jsem vás nepřivítal už na letišti.“

„To nic, vůbec jsem se nenudil,“ poznamenal Hawthorne, jenž se díval na svého hostitele jako na zjevení.

Vysoký chlap… s šedivými vlasy a na první pohled sekáč…, jako by vypadl z reklamy na luxusní pánské oblečení.

„Máte skvělou ochranku.“

„Myslíte tady Briana?“ Van Nostrand se tiše a uhlazeně zasmál a věnoval šéfovi své ostrahy laskavý pohled. „Můj dobrý přítel někdy bere svou práci příliš vážně. Doufám, že nevznikly žádné nepříjemnosti.“

„Nic takového, pane.“ Muž jménem Brian si nenápadně zastrčil pistoli do kapsy. „Nabídl jsem panu komandérovi pití, vaše Pouilly-Fumé, ale odmítl.“

„Opravdu? Je to skvělý ročník, ale pan Hawthorne má možná radši Bourbon.“

„Připravil jste se dobře,“ uznal Tyrell, „ale to už je bohužel minulost.“

„Ano, to jsem taky slyšel. Nechal bys nás o samotě, Briane? Musím s naším člověkem z Amsterdamu probrat něco důvěrného.“

„Jistě, pane.“ Bývalý agent tajné služby zamířil ke dveřím a vyšel z pokoje.

„Teď jsme sami, pane komandére.“

„Ano, takže byste mi mohl vysvětlit své nehorázné tvrzení o mé ženě a kapitánovi Henrym Stevensovi. Chci vědět, čím ho můžete doložit.“

„K tomu se dostaneme v pravý čas. Posaďte se, prosím, chvilku si poklábosíme.“

„Kvůli klábosení tady nejsem! Proč jste řekl něco takového o mé ženě? Když mi odpovíte, můžeme si promluvit i o jiných věcech, ale vyřídíme to velice rychle.“

„Ano, slyšel jsem, že se nemůžete zdržet přes noc, a dokonce ani nechcete přijmout mé pozvání na večeři.“

„Nepřišel jsem na večeři, ani proto, abych se od vás nechal hostit. Chci slyšet, co mi můžete říct k vraždě mé ženy v Amsterdamu a o kapitánu Henrym Stevensovi. Možná ví něco, o čem já nemám tušení, ale vy jste udělal jistou narážku. Vysvětlete to!“

„To ani nemusím. Jste tady. Rád byste slyšel, jak to tehdy bylo, a já se zase nemůžu dočkat, až uslyším, co se stalo na jistém zapadlém ostrůvku v Karibiku.“

Ticho. Stáli necelý metr od sebe a probodávali se pohledem.

Nakonec Hawthorne řekl: „Vy jste Neptun, co?“

„Ovšem, komandére. Tato informace ovšem neopustí zdi tohoto pokoje.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto. Zemřete, pane Hawthorne. Teď, Briane!“

18

Ticho ohromné pevnosti prořízla střelba. Poole a Catherine Neilsenová v panice opakovaně tiskli spouště svých zbraní. Okna do knihovny se rozletěla, poručík proskočil mezi zbytky skla dovnitř a převaloval se po podlaze. Rychle se však vymrštil a namířil pistoli na ležící těla.

„Jste celej?“ křikl na ohromeného Hawthoma, který se předtím stačil vrhnout za křeslo v rohu.

„Kde se tady sakra berete?“ zeptal se udýchaný Tyrell a neohrabaně se vyškrábal na nohy. „Málem bylo po mně!“

„S něčím podobným jsem počítal…“

„Proto to přehnané loučení s piloty?“ přerušil ho Hawthorne. Hltavě se nadechoval a na čele mu vyrážel pot. „A teplá sprcha, kterou jste si nedal už několik dní?“

„Vysvětlím vám to později, ale náš řidič je v křoví a nikam se nehne. Obešli jsme s Cathy dům, zahlídli jsme vás tady, a když dovnitř vběhla ta úlisná gorila, došlo nám, že není čas na přemýšlení.“

„Díky, že jste nepřemýšleli. Řekl mi, že to mám spočítané.“

„Musíme odsud vypadnout!“

„Pomohl by mi někdo tím zatraceným oknem, abych se celá nepořezala?“ postěžovala si Cathy. „Mimochodem, po cestě od brány sem běží nějací chlapi.“

„Dáme jim čelem vzad,“ řekl Hawthome, přistoupil k Pooleovi a společně pomohli majorce oknem dovnitř. Pak se Tyrell rozběhl ke dveřím knihovny a zamkl je. Když se ozvalo klepání, snažil se co nejvěměji napodobit Van Nostrandův baryton.

„Všechno je v pořádku, Brian mi jen ukazoval svoji novou pistoli. Vraťte se na své pozice.“

„Ano, pane,“ ozvala se jediná odpověď.

Muži automaticky zareagovali na známé jméno vyslovené nezpochybnitelnou autoritou. Kroky se opět vzdalovaly.

„Vzduch je čistý,“ řekl Tyrell.

„Zbláznil jste se?“ zašeptala Cathy hlasitě. „Vždyť tady máme dvě mrtvoly!“

„Já neřekl, že navždycky, ale aspoň pro tuhle chvíli.“

„To letadlo má podle plánu vzlétnout za třicet pět minut,“ podotkl Poole. „Řekl bych, že bysme u toho neměli chybět.“

„Třicet pět minut?“ zvolal ohromeně Hawthome.

„A to ještě není všechno. Mají naložit Van Nostranda a přepravit ho na mezinárodní letiště v Charlotte v Severní Karolíně. S diplomatickým krytím a všemi výsadami. Na přátelskou večeři ani na pohodlný nocleh nezbývá moc času, pokud ovšem nepovažujete za místo příjemného spočinutí díru plnou louhu někde v lese.“

„Panebože, bylo to načasované na minuty!“

„Co takhle vznést se k nádherným, bezpečným a nespoutaným nebesům?“

„Ještě ne, Jacksone,“ trval na svém Tye. „Ukrývají se tady nějaké odpovědi. Van Nostrand byl Neptunem, o kterém mluvil Alfred Simon, což znamená, že je na seznamu hostů na padronově ostrově…, a to znamená, že je to naše hlavní cesta k Bajarattové.“

„Určitě jste si to vysvětlil správně?“

„Stoprocentně, poručíku. On přiznal, že je Neptun, a ujistil mě, že ta informace nepřežije moji popravu.“

„Páni!“

„Když jsme odjížděli, dovnitř vjelo nějaké auto,“ nadhodila Neilsenová. „Mohlo by to mít souvislost s dnešním večerem?“

„To musíme zjistit,“ řekl Tyrell.

„Všude kolem jsou chaty, nejspíš ubytovny pro hosty. Je jich nejmíň čtyři nebo pět,“ řekl Poole a spolu s Tyrellem pomohl Catherine z okna. „Viděl jsem je z limuzíny.“

„Nikde se nesvítí,“ podotkl Hawthorne a obešel východní stranu domu. Rozlehlý trávník i porost halila temnota.

„Ale ještě před pár minutami se svítilo.“

„Má pravdu,“ potvrdila Cathy. „Tamtím směrem.“ Ukázala na jihozápad, kde také nebylo nic jen tma.

„Možná bych se měl vrátit na přistávací dráhu a říct pilotům, že je všechno v pořádku. Ti hoši byli nervózní, a to se ještě nestřílelo.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Tyrell. „Řekněte jim, že Van Nostrand předváděl svou sbírku zbraní. Že má v domě soukromou galerii.“

„Na to by nikdo neskočil!“ namítla Cathy.

„Oni skočí na všechno, co bude aspoň trochu znít jako vysvětlení. Čekají, že odsud za půl hodiny vypadnou s tučným šekem, a o nic jiného jim nejde… Mimochodem, pohled na vás by je uklidnil. Buďte tak laskavá a jděte s Jacksonem.“

„Co hodláte dělat?“

„Trochu omrknu okolí. Jestli jste s Poolem před chvilkou viděli světla, proč už je zase všude tma? Můžeme se domnívat, že v domě už není nikdo kromě kuchařky. Určitě si nepozval jiné hosty, protože se chystal k okamžitému odletu.“

„Tady je vaše bouchačka,“ řekl poručík, sáhl za opasek a vytáhl automatickou zbraň. „Vzal jsem ji z kapsy tomu parchantovi a mám taky pistoli Magnum, kterou měl v ruce. Tu vám můžu dát taky. Připadám si jako skladník v muničáku, poněvadž jsem našel dvě další u řidiče tý limuzíny.“

„Jednu jsi mi dal, Jacksone,“ připomněla mu Neilsenová.

„S tou už moc štěstí nenaděláš, Cath. Řek bych, že ti zbyl tak jeden náboj.“

„Modlím se, abych ho nemusela použít…“

„Vy dva se vrátíte na přistávací dráhu. Uklidníte piloty, že všechno jde podle plánu, a jestli snad nastane nějaké zpoždění, nebude velké. Povíte jim, že Van Nostrand si ještě musel něco telefonicky vysvětlit s několika významnými vládními činiteli nebo třeba se samotným Pánembohem. Hoďte sebou!“

„Měl bych nápad, Tyei,“ řekl Poole.

„Jaký?“

„Cathy i já umíme s tím strojem lítat.“

„Na to zapomeňte,“ zpražil jej Hawthorne. „Chci, aby ti piloti zmizeli. Nechci, aby je tady policie vyslýchala, až se najdou těla. O plánu mojí vraždy vědělo jen pár zasvěcených. Mohli by nás identifikovat jedině ti dva řidiči a jestli jsem to dobře pochopil, tak jeden je v bezvědomí a druhý po smrti. To nám dává jistý manévrovací prostor.“

„Uvažujete logicky, komandére.“

„Kdysi mě za to platili, majorko. Jděte už.“

Důstojníci letectva spěšně odkráčeli přes trávník k přistávací dráze. Tyrell si zatím prohlížel terén směrem na jihovýchod, kde rostlo množství rovnoměrně rozmístěných borovic. Pravděpodobně měly propůjčovat jistý stupeň soukromí domkům za nimi, jež byly v proměnlivém světle měsíce sotva vidět. Dva z nich se nejasně rýsovaly za úzkou prašnou cestou, několik desítek metrů od sebe. V jednom se ještě před necelými dvěma minutami svítilo. Který to jen byl? Hádat nemělo smysl, lepší bylo jít blíž. To ovšem znamenalo pohybovat se velice obezřetně a sledovat přitom plovoucí oblaka, jež co chvíli zakrývala jasný měsíc, a pak rozhodnout, zda se v okamžicích relativní tmy raději plazit, nebo lézt po čtyřech. Hlavou mu opět probleskly vzpomínky na minulý život. Na případy, kdy se z navenek naprosto obyčejného a nevýrazného protokolárního úředníčka stával jiný člověk, který na nočních schůzkách předával pokyny svým spojkám. Scházel se s nimi na polích, v katedrálách, v bočních uličkách i za hraničními přechody, mezi jejichž osazenstvo pronikli zapřisáhlí odpůrci. Jediné hloupé podřeknutí mohlo znamenat kulku do hlavy – z jedné, či druhé strany. Od nepřítele, nebo z vlastních řad. Šílenství.

Hawthorne vzhlédl k obloze, po níž se jižním směrem sunul velký nadýchaný oblak. Bylo zřejmé, že za několik vteřin zastíní měsíc. Když se tak stalo, Tyrell přeběhl cestu, skočil do trávy a usilovně se plazil se po čtyřech k nejbližšímu penzionu po pravé straně. Když oblak opět odplul, okamžitě zalehl a sevřel pistoli za opaskem.

Hlasy! Hluboké! Přinesl je mořský vánek, podobně jako vítr vysoko na nebi unášel mraky. Dva hlasy. Zdánlivě splývaly, a přece se lišily. Jeden byl o něco hlubší, snad i hrubější, avšak oba mluvily vzrušeně a rychle – ale ne anglicky. Co to je? Hawthorne pomalu zvedl hlavu… Ticho. Pak se dva tiché hlasy ozvaly znovu. Nevycházely však z nejbližší chaty, ale z větší dálky, z penzionu asi sto metrů nalevo od něj.

Světlo! Nepatrné, nic než malá tečka. Možná baterka, ale zápalka ne, ta by se mihotala. Paprsek světla se rychle přesunoval tam a zpět uvnitř domku. Někdo tam cosi hledal a měl naspěch. Ti lidé s tím jistě mají něco společného! pomyslel si Hawthorne. V tomto dojmu jej utvrdily reflektory automobilu, jež se náhle objevily na obzoru a uháněly nahoru po úzké prašné cestě protínající pozemky mezi hlavním domem a chatami na jižní straně usedlosti. Byla to další limuzína, nepochybně ta, kterou Poole s Neilsenovou viděli vjíždět branou. Vůz se nyní vracel, aby vyzvedl vylekané cestující, kteří v něm teprve před necelou půlhodinou přijeli. Dva dotyční slyšeli výstřely, na nic se neptali a hleděli co nejrychleji zmizet z Van Nostrandova království!

Druhý cadillac dojel na konec prazvláštní venkovské slepé ulice a otočil se na obrátce, díky níž nemuseli řidiči na zpáteční cestě k hlavní bráně pracně manévrovat s vozem. Auto s kvílením pneumatik zabrzdilo a z domku pro hosty vyběhly dvě postavy. Vyšší z nich nesla dva kufry. Tye jim nemohl dovolit utéct. Musel je zastavit.

Vystřelil do vzduchu. „Aru hnout!“ křikl, vstal a rozběhl se k nim. „Nenastupujte do toho auta!“

Z temnoty vyšlehlo ostré světlo, jež Hawthornea oslepilo. V jeho záři spatřil, jak oba lidé nastupují do limuzíny, avšak příliš krátce, než aby viděl něco jasně… Reflektory zářící tmou a běžící postavy patřily k jeho minulosti. Zastavil se, otočil se doprava, pak udělal čelem vzad a vrhl se nalevo. Zuřivě se převaloval po zemi, aby unikl z dosahu kuželu světla, a nakonec skočil za nejbližší křovisko. Trávník, kde jej nepřítel očekával, rozpárala kulometná palba. Auto prudce vyrazilo kupředu a jeho pneumatiky za sebou zanechaly oblaka zvířeného prachu. Tye zavřel oči a vztekle praštil pažbou pistole o zem.

„Hawthorne, kde jste?“ Bylo to zoufalé volání Cathy, jež právě přebíhala cestu kousek pod ním.

„Páni, to byla hotová kanonáda!“ dodal Poole, jenž jí byl v patách. „Tyei, tak povězte něco! Ježíšmarjá, co když ho trefili?!“

„Ne, ne…!“

„Nejsem si jistý,“ houkl Hawthorne a navzdory bolesti se snažil postavit. Na chvíli se zastavil a opřel se rukama o kolena.

„Kde jste…?“

„Tady,“ odvětil Tyrell. Oblaka spěchající po nebi na chvíli odkryla měsíc, v jehož světle důstojníci letectva spatřili, jak se šourá z křoví.

„Támhle!“ vykřikla Neilsenová a rozběhla se.

„Jste zraněný?“ zeptal se poručík zadýchaně, když dorazili k Hawthorneovi. „Tak co?“ naléhal Poole a chytil jej za rameno. „Bolí vás něco?“

„Jo, ale střelba za to nemůže,“ odpověděl Hawthorne, ušklíbl se a protáhl si krk.

„Tak co tedy?“ zeptala se Cathy. „To byly samopaly!“

„Jen jeden,“ opravil ji Jackson, „a podle hlubšího tónu to asi byl typ MAC, a ne Uzi.“

„Může člověk střílet ze samopalu MAC-10 a přitom řídit velké auto na úzké prašné cestě?“ nadhodil Tyrell.

„Pořádně by se přitom zapotil. Těžko.“

„Ať se propadnu, ale možná jste vedle, poručíku.“

„A jaký je v tom sakra rozdíl?“ namítla Neilsenová.

„Vůbec žádný,“ připustil Hawthorne. „Jen jsem chtěl upozornit na to, že váš papež z Pontchartrainu není neomylný… Ne, jestli mám nějaká zranění, tak jsou to jen modřiny z úhybných manévrů, které jsem už dlouho necvičil. Jak jsou na tom Van Nostrandovi piloti?“

„Jsou celí bez sebe,“ odvětila Cathy, „a jsem si jistá, že to nějak souvisí s Jacksonovým názorem, že právě nepatří mezi držitele medailí za vzorné chování. Chtějí odsud vypadnout!“

„Odešli jste od nich, než se tohle stalo? Myslím tu střelbu.“

„Asi před třemi minutami,“ řekla Neilsenová.

„Tak to už je nic nezastaví a možná je to tak dobře.“

„Věděl bych o něčem, co by je zastavilo, komandére.“

„Jak to myslíte? Prostě vzlítnou a hotovo!“

„Slyšel jste snad vzlítnout nějaké letadlo?“ zašklebil se Poole. „Zahrál jsem si s nima takovou hru. Jmenuje se: Podívejte, co to tam je?“

„Poole, mohl jste si podepsat rozsudek smrti…“

„Ale ne, je to jednouchá hra a vždycky zabere – jednoduché věci většinou zabírají. Když jsme stáli venku a bavili se s těma dvěma vyplašenýma mizerama, nenápadně jsem zacouval, podíval jsem se za ocas letadla a vyjekl: ‚Kdo to sakra je?‘. Oni pochopitelně prudce otočili hlavy, jelikož nejspíš čekali bandu motorkářů, tak jsem se naklonil do letadla a vzal si z poličky klíček od dveří. Jasně, že si toho nevšimli. Pak jim povídám, že to byl asi jen zatoulanej srnec. Spadl jim kámen ze srdce a zhluboka si oddechli a já zavřel jediné otevřené dveře, které se automaticky zamykají… Ti nikam nepoletí, Tyei. A až se tak stane, jestli se to stane, tak můžeme být s nimi.“

„Nemýlil jsem se ve vás, poručíku,“ poznamenal Hawthorne a probodl Poolea pohledem. „Máte skvělý instinkt a umíte spoustu věcí. To by nebyl špatný služební posudek, co říkáte?“

„To teda ne, komandére. Díky, pane!“

„Ne tak zhurta. Tyhle vaše vlastnosti by nás totiž mohly dostat do pěkné kaše.“

„Jak to?“ zeptala se Cathy dotčeně.

„Jelikož letadlo nevzlétlo, teď záleží na tom, jak se zachovají hlídači na hlavní bráně, kteří slyšeli střelbu ze samopalů, a co udělá kuchařka, která marně shání Van Nostranda i svého manžela. Dojde jim, že jsme pořád tady, protože letadlo neodletělo.“

„Pokud si dobře vzpomínám,“ řekla Neilsenová, „její manžel nám dělal šoféra.“

„A v limuzíně je telefon,“ dodal Tyrell.

„Do prdele, on má pravdu!“ zvolal Poole. „Co když hlídači zatelefonují do limuzíny a pak zavolají policii? Co když už ji zavolali? Policajti tady budou za chvíli a půjdou po nás!“

„Instinkt mi napovídá, že nepůjdou,“ nesouhlasil Hawthorne, „ale je fakt, že mi chybí bývalá sebejistota. Byl jsem moc dlouho mimo obor.“

„Hlavní je, co se děje na bráně,“ poznamenal Poole.

„Přesně tak,“ přitakal Hawthorne. „Jestli mám pravdu, už bychom měli vidět auta, golfové vozíky nebo aspoň chlapy s baterkami, ale kde nic, tu nic. Jak to?“

„Nejpíš bysme to měli zjistit,“ řekl Jackson. „Možná si vyjdu na procházku a omrknu to tam.“

„Aby tě odpráskli, ty idiote?“

„No tak, Cathy, přece s sebou nemám buben, ani polnici.“

„Ona má pravdu,“ řekl Tyrell. „V něčem jsem možná pozadu, ale v tomhle rozhodně ne. Půjdu tam sám. Sejdeme se u letadla.“

„Co se tady vlastně stalo?“ zeptala se Neilsenová. „Co jste viděl?“

„Dva chlapy. Jeden byl celkem vysoký a nesl kufry, druhý byl menší, hubenější a na hlavě měl klobouk. Najednou mě oslnil reflektor a oni naskočili do auta.“

„Kdo by v takové chvíli myslel na klobouk?“ podivil se Poole.

„Lidi bez vlasů, Jacksone,“ vysvětlil mu Hawthorne. „Pleš je poznávací znamení. Takhle se to dělá… Vezměte Cathy zpátky k letadlu a snažte se zvládnout piloty…“

„On mě nemusí nikam brát, já jsem schopná…“

„Sklapni, Cath,“ okřikl ji Poole. „On chce jen říct, že jestli se ti dva syčáci budou vzpěčovat, bude líp, když je uzemním, než abys je ty zastřelila. Dobře.“

„Tak jo.“

„Teď mě poslouchejte,“ dodal Tyrell autoritativním hlasem. „Jestli se dostanu do úzkých, třikrát rychle vystřelím. To pro vás bude znamení, abyste okamžitě odletěli.“

„A nechali vás ve štychu?“ zeptala se ohromená Neilsenová.

„Správně, majorko. Myslím, že už jsem vám říkal, že nejsem žádný hrdina. Nemám hrdiny rád, protože příliš mnoho z nich končí smrtí a mě tahle vyhlídka nijak neláká. Pokud nastane problém, bude se mi odsud líp mizet samotnému, bez přítěže.“

„Pěkně děkuju!“

„K tomu mě vycvičili a pak mi za to i platili.“

„Hele a co kdybych šel s váma?“ nadhodil Poole.

„Na to jste si už odpověděl sám, poručíku. Co kdyby se piloti začali vzpěčovat?“

„Jdeme, Cath!“

Světle šedý buick ministerstva obrany parkoval mimo dohled kousek od lesní příjezdové cesty k Van Nostrandovu sídlu, která byla dlouhá téměř kilometr. Kapotu i čelní sklo vozu zakrývaly větve okolních stromů. Čtyři muži uvnitř byli znudění, rozčilení a naštvaní, že vyfasovali práci přesčas, aniž by měli možnost něco podniknout, nebo se jim aspoň dostalo vysvětlení, proč tam vůbec musí trčet. Měli jen pozorovat dění, a to tak nenápadně, aby je samotné za žádných okolností nikdo nezpozoroval.

„Támhle!“ řekl řidič a okamžitě sáhl po cigaretách na přístrojové desce. Z Van Nostrandova vjezdu se vynořila limuzína a zabočila napravo. „Pokud odtamtud něco vyjede po jednadvacáté hodině, můžeme jet domů.“

„Takže jedeme,“ ozval se ze zadního sedadla důstojník bezpečnosti ministerstva zahraničí. „Byla to kravina.“

„Někdo nahoře chtěl nejspíš vědět, kdo s kým souloží,“ dodal druhý hlas zezadu.

„Pěkná buzerace,“ řekl muž vedle řidiče a sáhl pro vysílačku. „Ohlásím to. Mizíme odsud. Ať žijou panáci v oblecích.“

Zkoprnělá Bajarattová se zabořila do sedadla limuzíny. Nedokázala si urovnat myšlenky v hlavě. Muž v záři reflektoru byl Hawthorne! Jak je to možné? Bylo to vyloučené, a přesto ho viděla! Byla to snad náhoda? Nesmysl. Musel existovat nějaký vzorec, jenž umožnil zcela nemožnou věc. Ale jaký? Padrone? Že by? Panebože, ano… Padrone, Mars a Neptun! Vášeň pro důvěrně známé tělo se snoubila se stejnou vášní pro moc a nadvládu. Jednoho z nich někdo zabil a odtrhl je od sebe. Ten zatracený hlupák! Van Nostrand to nemohl nechat jen tak. Pozval si Hawthornea, aby ho zabil – je můj, jen můj – a Baj o něm neměla po dnešním večeru už nikdy uslyšet.

Byla to šachová partie, kteróu stvořilo samo peklo. Králové i pěšáci byli v patové situaci, neschopní zneškodnit svého protivníka, aniž by tím nezničili sami sebe… To však nemohla dopustit. Zašla už tak daleko – jen pár dnů a Ašchelon bude pomstěn! Její pokažený život tím konečně dostane nějaký smysl! Muerte a toda autoridad! Bylo nemyslitelné, aby se nechala zastavit.

Paříž. Musela zjistit situaci.

„Co se děje?“ zeptal se Nicolo šeptem, stále udýchaný ze střelby a jejich rychlého úprku. „Myslím, že byste mi to měla říct.“

„Nic, co by se nás týkalo,“ odvětila Baj a sáhla po telefonu. Bajarattová navolila číselné kódy pro Paříž a pak vytočila číslo na rue di Corniche.

„Pauline?“ pravila důrazně. „S nikým jiným mluvit nebudu.“

„Jsem to já,“ potvrdila žena v Paříži. „A vy jste…“

„Padronova jediná dcera.“

„To mi stačí. Co pro vás můžu udělat?“

„Volala Sába znovu?“

„Certainement, madame. A byl dost rozčilený. Vyptával se, proč nejste na Sábě, ale myslím, že jsem ho uklidnila.“

„Čím?“

„Smířil se s faktem, že váš strýček odjel na jiný ostrov a že vy víte, kam mu zavolat, až se vrátíte do Karibiku.“

„Dobře. Do jeho firmy Olympic Charters v Charlotte Amalie, je to tak?“

„To nevím, madame.“

„Tak zapomeňte, že jsem vám to řekla. Nechám mu vzkaz.“

„Ovšem madame. Adieu.“

Bajarattová stiskla tlačítko, přerušila hovor a pak vytočila číslo 809 na ostrov Svatého Tomáše a zavolala do Olympic Charters. Uslyšela přesně to, co v tuhle noční hodinu čekala.

„Dovolali jste se do Olympic Charters v Charlotte Amalie. Momentálně máme zavřeno a znovu otvíráme zítra v šest hodin ráno. Pokud jste se ocitli v nouzi, zmářkněte prosím jedničku a ozve se vám hlídka Pobřežní ochrany. Jinak nám můžete zanechat vzkaz.“

„Miláčku, tady Dominka! Volám ti z příšerně nudné plavby u pobřeží Portofina. Dobrá zpráva ale je, že jsem za tři týdny zpátky. Přesvědčila jsem svého manžela, že se musím vrátit za strýčkem – on je teď na Psím ostrově. Promiň, že jsem se ti o tom nezmínila, ale říkala jsem přece, že se pořád stěhuje. Pauline mi pořádně vyčetla, že jsem se nevyjádřila jasně. Ale nevadí, už brzy budeme spolu. Miluju tě!“

Baj odložila telefon, rozladěná Nicolovým pohledem.

„Proč jste říkala takové věci, Cabi?“ zeptal se mladík. „Letíme zpátky do Karibiku? Kam vlastně jedeme…? Dnešní večer, střelba, útěk! Co se děje, signora? Musíte mi to říct!“

„Nemůžu ti říct něco, co sama nevím, Nico. Slyšel jsi řidiče, jak říkal, že se tady loupí. Majitel usedlosti je pohádkově bohatý a v Americe jsou teď zlé časy. Všude se rozmáhá zločin. Proto je tady strážní domek, hlídači a vysoké ploty. Musí být pořád připraveni na takové strašné věci. S námi to ale nemá nic společného, věř mi.“

„To je pro mě dost těžké. Když jsou tady strážní a všechna ta bezpečnostní opatření, tak proč utíkáme?“

„Kvůli policii, Nicolo! Zavolali sem policii a my rozhodně nemáme zapotřebí nechat se vyslýchat. Jsme v téhle zemi hosté. Bylo by to nepříjemné a ponižující… Co by si asi pomyslela Angelina?“

„Hmmm…“ Neúprosný pohled kluka z přístavu se na okamžik trochu zmírnil. „Proč jsme sem vůbec jezdili?“

„Protože mě jeden známý ujistil, že tady budeme mít svůj vlastní byt a služebnictvo a že mi náš hostitel půjčí sekretářku, protože potřebuju napsat spoustu dopisů.“

„Vy máte odpověď na všechno a umíte se dokonale přetvařovat.“ Mladý Ital si dál v mihotavých stínech upřeně prohlížel ženu, jež mu v přístavišti v Ponici zachránila život.

„Vzpomeň si na své liry v Neapoli, můj milý. Já teď musím vyřešit pár věcí.“

„Možná byste měla vyřešit, kde budeme dneska spát.“

„Vidím, že ti to myslí.“ Baj zmáčkla tlačítko domácího telefonu a zeptala se řidiče: „Mohl byste nám tady v okolí doporučit nějaké přijatelné ubytování, příteli?“

„Ano, madam, už jsem volal a všechno jsem zařídil. Jmenuje se to tam Shenandoah Lodge a očekávají vás pochopitelně jako hosty pana Van Nostranda. Myslím, že se vám tam bude docela zamlouvat.“

„Děkuji.“

Tyrell se kradl podél okraje travnaté mýtiny a držel se přitom ve stínu okolních borovic. Kamenný strážní domek, jehož hrozivé závory bránily v průjezdu cestou se dvěma pruhy, stál necelých třicet metrů opodál. Posledních zhruba deset metrů však neposkytovalo žádný lesní zákryt. Byl to otevřený prostor s pečlivě zastřiženým trávníkem mezi cestou a tři metry vysokou ohradou z kůlů, z jejíhož oblého vrcholu zlověstně čněly železné bodce. Člověk nemusel být žádný odborník, aby věděl, že mezi hroty proudí silný elektrický proud. Nemusel mít ani léta zkušeností, aby mu došlo, že dvě závory nad širokým vjezdem na pozemek nebyly jen nějaké obyčejné dřevěné fošny. Jejich tloušťka naznačovala, že jsou pobité ocelovými pláty. Prorazil by je snad jedině tank. Automobil libovolné velikosti by se o ně roztříštil, jako kdyby narazil do železné zdi. Právě byly spuštěné.

Hawthorne si se zájmem prohlížel kamennou budovu strážnice, jež měla čtvercový půdorys. Na dvou zdech, které viděl, byla okna z velice silného skla a na střeše se skvěla ozdobná věžička připomínající nějaký středověký hrad. Nebožtík Van Nostrand, známý také jako Neptun, byl velice ostražitý člověk. Svou podivuhodnou usedlost opatřil nerozbitným a neprůstřelným vchodem a Bůh chraň neprozřetelného narušitele, kterého by snad napadlo vyšplhat na ohradu z kůlů. Dostal by takovou ránu, že by z něj zbyl jen černý škvarek.

V žádném z oken nebylo nikoho vidět, a tak Tye přeběhl otevřeným prostranstvím. Dorazil ke strážnímu domku, přitiskl se k jeho kamenné zdi a pomalu, velice pomalu posouval hlavu k levé straně neprůstřelného tlustého skla. Pohled, jenž se mu naskytl, mu vyrazil dech. Vůbec nic nechápal! Nějaké tři metry od vchodu seděl na židli hlídač v uniformě, bezvládně opřený o umakartový stůl. Hlavu měl zbrocenou krví. Někdo ho střelil do lebky. Ne jednou, ale hned několikrát.

Hawthorne obešel budovu a zamířil ke dveřím. Byly otevřené. Vběhl dovnitř a pozorně se rozhlížel kolem. Zařízení v místnosti připomínalo výstavku nejmodernější techniky: tři řady televiznich monitorů přenášejících obraz z pohyblivých kamer, jež obsáhly celou oblast kolem usedlosti a dokázaly dokonce zachytit i zvuk. Štěbetání a krákání ptactva se mísilo s šustěním listí ve větru a šelestem vysoké trávy rostoucí po vnějším obvodu ohromné usedlosti.

Proč zabili hlídače? Proč? Komu to mohlo prospět? A kde měl posily? Člověk jako Neptun by nikdy nesvěřil hlavní bránu jedinému člověku a paranoidní šéf jeho ostrahy už vůbec ne. Bylo to čiré bláznovství a Van Nostrand i chladný profesionál Brian měli do bláznů daleko – snad byli zvrácení, ale jistě ne hloupí. Tye si prohlížel zařízení a litoval, že s ním na strážnici není Poole. Rozličné ukazatele na různých přístrojích signalizovaly, že audio i videokazety jsou v provozu. Stačilo stisknout příslušné knoflíky a mohli by se dozvědět odpovědi na řadu otázek. A naopak aktivací nesprávných tlačítek by se všechno mohlo smazat.

Nejpodivnější bylo, že strážnice zela prázdnotou. Co přimělo hlídače k útěku? Střelba? To těžko, podle švědectví mrtvého muže na invalidním vozíku byly hlídky ozbrojené a Tyrell měl pořád v pouzdře revolver ráže 9 milimetrů. A Van Nostrand samozřejmě odměňoval své žoldáky za naprostou věrnost. Proč tedy královsky placená věrná garda nepřispěchala na obranu svého dobrodince? Těžko si představit, že by si její členové mohli najít lepší práci.

Vtom ve strážním domku zazvonil telefon. Hawthorne se tak lekl, že se ani nemohl pohnout… Musíte se dokonale ovládat, poručíku. Chce to chladnou hlavu. Pokud se přihodí něco nečekaného, musíte se za každou cenu tvářit, jako by se nechumelilo.

Tak ho to kdysi dávno učil jeden instruktor ze supertajné námořní rozvědky. Tyrell jeho slova sám předal řadě dalších adeptů…, v Amsterdamu.

Tyrell zvedl telefon, a než promluvil, několikrát zakašlal.

„Nóóó?“ ozval se nevrle nezřetelným hlasem.

„Co se to tam děje?“ vykřikla žena ve sluchátku. „Nemůžu se nikomu dovolat, ani panu Vanovi, ani Brianovi, ani manželovi do auta – prostě nikomu…! A kde jste byl posledních pět minut? Pořád volám – a nic!“

„Na obhlídce,“ odsekl Hawthorne.

„Slyšela jsem výstřely, spoustu výstřelů!“

„Někdo asi loví vysokou,“ řekl Tyrell. Vzpomněl si na hru, kterou hrál Poole s těmi dvěma piloty.

„Se samopalem? A v noci?“

„Jiný kraj, jiný mrav.“

„Tady se snad všichni zbláznili!“

„Jo…“

„Tak dobře, jestli budete mluvit s panem Vanem nebo s někým jiným, řekněte jim, že jsem v kuchyni a všechny ty tlusté dveře jsou zamčené. Jestli chtějí večeři, můžou mi zavolat!“ Po těchto slovech kuchařka usedlosti praštila telefonem.

Situace byla o to podivnější, že ji ta žena právě potvrdila. Všichni vzali nohy na ramena a možná přitom zabili chlapíka, který nechtěl jít s nimi. Mohl by je prozradit. Jako by se usedlostí rozšířily pověsti o blížícím se konci světa. Čas se naplnil. Dnes večer. Zachraň se, kdo můžeš! Co jiného to mohlo být…? Jediná pravdivá odpověď a zároveň jediná spojitost s Bajarattovou se ukrývala v odumřelých buňkách mozku mrtvého Van Nostranda.

Hawthorne vytáhl z pozdra zavražděného strážného zkrvavenou pistoli. Uchopil ji palcem a ukazováčkem a odnesl ji do malé otevřené koupelny. Otřel ji papírovými ručníky a zastrčil si ji za opasek. Poté se vrátil k zařízení strážního domku a znovu si je pozorně prohlížel. Soustředil se přitom na přístrojovou desku nad pultem nejblíž vchodu. Usoudil, že slouží k obsluze silničních závor. Bylo tam šest velikých barevných tlačítek, jež tvořily dva naprosto shodné trojúhelníky umístěné vedle sebe. Knoflíky v levém dolním rohu byly zelené, napravo hnědé a nad nimi jasně červené, o něco větší než ostatní. Pod každým tlačítkem byla žlutá destička s černým nápisem: OTEVŘÍT, ZAVŘÍT a – většími písmeny pod červeným horním tlačítkem – POPLACH.

Tyrell si vybral trojúhelník nalevo a stiskl zelený knoflík s nápisem OTEVŘÍT. Nejbližší závora se pomalu zvedla. Pak stiskl hnědé a závora se vrátila do vodorovné polohy. Levý trojúhelník zřejmě sloužil pro vozidla vjíždějící do usedlosti a pravý pro odjíždějící. Aby se ujistil, opakoval stejný postup i s druhým trojúhelníkem. Vzdálenější závora se zvedla a zase spadla. Víc už moderní techniku nepokoušel. Neměl žádný důvod spouštět alarm. Právě naopak.

Rozhodl se, co udělá. Dospěl k názoru, že riziko jeho kroku je minimální, aspoň v dané chvíli. Sejde se s Neilsenovou a Poolem na přistávací dráze a oznámí jim své rozhodnutí. Buď mohou odletět s piloty a podle původuího plánu zamířit do Charlotte v Severní Karolíně – zjistit, kdo konkrétně přijde, aby doprovodil Van Nostranda k východu pro mezinárodní lety. Nebo zůstat a obrátit vzhůru nohama Van Nostrandovu pracovnu. Mohli si vybrat, obě možnosti znamenaly krok kupředu. „Odbavení“ na letišti mohla zařídit celá řada lidí a pak po sobě zamést stopy zfalšováním listin. Konkrétní doprovod by se však dal vypátrat. Na druhou stranu by však Tyrell mohl využít další dva páry očí k prozkoumání Van Nostrandovy knihovny a celého bytu. Člověk, který chvatně opouští svůj domov, jak to měl v úmyslu pán usedlosti, může snadno něco opomenout.

Hawthorne stáhl mrtvého strážného ze zakrváceného stolu, chytil ho v podpaží a odvlekl do malé koupelny. Když si pak oplachoval ruce v maličkém umyvadle, uslyšel burácení motoru automobilu – hlasité a jakoby zuřivé. Následovalo prudké brzdění doprovázené kvílením pneumatik… Nepřepočítal se? Nevyjela policie na volání o pomoc? Bez otálení vyběhl z koupelny, sebral z podlahy hlídačovu čepici a stoupl si před okno z tlustého skla. Okamžitě mu spadl kámen ze srdce. Modrý Chevrolet byl civilní a nemířil k usedlosti, ale odjížděl. Podíval se na tlačítka na přístrojové desce a věděl, že má vybrat trojúhelník vpravo určený pro výjezd.

„Ano?“ řekl, když otočil kloubovým spínačem vedle vestavěného mikrofonu.

„Co tím kruci myslíte, vy blbečku?“ zahromoval rozčilený hlas z reproduktorů ve strážním domku. „Pusťte mě odsud! A až se ten můj starej osel vrátí do limuzíny, řekněte mu, že jsem jela k sestře. Může mi tam zavolat… Ale moment! Kdo jste?“

„Já jsem tady nový, paní,“ odvětil Tyrell a stiskl zelené tlačítko na druhém trojiíhelníku. „Přeji vám krásnou noc, paní.“

„Cvoci! Všichni jste šílenci! Nejdřív letadla, pak střelba – co si vymyslíte příště?“

Když se Chevrolet vyřítil do temnoty, Hawthorne spustil vzdálenější závoru. Rozhlédl se a zauvažoval, jestli by neměl něco udělat, něco vzít… Ano, nejspíš ano. Na umakartovém stole ležel velký kroužkový notes zmáčený lesklou krví. Otevřel ho a listoval stránkami. Obsahovaly jména, data a časy Van Nostrandových návštěv od prvního dne v měsíci, tedy za osmnáct dní. Ve spěchu či z nervozity se Neptun možná dopustil první chyby. Tyrell zaklapl blok a dal si ho do podpaží – vtom mu však hlavou bleskl nápad. Praštil s ním zpátky na stůl a rychle nalistoval stránku se zápisem z oné noci. Ta limuzína, která ujela se dvěma prchajícími pasažéry z nejvzdálenějšího domu. Stálo tam jediné jméno, to však stačilo, aby se Hawthorneovi zatmělo před očima. Obsahovalo totiž část jména, o němž si návštěva myslela, že je pronásledovatelé neznají. Její fanatické ego však nemohlo připustit, aby tam chybělo. Měla to být stopa pro pozdější pátrání oficiálních komisí a historiků. Konečné uznání by si v žádném případě nenechala upřít.

Madame Lebajeróne, Paříž.

Lebajeróne.

Baj.

Dominika.

Bajarattová!

19

Tyrell nechal dveře strážnice dokořán a rozběhl se po cestě směrem k průseku v ohromné travnaté ploše, kudy chtěl přeběhnout k přistávací dráze. Když však dorazil na trávník, zpomalil. Něco se mu nezdálo, ale zprvu nevěděl co. Vzápětí pochopil. Podvědomě očekával, že jak se bude blížit k dráze, spatří záři žlutavého světla. Nic však neviděl, jen tmu. Znovu se rozběhl, rychleji než předtím, a prosmýkl se úzkou mezerou ve vysokém živém plotu, jenž ohraničoval okraj dráhy.

Předpokládal, že uvidí Neilsenovou s Poolem a dvěma piloty, kteří na něj budou čekat na dráze. Nikdo tam však nebyl. Něco se muselo stát. Zasunul knihu návštěv pod jeden z keřů, nahrnul na ni hlínu, pak zvedl hlavu a pozorně se rozhlížel po letišti.

Ticho. Nic. Jen žlutavě bílé obrysy letounu Gulfstream.

Vtom přece jen cosi zahlédl – pohyb! Kde? Postřehl jej pouze koutkem oka – vpravo, šikmo napříč asfaltem, za ním. Zaměřil tedy pozornost tím směrem. Pomáhal mu v tom i svit měsíce, jehož paprsky jako by se odrážely od nějakých zrcadel. Byla to řídicí věž, která však svému označení příliš neodpovídala. Ve skutečnosti to nebyla věž, ale prosklená přízemní budova, nad níž se tyčila satelitní anténa ukotvená dráty ke střeše. Za jedním z velkých oken se kdosi pohnul a na zlomek vteřiny se mihl ve světle měsíce, jenž právě vykoukl zpoza mraků.

Pak nebe opět potemnělo. Hawthorne si lehl do trávy a plazil se zpátky k vysokému živému plotu. Za průsekem se postavil a rozběhl se kolem konce dráhy směrem k dalšímu průseku. Za necelou minutu se ocitl necelých sto metrů od přízemní „věže“. Dychtivě se nadechoval a pot, jenž se mu řinul po tváři i krku, mu zmáčel košili. Co když ti dva piloti přemohli Cathy i ozbrojeného poručíka? Uvážil však Pooleovy schopnosti a dospěl k názoru, že v takovém případě by se nejspíš střílelo. Žádnou střelbu však neslyšel.

Znovu pohyb! K ohromnému oknu se rychle přiblížila temná postava, či snad její stín. Stejně rychle však zase zmizela… Viděli ho proběhnout průsekem v živém plotu a teď ho pozorují. Hawthorneovi se náhle vybavily tři dny – či spíš tři noci stará vzpomínka na bezejmenný ostrov severně od průplavu Anegada… Oheň. Jeden z nejsilnějších vjemů pro člověka i zvíře, na padronově pevnosti v moři, navíc podbarvený zuřivým štěkotem bojových psů.

Tyrell zůstal za živým plotem a snažil se na zemi nahmatat vysušené stonky a spadané chrastí spálené letním sluncem. Pak se natáhl nahoru a hledal křehké větévky, jež by se daly zlomit. Čím dál šel, tím jich bylo víc. Zhruba za čtyři minuty horečné aktivity postavil hromádku téměř třicet centimetrů vysokou a šedesát centimetrů širokou. Byl to „předkrm“, jenž by dokázal zažehnout i mokré dřevěné uhlí. Sáhl do kapsy kalhot pro nezbytnou krabičku zápalek, kterou u sebe nosil od dob, kdy byl ještě silným kuřákem. Vytáhl jednu zápalku, ukryl ji v dlaních a škrtl. Zapálil základnu, vsunul krabičku do hranice a po čtyřech odlezl od ohníčku. Zahnul napravo a pokračoval podél další části přerušovaného živého plotu a pak ještě dál, až stanul na úrovni prosklené budovy. Její kovové dveře se nacházely necelých pětadvacet metrů od něj.

Oheň se šířil houštím mnohem rychleji, než si Hawthorne představoval. Děkoval bohům za to, že ve Virginii slunko tak pálí. Vlhké noční vánky z kopců ještě nedorazily. Vrchní část živého plotu byla suchá a zeleň uprostřed nezabránila plamenům, aby proudily nahoru a rychle se šířily oběma směry. Za malou chvíli vyšlehly temnotou zlověstné plameny, jež se hnaly napravo i nalevo jako po zápalných šňůrách. U velkého zadního okna se objevily dvě tmavé postavy – ne, byly tři. Chovaly se rozčileně. Kývaly a potřásaly hlavami, rozhazovaly rukama, vrhaly se na jednu stranu a hned zas na druhou. Utápěly se v nerozhodnosti a panice. Vtom se kovové dveře otevřely a tři postavy se objevily na prahu, jedna vepředu, dvě o krok zpět. Tyrell věděl, že Neilsenová ani Poole mezi nimi nejsou. Vytáhl z opasku devítimilimetrovou pistoli a položil si tři otázky: „Kde je Cathy s Jacksonem? Kdo jsou tihle lidé a co mají společného se zmizením obou důstojníků letectva?“

„Ježíšmarjá, nádrže s palivem!“ vykřikl muž vepředu.

„Kde jsou?“ Hlas druhého muže Hawthorne poznal – patřil druhému pilotovi letadla Gulfstream.

„Támhle!“ Tye viděl, jak postava divoce ukazuje na nějaké místo na přistávací dráze. „Celá tahle podělaná díra by mohla vyletět na měsíc! Jsou v nich desetitisíce litrů toho nejkvalitnějšího paliva!“

„Vždyť je to všechno pod zemí!“ zaprotestoval pilot.

„Jasně, kámo, ale nahoře jsou železné poklopy! Ty nádrže jsou plné jen napůl. Nad palivem se drží plynové výpary a ty se od rozžhaveného železa můžou vznítit. Padáme odsud!“

„Nemůžeme je tady nechat!“ vykřikl druhý pilot. „To je vražda, šéfe, a s tou my nechceme nic mít!“

„Tak si dělejte, co chcete, vy pitomci, ale já mizím!“

Muž vepředu vyrazil do trávy a rozběhl se podél hořícího živého plotu. Oba piloti vběhli do budovy a zmizeli tak z dohledu. Hawthorne se vrhl k zemi a plazil se kupředu, až dorazil k rohu prosklené stavby. Nahlédl za okraj budovy. Plameny hořícího porostu plápolaly a šlehaly k nebi. Náhle se ve dveřích objevili Poole s Neilsenovou. Měli ruce svázané za zády a ústa zalepená leukoplastí. Jak je piloti vystrčili ven, Cathy upadla a Jackson ji okamžitě zakryl vlastním tělem, jako by očekával střelbu. Piloti letadla Gulfstream vyšli hned za nimi, očividně vystrašení a nejistí.

„Jdeme, vy dva!“ rozkázal druhý pilot. „Vstáváme a jdeme!“

„Nikam nejdete!“ Tyrell vyskočil a střídavě mířil pistolí na hlavy obou pilotů. „Pomozte jim vstát, vy zatracený hajzlové! Rozvažte je a odlepte jim ty pásky!“

„Klídek, člověče, my jsme to neudělali z vlastní vůle“ namítl druhý pilot a spolu s kolegou vytáhl Neilsenovou a Poolea na nohy. Poté je rozvázali a dovolili jim odlepit si z úst silnou pásku.

„Ten hajzl radista na nás všechny mířil pistolí.“

„Nařídil nám, že je máme svázat a ucpat jim pusu,“ přidal se pilot. „Věděl, že pracujeme pro Van Nostranda, a tak si řekl, že jsme v pořádku. To on vedl dneska ráno zkušební lety.“

„V pořádku je slabé slovo,“ přerušil ho druhý pilot a podíval se na hořící živý plot. „Říkal, že nás prověřila ‚ochranka pana Vana‘, ale že tyhle lidi nezná a nechce nic riskovat… Musíme odsud vypadnout. Slyšeli jste přece, co říkal. Nádrže s palivem!“

„Kde jsou?“ zeptal se Hawthorne.

„Něco přes sto metrů západně od týhle skleněný barabizny,“ odvětil Poole. „Když jsme na vás s Cathy čekali, všiml jsem si čerpadel.“

„Mně je fuk, kde jsou!“ vykřikl druhý pilot. „Ten parchant povídal, že by nás mohly vystřelit na měsíc!“

„To by mohly,“ řekl poručík, „ale je to dost nepravděpodobné. Čerpadla mají dvojitou izolaci a ty poklopy by člověk musel sežehnout plamenometem, aby dosáhly zápalné teploty.“

„A mohlo by se to stát?“

„Jasně, Tyei, ale pravděpodobnost je asi jedna ku několika stům. Cedule se zákazem kouření taky nejsou u benzínek jen tak pro srandu.“

Hawthorne se obrátil k vyděšeným pilotům. „Máte kliku, hoši,“ oslovil je. „Dejte mi peněženky a průkazky. A chci taky vaše pasy.“

„To má být zatčení?“

„Nemuselo by, když uděláte, co vám povím. No tak, sem s tím! Vrátím vám je.“

„Co vy jste vůbec zač? Nějakej federál?“ Pilot neochotně sáhl do kapes a podal Tyrellovi peněženku a pas. „Uvědomujete si, doufám, že jsme vykonávali legální práci a nemáme u sebe žádné střelné zbraně, ani zakázané látky. Klidně si nás prohledejte a letadlo taky. Nenajdete ani ň.“

„Zdá se, že máte zkušenosti… Pro vás platí totéž, vy nebeskej jezdče! Tak se to přece říká, nebo ne?“

„Jsem pilot s licencí a volně nabízím své služby, pane,“ řekl druhý pilot a také podal Hawthorneovi požadované věci.

„Zjistěte jména a příslušné informace, majorko,“ pokračoval Tyrell a podal peněženky s pasy Neilsenové. „Jděte dovnitř a rozsviťte.“

„Provedu, komandére.“ Cathy rychle odkráčela do skleněného domu.

„Major… a komandér?“ vyhrkl pilot. „Co to má sakra znamenat? Střelba, požár letiště u noblesní usedlosti a teď ještě armáda? Do čeho nás to ti hajzlové namočili, Bene?“

„Já jsem poručík,“ řekl Poole.

„Nemám páru, Sonny, ale jestli odsud vyvázneme, tak se vyškrtneme z jejich seznamu!“

„Copak je to za seznam?“ otázal se Hawthorne.

Letci se po sobě podívali. „Jen mu to pověz,“ řekl pilot. „Nemaj na nás ani prd!“

„Sky Transport International,“ vysvětlil druhý pilot. „Je to něco jako pracovní agentura pro letce. Zajišťují nám zakázky.“

„Podívejme se. Kdepak sídlí?“

„V Nashville.“

„Ještě líp. Na venkově je spousta milionářů, co?“

„Nikdy jsme vědomě nepřepravovali zločince ani jakoukoli osobu nebo osoby, které přechovávají zakázané látky…“

„Ano, to už jste říkal, pane pilote. Právo máte v malíčku, ale kdo vám dal letecký výcvik? Armáda?“

„Ani náhodou,“ odvětil druhý pilot nasupeně. „Prvotřídní civilní školy, které dostaly od Federální letecké společnosti nejvyšší ocenění. Nalítal jsem v nich dohromady pět tisíc hodin.“

„Vy snad máte něco proti armádě?“ zeptal se Poole.

„Přísná hierarchie velení potlačuje iniciativu jednotlivce. My jsme lepší piloti.“

„Tak hele…!“

„Klid, poručíku.“

Catherine Neilsenová vyšla z řídicí věže.

„Nějaké překvapení?“ zeptal se Hawthorne a gestem majorce naznačil, aby vrátila peněženky s pasy.

„Jedno nebo dvě,“ odpověděla Cathy a podala pilotům jejich majetek. „Naši letci se jmenují Benjamin a Ezechiel Jonesovi. Jsou to bratři. Během posledních zhruba dvaceti měsíců toho hodně procestovali. Zajímavá místa jako Cartagena, Caracas, Port-au Prince a Estero na Floridě.“

„Nesouměrný obdélník,“ řekl Tyrell. „Poslední přímý úsek vede nad Everglades.“

„Shazovací zóny alfa až omega,“ poznamenal Poole znechuceně. „Hlavně musíte vypustit náklad přesně nad určeným místem. Co, vy parchanti? Ezechieli, vy jste fakt bezva letec!“

„Říkají mi Sonny!“ řekl pilot,

„Mohli bysme odsud vypadnout?“ Druhému pilotovi se po tváři řinul pot a neustále se díval k hořícímu porostu.

„Ale ovšem, vy zmizíte hned,“ odvětil Hawthorne, „a to způsobem, jaký vám určím. Uděláte, co vám řeknu. Poručík mě informoval, že máte povolení přistát v Charlotte v Severní Karolíně…“

„Čas odletu už uplynul a my jsme nenahlásili nový!“ namítl Benjamin Jones. „Pro tu trasu bychom nedostali povolení – je tam velký provoz!“

„Hoši, měli byste se vrátit do jedné z těch svých prvotřídních škol,“ řekl Jackson. „Až budete několik stovek metrů vysoko, zařídím vám novou trasu, nebo potvrdím tu starou.“

„To vy můžete, Poole?“

„Jasně, že může,“ odvětila Cathy. „Já taky. S tím zařízením se můžeme spojit s věžemi od Dullesova letiště až po Atlantu. Jak tady Ben říkal ve vzduchu, Van Nostrand je vážně třída.“

„Čekáte, že vletíme přímo do náručí smečce federálů, co čekají na pasažéra, kterého nevezeme?“ vykřikl Sonny-Ezechiel Jones. „Vy jste se snad posrali!“

„Vy se poserete, jestli to neuděláte,“ odvětil Tyrell klidně a sáhl do kapsy pro malý telefonní zápisník a tužku – pozornost hotelu v San Juanu. „Tady máte číslo, na které zavoláte, až doletíte do Charlotte. Použijte kreditní kartu, protože je to na Panenských ostrovech a dovoláte se na záznamník.“

„Vy jste se zbláznil!“ zavřeštěl Benjamin Jones.

„Myslím, že byste měl poslechnout. Jestli odmítnete, už nikdy si v téhle zemi nezalítáte s žádným ani vzdáleně legálním strojem. Když naopak uděláte, co vám povídá, můžete jít domů. Ovšem pod jednou podmínkou, ke které se za chvíli dostanu.“

„Pod jakou podmínkou? Co máme udělat?“

„Tak za prvé, nepřivítá vás žádná smečka, ale Van Nostrandův diplomatický doprovod, což budou nanejvýš dva lidi. Chci jejich jména. Odmítnete se s nimi bavit, dokud nepodepíšou potvrzení.“

„Jaké potvzení?“

„S datem, časem a podpisy podle jejich průkazů. Taky tam chci jméno konkrétního člověka, který odbavil vašeho cestujícího a schválil doprovod. Nebude jim to moc vonět, ale pochopí to. Dělá se to tak.“

„A co až ty informace dostaneme?“ zeptal se Ben Jones, bystřejší z bratří. „Van Nostranda jim předat nemůžeme…! Kde vlastně je?“

„Udělalo se mu nevolno.“

„Tak co sakra řekneme?“

„Že to bylo jen nanečisto. Z rozkazu Van Nostranda. Tohle možná pochopí ještě líp. Pak najdete telefon a zavoláte na tohle číslo.“ Hawthorne vsunul druhému pilotovi do kapsy košile malý papírek.

„Počkejte, sakra!“ ozval se Sonny-Ezechiel. „A co naše prachy?“

„Kolik máte dostat?“

„Deset tisíc – pět na hlavu.“

„Za jednodenní práci? To je trochu moc, Zechu. Vsadím se, že to budou spíš tak dva pro každého.“

„Bereme i čtyři, to znamená dohromady osm. A jsem Sonny!“

„Něco vám povím, Sonny. Dám vám čtyři, když zavoláte z Charlotte tu zprávu. Jestli ne, dostanete starou belu.“

„To jsou jen kecy, komandére,“ řekl Benjamin Jones. „Hezky se to poslouchá, ale jak nám vlastně zaplatíte?“

„To je ta nejsnadnější věc na světě. Stačí, když mi po telefonátu z Charlotte dáte dvanáct hodin. Pak zavoláte na záznamník na Svatém Tomáši čas a místo, které si určíte, a posel vám doručí peníze.“

„Kecy.“

„Připadám vám snad jako pitomec? Vždyť vám dávám telefonní číslo mrtvé schránky, kterou byste klidně mohli vypátrat!“

„A co když tam nikdo nenechá žádnou odpověď?“ naléhal mladší z bratrů.

„Někdo ano. Podívejte, ztrácíme čas a vy stejně nemáte na vybranou! Předpokládám, že máte klíček od zapalování či jak tomu říkáte.“

„To bylo první, co jsem udělal,“ odvětil Sonny. „Akorát že je to klíč od dveří pilota. Letadlo se ovládá páčkami, vy tupče.“

„Tak do práce.“

„Ať vás ani nenapadne nás napálit,“ řekl Benjamin. „My nevíme, co se tady stalo, ale jestli si myslíte, že jsme zbaštili ty kecy o střelnici, tak jste vedle. Skutečnost, že náš zaměstnavatel není v letadle, nás nutí k otázkám. O tom Van Nostrandovi jsem četl, byl by to sólokapr, jestli mi rozumíte. Mohli bysme to prodat novinářům.“

„Chcete vyhrožovat důstojníkovi amerického námomictva námořní rozvědky, abych byl úplně přesný?“

„Chcete nás podplatit, kapitáne? Penězi amerických daňových poplatníků?“

„Jste tvrdý chlapík, Jonesi, ale mladší bratři takoví obvykle bývají – obvykle ke svojí škodě… Vypadněte odsud. Za pár hodin si zkontroluju záznamník na Svatém Tomáši.“

„Až budete sto metrů nad zemí, tak se ozvěte vysílačkou,“ řekl Poole. „Nastavte přístroje na požadovaný směr.“

Bratři se po sobě podívali. Sonny-Ezechiel pokrčil rameny, pak znovu pohlédl na Hawthornea. „Klidně si na ten svůj záznamník zavolejte. Pak na něj zavoláte znova a řeknete, jak nás vyplatíte. Žádné šeky, hezky na dřevo.“

„Bene,“ ucedil Tyrell a probodl pohledem mladšího z Jonesů. „Předáte mi informace z Charlotte, nebo to vaše letadlo vystopuju, i kdybyste ho někomu prodali. A nakonec moje podmínka: Necháte kšeftování s drogami!“

„Hajzle!“ zamumlal druhý pilot.

Oba muži se otočili a rozběhli se směrem k ohořelému živému plotu, jenž už nyní spíš jen doutnal.

„Oheň skomírá,“ řekla Cathy.

„Suché vršky hoří rychle,“ poznamenal Jackson. „Oheň ale vydává víc světla než žáru, takže zelené listí nechytí.“

„Stejně se ještě bude šířit,“ řekl Hawthorne.

„Nebude,“ opravil jej Poole a zamířil ke dveřím prosklené „věže“. „Křoví dělí od čerpadel nejmíň třicet metrů.“

„Proto taky nevybuchnou,“ podotkla Neilsenová.

„Nechtěl jsem být tak konkrétní, Cath… Mám práci. Znám věž v Andrewsu. Zavolají na Národní letiště kvůli odbavení dřív, než si počítač stačí krknout. Gulfstream je na cestě do Charlotte.“

„Sejdeme se v domě, v knihovně,“ řekl Hawthorne Pooleovi, když poručík zmizel ve věži. „Jdeme,“ dodal a otočil se k majorce.

„Chci to tam obrátit vzhůru nohama. Musíme najít způsob, jak se spojit s tou druhou limuzínou. Jede v ní Bajarattová.“

„Bože můj! Víte to jistě?“

„Dokážu vám to. Na druhé straně letiště jsem si schoval knihu návštěv ze strážnice. Limuzína, kterou jste viděli, byla posledním autem, které sem vjelo. Důkaz se skrývá ve jménu. Pojďte, ukážu vám to.“

Společně se rozběhli kolem hoříčího a doutnajícího porostu směrem k místu, kde Tyrell ukryl tlustou knihu s kroužkovou vazbou. Zadýchaný Hawthorne si klekl a chtěl ji najít.

Nebyla tam.

Tye hrabal v hlíně jako hladovějící, který hledá jedlé kořínky. Vrhal se ze strany na stranu a snažil se ovládnout paniku, jež ho zachvátila. Nakonec zanechal marné činnosti. Oči mu plály.

„Je pryč!“ šeptl a zamžikal. Po tváři mu začaly stékat pramínky potu.

„Pryč…?“ Zaskočená Neilsenová se zamračila. „Nemohla vám v rozrušení někde vypadnout?“

„Dal jsem ji přesně sem!“ Hawthorne se vymrštil jako rozlícená kobra a vytrhl zpoza opasku pistoli. „A mně v rozrušení věci z ruky nepadají, majorko.“

„Omlouvám se.“

„Já taky… Nejspíš se mi to stalo už mockrát, ale tentokrát ne. Na to je moc velká a důležitá… Kristepane, je tady ještě někdo. Někdo, koho nevidíme, ale on nás pozoruje!“

„Že by ta kuchařka? Nebo strážníci od brány?“

„Vy to nechápete, Cathy. Všichni odjeli, zmizeli, i ta kuchařka – sám jsem ji pouštěl ven. Říkala, že se nikomu nemůže dovolat.“

„Opravdu všichni?“

„Kromě jednoho mrtvého hlídače. Ležel na stole s kulkou v hlavě.“

„Ano, ale jestli tady ta kniha návštěv není…“

„Přesně tak. Někdo tady zůstal. Někdo, kdo ví, že Van Nostrand je mrtvý, a chce odnést z usedlosti plné cenností, co se dá.“

„Ale proč zrovna knihu návštěv? To přece není stříbro, ani křištál, ani žádný umělecký předmět.“

Tyrell přimhouřil oči a prohlížel si Neilsenovou v měsíčním světle.

„Děkuji, majore, právě jste řekla něco, co mě samotného mělo napadnout. Náš záhadný člověk je významnější, než jsem si myslel. Ta kniha má cenu jen pro někoho, kdo ví, jak je důležitá. Jinak je úplně k ničemu. Vážně jsem byl moc dlouho mimo.“

„Co chcete dělat?“

„Hlavně musíme být velice opatrní. Vy máte pistoli, že?“

„Jackson mi dal tu, co vzal radistovi. Myslím, že je větší.“

„To je lepší. Držte ji tak, aby ji bylo dobře vidět, a pojďte za mnou. Dělejte totéž, co já – každých pár kroků se otočte, pokud možno na druhou stranu než já. Budu mířit doleva, vy doprava, abychom měli na mušce všechna místa. Zvládnete to?“

„Zvládnu miniponorku, kterou jsem nikdy předtím neviděla?“

„To je něco jiného, majorko. Teď neřídíte žádný stroj, vy sama jste totiž stroj. Střílet do stínů možná není moc humánní, ale nic jiného nám nezbývá. Jestli jen na chvilku zaváháme, může být po nás.“

„Slyším dobře, Tyei, a jestli jste se mě snažil vyděsit, tak se vám to povedlo.“

„Dobře. Mě osobně děsí hrdinství. Umírá se na něj.“

Opatrně vykročili rozlehlým trávníkem k ohromnému domu a každou chvíli se přitom otáčeli. Tak došli až k rozbitému oknu knihovny. Tlumené světlo zevnitř zvýrazňovalo zubaté střepy, jež čněly z rámu. Tyrell otloukl hlavní své zbraně spodní okraj okna, aby omezil riziko pořezání, až se budou soukat dovnitř.

„Fajn, půjdu první a vytáhnu vás,“ řekl Hawthorne.

Nervózní Catherine Neilsenová stála za ním tváří v tvář temnotě a mířila pistolí ze strany na stranu.

„Ani nevím, jestli se vůbec chci otočit,“ řekla Cathy. „Pistole vážně nesnáším, ale právě teď se s touhle ošklivou věcičkou cítím moc dobře.“

„To vám schvaluju, majorko.“ Tyrell se vzepřel na levé ruce a vyhoupl na rám, pistoli přitom svíral v pravici. „To bysme měli,“ dodal a postavil se v okně. „Dejte si někam tu pistoli a chytněte se mě za ruku.“

„Sakra, strašně to škrábe!“ vykřikla Neilsenová, vsunula si zbraň za výstřih šatů a popadla Hawthorneovu nataženou levici. „Co teď?“

„Zapřete se nohou o zeď a já vás vytáhnu. Je to jen pár kroků, zvládnete to…, ale pokud možno nešlápněte na hranu okna. Nemáte boty.“

„Měla jsem vysoké podpatky, jestli si vzpomínáte. Ty se moc nehodí, když má člověk běžet jako o život.“ Majorka udělala, co jí Tyrell řekl. Vykasala si šaty a zdolala metr a půl dlouhou cestu k oknu. „Ostych musí stranou,“ zamumlala. „Jestli vás snad vzruší moje spodní prádlo, je to váš problém.“

Těla Van Nostranda a šéfa jeho ostrahy ležela na stejném místě jako poté, co jejich život předčasně ukončila střelba. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se mezitím cokoli změnilo, ani že by v knihovně někdo byl. Hawthorne se o tom chtěl ujistit, a tak rychle přešel k silným pancéřovým dveřím. Byly stále zamčené.

„Budu nás krýt od okna,“ řekl Tye. „Prohlídněte telefon. Měl by mít v paměti seznam důležitých čísel. Podívejte se, jestli jsou tam naprogramovaná taky čísla do limuzín.“

Hawthorne se postavil zády ke zdi vedle vytlučeného okna a Neilsenová zamířila ke stolu.

„Na telefonu je velká čtvercová fólie, pod kterou byl určitě seznam čísel,“ ozvala se Cathy. „Někdo ho vytrhl. Kolem okrajů zůstaly kousky silného papíru, jako by ho ten někdo nemohl vyndat.“

„Podívejte se do šuplíků, do košů – prostě kamkoliv to mohl vyhodit.“

Catherine rychle otvírala zásuvky a hned je zase prudce zavírala.

„Jsou prázdné,“ řekla. Zvedla mosazný odpadkový koš a položila jej na křeslo u psacího stolu. „Nic moc tam není – ale moment.“

„Co?“

„Je tady účtenka od nějaké lodní společnosti. Jmenuje se Sea Lane Containers. Tu firmu znám. Využívají ji hlavouni, které na pár let překládají na post v zámoří.“

„Co se tam píše?“

„‚N. Van Nostrand, uložení na třicet dní, Lisabon, Portugalsko.‘ Pod tím se v kolonce píše: ‚Dvacet sedm krabic s osobními věcmi. V případě celní prohlídky je možno zásilku otevřít.‘ Podepsala to G. Alvaradová, sekretářka NVN.“

„To je všechno?“

„V řádce za nápisem Instrukce se píše: ‚Odesílatel si vyzvedne zásilku ve skladišti Sea Lane Contaíners v Lisabonu.‘ To je všechno… Proč by někdo vyhazoval účtenku od dvaceti sedmi krabic plných osobních věcí, když spousta z nich musí mít hrozně vysokou cenu?“

„Napadá mě jediná věc. Člověk jako Van Nostrand asi nepotřebuje k vyzvednutí zásilky žádnou účtenku. Co je ještě v tom koši?“

„Nic moc… Tři obaly od bonbonů, pár prázdných zmačkaných stránek z poznámkového bloku a kursovní lístek burzy s dnešním datem.“

„To je k ničemu,“ usoudil Tyrell, jenž nepřestával sledovat okolí domu. „Nebo možná ne,“ opravil se. „Proč by Van Nostrand tu stvrzenku vyhazoval? Řeknu to jinak: Proč by se tím vůbec obtěžoval?“

„Berete hodiny u Jacksona? Vůbec vám nerozumím.“

„Měl přece sekretářku, tak proč to jednoduše nedal jí? Zřejmě se starala o všechno, tak proč si to nechal?“

„Aby si vyzvedl zásilku v Lisabonu – no jo, zapomeňte na to, jak byste asi řekl. Vždyť ji vyhodil.“

„Ale proč?“

„To bych taky ráda věděla, komandére. Jsem pilot, ne psychiatr.“

„Ani já ne, ale poznám, když mi někdo cpe do krku kaktus.“

„To zní docela chytře, ale nevím, jak to myslíte.“

„Nejsem chytrý, jen zkušený. Van Nostrand z neznámých důvodů chtěl, aby se ta stvrzenka našla.“

„Po jeho smrti?“

„Samozřejmě, že ne. Neměl tušení, že umře. Byl na cestě do Charlotte v Severní Karolíně, ale chtěl, aby ji někdo našel.“

„Ale kdo?“

„Někdo, kdo by si to spojil s něčím, co se nestalo – třeba. Možná je to jen moje zvrácená intuice, ale něco tady pěkně smrdí… Rozhlídněte se kolem. Všude. Vytáhněte všechny knížky, co zbyly na policích, prohledejte skříně, bar, prostě všechno.“

„A co mám vlastně hledat?“

„Cokoliv, co není vidět…“ Vtorn se zarazil a pak řekl: „Počkat! Zhasněte!“

Neilsenová zhasla stojací lampu a poté i světlo na stole. Místnost potemněla. „Co se děje, Tyei?“

„Je tam někdo s malou baterkou. Vidím kroužek na trávě. To bude náš neznámý, který neodjel.“

„Co dělá?“

„Míří přímo k tomuhle oknu…“

„I když se nesvítí?“

„To se ptáte správně. Když jste zhasla, tak se ani na chvíli nezastavil. Kráčí pořád dál jako robot.“

„Našla jsem baterku!“ zašeptala Neilsenová zpoza stolu. „Zdálo se mi, že jsem jednu zahlídla ve spodním šuplíku, a měla jsem pravdu.“

„Přikrčte se a pošlete mi ji po zemi.“

Cathy poslechla. Tyrell shrábl baterku levou rukou a přitáhl si ji k boku. Strašidelná postava pokračovala směrem k domu a za několik vteřin došla až pod okno. Ticho noci náhle prořízl hysterický výkřik.

„Vypadněte odsud! Nemáte žádné právo lézt do jeho soukromého bytu! Povím to panu Vanovi. Dá vás zabít!“

Hawthorne rozsvítil baterku a namířil pistoli na hlavu postavy. K jeho úžasu to byla stařena s tváří zbrázděnou vráskami a perfektně načesanými bílými vlasy, která na sobě měla šaty s tmavým vzorem. Pod levou paží svírala zkrvavenou knihu návštěv ze strážnice. Neměla žádnou zbraň, jen obyčejnou svítilnu, kterou svírala v pravé ruce. Vypadala zdrceně a oči jí plály hněvem.

„Proč by nás měl pan Van Nostrand zabíjet?“ zeptal se Tyrell klidně a tiše. „Jsme tady na jeho přání. Poslal pro nás své letadlo. Jak sama můžete vidět tím rozbitým oknem, měl velice pádný důvod, aby nás požádal o pomoc.“

„Takže vy patříte k jeho armádě?“ zeptala se stařena. Její hlas byl nyní hlubší a o něco klidnější, avšak stále nevrlý. Dal se v něm rozpoznat lehký cizí přízvuk.

„K jeho armádě?“ Tye namířil baterku nad hlavu stařeny, aby jí nesvítil do očí.

„Pochopitelně nejen jeho, ale i Marsově.“ Žena se odmlčela, jako by se snažila popadnout dech.

„Pochopitelně… Neptun a Mars, že?“

„Jistě. On říkal, že vás jednoho dne zavolá. Oba jsme věděli, že už to brzy přijde.“

„Co přijde?“

„Vzpoura, to je jasné.“ Žena se znovu hltavě nadechla a tajemně zakoulela očima. „Musíme chránit sebe i své lidi – všechny, kteří jdou s námi!“

„No ovšem, před štváči.“

Hawthorne si prohlížel její rozvášněnou tvář. I když měla stařena vztek, vypadala i působila jako aristokratka… Z Jižní Ameriky? Ano, měla španělský nebo portugalský přízvuk… Portugalský, Rio de Janeiro? Mars a Neptun Rio!

„Před lůzou, tak je to!“ zasípala tak hlasitě, jak jen to dovoloval její původ. „Nils se celý život snažil ulehčit jim osud, ale oni chtějí pořád víc a víc a víc! A přitom si nic nezaslouží! Jen se válejí, dělají děti a nepracují!“

„Nils…?“

„Pro vás je to pan Van!“ Žena si odkašlala a z hrdla jí vyšlo zachroptění.

„Ale pro vás ne…, pochopitelně.“

„Milý mladý muži, já jsem s hochy celá dlouhá léta, už od začátku. Za starých dobrých časů jsem jim dělala hostesku. Bože, ty krásné večírky, bankety, a dokonce jejich vlastní carnavales! Prostě nádhera!“

„Určitě byli úžasní,“ souhlasil Tyrell a přikývl. „Přesto musíme chránit svoje vlastní lidi – každého, kdo jde s námi. Proto jste vzala tu knihu návštěv, viďte? Zahrabal jsem ji do hlíny pod křovím.“

„To jste byl vy? Tak to jste tedy hlupák! Copak si neuvědomujete, že tady po sobě nesmíme nechat nic důležitého? Budu muset říct Nilsovi o vaší nedbalosti.“

„Nechat po sobě…?“

„Ráno odjíždíme!“ zašeptala bývalá hosteska Marse a Neptuna a znovu zakašlala. „Copak vám to neřekl?“

„Ale ano. Připravujeme se.“

„Všechno je už připravené, vy osle! Brian před chvílí odletěl naším letadlem, aby zařídil poslední náležitosti. Portugalsko! Není to úžasné? Naše osobní věci už jsou poslané… Kde je Nils – pan Van? Musím mu říct, že už jsem hotová.“

„Je nahoře. Kontroluje si… věci.“

„To je k smíchu. Ráno jsme s Brianem všechno vyklidili a na nic jsme nezapomněli. Připravila jsem mu oblečení, pyžamo i toaletní potřeby, které se pak můžou nechat těm Arabům!“

„Arabům? Na to zapomeňte! S čím jste hotová – slečno Alvaradová… Tak se přece jmenujete, ne?“

„Ovšemže ano, madame Gretchen Alvaradová. První manžel mé matky byl velký válečný hrdina, člen nejvyššího velení.“

„Vy jste mi pěknej dáreček, madam,“ zabručel si Tyrell pod vousy.

„Madre de Dios,“ dodala G. Alvaradová zasněně. „Ty dávné časy s Marsem a Neptunem byly vážně báječné, ale pochopitelně o nich nikdy nemluvíme.“

„S čím jste hotová?“

„Přece s modlením. Pan Van mě požádal, abych šla do naší kamenné kapličky na kopci a pomodlila se k našemu Spasiteli za bezpečné vykoupení. Jistě víte, že pan Van Nostrand není o nic míň zbožný než kněz… Musím se vám přiznat, mladíku, že jsem modlení trochu zkrátila, protože se asi porouchala klimatizace. Slzely mi oči a těžko se mi dýchalo. Neříkejte mu to, ale pořád mě strašně bolí na prsou. Nic mu neříkejte. Dělal by si o mě starosti.“

„Takže jste vyšla z kapličky…“

„… sešla jsem po cestě a viděla vás utíkat. Myslela jsem, že je to Brian, tak jsem běžela za vámi a viděla, jak dáváte knihu návštěv na zem a nahrnujete na ni hlínu.“

„A co bylo pak?“

„To nevím jistě. Byla jsem pochopitelně rozčilená a snažila jsem se na vás křiknout, ale najednou se mi strašně špatně dýchalo – neříkejte to Nilsovi – a pak se mi zatmělo před očima. Když se zase trochu rozjasnilo, zjistila jsem, že ležím na zemi a všude kolem šlehají, plameny! Nejsem rozcuchaná? Nils chce, abych pořád vypadala důstojně.“

„Vypadáte dobře, madame Alvaradová, ale musím se vás na něco zeptat, a to rychle. Pan Van mi řekl, abych zavolal do jedné z limuzín. Je to velice naléhavé. Jak to mám udělat?“

„To je úplná hračka… Když jsem viděla, že se tady svítí, musela jsem zjistit, kdo…“

Víc ze sebe stará sekretářka se šlechtickým původem nevypravila. Začala se otřásat v křečích. Jak si položila ruce na prsa, tlustá kniha návštěv jí vypadla z podpaží. Stařena, jejíž tvář náhle působila odule, vytřeštila oči.

„Klid!“ křikl Tyrell, jenž na ženu z okna nemohl dosáhnout. „Opřete se o zeď. Musíte mi to říct! Jak se volá do těch limuzín? Říkáte, že je to hračka – jak se to dělá?“

„Byla… to… hračka,“ vysoukala ze sebe a mezi slovy lapala po vzduchu. „Teď už to nejde. Nils mi nařídil…, abych z telefonu… všechno vymazala.“

„Jaká jsou to čísla?“

„Já… nevím – je to už dávno.“

Vtom ze sebe stařena vyrazila přiškrcený výkřik. Chytila se za krk a její oteklá tvář osvícená Tyrellovou baterkou zmodrala.

Hawthorne vyskočil z okna do trávy a při dopadu mu baterka vyletěla z ruky. Vstal a rozběhl se k Alvaradové. V té chvíli se za rozbitým oknem objevila Catherine Neilsenová.

„Vevnitř je bar,“ křikl Tyrell. „Rozsviťte a přineste trochu vody!“

Hawthorne začal stařeně masírovat krk. Vtom se v knihovně rozsvítilo a paprsky světla dopadly ven. Tye zkoprněl. Při pohledu na tvář před sebou se mu zvedl žaludek. Svraštělá kůže měla šedomodrý nádech, oči byly rudé, zornice rozšířené. Dokonalý účes ve skutečnosti tvořila paruka, napůl stažená z olysalé hlavy ženy. Madame Gretchen Alvaredová byla mrtvá.

„Tady!“ Cathy stála u okna a podávala Tyrellovi křišťálovou karafu plnou vody. Pak spatřila tvář vedle Hawthorna. „Pane na nebi,“ zašeptala a odvrátila se, jako by se jí chtělo zvracet. Okamžitě se však přemohla a otočila se zpět. „Co se jí stalo?“ zeptala se úpěnlivě.

„Kdybyste cítila, jak to tady dole páchne, tak by vám to bylo jasné. Nebo taky ne. Chemici tomu říkají ničivý plyn. Stačí se ho trochu nadýchat a roztáhne se vám v plicích jako smrtící houba, takže nemůžete vydechnout. Když se okamžitě nevypláchne a to myslím doslova –, člověk do hodiny zemře, obvykle ještě dřív.“

„A pokud výplach neprovede zkušený lékař,“ řekl Poole, jenž se vynořil ze stínu, „pacient se prostě utopí. O podobných věcech jsem četl. V operaci Pouštní bouře byly strašně důležité… Kdo je to?“

„Pravá ruka Marse a Neptuna, kdysi obletovaná hosteska,“ odvětil Tyrell. „Když se za ně před chvílí modlila v kapli, dostala svoji výslužku. Odhadoval bych to na váleček ve vzduchovém potrubí.“

„Hodní hoši.“

„Horní šuplík, Jacksone. Podejte mi ruku. Položíme ji do knihovny vedle jejího milovaného zaměstnavatele a vypadneme odsud.“

„Vypadneme?“ Catherine Neilsenová byla zaskočená. „Myslela jsem, že to tady chcete obrátit vzhůru nomama.“

„Byla by to ztráta času, Cathy.“ Hawthorne se sehnul pro zkrvavenou knihu návštěv a nemotorně si ji zastrčil za opasek. „Tahle dáma možná nehrála úplně první ligu, ale sloužila Van Nostrandovi jako po čertech spolehlivý robot. Jestli řekla, že to tady vyklidili, tak je to pravda… Seberte tu účtenku za lodní dopravu, chci ji vzít s sebou.“

Šofér byl stále nahý, svázaný a nevěděl o sobě. Bylo výhodnější ho tak nechat. Řízení limuzíny se tedy ujal Poole, který se sám nabídl s tím, že postarší důstojník námořnictva už toho musí mít dost.

„Vy už jste se dneska něco naběhal. A to už vůbec nemluvím o skákání do oken a zase zpátky!“

„Vaše poprava se ještě nedá úplně vyloučit,“ řekl Tyrell, jenž seděl sám na zadním sedadle, a natáhl si nohy. Bolely ho, což by však nepřiznal. „Majorko, zkontrolujte telefon,“ nařídil Neilsenové, jež seďěla vepředu vedla poručíka. „Podívejte se, jestli tam neuvidíte nějaká čísla nebo návod, jak se dovolat do druhé limuzíny. Mrkněte se taky do schránky na rukavice.“

„Nic tam není,“ řekla Cathy. Poole mezitím podle Hawthorneových pokynů zvedl závoru a přiřítil se zpátky po příjezdové cestě. „Co kdybych zavolala spojovatelce a požádala ji, ať mi to zjistí?“

„Musela bys znát to číslo, nebo aspoň poznávací značku,“ řekl Jackson. „Jinak ti nic neřeknou.“

„Víš to jistě?“

„Víc než jistě. Je to podle předpisů.“

„Do pytle!“

„A co kapitán Stevens?“

„Něco zkusím!“ zvolal Hawthorne a sáhl po telefonu, jenž byl připevněný k sloupku dveří u zadního sedadla. Rychle navolil příslušné číslice a oznámil podřízenému důstojníkovi námořnictva, že se nachází poblíž v autě a volá v neodkladné záležitosti.

„Stav nouze čtyři nula, námořníku!“

„Co tam děláš?“ vykřikl šéf námořní rozvědky. „Máš být v Portoriku, sakra!“

„Na to není čas, Henry! Potřebuju najít limuzínu, jejíž majitelem je nějaký Nils Van Nostrand. Má poznávací značku státu Virginia.“

„Tamten Van Nostrand?“ vyhrkl šokovaný Stevens.

„Přesně tak. Musím zjistit telefonní číslo té limuzíny.“

„Víš, kolik limuzín jezdí po státě Virginia, a zvlášť takhle blízko u Washingtonu?“

„A v kolika z nich jezdí Bajarattová?“

„Cože?“

„Udělej to, kapitáne!“ zařval Tye a snažil se přečíst roztřesené číslice na telefonu. „Zavolej mi zpátky. Řeknu ti číslo.“

Hawthorne tak učinil a zavěsil, přitom se však v rozrušení dvakrát netrefil do držáku.

„Kam račte, komandére?“ zeptal se Poole.

„Chvíli se projedeme. Nechci nikde zastavovat, dokud mi nezavolá.“

„Jestli vám to trochu uleví,“ pokračoval poručík vojenského letectva, „ten Gulfstream míří přímo do Charlotte. Když se nezblázní počasí, přistane za hodinu a půl.“

„Nemůžu se dočkat, až uslyším, kdo dal tomu parchantovi povolení. Vsadím se, že to byl někdo z téhle knihy návštěv.“

„Je vám dobře, Tyei?“ Neilsenová se otočila a podívala se přes přepážku na Hawthornea, jenž si právě masíroval natažené nohy.

„Co to má znamenat? Já jsem jako rybička, akorát jsem majitel výletní společnosti, a ne nějaký výsadkář.“

„Můžu zastavit a sehnat led,“ řekl Poole.

Zazvonil telefon.

Tyrell po něm chňapl. „Prosím?“

„Tady ústředna, pane. Je toto číslo…“

„To je v pořádku, slečno, to jeho štěkání poznám na sto honů,“ přehlušil ji Henry Stevens. „Máme špatnou limuzínu.“

„Velice se omlouvám, pane, že jsem vás obtěžovala…“

Hawthome zavěsil. „Aspoň že jedná rychle,“ poznamenal. Projížděli venkovskou krajinou Virginie. Kvůli tmě toho příliš neviděli, jen velké usedlosti místních zbohatlíků, jež cestou míjeli. Nevěděli, o čem by se vlastně měli bavit, a tak vzduchem létaly jen nicneříkající poznámky. Všichni byli tak napjatí, že už začínali plácat nesmysly. Přesně o osmnáct minut později znovu zazvonil telefon.

„Do čeho ses to namočil?“ zeptal se ledově kapitán Henry Stevens.

„Co pro mě máš?“

„Něco, co by ani jeden z nás radši neslyšel. Zjistili jsme číslo mobilního telefonu do Van Nostrandovy limuzíny – tedy do té jeho druhé limuzíny – a požádali jsme spojovatelku, ať zařídí vniknutí na linku. Neslyšeli jsme ale nic víc, než nahranou smyčku s obvyklou větou: ‚Řidič opustil vozidlo.‘“

„No a? Zkoušejte to dál!“

„Není důvod. Naše počítače zachytily hlášení státní policie se stejnou poznávací značkou a registrací…“

„Zastavili je? Tak je zadržte…“

„Nezastavili je,“ opravil jej Stevens. Už se nechoval chladně, ale přímo ledově. „Máš vůbec ponětí, kdo je Van Nostrand?“

„Obešel tě, oslovil mě sám a víc vědět nepotřebuju, Henry.“

Když udivený Stevens začal odpovídat, Tyrell ho uťal.

„Byl jsi mimo hru a měl bys za to poděkovat hvězdám. Kdyby ne, musel bych tě podříznout jako podsvinče.“

„Co to sakra plácáš?“

„Dostal jsem pozvánku na svoji vlastní popravu. Naštěstí jsem přežil.“.

„Tomu nevěřím!“

„Věř mi. Když mi jde o život, tak nelžu. Musíme najít tu druhou limuzínu, musíme najít Bajarattovou. Kde je to auto?“

„Na dně rokle nedaleko venkovské cesty ve Fairfaxu,“ odvětil zkoprnělý šéf námořní rozvědky tiše a monotónně. „Řidič je mrtvý.“

„Kde jsou ostatní? Byli dva. Jedna z nich je Krvelačná holčička!“

„Chceš naznačit…“

„Já to vím! Kde jsou?“

„Nikdo jiný tam nebyl, jen ten řidič – s průstřelem hlavy… Znovu se tě ptám, Tyei, jestli víš, kdo je ten Van Nostrand. Policie je na cestě k jeho domu!“

„Najdou ho studenýho v knihovně. Měj se, Henry.“ Hawthorne zavěsil telefon a opřel se v sedadle. Nohy i ruce ho bolely a hlava mu třeštila rozčilením a napětím. „Na tu limuzínu zapomeňte,“ řekl a přiložil si ruku k olověným víčkům. „Je po všem, řidič je mrtvý.“

„A Bajarattová?“ Neilsenová prudce otočila hlavu. „Kde je?“

„Kdoví? Někde v okruhu sto padesáti kilometrů, ale dneska večer ji určitě nenajdeme. Možná se něco dozvíme z té knihy návštěv, možná ještě víc z letiště v Charlotte… A možná úplně nejvíc, když to dáme všechno dohromady. Teď bychom měli najít nějaké místo, kde si odpočineme a dáme si něco k snědku. Obojí je velká zbraň, tak mě to aspoň kdysi učil jeden instruktor.“

„Jedno celkem slušné místo jsme před chvílí minuli,“ řekl Poole. „Vlastně ani nevím, kde bysme vůbec našli něco jiného. Je to jediný motel, který jsem viděl, a to už jsme projeli celou oblast. Měli jsme tam mít s Cathy objednaný nocleh, jako pozornost od Van Nostranda. Pochopitelně jsme neměli – a on nic takového ani neměl v plánu.“

„Shenandoah Lodge, říkám to správně?“ zeptala se majorka.

„Jo,“ odvětil poručík.

„Otočte to,“ řekl Tyrell.

20

Nicolo Montavi z Ponici rychle přecházel sem a tam. Třásl se strachem a vyčerpáním. Po tvářích mu stékaly pramínky potu a z jeho vykulených a bezcílně těkajících očí čišela panika. Před necelou hodinou spáchal hrozný zločin a navíc smrtelný hřích před Bohem! Podílel se na zabití člověka, i když naštěstí nikoli přímo na samotné vraždě. Když však na zlomek sekundy spatřil, jak Cabriniová vytahuje z kabelky pistoli, nezabránil jí v tom. Byl stále zmatený a vyděšený střelbou, jež doprovázela jejich útěk z ohromné usedlosti. Signora přikázala šoférovi, aby zastavil limuzínu! Pak vytáhla pistoli a střelila ho zezadu do hlavy tak chladnokrevně, jako by prostě plácačkou zabila nějakou mouchu. Ano, to je ono! A za chvíli nařídila svému hochovi z přístavu, aby odtlačil auto z cesty. Zřítilo se po nábřeží do rokle. Nemohl neposlechnout, protože měla v ruce zbraň a on podvědomě cítil – měla to vepsané v očích –, že by ho zabila, kdyby odmítl. Madonna della tristezza!

Amája Bajarattová seděla na gauči v malém apartmá v Shenandoah Lodge a sledovala hysterického Nicola.

„Chceš ještě něco říct, broučku? Jestli ano, tak prosím tě ztiš hlas.“

„Vy jste zešílela! Úplně bezdůvodně jste zastřelila člověka. Přivedete nás do pekla!“

„Jsem ráda, že chápeš, že jsi také členem výpravy.“

„Zastřelila jste ho přesně jako tu černou služku na ostrově, a přitom to byl jen řidič!“ vybuchl mladý Ital. „Lži, oblečení a juego, které hrajeme s takovými důležitými lidmi… Tahle komedie pro bohaté, co platí, se moc neliší od doků v Portici… Ale zabít dva lidi? To už je moc. Panenko skákavá, obyčejný řidič!“

„Nebyl to jen tak obyčejný řidič. Cos našel, když jsem ti řekla, abys mu próhledal kapsy?“

„Pistoli,“ odvětil přístavní dělník tiše a neochotně.

„Nosí u sebe obyčejní řidiči pistole?“

„V Itálii to mnozí dělají, aby chránili své zaměstnavatele.“

„Možná, ale ne tady ve Spojených státech. Tady platí zákony, které u nás nemáme.“

„O podobných zákonech nic nevím.“

„Já jo a povím ti, že ten chlap byl zločinec, agente segreto, a přísahal, že zničí náš velký plán.“

„Vy máte nějaký velký plán?“

„Ten největší, Nicolo. Druhý takový v dnešním světě neexistuje. I samotná církev nám tiše žehná, že jsme mu zasvětili život.“

„Il Vaticano? Ale vy přece nepatříte k mé církvi! Nevěříte ničemu!“

„V tomhle případě ano, čestné slovo, ale víc ti říct nemůžu. Takže vidíš, že tvoje obavy nejsou zas tak důležité. Teď už chápeš?“

„Ne, nechápu, signora.“

„Ani nemusíš,“ pravila pevně Bajarattová. „Mysli na to, jaké bohatství tě čeká v Neapoli, a na velkou rodinu z Ravella, která tě přijme za vlastního. A mezitím můžeš jít do ložnice a vybalit.“

„Vy jste hrozně složitá žena,“ hlesl Nicolo monotónně a upřeně se jí zahleděl do očí.

„To bych řekla. Pospěš si, musím si zavolat.“

Když mladý Ital zmizel v ložnici, Baj sáhla po telefonu na konferenčním stolku. Vytočila číslo jejich hotelu a nechala se přepojit do recepce. Představila se a udělila zřízenci pokyny, jak naložit se zavazadly, které tam nechala. Pak se zeptala, jestli pro ni nemá nějaké vzkazy, za což mu dala předem pěkné spropitné.

„Děkuji vám, madame, jste velice štědrá,“ ozval se úlisný hlas z washingtonského hotelu, „a buďte ujištěna, že o vaše potřeby je postaráno s tou největší péčí. Mrzí nás, že jste musela tak narychlo odjet, ale doufám, že až příště zavítáte do hlavního města, opět k nám najdete cestu.“

„Ty vzkazy, prosím.“

Bylo jich pět, ten nejdůležitější od senátora Nesbitta z Michiganu. Několik dalších zpráv mohla považovat za vcelku užitečné, avšak nikoli významné, poslední však byla záhadná. Napsal ji mladý rusovlasý politický konzultant a občasný přispěvatel deníku The New York Times, který je v Palm Beach nasměroval k nebezpečně zvědavému reportérovi z Miami Heraldu – tak nebezpečně, že ho musela Bajarattová rychle zneškodnit bodnutím svého smrtícího náramku. Nejdřív zavolala senátorovi.

„Mám pro vás slibné, i když zatím nepotvrzené zprávy, paní hraběnko. Můj kolega ze Senátu vám předběžně zařídil setkání s prezidentem. Mělo by se uskutečnit za tři dny. Vše bude pochopitelně v souladu s naší dohodou…“

„Naturalmente!“ přerušila ho Baj. „Barone bude mít velkou radost a nikdy vám to nezapomene, věřte mi, pane senátore.“

„To je od vás velice laskavé… Vaše návštěva bude neoficiální, to znamená mimo prezidentův program. Na místě bude přítomen jen jeden fotograf, schválený personálním šéfem Bílého domu. Podepíšete prohlášení, že focení je pouze pro osobní účely, a nikoli pro tisk, ani tady, ani v zahraničí. Pokud byste to snad nedodržela, byly by z toho veliké nepříjemnosti.“

„Všechno bude přísně soukromé!“ souhlasila Bajarattová. „Máte slovo velké italské rodiny.“

„To mi úplně stačí,“ řekl Nesbitt veselým tónem, a dokonce se uchichtl. „Kdyby se ovšem baronovy finanční zájmy ukázaly v politicky příznivém světle, zvláště pak v hospodářsky zaostalejších oblastech, tak vám ručím za to, že personální šéf nechá fotku prezidenta s baronovým synem zveřejnit ve veškerém tisku. Jako obranu proti této eventualitě jsme si s kolegou z Michiganu domluvili vlastní fotky. Budeme na nich stát vedle vašeho synovce bez prezidenta.“

„Velice zajímavé,“ poznamenala Baj a tiše se pousmála.

„Vy neznáte personálního šéfa,“ řekl Nesbitt. „Jestli zavětří, že ta fotka z Oválné pracovny má nějakou cenu, nikdo jiný si už neškrtne… Kam vám můžu zavolat? V hotelu mi řekli, že pro vás přijímají vzkazy…“

„Víte, my hodně cestujeme.“ Baj vycítila hrozící problém a rychle mu skočila do řeči. „Věřím, že už brzy pojedeme do vašeho státu Michigan, ale všechno se vyvíjí velice rychle. To víte, Dante Paolo má energii šesti mladých býčků!“

„Nic mi do toho není, hraběnko, ale myslím, že by všechno bylo mnohem snadnější a možná účelnější, kdybyste měla vlastní kancelář a pár lidí k ruce – aspoň sekretářku, která by věděla, kde vás člověk zastihne. Baron tady má spoustu přátel, a ti by vám jich určitě zajistili celé desítky. I já bych vám samozřejmě mohl pomoci. Snad byste nepohrdla mou vlastní kanceláří.“

„Sami bychom si to moc přáli, ale bohužel to nejde. Mému bratrovi se jinak nedá nic vytknout, ale diskrétnost a etiku staví nadevše, nepochybně proto, že ve světě financí se pohybuje tolik nemorálních lidí. Zaměstnanci a sekretářky smí být jedině v Ravellu, nikde jinde. Každý den tam voláme, často dvakrát nebo třikrát. Pracují pro něj už dlouho.“

„Je to opatrný člověk,“ řekl senátor, „a vůbec se mu nedivím. Fiasko banky BCCI i aféry Watergate a Irangate mu dávají za pravdu. Doufám, že vaše telefony jsou bezpečné.“

„Přivezli jsme si s sebou utajovače kalibrované na přijímací kmitočty, signore. Dovedete si představit něco bezpečnějšího?“

„Vy to ale máte vymyšlené! Podle ministerstva obrany se v téhle technologii vyznají hlavně teroristé. To je fakt síla.“

„O podobných lidech nic nevíme, senátore, ale poskytuje nám to jistou míru bezpečí… Zhruba každou hodinu budu samozřejmě volat na recepci hotelu.“

„Buďte tak hodná, paní hraběnko. V tomhle washingtonském blázinci by ze tří dnů klidně mohlo být zítra, nebo dokonce už včera.“

„To je mi naprosto jasné.“

„Dostala jste doplňkové materiály, které vám poslala moje kancelář?“

„Právě teď Dante Paolo na druhém aparátu nadšeně líčí otci vaše návrhy.“

„Víte, je to vážně úžasné, paní hraběnko. Tak mladý muž a už tak chytrý a předvídavý. Baron na něj musí být strašně pyšný. A vy, milá hraběnko, jste jako jeho zkušená sestra, na kterou se může plně spolehnout. Nechybí vám šarm ani dar diplomacie. Přemýšlela jste někdy o politice?“

„Myslím na ni pořád,“ odvětila Baj s úsměvem v hlase. „Kéž by ji vzal čert. Jen mi otravuje život.“

„Nebulte tak přísná, někťeří z nás tu práci potřebují. Nechám vám vzkaz s podrobnostmi vaší návštěvy Bílého domu… A vy dobře víte, kde mě zastihnete, jestli se dozvíte nějaké novinky z Ravella.“

„Žádné ‚jestli‘, signor Nesbitt, ale ‚až‘. Arrivederci.“

Bajarattová zavěsila a podívala se hlavičkový papír motelu, na nějž si zapsala čísla a jména, jež jí nadiktoval hotelový recepční z Washingtonu. Tři telefonáty mohly počkat a koneckonců i ten poslední, čirá zvědavost ji však přiměla zvednout sluchátko a vytočit číslo mladého politického poradce z Palm Beach se zrzavými vlasy.

„Reillyho klempířství,“ zahlaholil veselý hlas ze záznamníku. „Jestli se vaše zpráva týká placení za mé služby, zmáčkněte číslo jedna. Jestli ne, tak koukejte uvolnit linku, aby rni mohl zavolat někdo užitečnější. Můžete mi však nechat jméno, a dokonce i číslo, ale nic neslibuju.“ Následovalo dlouhé pípnutí, po němž Baj promluvila.

„Setkali jsme se v Palm Beach, pane Reilly. Volám na základě vašeho telefonátu…“

„To jsem rád, hraběnko,“ přerušil ji politický poradce, jenž se náhle ozval ve sluchátku. „Není snadné vás vypátrat.“

„Jak se vám to podařilo, pane Reilly?“

„Promiňte, ale to vás bude něco stát,“ odvětil mladík a zasmál se. „Ale protože jste nezmáčkla jedničku, řeknu vám to zadarmo.“

„To je od vás šlechetné.“

„Nebylo to nic těžkého. Pamatoval jsem si pár washingtonských medvědů, kteří čmuchali kolem vašeho ohně, a zavolal jsem jejich sekretářkám. Dvě ze tří mi prozradily, kde jste.“

„To vám to jen tak klidně řekly?“

„No jistě. Vysvětlil jsem jim, že jsem právě přiletěl z Říma a mám pro vás důvěrnou zprávu od samotného velkého barona, jenž by jistě velice rád znal jména lidi, kteří mi pomohli. Taky jsem se jim mezi řečí zmínil, že by možná mohly dostat za odměnu diamantový náramek s vyraženým nápisem Ravello. Víte přece, jak velkorysí bývají tihle bohatí Italové.“

„Vy jste darebák, pane Reilly.“

„Činím se, hraběnko. Tohle město je plné profíků.“

„Proč jste mě chtěl vypátrat?“

„Obávám se, že tohle opravdu nebude zadarmo, madam.“

„Jaké býste mi asi mohl nabídnout služby?“

„Informace.“

„Jakého druhu? A jak cenné?“

„To jsou dvě různé věci. Abych byl úplně upřímný, na první otázku vám můžu odpovědět, ale cenu stanovit nedokážu. To je na vás.“

„Tak odpovězte na první otázku.“

„Fajn. Někdo prohledává kanály a pátrá po dvojici lidí, kteří můžou být totožní s vámi a tím klukem. Nebo taky nemusí, protože by to bylo příliš přitažené za vlasy. Ale já mám dost bujnou fantazii.“

„Aha.“ Bajarattová zkoprněla. Byla už tak blízko! „Jsme, kdo jsme, pane Reilly,“ řekla a snažila se co nejvíc ovládat. „Kdo jako mají být ti druzí?“

„Jak říkám, krysy z kanálu. Zločinci, nebo možná drogoví misionáři mafie, co hledají lepší odbytiště, nebo třeba jen obyčejní podvodníčci ze Sicílie, kteří vědí, koho oškubat.“

„A nás by si někdo mohl splést s takovými lidmi?“

„Na první pohled vůbec ne. Ta ženská je o hodně mladší než vy a toho kluka popsali jako nevzdělance a svalovce bez mozku.“

„To je naprosto absurdní!“

„Jo, to jsem si taky myslel, ale jak povídám, mám ohromnou fantazii. Chcete se sejít?“

„Jistě, abych té šílenosti učinila přítrž.“

„Kde?“

„Ve městě jménem Fairfax. Je tady hostinec nebo něco jako hotel, kterému říkají Shenandoah Lodge.“

„Znám to tam, ostatně jako všichni proutníci z Washingtonu překvapuje mě, že jste tam vkročila. Budu tam za hodinu.“

„Budu čekat na parkovišti,“ řekla Baj. „Nechci vyplašit Dante Paola, barone-cadetto di Ravello.“

Ašchelon!

Navěky. Co je nového?

Brzy vstoupíme do fáze jedna. Připravte se na odpočítávání.

Chvála Alláhovi.

Poděkujte spíš jednomu americkému senátorovi.

Děláte si legraci?

Vůbec ne. Umetl nám cestičku. Plán vyšel. Sdělíte mi podrobnosti?

Ty znát nepotřebujete. Pro případ, že bych nepřežila, vám ale řeknu jeho jméno. Nesbitt. Po mé smrti byste ho mohli využít. A váš Alláh dobře ví, že bude zranitelný.

Limuzína, kterou řídil Poole, zastavila u vchodu do Shenandoah Lodge. Van Nostrandovo jméno zajistilo třem turistům dva sousední dvoulůžkové pokoje, a to i přes jejich neupravený vzhled a značně pokročilou hodinu.

„Co teď, Tyei?“ zeptala se Cathy, když vešla do pokoje, jenž obývali Tyrell s Poolem.

„Objednejte nějaké jídlo, odpočiňte si a začněte telefonovat. No nazdar!“

„Co je?“

„Stevens!“ vykřikl Hawthorne a rozběhl se k telefonu. „Policie v Charlotte by mohla sebrat piloty a zhatit celý náš plán!“

„Můžete jí v tom zabránit?“ zeptala se Neilsenová Tyrella, jenž začal zuřivě vytáčet číslice.

„Záleží na tom, kdy se tam dostala… Kapitána Stevense, stav nouze čtyři nula…! Henry, to jsem já. Ať se u Van Nostranda děje cokoliv, musíš využít všech svých pravomocí a udržet to pod pokličkou!“

Hawthorne se odmlčel a téměř minutu pozorně naslouchal.

„Musím vzít zpátky pár věcí, které jsem ti vyčítal, kapitáne,“ řekl nakonec už méně vzrušeně. V hlase měl úlevu. „Za pár hodin ti zavolám nějaká jména. Prozkoumej je pod mikroskopem – zjisti, co celé dny dělají, vyšťourej telefonní výpisy, kompromitující materiály…, prostě všechno to svinstvo… Dobrý nápad, Henry. Mimochodem, taky jsem trochu přemýšlel o jiném tématu a možná jsem leccos přehodnotil. Asi to v tuhle chvíli bude znít bláznivě, ale jak dobře jsi znal Ingrid?“

Po Tyrellově tváři přelétl smutný úsměv. Krátce zavřel oči.

„To jsem si myslel. Promluvíme si kolem půlnoci. Budeš v kanceláři, nebo doma…? Dobře, neměl jsem se ptát.“

Hawthorne zavěsil telefon, ale nespustil z něj ruku.

„Stevens ten plán předvídal. Zatáhl Van Nostrandovu usedlost černou plentou,“ řekl.

„Ale ten člověk je po smrti!“ zvolal Poole. „Co všechny ty mrtvoly? Jak to sakra chtějí všechno ututlat?“

„Naštěstí tam vyjelo jen jedno hlídkové auto a Stevens se spojil s policejním ústředím o pár minut dřív, než ti dva policajti zavolali. Uvalil embargo na veškeré informace o Van Nostrandově smrti a podložil ho historkou o nějakém střídání bezpečnostního kódu v databází, který posílá námořní rozvědka.“

„To stačilo?“

„Přesně tak, poručíku. Takhle se to asi dneska běžně dělá. Už se neříká, ututlejte to – udělají to počítače. Jestli chce člověk dělat špiona, musí být jako chodící příručka moderní techniky. Žádný div, že patřím do starého železa.“

„Doteď jste si vedl docela dobře,“ řekla Cathy. „Líp než všichni ostatní.“

„Kéž by to tak opravdu bylo. Už jen proto, abych něco vrátil Cookeovi a Ardisonnovi, dvěma dalším vyřízeným veličinám… Ať tu děvku vezme čert – a všechny, kdo jí pomáhají! Chci ty parchanty dostat!“

„Už jste docela blízko, Tyei.“

Blízko, přemítal Hawthorne, a svlékl si bavlněné sako ve stylu safari se skvrnami od potu a špíny. Blízko…? No ovšem, dostal se tak blízko, že ji dokonce držel v náručí. Jejich milování připomínalo střípky rozbitého snu, jež se podařilo znovu slepit. Z temné noci vzešel zdánlivě nádherný úsvit, slunce probleskovalo nad obzorem a zvěstovalo krásný nový den. Usmaž se v pekle, Dominiko! Lhářko, lhářko, lhářko. Celou dobu jsi mi jen lhala. Ale já si tě najdu, ty mrcho, a doběhnu tě, jako jsi ty doběhla mě. Chci, abys cítila stejnou bolest jak já. Čert tě vem, Dominiko. Já mluvil o lásce a opravdu jsem ji k tobě cítil. Tys taky mluvila o lásce, ale byla v tom jen faleš. A co hůř – tvoje jednání musela vést nenávist, bytostný odpor, jaký cítí manipulátor k člověku, kterého ovládá.

„Ale kde je, Jacksone?“ zeptal se Tyrell nahlas. „To je přece otázka číslo jedna, ne?“

„Myslím, že vám uniká něco strašně důležitého,“ ozvala se Neilsenová. „Usoudil jste, že je tady, takhle blízko Washingtonu, takže prezidentova bezpečnostní opatření budou fungovat na maximum. Jak by mohla ten štít prorazit?“

„Protože prezident nemůže přestat pracovat.“

„Neříkal jste, že odvolal veškerá vystoupení, a dokonce i cesty do regionů? Je v izolaci a má vlastně domácí vězení.“

„To všechno vím, ale dělá mi starosti, že ona to ví taky, a přesto se nenechá odradit.“

„Chápu, jak to myslíte. Došlo k úniku informací a k vraždám Charlie, Miami. Dokonce i vy sám jste měl namále na Sábě a teď tady u Van Nostranda. Kdo ji podporuje? Proč to sakra dělá?“

„To bych taky rád věděl.“ Hawthorne se posadil na postel, pak se natáhl a dat si ruce za hlavu. „Musím se vrátit zpátky k Amsterdamu, ke všem trikům, které se tam používaly, a k obětem, o kterých se nikdy nikdo nedozvěděl. Mrtvoly se tam vůbec nepočítaly, vážení… Člověk A potřebuje něco od B. B osloví C. Zdánlivě to spolu nijak nesouvisí. C se pak trochu jinými slovy obrátí na D a D se nakonec spojí s člověkem E, který pronikne do struktury, protože k tomu má možnosti. A to je přesně to, co A od začátku chtěl. Řetězec je tak zamotaný, že ho nerozpleteš.“

„Vám se to zřejmě dařilo,“ řekla Neilsenová s obdivným podtónem v hlase. „Z vašich služebních záznamů jasně plyne, že jste byl vynikající.“

„Někdy, rozhodně ne vždycky, a většinou díky náhodě.“

Poole seděl za stolem a rukou si prohrabával světlehnědé vlasy.

„Zapsal jsem si, co jste před chvilkou říkal o A, B, C, D a E. Jelikož mi matika celkem šla – a to včetně geometrie, trigonometrie, integrálů a taky základů nukleární fyziky –, tak z vašich slov vyvozuju, že ti lidé v Amsterdamu byli naprogramovaní v různě vyznačených okruzích. Jako je to u disociovaných kvadrantů.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte.“

„Ale před chvílí jste to sám říkal.“

„Tak si za tím stojím. A co jsem říkal?“

„Že žádné z písmen nevědělo přesně, co se děje, s výjimkou prvního a posledního.“

„Je to příliš zjednodušené, ale v zásadě máte pravdu. Říká se tomu používat nastrčené figury. Jsou to spojky, které možná něco podvědomě cítí, ale nemají žádné konkrétní údaje, aby to mohly odhalit. Obvykle nemají ani žádné podezření.“

„Proč to dělají?“

„Z hamižnosti, poručíku. Čistě kvůli penězům. Nechávají si platit předem, nebo se spokojí s informací, kterou mohou použít k vydírání, a tak si přijdou na ještě větší peníze.“

„A takoví lidé podle vás stojí za Bajarattovou?“ zeptala se Cathy.

„To bych ani neřekl, jejich jádro je totiž příliš organizované a silné. Ale to jádro – ten nukleus – musí využívat další lidi na občasnou nebo í častější práci. Takoví lidé dělají věci, které chtějí šéfové udržet v tajnosti. A pokud se to náhodou nepovede, hlavní hráči si dávají dobrý pozor, aby nastrčené figury nemohly nepřítele dovést až k nim.“

„Jako třeba jistý Alfred Simon z Portorika?“ nadhodil Poole.

„A jeden letový dispečer, který měl vždycky službu, ale jeho jméno Simon neznal?“ řekla Neilsenová.

„Oba se až po uši zapletli s Krvelačnou holčičkou a sítí jejích dodavatelů,“ souhlasil Tyrell. „Byli poslušní a postradatelní. A jestli máme dělat závěry ze Simonova příkladu, tak ani jeden z nich by nemohl vyzradit nic podstatného.“

„Ale on vám přece něco prozradil,“ namítla Cathy. „Řekl vám jméno, dokonce dvě jména.“

„První bylo úplně k ničemu – jeden uznávaný washingtonský právník, který by sice potřeboval psychiatra, ale kvůli něčemu úplně jinému… A druhé jméno byla jen náhodná trefa, majore. Já jsem si předtím nedělal legraci. Moje ‚vynikající‘ služební záznamy jsou plné náhod a podobně na tom byla většina mých úspěšnějších bývalých kolegů. Člověku v paměti uvízne slůvko, výraz či náhodná poznámka, které se mu někdy později spojí s nějakým obrazem. V tom okamžiku se mu rozsvítí v hlavě, což je další náhoda, protože paměť hraje proti.“

„Byl to Neptun, co?“ řekl Andrew Jackson Poole.

„Ano. Simon se vyjádřil v tom smyslu, že člověk, který ho měl v hrsti, tedy pan Neptun, vypadal jako by vypadl z reklamy ve Čtvrtletníku pro správné muže, nebo v nějakém podobném magazínu. Snad měl pravdu. Van Nostrand byl vážně elegán, a to i v okamžiku, když se chystal dát někoho odpravit.“

„V případě vaší paměti se asi o náhodě mluvit nedá,“ podotkla Neilsenová. „Spíš bych řekla, že je to cvik.“

„Já přece netvrdil, že jsem byl úplný idiot, jen jsem chtěl zdůraznit nízkou pravděpodobnost úspěchu. Kratičká věta vyřčená majitelem bordelu, který měl takovou kocovinu, že se třásl jak osika ve větru. O podobných věcech člověk domů obvykle nepíše. Jak říkám, zkrátka štěstí.“

Hawthorne se pohodně uvelebil na posteli a zavřel oči. Byl k smrti utahaný, nohy i ruce mu stále hořely bolestí a hlava mu třeštila. Jen matně vnímal, jak se Cathy s Poolem dobromyslně hašteří nad jídelníčkem pokojové služby. Pořád musel přemýšlet o náhodách. Jeho život jich byl plný. První náhoda jej před lety přivála k námořnictvu. Na univerzitě střídal hlavní předměty jako ponožky, takže když se ho někdo zeptal, jaký obor právě studuje, nikdy si nemohl vzpomenout. Skončil u astronomie. „Proč se nezapíšeš na tkaní koberců jednoduchým stehem?“ ptával se jeho otec profesor. „Hlavně ať tě nenapadne chodit na moje hodiny, synku. Kdybych tě nechal opakovat, matka by to nepochopila.“

Kurz astronomie nebyl úplně k zahození. Už od malička řídil lodě a naučil se určovat polohu podle postavení nebeských těles tak dokonale, že dokázal určil směr od pohledu bez úhloměru. Byl také celkem slušný sportovec. Urostlá postava jej předurčovala k univerzitní slávě, ale nedostatek zápalu pro věc sportovní kariéru vylučoval. Netoužil po ustavičném tréninku, ani si nehodlal zhuntovat tělo. Po absolutoriu na Oregonské univerzitě (kde potomci stálých profesorů nemuseli platit školné) nevěděl, co dál. Dosáhl úctyhodného prospěchu, protože kurzy, jež si vybíral, jej skutečně zajímaly. Většina z nich však nebyla zajímavá pro zaměstavatele, kteří sháněli manažery, ekonomy, inženýry nebo počítačové odborníky. A pak se udála náhoda číslo jedna.

Dva měsíce poté, co matka zarámovala jeho vpodstatě bezcenný titul, procházel na ulici v Eugene kolem náborové kanceláře námořnictva. Nikdy později vážně nepřemýšlel, co ho vlastně přimělo vstoupit dovnitř. Snad atraktivní plakáty s obrázky lodí plujících na širém moři, snad už chtěl zkrátka konečně něco udělat, nebo možná obojí. Podstatné bylo, že vešel a nechal se odvést.

Jeho matka se zhrozila. „Vždyť ty se na vojáka vůbec nehodíš!“ řekla tehdy.

Jeho mladší bratr, premiant střední školy a předseda třídy, dodal: „Tyei, napadlo tě vůbec, že budeš muset poslouchat rozkazy?“

Otec málem dostal infarkt. Nalil mu drink a počastoval ho trochu ostřejšími výrazy než jeho předchůdci. „Slabomyslní ztroskotanci se obvykle snaží udělat si v životě aspoň trochu pořádek. Nuže kotvy vzhůru, synu, a jak říkávali církevní prokurátoři, když vypátrali nějakou čarodějnici: ‚Bůh se smiluj nad tvou duší‘. Námořnictvo bylo naštěstí ve vlastním zájmu celkem milosrdné. Po zhodnocení slušných výsledků mladého adepta Hawthornea, jenž kupříkladu dokázal řídit velké plachetnice, jej z výcvikové základny v San Diegu odveleli jako praporčíka na torpédoborec. To vedlo ke druhé velké náhodě.

Po dvou letech trpěl ponorkovou nemocí, a tak se rozhlížel po něčem pestřejším. Měl několik nabídek ke službě na pevnině, ale byla by to práce v zásobování, tedy úředničina, o kterou neměl zájem. Jedna nabídka však zněla více než zajímavě: důstojník protokolu v Haagu.

Přijali ho, přidali mu další prýmek a povýšili jej do hodnosti podporučíka. Tyrell neměl nejmenší tušení, že protokol slouží jako podhoubí pro námomí rozvědku. Všechna ta zábava, recepce na velvyslanectví a výlety pro pohlaváry v civilu i v uniformě byly součástí přípravného kurzu. Po šesti měsících služby si ho pak jednou ráno zavolal chargé d’affaires do své kanceláře, přehnaně ho vychválil a oznámil mu, že byl povýšen na poručíka.“

„A mimochodem, poručíku,“ řekl vedoucí úředník velvyslanectví. „Byli bychom rádi, kdybyste nám mohl prokázat malou laskavost.“ Náhoda číslo tři. Řekl ano.

Tyrellův protějšek z francouzské ambasády byl tehdy podezřelý, že předává informace o francouzské a americké rozvědce Sovětům. Poručík Hawthorne dostal za úkol pozvat ho pod záminkou nadcházejícího večírku do restaurace, nalít do něj co nejvíc alkoholu a zjistit, co se dá. „Mimochodem,“ řekl chargé d’affaires a podal mu malou plastikovou lahvičku očních kapek Murine. „Stačí nalít dvě kapky tohohle do pití a jazyk se rozváže i němému.“

Náhoda číslo čtyři. Hawthome vůbec nemusel použít falešné oční kapky. Ubohý Pierre mu pod vlivem značného množství vína sám vybreptal své hrozné doznání. Tvrdil, že byl zadlužený až po uši a měl pletky se sovětskou agentkou, která mohla odhalit jejich vztah a zničit ho.

Náhoda číslo pět. Pravděpodobně díky několika bourbonům Tyrell navrhl tomu zničenému Francouzovi, že jestli mu prozradí jména svých kontaktů z KGB, mohl by říct, že jeho vlastenecký protějšek ve skutečnosti pracoval pro NATO, jelikož měl podezření, že z jeho vlastní ambasády unikají informace. Hawthornea týden pálily tváře od polibků vděčnosti, jimiž ho Francouz zahrnul. Ten muž se stal cenným špionem a jeho získání bylo připsáno důstojníkovi protokolu. Což vedlo k náhodě číslo šest.

Zavolal si ho k sobě velící generál NATO, kterého si Hawthorne hluboce vážil, protože to nebyl žádný tupý lampasák, ale rovný chlap v košili s krátkými rukávy. „Chci vás převelet, poručíku. Jednak máte potřebnou kvalifikaci, ale navíc se s ní nevytahujete, a to je ještě důležitější. Z těch nafoukanců všude kolem se mi dělá nanic. Úspěch může mít jen nenápadný člověk s pozorovacím talentem. Berete?“

Jestli to beru? Jistě, generále, jak si přejete, pane. Tyrell vzhlížel k tomu muži s takovou posvátnou úctou, že jisté podrobnosti přeslechl, nebo je dostal šikovně naservírované ve vojenském žargonu. Zkrátka a dobře, polichocený Hawthome nadšeně souhlasil se svými novými zítřky. Náhoda šest jej zavedla letadlem zpátky do Georgie. Jako důstojník oficiálně přidělený k námořní rozvědce zde musel absolvovat vyčerpávající dvanáctitýdenní výcvik.

Po návratu do Haagu, kde měl pokračovat ve službě, stíhala jedna náhoda druhou. Některé z nich byly náhodnější, jiné méně. Ve svém oboru se postupně vypracoval. V celém NATO bujelo pokrytectví a korupce a Amsterdam se stal osou podzemních sítí, kde lidi nepoháněla touha sloužit vlasti, nýbrž větší či menší peníze. Tyrell řídil spolupracovníky po celém Holandsku, ale jezdil i na výlety po zbytku Evropy a pátral po bídácích, kteří si přivydělávali obchodem se smrtí. Právě kvůli velkému počtu mrtvých a zbytečných vražd se v něm nakonec cosi zlomilo.

Tyrell si náhle uvědomil, že Cathy stojí u nohou postele a dívá se na něj. Zvedl hlavu.

„Kde je náš poručík?“ zeptal se.

„Telefonuje v mém pokoji. Vzpomněl si, že měl mít dneska schůzku – před čtyřmi hodinami.“

„Rád bych si poslechl, jak jí to vysvětluje.“

„Nic takového byste asi neslyšel. Určitě jí říká, že prováděl tajné zkušební lety a při pádu střemhlav z výšky deseti tisíc metrů si poranil ruku.“

„Ten kluk je fakt číslo.“

„To jistě… Co jste dělal? Zase jste spal s otevřenýma očima?“

„Ale ne. Člověk se jen na chvíli zastaví a ptá se sám sebe, kde vlastně je a proč tam je.“

„Odpověď na první otázku bych znala. Jste tady, abyste dopadl tu Bajarattovou, jelikož jste byl jedním z nejlepších důstojníků rozvědky u námořnictva.“

„To není pravda,“ řekl Hawthome a opřel se o polštář. Neilsenová zatím usedla do křesla asi metr od okraje postele.

„Uznal to sám Stevens, i když možná trochu neochotně.“

„Snažil se vás uklidnit, to je všechno.“

„To těžko. Sledovala jsem vás v akci, komandére. Proč to zapírat?“

„Protože já jsem byl možná celkem úspěšný před pár lety, ale pak se něco stalo a ze mě se stal ten nejhorší agent, ať si to moji nadřízení uvědomovali, nebo ne. Už mi bylo fuk, kdo z těch pitomých her vyšel jako vítěz a kdo jako poražený. Šlo mi o něco jiného.“

„Nechcete mi o tom povědět?“

„Asi by se vám to nelíbilo. Navíc je to dost osobní věc – nikdy jsem o ní nikomu nevyprávěl.“

„Uzavřu s vámi obchod, Tyei. Já mám taky na srdci něco, co jsem nikdy nikomu neřekla, ani Jacksonovi, a svým rodičům už vůbec ne. Ráda bych se někomu svěřila. Třeba bychom si mohli navzájem pomoct, protože až tohle všechno skončí, beztak už se nejspíš nikdy neuvidíme.“

„Ano,“ řekl Tyrell a zahleděl se do její tváře, jež měla dychtivý a možná trochu prosebný výraz. „O co jde, Cathy?“

„Poole a moji rodiče si myslí, že jsem se narodila pro armádu. Že jsem byla předurčená stát se špičkovým pilotem letectva a vším, co s tím souvisí.“

„Když dovolíte,“ podotkl Hawthorne a pousmál se, „myslím, že podle Jacksona jste k tomu přímo stvořená, a to je ještě víc.“

„To je úplný nesmysl,“ nesouhlasila majorka Catherine Neilsenová. „Než mě přijali do West Pointu a dostala jsem zadarmo vzdělání, chtěla jsem být antropoložkou. Něco jako Margaret Meadová – cestovat si po světě, studovat různé kultury, o nichž nikdo neví, objevovat nové poznatky o primitivních lidech, kteří na tom jsou v mnoha ohledech líp než my. Ještě teď o tom někdy sním… Asi to zní hloupě, co?“

„Vůbec ne. Proč za tím svým snem nejdete…? Já jsem vždycky chtěl mít svoji vlastní loď a živit se plavbou pod svou vlastní vlajkou. Na deset let jsem sešel z cesty – no a co?“

„To se nedá srovnávat, Tyei. Vy jste se začal připravovat na svoji dnešní práci prakticky už jako kluk. Já bych se musela na bůhvíjak dlouho vrátit do školy.“

„Na pár let? To přece není mozková chirurgie. Můžete se učit při práci.“

„Cože?“

„Umíte to, co devadesát procent antropologů neumí. Jste pilotka, a tak je můžete vozit, kam se jim zlíbí.“

„Tohle je nesmyslná debata,“ řekla Cathy tiše a zamyšleně. Pak si narovnala záda a odkašlala si. „Svoje tajemství jsem vám řekla, Tyei. Jaké máte vy? Něco za něco.“

„Bavíme se jako malé děti, ale budiž… Občas se mi to vybaví a nejspíš mi to slouží jako berlička, jako nějaké zdůvodnění… Jednou v noci jsem šel na schůzku s agentem sovětské KGB, který mi byl dost podobný. Byl to totiž námořník z Černého moře. Oba jsme věděli, že se věci vymykají kontrole. Plovoucí mrtvoly ve vodních kanálech byly vážně šílené. Proč to všechno? Na mezinárodních konferencích se tyhle problémy vůbec neprobíraly, a tak jsme chtěli to řádění sami trochu uklidnit. Když jsem ho našel, ještě žil, ale tvář měl úplně rozřezanou žiletkou. Pochopil jsem, co po mně chce, tak jsem… mu ulevil od utrpení, od té strašlivé bolesti. Pak mi došlo, co musím opravdu dělat. Nestačí jít po úplatných lidech, kteří bezpracně vydělávají balíky peněz, nebo po zbloudilých špionech, či byrokratech, kteří mají za úkol dělat nám ideologickou opozici. Je potřeba jít po fanaticích, kteří dokázali vlastním lidem dělat takové věci. A to všechno ve jménu jakési neochvějné neposkvrněné věrnosti, která v bouřlivém běhu dějin neznamená vůbec nic.“

„To je hrůza, komandére,“ hlesla Catherine. „A tehdy jste potkal Stevense?“

„Jindřicha Hrozného?“

„Byl takový? Nebo pořád je?“

„Někdy. Řekněme, že jde tvrdě za svým. Mimochodem, jeho ženu jsem znal líp než jeho. Neměli děti, a tak pracovala na velvyslanectví – v dopravním oddělení. Zařizovala veškeré služební cesty a já jsem se občas motal kolem. Byla to fajn ženská. Mám podezření, že ho musela krotit víc, než by přiznala.“

„Před pár minutami jste se ho ptal na vaši ženu…“ Tyrell škubl hlavou doleva a probodl majorku pohledem. „Omlouvám se,“ řekla a odvrátila oči.

„Odpověď jsem znal, ale zeptat jsem se musel,“ řekl klidně. „Van Nostrand udělal jednu hrubou narážku – aby mě vyvedl z míry.“

„A Stevens vás přesvědčil, že to byla lež,“ dodala Cathy. „Vy jste mu samozřejmě uvěřil.“

„Bez nejmenších pochyb.“ Hawthorne se usmál a opět se zadíval do stropu. Něco se mu vybavilo. „Henry Stevens je sice tvrdý chlap, ale zároveň velice chytrý a umí věci analyzovat. Ovšem hlavní důvod, proč ho stáhli z terénu a vykopli ho nahoru, byl ten, že vůbec neumí lhát. Vždycky se přitom začne potit, což člověk pozná, ani ho nemusí vidět. Proto jsem přesvědčený, že toho o smrti mé ženy – tedy o její vraždě – ví víc, než mi říká… Je vám jasné, na co jsem se ho ptal, takže si můžete domyslet souvislosti. Zareagoval tak rychle a jeho odpověď byla tak jasná a nedvojsmyslná, že jsem věděl, že mluví pravdu. Řekl, že se s Ingrid viděl jen jednou na malé svatební recepci, kterou pro nás uspořádalo velvyslanectví – když tam doprovázel svoji ženu.“

„Takže lež splaskla,“ řekla Cathy.

„Nikdy jsem neměl žádné podezření. Ani vy byste neměla, kdybyste znala Ingrid.“

„Škoda, že jsem ji neznala.“

„Líbila byste se jí.“ Tyrell pomalu pohnul hlavou a znovu se podíval na majorku. Nepřátelský pohled byl ten tam. „Je vám zhruba tolik, co tenkrát bylo jí, a máte stejný smysl pro nezávislost. Vy ale víc prosazujete svou – to ona nemusela.“

„Pěkně děkuju, komandére.“

„Ale no tak, jste přece důstojník armády. Vy musíte. Ona překládala ze čtyř jazyků, a tak to neměla zapotřebí. Já vás nechtěl urazit.“

„Lidičky, ona to zbaštila!“ vykřikl Poole, jenž vpadl dveřmi z pokoje Neilsenové.

„Co jako?“

„Skutečnost, že jsem se dobrovolně přihlásil ke zkoušce ponorné kabiny, kde byl stav beztíže, a přitom jsem utrpěl perforaci plic! Paráda!“

„Pojdme se najíst,“ řekla Cathy.

Pokojová služba dorazila za tři čtvrtě hodiny. Hawthorne mezitím studoval knihu návštěv ze strážrního domku, Poole si četl noviny, které si koupil ve vestibulu, a Catherine se koupala. Doufala, že ze sebe spláchne asi tucet záchvatů úzkostí. Nechali puštěnou televizi. Stáhli zvuk, ale jen tak, aby slyšeli, kdyby hlásili něco o Van Nostrandovi. Nic takového se naštěstí nekonalo. Když dojedli, Tyrell zatelefonoval Henrymu Stevensovi do kanceláře.

„Zabrání utajovač veškerému odposlechu?“

„Pořád si myslíš, že tady máme úniky informací?“

„Vím to nabeton.“

„No, jestli máš nějaké nové důkazy, tak mi je předlož, protože my dva spolu v posledních třech dnech mluvíme jen přes oboustranný utajovač. Což by znamenalo, že informace unikají od tebe.“

„To je absolutně vyloučeno.“

„Kristepane, mně už je nanic z té tvojí hry na Děda Vševěda.“

„Já nevím všechno, Henry, ale celkem vzato vím víc než ty.“

„Z toho je mi taky nanic.“

„Tak to je snadná pomoc. Vyhoď mě.“

„My jsme si tě nenajali!“

„Když nám odřízneš finanční zdroje, vyjde to nastejno. Chceš to udělat?“

„Drž klapačku… Co jste zjistili? Víte něco o Krvelačné holčičce?“

„Asi tolik, co ty,“ odpověděl Tyrell. „Je tady, jen pár kilometrů od místa svého úderu, a nikdo neví kde.“

„Žádný úder nebude. Prezident je doslova uzamčený v trezoru. Čas hraje pro tebe.“

„Líbí se mi tvoje sebejistota, ale on to nemůže vydržet moc dlouho. Prezident, který není vidět, rovná se žádný prezident.“

„Mně se zase nelíbí tvůj přístup. Co ještě? Říkal jsi, že mi dáš nějaká jména.“

„Tak dobře poslouchej. A dej je všechny pod ten nejsilnější mikroskop, který tam máte.“

Hawthorne přečetl jména, která vybral z knihy návštěv. Vynechal obvyklý personál usedlosti – instalatéra, veterináře, který léčil koně, a také čtveřici španělských tanečnic, najatých na piknik v argentinském stylu.

„Vždyť jsou to velká zvířata ze státní správy!“ vybuchl Stevens. „Ty ses zbláznil!“

„Všichni tam byli během posledních osmnácti dnů. Protože je Krvelačná holčička nesmazatelně spojená s Van Nostrandem, je docela dobře možné, že aspoň jeden z nich jede v plánu toho parchanta – ať už vědomě, či nevědomě.“

„Uvědomuješ si vůbec, co po mně žádáš? Ministr obrany, ředitel CIA, potrhlej šéf tajné G2 i ten mizera ministr zahraničí? Ty jsi vážně cvok!“

„Byli tam, Henry. Stejně jako Bajarattová.“

„Máš důkaz? Kdokoli z prezidentových mužů by se mnou mohl zamést!“

„Důkaz držím v ruce, kapitáne. Jediní lidé z toho seznamu, kteří by s tebou chtěli zamést, spolupracují s Bajarattovou, ať už vědomě, nebo nevědomky. Tak už se dej sakra do práce…! Mimochodem, do dvaceti minut ti dám stopu, která by ti mohla zajistit povýšení na admirála, pokud tě ovšem dřív nezabijou.“

„To je od tebe hezké. Oč sakra běží a kam nás ta stopa zavede?“

„K osobě, která stojí za Van Nostrandovým zmizením ze země.“

„Van Nostrand je po smrti!“

„Jenže oni to ještě nevědí. Znovu říkám, dej se do práce, Henry.“

Tyrell zavěsil telefon. Těkal pohledem z Neilsenové na Poolea, kteří na něj zírali s ústy dokořán.

„Něco se vám nelíbí?“ zeptal se.

„Vy teda umíte hrát fakt tvrdě, komandére,“ řekl poručík.

„Jinak to nejde, Jacksone.“

„A co když se mýlíte?“ řekla Cathy. „Co když se ukáže, že nikdo z toho seznamu nemá s Bajarattovou nic společného?“

„S tím se nesmířím. Jestli Stevens s ničím nepřijde, tak dohlídnu, aby se ten seznam zveřejnil i s celou historií. Přidám k ní tolik narážek, lží a polopravd, že se celá mocenská struktura otřese v základech a hodně se zapotí, než všechno vysvětlí. Nebudu šetřit ani opravdové washingtonské svaté.“

„To je cynické a navíc krajně nezodpovědné,“ zpražila jej Neilsenová.

„No jistě, majorko. Jenže jestli chceme najít Krvelačnou holčičku, musíme do jádra její podpůrné skupiny zasít paniku. My víme, že ti lidé existují, i to, že pronikli do našich zasvěcených kruhů tady, v Londýně i v Paříži. Stačí jediná chybička, jediná osoba, která se bude snažit zachránit si kůži, a do práce se dají odborníci se svými kouzelnými séry.“

„Z vašich úst to zní velice jednoduše.“

„V zásadě to tak složité není. Začneme seznamem v knize návštěv. O těch lidech víme, že vešli ve styk s Van Nostrandem. Proklepneme si je a tím se seznam rozšíří. Kdo jsou jejich přátelé a jejich kolegové? Kdo má ve své kanceláři přístup k utajovaným materiálům? Kdo z nich si žije zjevně nad poměry? Nemají slabůstky, které by z nich mohly učinit objekty vydírání? Všechno provedeme co nejrychleji. Máme dvě zbraně: paniku a strach.“

Zazvonil telefon a Tyrell po něm chňapl. „Stevens?“

Hawthorne se zamračil, přikryl mikrofon a ukázal na Poolea. „To je pro vás.“

Poručík zvedl telefon na psacím stole. „Už, Maku…? Před deseti minutami? Fajn, díky… Jak to mám vědět? Tak ho sakra prodej! Kdyby nebyli padlí na hlavu, museli by s ním odletět na Kubu.“

Poole zavěsil a podíval se na Tyrella. „Van Nostrandův letoun přistál a byl u toho pořádný zmatek. Washingtonská ochranka měla roztržku s Jonesovými. Vystoupili z letadla s tím, že je majitel propustil a vzali roha.“

„Je čas zavolat na ostrov Svatého Tomáše,“ řekl Tyrell, natáhl se po telefonu a vytočil číslo do Karibské oblasti. Zachmuřil se a čekal, pak navolil dvoumístný kód a zaposlouchal se do vzkazů na záznamníku… Miláčku, tady Dominika! Volám ti z příšerně nudné plavby u pobřeží Portofina… Hawthorne zesinal a strnule se zahleděl před sebe. Obličejové svaly měl napjaté k prasknutí. Bylo to stejně falešné jako všechno, co souviselo s Dominikou. Prolhanost vražednice, jejíž celý život byla jedna velká lež. A Pauline v Paříži je součástí té lži, částečkou, která by je mohla přivést o krok blíž k Bajarattové.

„Co je?“ zeptala se Cathy, jež vyčetla z jeho tváře neklid.

„Nic,“ hlesl Tyrell. „Jen jsem si poslechl vzkaz od někoho, kdo udělal chybu.“

Následovala další zpráva. Do jeho výrazu se opět vrátilo napětí.

Vtom se zpoza hotelového okna ozval srdceryvný křik. Byl stále hlasitější a hysteričtější. Neilsenová s Poolem se rozběhli k oknu.

„Dole na parkovišti!“ křikl poručík. „Podívejte!“

U kraje ohromné asfaltové plochy osvětlené reflektory stála blondýna s mužem středního věku. Žena ječela hrůzou a jako klíště se držela svého společníka, který se ji zoufale snažil utišit a vymanit se z jejího sevření. Poole otevřel okno, takže uslyšeli, co šedovlasý muž říká.

„Zmlkni! Musíme odsud vypadnout. Buď zticha, ty huso, uslyší tě lidi!“

„On je mrtvý, Myrone! Podívej na jeho hlavu – půlku mu jí ustřelili! Ježíšikriste!“

Ze zadních dveří hotelu vyběhlo několik číšníků v bílém saku. Jeden z nich měl svítilnu, jejíž kužel kmital sem a tam, až se nakonec ustálil na postavě vyvrácené z otevřených dveřích kabrioletu Porsche. Hlava muže se ve světle baterky temně leskla. Byla roztříštěná a krvácela.

„Pojďte sem, Tyei!“ vyjekla Neilsenová. Naléhavost jejího hlasu zanikla ve výkřicích zezdola.

„Psst!“ Hawthorne si přiložil dlaň levé ruky k uchu a plně se soustředil na slova, jež slyšel na lince ze Svatého Tomáše.

„Tam dole před chvílí někoho zabili!“ dodala Cathy. „Chlapa ve sporťáku. Volají policii!“

„Buďte zticha, majorko, musím si to zapsat přesně.“ Tyrell si dělal poznámky na jídelníček pokojové služby.

Na chodbě Shenandoah Lodge zatím Amája Bajarattová spěšně prošla kolem Hawthorneových dveří a svlékla si chirurgické rukavice.

21

„No nazdar, je to ministr zahraničí,“ zabručel si zaskočený Tyrell pod vousy a pomalu položil sluchátko. V téže chvli se parkovištěm pod okny rozlehlo troubení sirén. „Nechce se mi tomu věřit!“ zašeptal, avšak dost hlasitě, aby ho bylo slyšet.

„Čemu?“ zeptala se Cathy a odvrátila se od okna. „Tam dole je pěkná mela.“

„Tam nahoře taky.“

„Někoho zabili, Tyei.“

„To jsem pochopil, ale s námi to nemá nic společného. My jsme kápli na něco, co by mohlo otřást celou mocenskou strukturou v zemi.“

„Prosím?“

„Van Nostrandova vojenská eskorta na letišti v Charlotte byla pod přímým velením ministra zahraničí.“

„No tě pic,“ hlesl Poole. Upíral pohled na Tyrella a přitom zavíral okno. „A já myslel, že to trošku přeháníte, když jste o těch lidech mluvil.“

„Musí pro to existovat nějaké vysvětlení,“ vložila se do hovoru Neilsenová. „Máš totiž pravdu, že mezi ním a Bajarattovou nemůže být spojení.“

„Zato měl poměrně těsné spojení s Van Nostrandem. Dost silné na to, aby ho za proklatě podivných okolností propašoval ze země. A Van Nostrand – tedy pan Neptun – ukrýval Krvelačnou holčičku v domě pro hosty jen pár set metrů od té knihovny. Abych se vrátil zpátky k naší abecedě: Jestliže A rovná se B a B rovná se C, tak existuje jistý vztah mezi A a C.“

„Ale říkal jste, že jste viděl, jak do té limuzíny nastupují dva muži, Tyei. Jeden měl klobouk…“

„Který se běžně používá k zakrytí pleše,“ přerušil ji Hawthorne. „To jsem taky říkal, Jacksone. V jedné věci jsem se ale zmýlil a druhou jsem úplně nedomyslel. Nebyli to dva muži. Šlo totiž o muže a ženu. A klobouk nemusí nutně zakrývat jen plešatou hlavu, ale také ženské vlasy.“

„Takže to opravdu byla Bajarattová,“ zašeptala Cathy. „Měli jsme ji tak blízko!“

„Velice blízko,“ přitakal Tyrell tiše a zamračil se. „Nemáme na vybranou – já nemám na vybranou – a tlačí nás čas.“ Sáhl po telefonu, vtom se však ozvalo zaklepání na dveře. „Poole, buďte tak laskav a podívejte se, kdo to je.“

Na chodbě stáli dva policisté v uniformách. „Patří tyto pokoje majorce Neilsenové, poručíku Pooleovi a jejich příbuznému z Floridy?“ zeptal se muž napravo, jenž přečetl jména z papíru připevněného na podložce.

„Ano, pane,“ odvětil poručík.

„Vaše přihláška je neúplná, pane,“ pravil druhý policista a nahlédl do pokoje. „Zákony Virgínie vyžadují doplňující informace.“

„Promiňte, hoši,“ řekl Poole. „Napsal jsem to sám. Měli jsme strašně naspěch.“

„Mohli bychom vidět vaše doklady?“ Muž s podložkou se prosmýkl kolem poručíka do pokoje. Jeho kolega se držel několik kroků za ním a zastoupil dveře. „Rádi bychom věděli, kde jste byli v posledních dvou hodinách.“

„Přijeli jsme mnohem dřív než před dvěma hodinami a od té doby jsme se odsud nehnuli,“ řekl Hawthorne a zavěsil sluchátko. „A protože jsme svéprávní dospělí lidé, nemáte žádné právo zasahovat do našich záležitostí, byť by se vám naše jednání třeba nelíbilo.“

„Cože?“ vyhrkla majorka Neilsenová. Krve by se v ní nedořezal.

„Vy tomu možná nerozumíte, pane,“ řekl policista s podložkou. „Tam dole zastřelili člověka. Byla to vražda. Vyslýcháme všechny lidi v okolí, a jestli to chcete říct na rovinu, zvlášť ty s podezřelou registrací, což je zjevně váš případ. U strýčka Joea chybí příjmení i floridská adresa, tedy kromě města. Není tam ani žádné číslo kreditní karty.“

„Povídám vám, že jsme měli naspěch a platili jsme v hotovosti.“

„Tak to u sebe při zdejších cenách musíte nosit značnou hotovost. Možná víc než značnou.“

„Do toho vám nic není,“ odsekl Tyrell.

„Poslyšte, pane, tu oběť někdo na parkoviště vylákal,“ pravil policista s podložkou. „Ten člověk se měl s někým sejít a přinesl mu luxusní bonboniéru. Na přiložené kartičce stálo: ‚Mému štědrému příteli‘.“

„To je bezva!“ zvolal Hawthorne. „Zastřelili jsme ho, počkali jsme si, až vypukne humbuk, a ani jsme si nevzali ty bonbony!“

„Staly se už divnější věci.“

„No jasně,“ přitakal důstojník u dveří, sáhl do uniformy, vytáhl policejní vysílačku a zároveň otevřel pouzdro s pistolí. „Seržante, máme tady nahoře tři divný lidi, všichni jsou podezřelí. Jsou to pokoje pět set pět a pět set šest. Co nejrychleji sem pošlete jednotku… Hádejte, čeho jsem si právě všiml? Hoďte sebou!“

Čtyři hlavy se prudce otočily na druhou stranu pokoje, kam se podíval policista. Na prádelníku tam ležel Pooleův automat Walther PK a Hawthorneův revolver ráže devět milimetrů.

Bajarattová vyhlédla z okna a pozorovala srocení lidí na parkovišti. Nezajímalo ji zohavené tělo, ani policejní mašinérie, obojí totiž příliš dobře znala: morbidní čumilové toužili aspoň na okamžik zahlédnout zkrvavenou mrtvolu, policisté se zase snažili udržet zdání pořádku, dokud nepřijede vyšší autorita a neřekne jim, co mají vlastně dělat. Do té doby musela zubožená oběť zůstat na místě. To bylo něco pro přihlížející. Krvavé prostěradlo zakrývající mrtvolu bičovalo jejich touhu až k nepříčetnosti.

Baj se však nestarala o dětinské chování zbytečných lidských červů. Zoufale se snažila najít Nicola, kterého poslala dolů, když se vrátila do apartmá. Dostal jasné instrukce. Stalo se něco strašného a musíme odjet. Najdi nějaké auto, i kdybys přitom musel zmáčknout majitele. Vezmi kufry a sejdi požárním schodištěm!

Tamhle ve stínu pod stožárem reflektoru! Nicolo zvedl pravou ruku, v níž cosi držel, a kývl hlavou. Dokázal to!

Bajarattová se podívala do zrcadla a upravila si řídkou šedivou paruku. Tekuté lepidlo na tváři drželo hluboké falešné vrásky při sobě. Světlý pudr, tmavě šedé kruhy pod očima s povislými víčky a úzké rty namalované nabilo dotvářely vzezření výstřední stařeny, která nosí hnědý mužský klobouk.

Bajarattová otevřela dveře do chodby. Okamžitě ji zarazil rámus a proud běžících policistů s pistolemi v pohotovosti, kteří se shlukovali u jednoho z pokojů na chodbě. Vykročila k výtahu a prosmýkla se kolem uniforem jako postava shrbená přibývajícími lety.

„Nechte mě, vy hajzlové!“

„Nepřibližujte se ke mně, vy prasata, nebo toho budete šeredně litovat!“

„Opovažte se na mě sáhnout!“

Baj náhle strnula. Nebyla schopná pohnout jediným svalem, šlachou, ani kloubem. Nechte mě, vy hajzlové. Ten hlas mohl patřit jedinému muži na světě. Hawthorneovi! Instinktivně otočila své shrbéné tělo doprava, odkud vycházel všechen hluk.

Ve změti těl a natažených paží, jež tlačily Tyrella ke zdi, se jejich pohledy setkaly. Ona v šoku přimhouřila oči, on je vytřeštil – zmatený, zaskočený a vyděšený.

Howard Davenport, uznávaný makléř a průmyslník, avšak zároveň zoufalý a zničený šéf nenasytného ministerstva obrany, si u mosazného baru ve své pracovně nalil druhý Courvoisier a pomalu se vrátil ke svému stolu. Spadl mu kámen ze srdce. Úleva přišla zhruba o dvě hodiny dřív, když ochranka ministerstva obrany ze svého vozu ohlásila vysílačkou noční hlídce, že Van Nostrandova limuzína odjela z usedlosti s jedním či více pasažéry na zadním sedadle.

Pokud Hawthorne odjede mojí limuzínou, budete vědět, že moje informace byly mylné, a nikdy se nesmíte zmínit, že jsem vám je svěřil.

Davenport neměl nic takového v úmyslu. Kolem lovu na Krvelačnou holčičku už bylo hysterie více než dost. Kdyby zatěžoval lovce očividně nepravdivými zvěstmi, panika by ještě vzrostla.

Nějaký fanatik z rozvědky by je prohnal svým tajuplným počítačem, další horlivec by se jich chytil a zmatek by byl ještě větší. Van Nostrand to velice dobře chápal, a proto také vydal své poslední instrukce pro případ, že by se nepotvrdila účast bývalého komandéra Hawthornea na nechvalně známém trhu Alfa… Panebože, co jsem to za ministra obrany? přemítal Davenport. O žádné Alfě jsem nikdy neslyšel, ať už to znamená, co chce!

Ne, můj čas se naplnil, uvažoval dál. Litoval, že jeho žena není doma, ale v Coloradu u dcery, které se narodilo třetí dítě. Matku, dceru a novorozence však od sebe nemohl násilně oddělit. To bylo naprosto vyloučené. Velice si přál, aby byla s ním, protože nakonec napsal svou rezignaci na starém psacím stroji značky Remington, který dostal před dávnými lety od rodičů. Novináři na ten vysloužilý stroj často poukazovali. Bohatý muž ze Short Hills datluje svoje poznámky na starobylé mašince, když by mohl mít to nejmodernější počítačové vybavení, nemluvě už o armádě sekretářek. Ale ‚stará remingtonka‘ byla pro Davenporta jako starý přítel, s nímž se mu dobře přemýšlelo, a tak neviděl důvod ke změně.

Usedl, otočil se s křeslem doprava ke stojánku s psacím strojem a znovu si začal pročítat svůj krátký dopis prezidentovi. Ano, manželka by měla být s ním, protože nenáviděla Washington, toužila po své koňské farmě na venkově v New Jersey a měla radost z jejich tajné dohody. Tím větší, že ji lékaři z kliniky Mayo, kam každé léto oba chodili na prohlídku, prohlásili za naprosto zdravou. Davenport usrkl svůj koňak a pousmál se.

Vážený pane prezidente,

s hlubokou lítostí vám musím oznámit své okamžité odstoupení. Důvodem je vážné onemocnění, které se nedávno vyskytlo v kruhu mých nejbližších.

Rád bych vám sdělil, že mi bylo ctí pracovat pod vaším skvělým vedením. V souladu s vašimi zásadami ministerstvo obrany vždy zaujímalo pevný postoj a věrně sloužilo veřejnosti. Nakonec bych vám chtěl poděkovat za čest, že jsem mohl být součástí „týmu“.

Moje žena Elizabeth vás srdečně pozdravuje a já pochopitelně také.

V dokonalé úctě

Howard W. Davenport

Ministr znovu usrkl svůj koňak a usmál se pod vousy. Do oka mu totiž padl jeden výraz a na chvíli se nad ním zamyslel. Uvažoval, jestli by od něj nebylo poctivější připsat tam slůvko „rádoby“. Pasáž by pak vypadala následovně: „V souladu s vašimi zásadami ministerstvo vždy zaujímalo pevný postoj a rádoby věrně sloužilo veřejnosti.“ Ale ne, vzájemné osočování z překračování nákladů by nikomu neprospělo. Možná by jeho nástupcům mohla pomoci série novinových článků, jež by jistě vzbudily pozornost. V konečném důsledku však bylo rozhodnutí vždy na daném člověku. Pokud to bude muž na svém místě, rozpozná chyby v systému zásobování a ocelovou pěstí zjedná nápravu. Pokud bude slabý, žádné varování zvnějšku mu nepomůže. A Howard Wadsworth Davenport dobře věděl, že sám spadá do druhé kategorie a v úřadě vlastně zklamal.

Položil sklenku od koňaku na stůl, ta však sklouzla po okraji a spadla na parketovou podlahu. Divné, pomyslel si Davenport, položil jsem ji přece na diář – nebo ne? Náhle začal vidět rozmazaně a slyšel, jak těžce oddechuje. Kam se poděl všechen vzduch? Vrávoravě se postavil. Myslel si, že příčinou jeho dýchacích obtíží je porucha klimatizace. Večer byl teplý, vlhký… a dusný. Najednou nemohl vůbec dýchat! Hrudí mu projela ostrá bolest, jež se rychle šířila horní částí jeho těla. Ruce se mu roztřásly a během několika vteřin nad nimi úplně ztratil vládu. Nohy už ho neudržely. Padl obličejem na tvrdou podlahu a z rozbitého nosu mu vytryskla krev. Se zoufalým úsilím se nadzvedl, zkroutil se však v křeči a opět se svezl na zem. Vytřeštěnýma očima hleděl do stropu, nic však neviděl.

Tma. Howard W. Davenport byl mrtvý.

Dveře do pracovny se otevřely. Objevila se v nich mužská postava v černém, která měla plynovou masku a rukavice. Neznámý se otočil a podřepl vedle vysokého kovového válce se smrtícím plynem. Byl zhruba šedesát centimetrů vysoký a vycházela z něj gumová trubice zakončená úzkou a plochou tryskou, jež ústila pode dveřmi. Muž otočil kohoutem na válci a pak dvakrát silně dotáhl uzávěr. Postavil se, přešel ke dveřím na verandu a otevřel je. Pokoj se rázem zaplnil vlhkým teplým vzduchem letní noci, jenž s sebou přinášel vůně ze zahrady. Vetřelec zamířil ke stojánku s psacím strojem a přečetl si Davenportův dopis s rezignací.

Vytrhl list z válce, zmačkal jej a nacpal do kapsy kalhot. Pak vložil do stroje čistý papír s Davenportovou hlavičkou a napsal:

Vážený pane prezidente,

s hlubokou lítostí vám musím oznámit své okamžité odstoupení. Důvodem je podlomené zdraví, které jsem před svou drahou ženou vytrvale tajil. Zkrátka a dobře, už nemohu vykonávat svoji práci, což vám řada mých kolegů nepochybně potvrdí.

Jsem v péči jednoho lékaře ve Švýcarsku, jemuž jsem slíbil naprostou diskrétnost. Sdělil mi, že je jen otázkou dní…

Zde dopis náhle končil. Škorpion Dvacet čtyři sbalil své smrtonosné náčiní a odešel dveřmi přes verandu. Přesně podle rozkazů, jež mu předchozího rána vydal pravý Škorpion Jedna.

Policisté z Fairfaxu opustili oba sousedící pokoje v Shenandoah Lodge a na jejich místě stanul kapitán Henry Stevens v uniformě.

„Proboha, Tyei, už toho nech!“

„No jo, Henry, no jo,“ řekl stále bledý Hawthorne, jenž seděl na okraji pelesti. Neilsenová s Poolem nervózně posedávali v křeslech na druhé straně pokoje. „Jenže je to celé šílené! Poznal jsem ji, poznal jsem ty její oči a ona poznala mě! Ale byla to stařena, která se sotva držela na nohou, ale já ji poznal!“

„Znovu ti říkám,“ dodal Stevens, jenž stál nad Tyrellem, „že žena, kterou jsi viděl, je italská hraběnka Cabarini nebo tak nějak. Podle recepčního je strašně úzkostlivá. Dokonce se ani nechtěla podepsat do knihy hostí, protože prý – teď dobře poslouchej nebyla ‚vhodně oblečená‘. Museli jí tu knihu přinést nahoru. Prověřil jsem si její osobní doklady u pasové služby. Je úplně čistá a strašně bohatá.“

„Proč odjela?“

„Ze stejného důvodu jako dvaadvacet dalších hostů, a to se jich sem vejde jen třicet pět. Na parkovišti zabili člověka, Tyei, a tihle turisté na něco takového nemají žaludek.“

„No dobře, dobře… Já už toho teda nechám. Ten obličej ale pořád vidím před sebou!“ Hawthorne pomalu zavrtěl hlavou. „Byla tak stará, ale já ty oči poznal – znal jsem je velmi dobře.“

„Podle genetiků existuje přesně sto třicet dva různých očních tvarů a barev, ne víc, ne míň,“ prohlásil Poole. „To je zatraceně málo, když si uvědomíte, kolik je na světě lidí. Proto je taky jedna z nejčastějších otázek: ‚Neznáme se odněkud?‘“

„Díky moc.“ Hawthorne se znovu otočil k Henrymu Stevensovi. „Než všechno tohle šílenství začalo, volal jsem ti. Nevím, jak to uděláš, ale musíš.“

„Co musím?“

„Zaprvé, a pověz mi pravdu, mohl by někdo vědět, že je Van Nostrand po smrti?“

„Ne, ta informace je utajená. Dům zapečetili a přísně ho střeží. Dispečer z Fairfaxu i ti dva policajti jsou profíci a všechno chápou. V případě úniku informací jsou z obliga. Všichni tři opustili oblast.“

„Fajn. Tak použij všechny svoje páky a dojednej mi schůzku s ministrem zahraničí. Dneska v noci – nebo vlastně už ráno, prostě hned. Nesmíme ztratit ani pět minut.“

„Ty jsi cvok. Vždyť je skoro půlnoc!“

„Jo, to vím a taky vím, že Van Nostrand se chystal odjet tajně ze země a pěšinku mu umetl ministr zahraničí. Oficiální cestou.“

„Nevěřím ti!“

„Věř. Všechno zařídil ten elegán v obleku Bruce Palisser, včetně vojenského doprovodu a maximálně bezpečné cesty z Charlotte v Severní Karolíně. Chci vědět proč.“

„Ježíši, to já taky!“

„Nebude to tak těžké. Řekni mu pravdu, nejspíš ji stejně zná že mě najala MI6, ne ty, ani nikdo jiný z Washingtonu, jelikož tady skoro nikomu nedůvěřuju. Pověz mu, že mám údajně informace o Krvelačné holčičce, které předám jen jemu, jelikož Brita, co mě najal, zavraždili. Neodmítne, protože má s Velkou Británií blízké vztahy… Možná bys mohl dokonce trochu přehánět a říct mu, že spolu sice moc nevycházíme, ale své práci jsem kdysi celkem rozuměl a opravdu bych mohl mít něco v ruce… Támhle je telefon, Henry. Udělej to.“

Šéf námořní rozvědky mu vyhověl. V jeho slovech adresovaných ministru zahraničí se ve správném poměru mísily strach, naléhavost a úcta. Když domluvil, Hawthorne ho zatáhl stranou a podal mu kus papíru.

„Tohle je telefonní číslo do Paříže,“ řekl Tyrell tiše. „Spoj se s Deuxiéme a řekni jim, aby ho dali odposlouchávat.“

„Čí je?“

„Je to číslo, na které volala Bajarattová, to ti musí stačit. Víc ti neřeknu.“

Taxi zastavilo u chodníku v Georgetownu, honosné části Washingtonu, kde sídlí smetánka hlavního města. Impozantní čtyřpodlažní budova z hnědého kamene se tyčila nad stupňovitým trávníkem, jehož obrysy zvýrazňovalo světlo od cihlového vchodu. Na dveřích natřených lesklou černou barvou se blyštily mosazné doplňky. Strmé betonové schody byly nabílené, stejně jako zábradlí z ohýbaného železa, zřejmě aby je člověk v noci nepřehlédl. Hawthorne zaplatil jízdné a vystoupil z taxíku.

„Mám na vás počkat, šéfe?“ zeptal se řidič a pohlédl na Tyrellovo ležérní sako ve stylu safari s rozepnutým límcem. Nebylo jisté, zda poznal bydliště ministra zahraničí, zjevně si však uvědomoval pokročilost hodiny.

„Nevím, jak dlouho se zdržím,“ odvětil Hawthorne a zamračil se, „ale máte pravdu. Jestli budete volný, mohl byste přijet řekněme tak za tři čtvrtě hodiny. To by mělo stačit.“ Tyrell sáhl do kapsy, vytáhl desetidolarovku a vhodil ji otevřeným předním okénkem do vozu. „To máte na panáka. Jestli tady nebudu, můžete jet.“

„Klidně chvíli počkám, stejně nejsou kšefty.“

„Díky.“

Hawthorne vykročil do schodů. Letmo přitom zauvažoval, proč člověk starší padesáti let bydlí na místě, kam by snad vyšplhala jen horská koza. Na svou nevyřčenou otázku však vzápětí dostal odpověď. Na horní cihlové terásce totiž stálo velké pojízdné křeslo a pod pravým zábradlím se nacházel široký kovový pás poháněný elektřinou. Ministr Palisser na své pohodlí rozhodně nezapomínal. Nebyl to žádný hlupák. Tyrell nepatřil mezi fanoušky washingtonského státního aparátu, ale Bruce Palisser v jeho očích převyšoval většinu politiků. Hawthorne o něm mnoho nevěděl, ale soudě podle článků v novinách a televizních záběrů to ministrovi myslelo, byl pohotový a měl dokonce i smysl pro humor. Činitelé, jimž tyto vlastnosti chyběly, byli Tyrellovi vždycky podezřelí. A nezáleželo na tom, jestli vládli v Americe nebo jinde ve světě. V daném okamžiku byl však k ministru zahraničí mimořádně podezřívavý. Proč pomohl Van Nostrandovi, příteli a přisluhovači teroristky Bajarattové?

Nablýskané mosazné klepadlo bylo spíš ozdobným prvkem než funkčním nástrojem, a tak Hawthorne raději stiskl jasně osvětlený zvonek. Během několika vteřin otevřel těžké dveře Palisser v košili s krátkým rukávem. Známé rysy jeho tváře pod korunou vlnitých šedivých vlasů vypadaly poněkud pomačkaně, přesto však působily vznešeným dojmem. Ačkoli měl ministr pověst elegána, jeho kalhoty ji popíraly – byly to vybledlé modré džínsy ustřižené u kolen.

„Vy teda máte kuráž, komandére, to se vám musí nechat,“ pravil ministr. „Tak jen pojďte dál a v kuchyni můžete spustit, proč jste nešel za ředitelem CIA, armádních služeb či za tím vaším zatraceným kapitánem Stevensem z námořní rozvědky.“

„Ten není můj nadřízený, pane ministře.“

„No ovšem,“ ucedil Palisser, zastavil se v předsíni a změřil si Tyrella pohledem. „Říkal něco o Britech, myslím že o MI6. Tak proč jste sakra nezavolal jim?“

„Já Tower Street nevěřím.“

„Vy nevěříte…“

„A taky nevěřím námořní rozvědce, CIA, ani bůhvíjakým dalším službám, pane ministře. Jsou v nich špioni.“

„Tak vy to tedy myslíte vážně.“

„Nepřišel jsem s vámi žertovat, Palissere.“

„Tak tedy Palissere…? No aspoň nějaké osvěžení. Pojďte, uvařím kafe.“

Prošli otočnými dubovými dveřmi do velké bílé kuchyně s řeznickým stolem uprostřed. Na jeho konci stál staromódní elektrický překapávač zapojený do postranní zásuvky. Už přetékal.

„Všichni mají ty umělohmotné krámy, co kapou a zároveň ohlašují čas, počet šálků a kdovíco ještě, ale žádná z nich nenaplní místnost starým dobrým aroma opravdové kávy. Jakou si dáte?“

„Černou, pane.“

„To je první rozumná věc, kterou jste řekl.“ Když ministr naplnil šálky kávou, dodal: „Tak a teď mi povězte, proč jste tady, mladý muži. Špiony beru, ale mohl jste se vrátit do Londýna přímo k prameni, jestli to dobře chápu. S tím člověkem byste neměl žádné problémy.“

„Mně dělá problémy veškerá komunikace, při níž hrozí vnitřní odposlech.“

„Rozumím. Takže co jste zjistil o té holčičce tak důležitého, že to můžete říct jen mně – osobně?“

„Ona je tady…“

„To vím. Všichni to přece vědí. Prezident je v maximálním bezpečí.“

„Ale to není důvod, proč jsem trval na schůzce s vámi – osobně.“

„Jste drzý parchant, komandére, a už mi lezete na nervy. Ven s tím.“

„Proč jste zařídil Nilsi Van Nostrandovi odjezd ze země, a to způsobem, který se dá označit za přísně utajený?“

„Vy jste se snad pomátl, Hawthorne!“ Ministr praštil volnou rukou do stolu. „Kdo vám dal právo strkat nos do důvěrné záležitosti ministerstva zahraničí?“

„Van Nostrand se mě před necelými sedmi hodinami pokusil zabít. Myslím, že to mi dává dostatečné ‚právo‘.“

„Co to plácáte?“

„To je jen začátek. Víte, kde je Van Nostrand nyní?“

Palisser nevěřícně zíral na Tyrella. Jeho obavy rychle přerostly v strach blízký panice. Vyskočil tak prudce, že se polil kávou, a rychle přešel k nástěnnému telefonu se spoustou tlačítek. Jedno z nich pak opakovaně vztekle tiskl.

„Janet!“ křikl. „Měl jsem dnes večer nějaké hovory…? Proč jsi mi to sakra neřekla? No dobře, dobře, nedíval jsem se… Cože? Kristepane…!“ Ministr pomalu zavěsil a vyděšenýma očima probodl Hawthorrna. „Do Charlotte nedorazil,“ zašeptal, jako by kladl otázku. „Byl jsem pryč… ve svém klubu…, prý volala bezpečnostní služba z Pentagonu – co se stalo?“

„Odpovím, jestli vy odpovíte mně.“

„Na to nemáte právo!“

„Takže sbohem.“ Tyrell vstal.

„Sednout!“ Palisser se vrátil ke stolu, popadl křeslo a rukou smetl rozlitou kávu na podlahu. „Odpovězte!“ poručil a posadil se.

„Vy mi odpovězte,“ řekl Hawthorne, jenž si stále nesedal.

„Tak dobře – posaďte se…, prosím.“ Tye poslechl. Všiml si, že do ministrovy tváře se vkradl bolestný výraz. „Využil jsem svého postavení k osobním účelům, které nijak nezkompromitovaly ministerstvo zahraničí.“

„To nemůžete nikdy vědět, pane ministře.“

„Já to vím! Vy nevíte, co si ten člověk vytrpěl a co všechno udělal pro naši vlast!“

„Jestli to má být vysvětlení vašeho jednání, měl byste mi to říct.“

„Co jste sakra zač?“

„Když už nic jiného, tak někdo, kdo může odpovědět na vaši otázku… Nebo byste snad nechtěl vědět, co se stalo? Proč nedojel do Charlotte?“

„To bych velice rád,“ vyštěkl Palisser. „Jeden naštvaný brigadýr z vojenské rozvědky by mě moc rád označil za škůdce tajných služeb… Dobře, komandére, řeknu vám to, ale pokud mě stoprocentně nepřesvědčíte, zůstane to mezi námi. Nehodlám obětovat skvělého člověka i ženu, kterou miluje, kvůli nějakým nepodloženým špionským žvástům. Je to jasné?“

„Mluvte.“

„Nilsovi se před lety v Evropě rozpadlo manželství. Není podstatné, čí vinou, prostě to skončilo. Zamiloval se do ženy známého politika – musím dodat, že do týrané ženy – a měli spolu dítě. Holčičku, která teď ve svých zhruba dvaceti letech umírá…“

Hawthorne seděl zabořený v křesle a poslouchal. Nehnul ani brvou. Když ministr dovyprávěl svou pohádku o lásce, zradě a pomstě, usmál se.

„Můj bratr Mark by to nejspíš označil za dílo nějakého ruského klasika devatenácého století, například Tolstého nebo Čechova. Podle mě jsou to kraviny. Ověřil jste si to jeho manželství v Evropě?“

„Ovšemže ne. Van Nostrand patří mezi nejuznávanější a snad až nejuctívanější muže, které jsem kdy poznal. Dělal poradce tajným službám, ministrům, dokonce i samotným prezidentům!“

„Pokud vůbec nějaké manželství bylo, tak jen na papíře. A jestli měl nějaké dítě, musel se na něj pořádně nadřít. Van Nostrand není rodinný typ. Lhal vám, pane ministře, a rád bych věděl, kolik dalších lidí ještě převezl.“

„Vyjádřete se jasně! Nic jste mi nevysvětlil!“

„Dočkáte se, ale teď si zasloužíte, abych vám odpověděl na otázku… Van Nostrand je po smrti, pane ministře. Byl zastřelen, když nařizoval moji popravu.“

„Nevěřím vám!“

„Ale měl byste, protože je to pravda… A Krvelačná holčička přitom byla naproti v jednom z domů pro hosty.“

„Co se stalo, signora? Proč zabili toho člověka na parkovišti?“ zeptal se hněvivě Nicolo. Na chvíli se přestal dívat na cestu a pohlédl na Bajarattovou. „Bože na nebi, to vy?“

„Přišel jsi o rozum? Když ses díval v ložnici na televizi, psala jsem dopisy. Měls ji puštěnou tak nahlas, že jsem nemohla pořádně přemýšlet…! Slyšela jsem, jak policisté říkají, že to byl žárlivý manžel. Ten mrtvý si užíval s jeho ženou.“

„Vy máte odpověď na všechno, contessa Cabrini. Čemu mám vlastně věřit?“

„Budeš věřit tomu, co ti říkám, nebo se vrátíš do doků v Portici a tam tě oddělají – i tvoji matku, bratra a sestry! Capisci?“

Nicolo mlčel a začervenal se, což nebylo v mihotavých stínech vidět. „Co teď budeme dělat?“ zeptal se nakonec.

„Zajedeme někam do lesa, kde je tma a nikdo nás neuvidí. Pár hodin si odpočineme a brzy ráno vyzvedneš v hotelu zbytek našich zavazadel. Pak se vrátíme ke svým rolím. Ty budeš zase Dante Paolo a já tvoje tetička hraběnka… Podívej! Támhle je louka s vysokou trávou. Taková roste na úpatí Pyrenejí. Zajeď tam.“

Nicolo otočil volantem tak prudce, že Bajarattová vrazila do dveří. Zamračila se a zkoumavě si ho prohlížela.

Ministr zahraničí Bruce Palisser vyskočil od stolu a přitom povalil křeslo na zem. „Nils nemůže být mrtvý!“

„Kapitán Stevens pořád sedí ve své kanceláři v námořní rozvědce. Zavolejte noční stráž a nechte se k němu přepojit. Potvrdí vám to.“

„Ježíšikriste, přece byste nemohl říct něco tak strašného a neuvěřitelného…, kdybyste to neměl čím podložit.“

„Byla by to ztráta času, pane ministře, a dle mého soudu nemáme času nazbyt.“

„Já – já nevím, co na to říct.“ Palisser se ztěžka sehnul a postavil křeslo. Vypadal přitom mnohem starší, než ve skutečnosti byl. „Je to všechno naprosto neuvěřitelné.“

„A právě proto je to skutečné,“ řekl Hawthorne. „Oni jsou všichni neuvěřitelní. Pracují tady, v Londýně, Paříži i Jeruzalémě. Nehodlají použít nějakou velkou bombu, jadernou zbraň nebo tak něco. Ani nemusejí, bylo by to kontraproduktivní. Chtějí si vylít vztek a způsobit nestabilitu, chaos. Ať se nám to líbí nebo ne, může se jim to povést.“

„Nemůže!“

„Čas hraje pro ni, pane ministře. Prezident nemůže žít v izolaci donekonečna. Někdy se bude muset ukázat a ona se k němu může dostat a zabít ho. Začne čekání na další útoky v Londýně, Paříži a Jeruzalémě. Oni nejsou hloupí, uvažujte o tom!“

„Ani já ne, komandére. Něco jste vynechal. Co?“

„To, k čemu se vás Van Nostrand pokusil využít, by nemohl zvládnout sám. Musel mu ještě někdo pomáhat.“

„Jak to myslíte?“

„Povídal jste, že se chystal odjet ze země a už se nechtěl vrátit.“

„To je pravda. Takhle mi to aspoň řekl.“

„Naznačil jste, že se všechno seběhlo velice rychle, prakticky během několika málo dní.“

„On to tak chtěl, ale nebyly to dny, ale hodiny. Tvrdil, že se musí dostat do Evropy dřív, než se to ten bídák její manžel dozví. Takhle to říkal! Chtěl vidět svoji dceru, než mu umře, a pak její matku odvézt pryč. Chtěl být za každou cenu se svojí milovanou ženou.“

„To mi právě vrtá hlavou,“ řekl Hawthorne. „Cena. Můžeme začít třeba s poměrně vzácným San Simeonem, který patřil Van Nostrandovi. Jeho hodnota jde do milionů.“

„Prý ho prodal…“

„Za pár dní, nebo dokonce hodin?“

„Nevyjádřil se úplně jasně, ani jsem to od něj nečekal.“

„A majetek, který tady všude určitě měl, to jsou další miliony, spousta milionů. Člověk jako Van Nostrand to všechno nehodí jen tak za hlavu. Určitě si něco zařizoval a takové zařizování nějakou chvíli trvá, určitě víc než pár hodin.“

„Jste mimo obraz, komandére. Dnešek patří počítačům a úředně ověřené předběžné smlouvy se dají okamžitě rozeslat po celém světě. Právníci a finanční instituce podobné záležitosti vyřizují každý den. Peníze putují přes oceán a zase zpátky a jejich objem s každou minutou narůstá o miliony.“

„Peníze se přece dají vystopovat.“

„V drtivé většině případů ano. Úřady se nerady vzdávají daní, které jim náleží.“

„Ale říkal jste, že Van Nostrand nutně potřeboval zmizet. Kdyby se nechal vystopovat, dost by mu to ztrpčilo život, ne?“

„Sakra, to bych řek. Takže…?“

„Takže potřeboval někoho, kdo by zahladil stopy po transakcích, které by mohly vést k němu nebo k místu jeho pobytu… Pane ministře, ve svém minulém životě jsem se naučil, že chytří lidé neuzavírají obchody se zločinci, kteří by jim přitom dokázali velice snadno vyhovět. Ne snad z morálních důvodů, ale prostě proto, aby se do budoucna vyhnuli možnosti vydírání. Namísto toho se zaměřují na vážené občany. Buď je přesvědčí, nebo zkorumpují.“

„Co si to dovolujete!“ ucedil jedovatě Palisser a zabořil se do křesla. Oči mu plály zlobou. „Chcete snad naznačit, že jsem se nechal zkorumpovat…“

„Ale vůbec ne, vy jste se nechal přesvědčit,“ přerušil ho Tyrell. „Vy nelžete, zbaštil jste mu návnadu i s navijákem. Já jen chci říct, že někdo stejně důležitý jako vy umožnil Van Nostrandovi zmizet. Myslím opravdu zmizet a zamést všechny stopy.“

„Kdo by to k čertu dělal?“

„Třeba nějaký jiný ministr Palisser, který byl také přesvědčený o správnosti svého počínání… Mimochodem, vydal jste mu falešný pas?“

„Propána, to ne! Proč bych to dělal? Nežádal o něj.“

„Já častokrát – ve svém minulém životě. Falešná jména, falešná zaměstnání, falešná minulost, falešné fotografie. Potřeboval jsem je, protože moje pravé já muselo zmizet.“

„Ano, kapitán Stevens říkal, že jste byl výjimečně schopný agent.“

„To se tedy musel hodně přemáhat… Ale víte, proč jsem všechny ty padělané doklady potřeboval?“

„Odpověděl jste si sám. Potřeboval jste, aby komandér Hawthorne zmizel a jeho místo zaujal někdo jiný.“ Palisser chápavě přikývl. „Van Nostrand potřeboval jiný pas,“ dodal. „Bez něj by nemohl zmizet.“

„Dva body pro ministra zahraničí.“

„Jste drzý mladík.“

„To bych prosil. Jsem velice dobře placený, a když mi lidi dobře zaplatí, tak dělám, co můžu.“

„Nebudu dělat, že chápu vaše nestoudné narážky, pane Hawthorne, ale v tomhle máte asi pravdu. Legální pas může vydat pouze ministerstvo zahraničí, a protože ve Van Nostrandově případě nelegální cestu vylučujete, nabízí se otázka, kde k němu vlastně přišel.“

„Poskytl mu ho nějaký stejně významný státní orgán nebo ministerstvo, jehož úředníci mají takový přistup k vaší technologii, že ji dokážou nahradit.“

„To je korupce!“

„Nebo přesvědčení, pane. Vás přece taky nepodplatili.“ Tyrell se odmlčel. „Mám poslední otázečku, pane ministře. Asi bych vám ji neměl pokládat, ale já musím. Máte tušeni, jak došlo k tomu, že jsem odletěl ve Van Nostrandově soukromém letadle z Portorika a šel na svoji vlastní popravu, jak jsem se před pár minutami zmínil?“

„O tom jsem vůbec nepřemýšlel. Předpokládám, že v tom měl prsty kapitán Stevens. Sice není vaším nadřízeným, ale zjevně funguje jako váš styčný důstojník tady ve Státech.“

„Henry Stevens byl v šoku, když jsem mu řekl, že jsem tady. Nemohl pochopit, jak k tomu došlo. Každý můj pohyb totiž střežil přísně uzavřený kroužek lovců Krvelačné holčičky. Tohle se rozhodně mělo vědět, protože to výřizoval jeden z vašich hlavounů. Obešel vás i všechny výzvědné služby a umožnil Van Nostrandovi, aby mi doručil dopis, podle kterého jsem měl jednat. Zbaštil jsem to a nebýt dvou mimořádných lidí, našli by mě ve Fairfaxu jako mrtvolu. Váš svatý Van Nostrand by si klidně přistál v Bruselu a Bajarattová by mohla využít jeho opuštěnou usedlost jako svoji základnu.“

„Kdo to byl? Kdo se s vámi spojil?“

„Howard Davenport, ministr obrany.“

„Tomu nevěřím!“ vykřikl Palisser. „Je to jeden z nejčestnějších lidí, které jsem kdy poznal! Lžete. Zašel jste příliš daleko. Táhněte z mého domu!“

Hawthorne sáhl do kapsy svého safari saka a vytáhl Van Nostrandův dopis, na jehož zapečetěné straně byla viditelná prasklina.

„Jste ministr zahraničí, pane Palissere. Můžete zavolat komukoli na celém světě. Co kdybyste zatelefonoval náčelníkovi námořní rozvědky na základně v Portoriku? Zeptejte se ho, jak se ke mně dostal tenhle dopis a komu musel podat hlášení, že se tak stalo.“

„Ježíšikriste…!“ zaúpěl Bruce Palisser, zvrátil svoji šedovlasou hlavu přes opěradlo křesla a pevně stiskl víčka. „Naše vláda je plná oportunistů, planých reformátorů a kořistníků, kteří nemají žádné právo vládnout. Ale Davenport takový není! Howard by něco takového nikdy nemohl udělat kvůli osobnímu prospěchu, on to prostě nevěděl!“

„Ani vy ne, pane.“

„Děkuji, komandére.“ Ministr zahraničí narovnal záda a probodl Tyrella pohledem. „Beru na vědomí, co jste mi řekl…“

„Chci to písemně,“ uťal jej Hawthorne.

„Proč?“

„Protože Van Nostrand je naše jediné spojení s Bajarattovou. Jestli ta ženská neví o jeho smrti, bude se s ním snažit kontaktovat.“

„To není odpověď na moji otázku. Klidně zavolám kapitánu Stevensovi a ověřím si všechna vaše tvrzení, ale znovu se vás ptám: Proč?“

„Protože chci využít vaše jméno, abych vyšťoural Krvelačnou holčičku, a nerad bych bručel třicet let v Leavenworthu za to, že jsem to udělal protiprávně.“

„Asi bychom měli probrat vaše návrhy, komandére.“

Drnčení telefonu oba muže vylekalo. Ministr pohlédl na aparát na zdi, vstal z křesla a rychle k němu zamířil.

„Tady Palisser, co se děje…? Cože?“ Z ministrovy tváře se rázem vytratila veškerá barva. „Já to nechápu!“ Palisser se otočil k Hawthorneovi. „Howard Davenport před chvílí spáchal sebevraždu! Služebná ho našla…“

„Sebevraždu?“ přerušil ho Tyrell tiše. „Opravdu tomu věříte?“

22

Bajarattová seděla sama u psacího stolu v pokoji levného zapadlého motelu, jenž narychlo vybrali. Tvář měla zahalenou tmavou rouškou. Zavolala senátorovi z Michiganu a vymluvila se na únavu ze záplavy telefonátů i návštěv v předchozím hotelu. Vzápětí však dodala, že pobyt v usedlosti jednoho známého, kam se na jeden den přesunula, je snad ještě náročnější. Z přítele se totiž vyklubal velký milovník společenského života.

„Já vás přece varoval, že se v tom utopíte,“ řekl Nesbitt. „Proto jsem vám taky radil, abyste si zařídila kancelář s personálem.“

„A já jsem vám vysvětlila, proč to nejde.“

„Ano, a panu baronovi se nelze divit. Tohle město je plné otrapů, kteří se vnucují, kam nemají.“

„Možná byste nám mohl pomoci.“

„Vy víte, že to pro vás rád udělám, paní hraběnko.“

„Mohl byste nám doporučit nějaký hotel, který by nebyl přímo v centru dění, ale přitom by nám poskytl potřebný komfort?“

„Jeden takový mě napadá,“ odvětil zákonodárce z Michiganu. „Carillon. Bývá plně obsazený, ale teď je léto a málokterý turista si ho může dovolit. Jestli chcete, všechno zařídím.“

„Baron se dozví o vaší laskavosti a ochotné spolupráci.“

„To by mi udělalo radost. Bude to na vaše vlastní jméno, nebo chcete raději zůstat inkognito?“

„No, víte, nechtěla bych provádět něco protizákonného…“

„Na tom není nic protizákonného, hraběnko, máte na to právo. U nás se hotely zajímají jen o placení. Nestarají se, proč si host raději zvolí anonymitu. Moje kancelář se za vás zaručí. Jaké mám nahlásit jméno?“

„Cítím se strašně – jak to jen říct –, strašně provinile, že něco takového dělám.“

„To vůbec není třeba. Jaké jméno?“

„Myslím, že by mělo být italské… Použiju jméno mé sestry. Balzini, pane senátore. Madame Balzini se synovcem.“

„Jako by se stalo. Kam vám mám zavolat?“

„Bude…, bude lepší, když já zavolám vám.“

„Dejte mi patnáct minut.“

„Vy jste prostě úžasný!“

„Nechci se vnucovat, ale byl bych vám vděčný, kdybyste to řekla baronovi.“

„Ceno, signore!“

Nový hotel byl skutečně prvotřídní. Baj se v tom utvrdila, když v jeho hale poznala čtyři méně významné členy saúdské královské rodiny v šatech ze Saville Row. Dřív by je na potkání zastřelila a utekla, nyní však bylo v sázce příliš, takže když kolem ní kvarteto krvavých dědiců saúdského trůnu procházelo, zdvořile se poklonila.

„Nicolo!“ vykřikla a vymrštila se od stolu v obývacím pokoji apartmá. Všimla si totiž, že se na telefonu rozsvítila kontrolka. „Co to děláš?“

„Volám Anděle, Cabi!“ zaznělo z ložnice. „Dala mi číslo do studia.“

„Prosím tě, zavěs, broučku.“ Bajarattová se rozběhla ke dveřím do ložnice a otevřela je. „Bohužel mě budeš muset poslechnout.“

Mladík se zlobně podvolil. Byl očividně zaražený. „Nezvedla to. Řekla mi, abych nechal telefon pětkrát zazvonit a pak jí nahrál vzkaz.“

„Tys jí nechal vzkaz?“

„Ne, zazvonilo to jen třikrát a pak jste na mě zaječela.“

„Bene. Omlouvám se, že jsem na tebe vyjela, ale nikdy nesmíš telefonovat bez mého dovolení.“

„Telefonovat…? Komu jinému bych asi volal? Jste snad tak žárlivá…“

„Nico, klidně si můžeš spát s princeznou, s děvkou nebo třeba s oslem a mně to bude úplně fuk, ale nesmíš si vyřizovat telefonáty, které by nás mohly prozradit.“

„V tom minulém hotelu jste mi přece sama řekla, abych jí zavolal.“

„Tam jsme se zapsali pod jmény, která používáme, ale tady ne.“

„Nechápu…“

„To ani nemusíš. Není to součást naší dohody.“

„Ale já slíbil, že jí zavolám!“

„Tak tys to slíbil…?“

Baj zpražila kluka z přístavu Portici pohledem a zamyslela se. Nicolo se choval podivně svéhlavě a občas se rozzuřil jako zvíře v kleci, kterému jeho vězení čím dál víc vadí. To je ono, musí mu trochu popustit uzdu. Když už se tolik přiblížila své nádherné kořisti, bylo by od ní hloupé si ještě dělat problémy s nějakým rozmrzelým klukem z přístavu. Kromě toho si potřebovala zavolat, a protože další telefonáty by mohly utvořit „vzorec“, jak ji varoval Van Nostrand, neměla by používat hotelový telefon.

„Máš pravdu, Nico, jsem moc přísná. Povím ti, co uděláme. Potřebuju pár věcí v lékárně naproti, takže sejdu dolů a ty budeš mít soukromí. Zavolej své bella ragazza, ale nedávej jí naše číslo, ani jméno hotelu. Pověz jí pravdu, Nico, protože své krásné přítelkyni bys neměl lhát. Jestli budeš muset nechat vzkaz, tak řekni, že se za hodinu stěhujeme a že jí zavoláš později.“

„Vždyť jsme sotva přijeli.“

„Něco se stalo. Změna plánu.“

„Madre di Dio, co zase?… Já vím, já vím, není to součást naší dohody. Jestli se někdy vrátím do Portici, tak bych vás měl zavést za chlápkem, kterému říkají Ennio Il Coltello. Všichni z něj mají vítr, poněvadž o něm jdou zvěsti, že je zabiják. Když se mu něco nelíbí, tak prý člověka chytne a oholí mu krk svým nožem. Jeden nikdy neví, kde se zjeví příště a co udělá. Myslím, Cabi, že on by měl vítr z vás.“

„To taky měl, Nico,“ řekla Bajarattová, jako by se nechumelilo a po tváři se jí rozlil úsměv. „Pomohl mi tě najít, ale nikdo v přístavu už se ho bát nemusí.“

„Che?“

„Je po něm… Zavolej si té svojí krásné herečce, Nicolo. Vrátím se za čtvrt hodiny.“

Baj sebrala z křesla kabelku, zamířila ke dveřím, upravila si závoj a vyšla z pokoje.

Když osaměla ve výtahu, v duchu si opakovala telefonní číslo od Van Nostranda, nyní přesměrované na nového Škorpiona Jedna. Rozkaz, který se chystala vydat, musel být bez otázek proveden do čtyřiadvaceti hodin, nejlépe ještě mnohem dřív. Při sebemenším zaváhání by vedení Škorpionů stihl hněv údolí Bikáa a zvláště pak Brigády Ašchelon. Smrt těm, kteří by se chtěli protivit Ašchelonu!

Dveře se otevřely, Bajarattová vykročila do malého vkusného vestibulu a zamířila přímo k pozlacenému východu. Venku na chodníku kývla na dveřníka v uniformě.

„Mohu vám zavolat taxi, madame Balzini?“

„Ne, grazie, ale je od vás laskavé, že znáte moje jméno.“ Baj si prohlížela muže zpoza závoje.

„Znát hosty je zásadou hotelu Carillon, madam.“

„To je úžasné… Je nádherné odpoledne, tak jsem si řekla, že se půjdu trochu projít na čerstvý vzduch.“

„Na procházku je opravdu den jak dělaný, madam.“

Bajarattová znovu přikývla a odkráčela po chodníku. Cestou se zastavila u několika výkladů a předstírala, že obdivuje drahé zboží. Ve skutečnosti si však co chvíli upravovala vlasy či závoj a přitom nenápadně pokukovala po úslužném dveřníkovi. Neměla důvěru ke zdvořilým zaměstnancům, kteří dokázali přesně určit dobu příchodů a odchodů hotelových hostů. V minulosti jich sama spoustu podplatila. Její obavy se však rychle rozplynuly, protože dveřník jen tak bezcílně sledoval chodce a ani jednou se nepodíval jejím směrem. Kdybych se oblékla normálně, bez těch bachratých vycpávek, které Nicolo tak nesnáší, asi bych vypadala lépe, uvažovala. Pokračovala v chůzi po chodníku, až nakonec spatřila kýženou věc: telefonní automat, umístěný poblíž rohu na druhé straně ulice. Spěšně k němu zamířila a znovu si přitom opakovala číslo, jež bylo nyní tak důležité pro Ašchelon. Životně důležité!

„Scorpione Uno?“ řekla Baj tiše, avšak dost pronikavě, aby přehlušila zatroubení automobilu na jinak klidné ulici.

„Předpokládám, že mluvíte italsky,“ odvětil nevýrazný hlas ve sluchátku váhavě.

„A já zase předpokládám, že pazvuky, které jsem slyšela po vytočení čísla, mě zavedly k člověku, s nímž musím mluvit – naprosto důvěrně a beze strachu, že nás někdo uslyší.“

„Tím si můžete být jistá. Kdo volá?“

„Jsem Bajarattová…“

„Na váš telefon jsem čekal! Kde jste? Musíme se co nejrychleji sejít.“

„Proč?“

„Náš společný přítel, který je teď už někde v Evropě, vám tady nechal balíček. Je prý mimořádně důležitý pro váš… podnik.“

„Co je v něm?“

„Dal jsem slovo, že ho neotevřu. Řekl mi, že je to pro mé vlastní dobro. Prý to pochopíte.“

„Ovšem. Mohli by vás vyslýchat s pomocí chemikálií a drog… Takže Van Nostrand přežil?“

„Přežil…?“

„Střílelo se tam…“

„Střílelo? O tom jsem nic…“

„To je jedno,“ zarazila se okamžitě Bajarattová.

Ostraha tedy zachránila Van Nostranda před Hawthornem, který mu šel po krku. Tajný agent ve výslužbě na úskočného Neptuna nakonec nevyzrál. Van Nostrand dal Hawthornea sledovat a pak zatknout v motelu Shenandoah Lodge. Nepochybně přitom v usedlosti zanechal jednu nebo dvě mrtvoly, jež usvědčovaly z vraždy nepohodlného člena námořní rozvědky. Zatkli ho! Viděla to na vlastní oči! Bylo to zcela pomýlené, avšak báječné.

„Takže náš bývalý Škorpion bezpečně dorazil do ciziny a už o něm nikdy neuslyšíme?“ dodala.

„Ano, máme to potvrzené,“ odvětil nový Škorpion Jedna.

„Kde teď jste? Pošlu pro vás auto – a pro toho kluka samozřejmě taky.“

„Už se moc těším na ten balíček,“ odvětila Baj, „ale musíme vyřídit ještě jednu záležitost, a to neodkladně. Setkala jsem se s jedním mladým mužem – se zrzavým politickým konzultantem, o kterém se dočtete v novinách. Jmenoval se Reilly. Je po smrti, ale informace, kterou chtěl prodat, by mohla mít pro naši misi nedozírné následky a musí se odříznout u samého zdroje.“

„Probůh, u jakého?“

„Je to právník Ingersol, David Ingersol. Spustil poplach v nižších složkách vašich ghett. Jejich členové mají hledat ženu a mladíka, nejspíš cizince, kteří cestují spolu. Kdo je najde, dostane sto tisíc dolarů. Lůza za takovou částku klidně zabije svoji matku i otce! Pátrání se musí odvolat a ten právník musí zemřít…! Je mi jedno, jak to uděláte, ale musíte si pospíšit, aby se to objevilo v ranních novinách, je to nutné!“

„Ježíšikriste!“ zešeptal hlas ve sluchátku.

„Je půl třetí ráno,“ pokračovala Bajarattová. „Ingersol musí být mrtvý do devíti hodin do večera, jinak si všechny nože, co jich je v údolí Bikáa, najdou hrdla Škorpionů… Až uslyším tu novinu v rádiu nebo v televizi, zavolám vám kvůli svému balíčku. Ciao, Scorpione Uno.“

Advokát David Ingersol a nově jmenovaný Škorpion Jedna, byť jen formálně, zavěsil bezpečný černý telefon schovaný v ocelové skříňce za obložením zdi u stolu ve své kanceláři. Zadíval se z okna na azurové washingtonské nebe. Bylo to neuvěřitelné. Právě obdržel rozkaz ke své vlastní smrti! Něco takového by mu přece nemohli udělat! Vždycky byl povýšený nad násilí a špinavou práci. Působil jako katalyzátor, koordinátor a generál, jenž organizoval akce díky svému vlivu a postavení, a nikoli v zákopech s „lůzou“, jak Bajarattová přesně popsala nižší Škorpiony.

Škorpioni. Panebože, proč? Proč to udělal? Proč se nechal tak snadno naverbovat…? Odpověď byla příliš jednoduchá a patetická. Příčinou byl jeho otec Richard Ingersol, významný právník, slavný soudce a mimořádný člen Nejvyššího soudu – a také muž v ohrožení.

„Dickie“ Ingersol se narodil do bohatství, jež se znepokojivě ztenčovalo. Třicátá léta se s válečnými magnáty z Wall Street nijak nemazlila. Byli to lidé, kteří žili ze zdědeného majetku a nedokázali odložit vzpomínky na okázalá sídla dvacátých let s celými četami sluhů. Postupem času si však uvědomovali, že už si je nemohou dovolit, stejně jako drahé limuzíny, nákladné plesy pro smetánku a letní cesty po Evropě. Svět, do nějž vstupovali, považovali za nespravedlivý a neudržitelný. Válka na konci desetiletí pak pro mnohé znamenala naprostý konec jedné éry i způsobu života, kterého se dokázali zříct jen nemnozí. Někteří udrželi krok, jiní zkrachovali, nebo skončili v bitevní lodi jako členové důstojnických sborů. Mnozí však nečekali na povolávací rozkaz a už vůbec ne na Pearl Harbor. Hezkých pár lidí z „jejich party“ se dalo k britským službám. Byli to romantici v uniformách na míru a s ostře řezanými rysy, povýšení nad obyčejnou chátru. Jak to vystihl jeden z Rooseveltů – tedy z větve ze San Juan Hill a Oyster Bay, a ne ten zrádce své třídy z Hyde Parku: „Páni, tohle je lepší, než řídit fordku!“

Richard „Dickie“ Ingersol se přihlásil do armády Spojených států jako jeden z prvních. Jeho cílem bylo vojenské letectvo, což mu ostatně zaručovala křidélka na jeho uniformě. Vojáci se však dozvěděli, že Richard Abercrombie Ingersoll nedávno složil advokátské zkoušky u soudu státu New York. Pro takového člověka by byla škoda, kdyby se měl jen tak vznášet v nebesích, a tak jej přidělili do právního oddělení armády. Poctivých advokátů byl nedostatek, zvláště takových, kteří prospěli líp než „dostatečně“. A tvrdé zkoušky v New Yorku neměl nikdo.

Dickie Ingersol prožil válku jako žalobce i obhájce u válečných soudů od severní Afriky až po jižní Tichomoří. Byla to nádeničina, kterou z duše nenáviděl. Amerika nakonec vyhrála válku na obou stranách zeměkoule a Dickie se ocitl na Dálném východě. Právě probíhala okupace Japonska a soudy s válečnými zločinci byly na denním pořádku. Na základě Ingersolových ostrých obžalob byla odsouzena a pověšena řada nepřátel. A pak jednou v sobotu ráno zazvonil na jeho ubikaci v Tokiu telefon. Volal New York. Bohatství jeho rodiny se zhroutilo jako domek z karet. Naprostý krach a hanba. Na svůj bývalý životní styl mohl zapomenout.

Dickie měl za to, že armáda i celý americký lid jsou jeho velkými dlužníky. Že za všechno vděčí celé jeho třídě, jež vedla zemi od založení. Začal tedy uzavírat obchody. Desítky „válečných zločinců“ byly osvobozeny nebo dostaly mírnější tresty výměnou za japonské peníze, jež rodiny významných průmyslníků z Tokia, Ósaky a Kjóta převáděly na tajná konta ve Švýcarsku. Součástí plateb byly doklady o „účasti“ v plánovaných akciových společnostech, jež měly vstát jako bájní Fénixové z popela, v němž se nacházelo poražené Japonsko.

Když se Ingersol vrátil do Spojených států, už opět finančně zajištěný, odhodil přízvisko „Dickie“ a stal se z něj už pouze Richard. Založil si vlastní firmu s tak vysokým kapitálem, jakému žádný newyorský právník jeho věku nemohl konkurovat. Rychle se vypracoval, takže horních deset tisíc mohlo opět přivítat svého ztraceného syna. Tleskali mu, když ho jmenovali soudcem druhého odvolacího soudu, a doslova jásali, když jej Senát potvrdil k Nejvyššímu soudu. Člověk z „jejich party“ dokázal, že jim právem náleží místo na výsluní soudní moci.

Jednou v sobotu ráno o řadu let později pak u domu Davida Ingersola v McLeanu ve Virgínii zazvonil člověk, jenž se představil pouze jako „pan Neptun“. Syn soudce Nejvyššího soudu, jenž dostal výborné vzdělání a měl dobře umetenou právnickou cestičku, byl už v té době vyhledávaným partnerem firmy Ingersol a White. Společnost měla ve Washingtonu velice dobrou pověst, ačkoli bylo jasné, že Ingersolův syn by nikdy nepředstoupil s případem před Nejvyšší soud. (Většina klientů to ovšem nepovažovala za nutné. Jejich prosby beztak dolehly ke správným uším). Davidova žena pozvala nečekaného hosta dál. Udělal na ni svou elegancí takový dojem, že docela zapomněla, že přišel bez ohlášení.

Pan Neptun slušně požádal úspěšného mladého advokáta, aby mu věnoval pár minut svého času ve velice naléhavé záležitosti. Nemohl si dovolit ztratit byť jen minutu pátráním po Ingersolově telefonním čísle, jež chybělo v seznamu. Šlo o mimořádně vážnou věc, která se týkala jeho otce.

Když osaměli v Davidově pracovně, neznámý vytáhl svazek finančních výkazů, jež byly v rozporu s vyhlášenou diskrétností jedné z nejstarších bank ve švýcarském Bernu. Listiny obsahovaly nejen údaje o původních japonských vkladech, jež se datovaly až do roku 1946, ale také o současných platbách na účet 0057200, který podle písemných důkazů patřil Richardu A. Ingersolovi, mimořádnému soudci Nejvyššího soudu Spojených států amerických. Platby přicházely od řady velice úspěšných japonských firem a nadnárodních společností ovládaných Japonci. K výčtu byl přiložen seznam rozhodnutí soudce Ingersola, jež všechny tyto společnosti zvýhodňovaly při jejich působení v USA.

Neptun navrhl stručné a jasné „řešení“. Buď David vstoupí do jejich vybrané tajné společnosti, nebo „ti nahoře“ budou nuceni zveřejnit pravdu o původu poválečného bohatství Richarda Ingersola i o jeho činnosti u Nejvyššího soudu, což zničí jak otce, tak syna. Jiná možnost neexistovala. Syn udeřil na otce, a ten odstoupil ze své funkce u soudu. Jako důvod uvedl tělesné i duševní vyčerpání, které si vyžádá odpočinek a následně aktivnější způsob života. Jeho vysvětlení znělo tak univerzálně, že se soudci Ingersolovi dostalo ocenění za odvahu a upřímnost. Zároveň se vyrojily otázky, zda by se podobně neměli zachovat i další členové přestárlého a hašteřivého soudu. Ingersol senior se ve skutečnosti přestěhoval na Costa del Sol v jižním Španělsku a jeho „aktivní způsob života“ spočíval v golfu, sázkách na dostihy, kroketu, rybaření, návštěvách večírků a tanečních dýchánků. I když byl daleko od domova, choval se vlastně tak, jak byl kdysi zvyklý. A z jeho syna Davida Ingersola se stal Škorpion Tři.

Jakožto Škorpion Jedna nyní obdržel rozsudek své vlastní smrti. Šílenství! David natáhl ruku k tlačítku domácího telefonu na svém stole.

„Jacquelin, pro nikoho tady nejsem a zrušte všechny dnešní schůzky. Zavolejte klientům a řekněte, že musím vyřídit nějakou neodkladnou záležitost.“

„Jistě, pane Ingersole. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Obávám se, že ne – ale vlastně ano. Zavolejte do půjčovny, ať mi okamžitě přistaví auto. Za čtvrt hodiny budu čekat u postranního vchodu.“

„Vaše limuzína je v garáži, pane, a řidič čeká v…“

„Je to soukromá věc, Jackie. Pojedu nákladním výtahem.“

„Rozumím, Davide.“

Právník se otočil k telefonu ukrytému v otvoru v dřevěném obložení stěny. Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Když vyslechl sérii signálů, navolil pět dalších číslic a hlasitě řekl: „Předpokládám, že se to k tobě dostane do pěti minut. Když to řeknu po vašem, jde o problém čtyři nula. Sejdeme se u řeky, jak jsme se dohodli. Pospěš si!“

Patrick O’Ryan – formální Škorpion Dva – seděl ve své kanceláři v CIA na druhé straně řeky Potomac. Vtom ucítil lehkou vibraci elektronického zařízení, jež měl pod sakem v kapse košile.

Spočítal téměř neznatelné impulsy a pochopil: nastala kritická situace, která se týká Poskytovatelů. Nehodilo se mu to, protože za tři čtvrtě hodiny začínalo jednání na téma Krvelačné holčičky, jež bylo pro CIA nejvyšší prioritou. Zatraceně! Nedalo se nic dělat. Poskytovatelé byli na prvním místě. Vždycky. Zvedl telefon a vytočil číslo svého šéfa.

„Ano, Pate, co se děje?“

„Volám kvůli tomu jednání, pane…“

„Ano, ovšem,“ přerušil ho ředitel. „Nejspíš mě chcete seznámit s nějakým novým poznatkem. Nemůžu se dočkat, až ho uslyším. Podle mě jste nejlepší analytik, jakého jsme kdy měli.“

„Děkuji, pane, ale to není úplně všechno. Potřeboval bych ještě několik hodin, abych to dal dohromady.“

„To je nepříjemné, Patricku.“

„Pro mě nejvíc. Kápl jsem na jednoho Araba. Myslím, že je to nastrčená figura, ale mohl by nám ozřejmit pár věcí. Před chvílí jsem od něj dostal vzkaz. Souhlasil se schůzkou, ale musí se uskutečnit už za hodinu – v Baltimore.“

„Sakra, tam musíte jet! Odložím jednání a dám vám tolik času, kolik potřebujete. Zavolejte mi z Baltimore.“

„Děkuji, pane. Spolehněte se.“

Most Riverwalk stál na odlehlém venkovském místě ve státě Virginia. Nepřeklenoval celou řeku Potomac, nýbrž pouze její malé boční rameno. Na východním břehu stála selská restaurace nevalné kvality, kam chodili mladí na párky, hamburgry a pivo. Západní strana byla plná pěšin, jež vedly do lesů, kde se prý stali muži a ženy z více chlapců a děvčat, než za časů bájné Sodomy a Gomory. Bylo to však značně přikrášlené. Pěšiny byly příliš úzké a země samý kámen.

Patrick O’Ryan zajel na parkoviště a oddechl si, že tam stojí jen tři další auta. Restaurace ožívala až za tmy. Škorpion Dva vystoupil, nahmatal v kapse mobilní telefon, vykročil k mostu a po cestě si zapálil doutník. David Ingersol zněl na utajeném záznamníku vyděšeně, což nebylo dobré znamení. Ten boháč, co vypadal jako teplouš, byl jistě šikovný právník, ale nemusel zařizovat špinavou práci, při níž mohla téct také krev. Nehledě na své právnické schopnosti byl Davídek slaboch. Poskytovatelé se to dřív nebo později dovědí. Možná dřív než později.

„Hej, šéfe!“ Ze dveří restaurace se vypotácel opilý mladík. „Ty syčáci mě vyhodili. Hajzlové! Půjč mi bůra a budu tvým věčným dlužníkem! Jsem fakt úplně švorc, kámo!“

V analytikovi se okamžitě probudily instinkty, díky nimž vždy dokázal vyhodnotit možný vývoj situace.

„A když ti dám deset, uděláš, co ti řeknu?“

„Klidně se svlíknu do naha a udělám ti to, jestli ti jde o tohle. Potřebuju prachy, kámo!“

„Zrovna o tohle mi nejde. Možná nebudeš muset dělat vůbec nic.“

„To beru, šéfe!“

„Až přejdu most, půjdeš za mnou, ale až vejdu do lesa, drž se zpátky. Když na tebe písknu, přiběhneš ke mně. Je to jasný?“

„To bych řek, kámo!“

„Možná ti dám dokonce padesát.“

„Páni, to by teda byla paráda! S padesátkou bych měl volný ruce, jestli mi rozumíš.“

„V to doufám…, kámo.“

O’Ryan se přiblížil k masivnímu mostu, jenž se klenul nad uhánějící řekou, přešel na druhou stranu a vybral si druhou pěšinu zprava. Ušel v prachu a kamení asi deset metrů, když se zpoza stromu náhle vynořila postava Davida Ingersola.

„Patriku, je to šílenství,“ vykřikl advokát.

„Dostal jsi zprávu od Bajarattové?“

„Je to šílenství. Požaduje moji smrt! Chce zabít Davida Ingersola. Mě, Škorpiona Jedna!“

„Ona tě přece nezná! Proč by něco takového dělala?“

„Dal jsem echo těm nejhorším živlům z ulice, že je mají hledat…“

„Opravdu, Davídku? To od tebe nebylo moc chytré. Neporadil ses se mnou.“

„Proboha, O’Ryane, oba jsme se přece shodli, že tohle běsnění musí skončit!“

„No jistě, ale ne takhle. To bylo pěkně hloupé, Davídku, měl jsi použít krytí. Panenko skákavá, oni vypátrali, že ten příkaz přišel od tebe? V terénu bys přežil maximálně dvanáct minut, ty troubo!“

„Ne, to se pleteš, důkladně jsem to promyslel. Ze všech úhlů. Opodstatnění vypadalo naprosto legitimně, a tak bylo strašně lákavé…“

„Říkáš opodstatnění?“ uťal jej analytik CIA. „To zní vznešeně, jen co je pravda. Zajímalo by mě, jaktože ta legitimita vzbudila takovou pozornost a všechny ty další kecy, kterým vůbec nerozumím.“

„Ty lidi hledala firma, a nikoli jednotlivec! Já jsem byl jen kontaktní osoba kvůli vyplacení odměny. Dokonce jsem podpořil pátrání notářsky ověřeným místopřísežným prohlášením, že ta žena s mladíkem zdědili spoustu peněz, snad až sedmimístnou částku. Odměna nálezci ve výši deseti procent je naprosto běžná.“

„No to je báječné, Davide, jenže jsi asi zapomněl, že ti tvoji hledači ani nevědí, co je to ‚místopřísežné prohlášení‘, a na nějakou legitimitu se ti můžou vykašlat. Zátah na zločince ale zavětří dřív než skunka… Ne, kámo, ty bys nevydržel v terénu ani pět minut.“

„Co budeme dělat. Co si počnu? Řekla, že zpráva o mojí smrti se musí objevit v zítřejších novinách, jinak údolí Bikáa – kristepane, všechno se nám to vymklo z ruky!“

„Uklidni se, Škorpione Jedna,“ zpražil jej O’Ryan a podíval se na hodinky. „Mám pocit, že jestli se tvoje ‚zmizení‘ objeví v novinách, na den nebo na dva s tím vystačíme.“

„Prosím?“

„Odvedeme pozornost, Davide, já vím, o čem mluvím. Musíš okamžitě vypadnout z Washingtonu – jsi svým způsobem známá osobnost, advokáte, a prostě chceš mít na pár dní klid. Zavezu tě na letiště. Někde po cestě zastavíme a koupíš si sluneční brýle…“

„Jedny mám v kapse.“

„Dobře. Takže si koupíš letenku, kam je libo, a zaplatíš v hotovosti, ne kreditkou. Máš dost peněz?“

„Vždycky.“

„Tak fajn… Má to jen jeden háček, zato však pořádný, kámo. Nejmíň na jeden den musíme přesměrovat tvoje číslo Škorpiona Jedna ke mně. Jestli zavolá Bajarattová a nikdo to nezvedne, nebo jestli se jí nikdo neozve na vzkaz, údolí Bikáa by mohlo zaútočit. U těch jejích horkokrevných šílenců by to nebyl žádný div. Tak mi to aspoň říkal padrone.“

„Musel bych se vrátit do kanceláře…“

„To bys neměl,“ namítl analytik. „Věř mi, Davídku, já vím, jak se to dělá. S kým jsi mluvil naposledy?“

„Se svojí sekretářkou… Ne, s tím člověkem z půjčovny, co mi přivezl auto. Sem jsem přijel sám. Nechtěl jsem použít svoji limuzínu.“

„Dobrá. Až tady to auto najdou, začnou pátrat. Cos řekl sekretářce?“

„Že mám něco naléhavého, soukromý problém. Pochopila to je u mě už léta.“

„Na to bych vzal jed.“

„To nebude nutné.“

„Ani Portoriko nebylo nutné… Měl jsi na dnešní večer nějaké plány?“

„Panebože,“ zvolal Ingersol. „Já úplně zapomněl! Jdeme s Midgie k Heflinsovým na jejich výroční večeři.“

„Ne, nejdete.“ Patrick Timothy O’Ryan se na vyděšeného právníka vlídně usmál. „Všechno to do sebe zapadá, Davídku. Tedy do tvého krátkodobého zmizení… Ale zpět k škorpionskému telefonu v tvojí kanceláři. Kde přesně je?“

„Ve zdi za stolem. Obložení se otevírá tlačítkem v pravé spodní zásuvce.“

„Dobře. Až tě vysadím na letišti, přesměruju telefon na svoje číslo.“

„Když to pět hodin nevezmu, udělá se to automaticky.“

„Kvůli Bajarattové to potřebujeme provést hned, kámo.“

„Moje sekretářka Jacquelin tě nepustí dovnitř. Zavolá ochranku.“

„Ale když jí to řekneš, tak mě snad pustí, nebo ne?“

„No jasně.“

„Zařiď to, Davide,“ řekl O’Ryan a vytáhl z kapsy saka mobilní telefon. „Tahle věcička v autě moc nefunguje – znáš to, samá ocel a žádné uzemnění – a na letišti nebudeme mít čas. Vysadím tě a hned pojedu dál.“

„Ty to myslíš fakt vážně, co? Chceš, abych okamžitě odletěl z Washingtonu – ještě dneska odpoledne. Ale co si pomyslí moje žena?“

„Odněkud jí zítra zavoláš. Lepší, když se o tebe bude jednu noc bát, než aby byla zbytek života bez tebe. Nezapomeň na údolí Bikáa.“

„Dej mi ten telefon!“ Ingersol zavolal do kanceláře a řekl sekretářce: „Jackie, posílám pana… Johnsona, aby vyzvedl v mé kanceláři nějaké papíry. Je to přísně důvěrná věc. Až ho recepční ohlásí, byl bych rád, kdybyste si zašla na kafe a nechala naše dveře odemčené. Udělala byste to pro mě, Jackie?“

„Jistě, Davide. Chápu.“

„Fajn, Patricku, můžeme jít!“

„Moment, musím se vyčurat. Budu nejmíň hodinu řídit. Pozorně sleduj most. Nemůžeme si dovolit, aby nás spolu někdo viděl.“

O’Ryan uďělal několik kroků do lesa a pak se po očku podíval po advokátovi. Namísto toho, aby si ulevil, sehnul se a zvedl ze země hrubý kámen velikosti tenisového míčku. Tiše se vykradl zpátky na pěšinu, přistoupil k rozrušenému právníkovi a vší silou jej udeřil těžkým kamenem do hlavy.

O’Ryan odtáhl tělo z pěšiny a pískl na opilého mladíka, jehož dočasně zaměstnal. Odpověd přišla okamžitě.

„Jsem tady, šéfe!“ Nachmelený poskok se vypotácel na pěšinu. „Čuchám, čuchám prachy!“

Víc toho však už v životě neucítil, jelikož dostal na uvítanou kamenem do obličeje. Patrick O’Ryan se znovu podíval na hodinky. Měl spoustu času, aby stáhl obě mrtvoly k vodě. A také na to, aby vyjmul pár věcí z šatů jednoho nešťastníka a přemístil je do kapes druhého. Vše ostatní už bylo pouze otázkou správného načasování. Nejdřív návštěva Ingersolovy kanceláře, za druhé hněvivá a zároveň pokorná omluva řediteli CIA – žádný Arab se v Baltimore neukázal. Za třetí několik anonymních telefonátů, jeden možná od nejmenovaného zdroje, jenž si všiml dvou těl na západním břehu Potomaku pod mostem Riverwalk.

Bylo 22.15. Bajarattová nervózně přecházela obývacím pokojem apartmá v hotelu Carillon. Nicolo byl v ložnici, díval se na televizi a cpal se jídlem od pokojové služby. Přijal její vysvětlení, že se odstěhují až ráno, a ne v noci.

I Baj měla zapnutou televizi, sledovala však místní zprávy o desáté. Civěla na obrazovku a byla čím dál rozčilenější. Vzápětí ji však zloba opustila a po rtech jí dokonce přelétl úsměv. Hlasatelka se totiž náhle v půli věty zarazila a namísto informací o úspěších jakéhosi baseballového týmu začala číst z papíru, jež před ni právě položili:

„Právě jsme obdrželi důležitou zprávu. Známý washingtonský právník David Ingersol byl zhruba před hodinou nalezen mrtev pod mostem Riverwalk ve Falls Fork ve státě Virginia. Vedle něj ležela mrtvola muže ve špinavých šatech, v němž policie poznala Stevena Cannocka. Podle personálu nedaleké restaurace byl dotyčný pod vlivem alkoholu, neměl peníze na útratu, a proto jej vykázali z podniku. Na obou tělech byly patrné stopy krve, vyšetřovatelé se proto domnívají, že opilý Cannock pana Ingersola napadl, a ten se ze všech sil bránil… David Ingersol měl pověst jednoho z nejvýznamnějších právníků v hlavním městě. Byl synem Richarda Abercrombie Ingersola, jenž všechny překvapil před osmi lety, když odešel od Nejvyššího soudu pro údajné „duševní opotřebení“, což tehdy vyvolalo diskuse o potřebě definitivy pro soudce Nejvyššího soudu…“

Bajarattová vypnula televizi. Ašchelon slavil další vítězství. To nejlepší však mělo teprve přijít!

Bylo krátce před druhou ráno, když Jackson Poole vtrhl do ložnice, kterou sdílel s Hawthomem.

„Tyei, vzbuďte se!“ vykřikl.

„Co…? Sakra, vždyť jsem teprve před chvílí usnul!“ Hawthorne zamžikal a zvedl hlavu. „Co se k čertu děje? Do rána stejně nemůžeme nic dělat. Davenport je po smrti a Stevens má všechno pod palcem – něco nového s Davenportem? Něco zásadního?“

„Spíš s Ingersolem, komandére.“

„S Ingersolem…? S tou právnickou nulou?“

„S tou mrtvolou, Tyei. Zabili ho v nějakém Falls Forku. Náš pilot Alfred Simon vás možná navedl na správnou stopu.“

„Jak víte, že ho zabili?“

„Upřímně řečeno, díval jsem se na reprízu Jihu proti Severu – je to fakt bezvadnej biják – a když skončila, dávali zprávy.“

„Kde je telefon?“

„Máte ho přímo u hlavy.“

Hawthorne odhodil přikrývku, spustil nohy na zem a popadl telefon. Poole zatím rozsvítil. Vynervovaný Tyrell vytočil číslo námořní rozvědky, ozval se sám Stevens.

„Henry…, Ingersol!“

„Ano, já vím.“ Stevensův hlas zněl unaveně. „Vím to už skoro čtyři hodiny. Čekal jsem, až zavoláš, sám jsem neměl čas. Jednak jsem měl na krku ministra zahraničí Palissera, který je úplně na mrtvici a sám se dal do pátrání po pravdě o Davenportově smrti, dále Bílý dům, kde patřil Ingersol mezi čestné hosty, a nakonec tu mrtvolu u vás na parkovišti, kvůli které se na mě pověsili novináři z podělaných The New York Times.“

„Sakra, Ingersol! Zapečeťte jeho kancelář!“

„Už se stalo, Tyei.“

„Ty?“

„Ne. Nechal jsem to udělat FBI. Takhle to funguje.“

„Kristepane, co teď?“

„Vyjde slunce a všechno bude ještě zamotanější.“

„Copak nevidíš, co dělá, Henry? Tohle je její plán. Všichni pobíhají dokola a narážejí do sebe. Destabilizace. Kdo je podezřelý, a kdo nevinný? Ta děvka nás přinutila honit se za vlastním ocasem, a čím rychleji běháme, tím víc je srážek a ona může proskočit jednou z prasklin!“

„To jsou jen slova, Tyrelle. Prezident je pořád v izolaci.“

„To si myslíš ty. Nevíme, koho ještě zmanipulovala.“

„Zkoumáme pod mikroskopem všechny lidi z tvého seznamu.“

„A co když je to někdo, kdo na seznamu chybí?“

„Co ti na to mám rict? Nejsem jasnovidec.“

„Začínám si myslet, že Bajarattová ano.“

„To je nám k ničemu. Jen se potvrzuje to nejhorší, co jsme o ní slyšeli.“

„Má tady skupinu vysoko postavených lidí, kteří jsou na ní závislí…, nebo na jejích penězích.“

„To zní logicky. Byl bys tak hodný a našel nám je?“

„Budu se snažit, až se ze mě bude kouřit, kapitáne. Teď už je to kdo s koho. Chci Krvelačnou holčičku. Chci její smrt.“

Hawthorne praštil telefonem.

Nešlo mu však jen o Bajarattovou, ale také o ztělesněnou lež jménem Dominika, která mu provedla to nejhorší, co může člověk člověku udělat. Předstírala lásku a ta nejniternější tajemství, jež jí svěřil, opětovala sprostou lží. Velice dlouho, láskyplně a podle. Jak často se ta vražedkyně asi smála hlupákovi, který skutečně věřil, že našel opravdovou lásku?

Vražedkyně. Na něco však zapomněla. I on dokázal vraždit.

23

Patrick O’Ryan seděl na lehátku a z celé duše si přál, aby léto už skončilo a haranti byli z domu – ve škole, kterou platili Poskytovatelé. Ne, že by neměl rád děti, právě naopak. Plně totiž zaměstnávaly jeho ženu, která tak neměla tolik času na hádky s ním. Ne, že by nemiloval svoji ženu. Svým způsobem ji měl pořád rád, ale příliš se jeden druhému vzdálili, hlavně jeho vinou, což uznával. Průměrný chlapík přišel domů a zanadával si na práci, na šéfa či na málo peněz. On si však postěžovat nemohl, zvlášť ne na peníze. Aspoň od té doby, co do jeho života vstoupili Poskytovatelé.

Patrick Timothy O’Ryan pocházel z velké irské rodiny z městského okresu Queens v New Yorku. Na naléhání chův a několika knězů v církevních školách se vzdal tradiční policejní akademie, do níž se zapsali jeho tři starší bratři, kteří kráčeli ve šlépějích jejich otce, děda i praděda. Patricka Timothyho považovali za tak nadprůměrně inteligentního, že jej vybídli k tomu, aby se ucházel o stipendium na Fordhamově univerzitě. Nikdo nepochyboval, že jej skutečně obdrží. Když pak udělal velký dojem na tamní profesory, dostal další stipendium a mohl si dodělat magisterské studium na katedře zahraniční služby univerzity v Syrakusách, což byla jedna z hlavních zásobáren nováčků pro CIA.

Do „společnosti“ vstoupil tři týdny po převzetí titulu. V průběhu prvního měsíce mu několik nadřízených vysvětlilo, že by měl dodržovat předpisový způsob oblékání. Nežehlené polyesterové kalhoty, nepadnoucí sako z výprodeje od Macyho, modrá košile a oranžová kravata nebyly zkrátka to pravé ořechové. Ze všech sil se snažil vyhovět požadavkům, v čemž mu vydatně pomáhala jeho nevěsta. Italská dívka z Bronxu si sice myslela, že to jejímu manželovi sluší, přesto mu však vystřihovala z novin reklamy, z nichž vyplývalo, jak by se měl oblékat správný obyvatel Washingtonu.

Jak léta plynula, vedoucí pracovníci CIA začínali chápat, že v Patricku Timothym O’Ryanovi dříme mimořádný intelekt. Vycítili totéž, co léta před nimi jeho chůvy a knězově. Patrick nebyl typem člověka, kterého by poslali svědčit do Kongresu. Jeho šatník se sice trochu zlepšil, ale mluvil stále neuhlazeně až hrubě a občas mu ulétlo nějaké to vulgární slůvko, jeho analýzy byly nicméně precizní, jasné a šly přímo k věci bez zbytečných okolků a zamlžování. Jako on sám. V roce 1987 předpověděl, že se Sovětský svaz do tří let zhroutí. Tento velice odvážný úsudek skončil v koši a O’Ryan navíc musel na kobereček k zástupci ředitele, který mu řekl, aby „držel tu svoji nevymáchanou hubu“. Druhý den ho povýšili a dostal přidáno, snad aby nadřízení podtrhli zlaté pravidlo, že hodní hoši dostávají odměny.

V těch dávných dobách se O’Ryanovým během osmi let narodilo pět dětí, což bylo pro řadového zaměstnance CIA z ekonomického hlediska téměř neúnosné. Patrick Timothy se s tím dokázal poprat, protože díky své práci měl přístup k bankovním úvěrům s poměrně nízkým úročením. V žaludku mu však ležela skutečnost, že výsledky jeho usilovné práce se často dostávaly do popředí zájmu, ale on sám z toho nikdy nic neměl. Jeho slova papouškovali na kongresových slyšeních uhlazení sekáči, kteří mluvili tak vybraně, jako by se snad narodili v Anglii. Důležití senátoři, členové Sněmovny reprezentantů i vládní úředníci se výsledky jeho práce pyšnili v nejsledovanějších televizních pořadech. On se lopotil nad analýzami, zásluhy si však připsali všichni kromě něj. Už toho měl po krk, a tak si šel stěžovat přímo řediteli CIA. Tím si však vůbec nepomohl. Když ho šéf za dva týdny konečně přijal, odbyl ho slovy: „Hleďte si své práce. My víme, co je pro CIA nejlepší, vy ne.“

Kecy! Jednoho nedělního rána před patnácti lety pak u jeho domu ve Vienně ve státě Virginia zazvonil švihák s aktovku plnou O’Ryanových supertajných analytických zpráv. Říkal si pan Neptun.

„Kde jste k tomu sakra přišel?“ obořil se na něj O’Ryan, když s mužem osaměl v kuchyni.

„To je náš problém. Váš problém je celkem zřejmý. Jak vysoko podle vás můžete vyšplhat v Langley? No, mohl byste to dotáhnout na G-12, ale tam jde jen o peníze, a ještě jich není moc. Řada jiných lidí klidně může využít toho, co jste jim poskytl, a dát se na dráhu spisovatele. Vydělají statisíce a budou se prohlašovat za odborníky, i když se ve skutečnosti budou opírat o vaše znalosti…“

„Kam tím vším míříte?“

„Můžeme začít tím, že dlužíte úhrnem třicet tři tisíc dolarů jedné bance ve Washingtonu a dvěma ve Virginii – v Arlingtonu a McLeanu…“

„Jak to sakra…“

„Já vím, já vím,“ přerušil ho Neptun. „Jsou to důvěrné informace, ale není zas tak těžké se k nim dostat. Mimoto máte značnou hypotéku a církevní školy navíc zvedly školné… Vůbec vám nezávidím, pane O’Ryane.“

„A co mám jako dělat? Praštit s tím a napsat svoji vlastní knihu?“

„Tím byste porušil zákon. Podepsal jste papír s prohlášením, že to neuděláte. Jinak by si na vás CIA pěkně došlápla. Kdybyste chtěl napsat tři sta stránek, nejspíš by se to domákli dřív, než byste byl u padesáté… Existuje však jiné řešení, které by vás zbavilo finančních těžkostí a podstatně by vylepšilo vaši životní úroveň.“

„Jaké?“

„Naše organizace je velice malá, velice dobře financovaná a jde jí jen o blaho země. Musíte tomu věřit. Osobně vám za to ručím. Navíc mám u sebe obálku se šekem na vaše jméno, které vystavila Irish Bank v Dublinu. Zní na částku dvou set tisíc dolarů, jež pocházejí z pozůstalosti vašeho prastrýce Seana Caffertyho O’Ryana z hrabství Kilkenny. Zemřel před dvěma měsíci a zanechal po sobě poněkud zvláštní, avšak soudně ověřenou poslední vůli. Jste jediným žijícím příbuzným, kterého uznal za svého dědice.“

„Na žádného strýce s takovým jménem si nevzpomínám.“

„Na vašem místě bych se v tom moc nepitval, pane O’Ryane. Šek je tady a je úředně ověřený. Strýc byl úspěšným chovatelem plnokrevníků, víc si pamatovat nemusíte.“

„To jako teď hned?“

„Tady je šek, pane.“ Neptun sáhl do aktovky pro obálku. „Můžeme si tedy promluvit o naší organizaci a o jejích plánech pro dobro národa?“

„A vlastně proč ne?“ odvětil Patrick Timothy O’Ryan a přijal obálku.

To vše se událo před patnácti lety. Musel uznat, že od té doby se měl velice dobře. Irish Bank z Dublinu mu každý měsíc posílala výpis vkladů na jeho jméno u Banque Crédit Suisse v Ženevě. O’Ryanovi byli pohádkově bohatí a z legendy o prastrýci chovateli se díky neustálému opakování stala pravda. Haranti chodili do drahých internátních škol a ti starší na ještě dražší univerzity. Jeho žena běhala jako šílená po obchodních domech a nakonec i po realitních kancelářích. Přestěhovali se do většího domu ve Woodbridge a koupili si letní sídlo v Chesapeake Beach.

Život byl skutečně krásný a Patrickovi postupně přestávalo vadit, že si zásluhy za jeho práci připisují jiní. Práce samotná jej totiž celkem bavila. Jeho tolerance se však obvykle vytrácela, když nějaký hloupý panák rádoby zamyšleně pózoval při kongresovém slyšení či v nějakém televizním pořadu v neděli dopoledne a pronášel jeden ze závěrů, jež Patricka stály spoustu úsilí.

A Poskytovatelé? Jednoduše jim předával veškeré zpravodajské informace, které chtěli – od běžných záležitostí až po supertajné materiály. Vždy pochopitelně prostřednictvím Škorpiona Jedna či padrona. Některé materiály byly tak ožehavé, že o nich neměl prezident ani tušení, o Senátu nebo Kongresu nemluvě. Ti lidé byli buď politicky naivní, hloupí, či jen prostě nezodpovědní… Poskytovatelé takoví v žádném případě nebyli. Rozhodně je nevedly žádné svaté motivy. O’Ryan už dávno odhadl, že hnací silou Poskytovatelů jsou v zásadě peníze. Zcela jistě to nebyli komunisté a měli velice dobré důvody chránit a bránit zemi, z níž jim plynuly takové zisky. Bylo to nejspíš účelnější, než kdyby ji nechali v rukou politiků, jimž šlo jen o popularitu, a když na ně štědrý sponzor luskl, rádi ohnuli páteř. Takže pokud měli Poskytovatelé výhodu, že znali jisté informace v předstihu, z dlouhodobého hlediska to asi bylo dobře. Velice dobře se starali, aby slepička, která snášela tolik zlatých vajíček, zůstala živá a zdravá… Ve hře byla ještě jedna věc, na niž analytik z newyorského Queensu nezapomínal.

Stalo se to v Langley jednou odpoledne před dvanácti lety, tedy tři roky poté, co se stal tichým Škorpionem Dva. Vyšel z jednání se skupinou dalších analytiků a spatřil vysokého elegantně oblečeného muže, jenž mířil chodbou přímo ke dveřím ředitele CIA. Byl to Neptun! O’Ryan k němu bez rozmýšlení přistoupil.

„Dobrý den, pamatujete si na mě…?“

„Tohle si vyprošuju,“ odvětil muž ledově a probodl ho pohledem. „Mám schůzku s ředitelem, a jestli se ke mně ještě někdy přiblížíte na veřejnosti, vaše rodina bude na mizině a vy po smrti.“

Na takový pozdrav člověk nezapomíná.

Jenže teď, právě dnes v noci, se s Poskytovateli stalo něco strašného, uvažoval O’Ryan, když se díval na vodu z terasy jejich domu v Chesapeake Beach. Nebožtík Ingersol, kterého nikdo neoplakával, měl pravdu. Všechen humbuk kolem Bajarattové je čiré šílenství. Do rozhodovacího procesu se vložila jakási skupinka či organizace, jež k tomu měla dostatečnou moc. Či to snad bylo jen dílo vyšinutého umírajícího staříka z vybuchlého ostrova v Karibském moři, jehož rozkazy se stále musely poslouchat? Na odpovědi vlastně nezáleželo. Bylo třeba najít řešení, které by udrželo status quo, aniž by Škorpioni utrpěli újmu. Proto také před šesti hodinami pochopil, že se musí stát Škorpionem Jedna s veškerými právy a výsadami, jež z toho plynuly. Uvědomil si to, když Ingersol řekl: „Požaduje moji smrt. Chce zabít Davida Ingersola!“

Tak ať. Škorpiony to nemohlo nijak poškodit. Jednou mu někdo zavolá a on bude mít unikátní vysvětlení: pravdu. Právě teď však musí zapojit všechny své pověstné analytické schopnosti. Musí přemýšlet a přelstít nejen Bajarattovou a její pomahače, ale také vládu Spojených států amerických. Škorpiony nesmí nic ohrozit.

Z pláže se ozval smích. Haranti se svými kamarády a jeho ženou seděli v písku kolem ohně na břehu zátoky Chesapeake a pořádali večerní piknik. Bože všemohoucí, život je přece krásný…! Ne, Škorpiony nesmí nic ohrozit. Nic se nesmí změnit.

Vtom zazvonil telefon, tiše a tlumeně. Všichni doma věděli, že v takovém případě může aparát zvednout jen otec. Celá rodina tomu říkala „špionský tón“ a z šedého telefonu v otcově pracovničce si děti často dělaly legraci. O’Ryan bral jejich posměšky s humorem. Dobře věděl, že podporují předpoklad, že mu volá CIA. Někdy si dokonce vymýšlel dramatické báchorky, při nichž mladším dětem div nevypadly oči z důlků. Starší chlapci obvykle nakonec jeho výmysl prozradili. „Chtějí po tátovi, aby přinesl pizzu, vy troubové.“

Byla to legrace, i když morbidní. Hlavně to však byla nutnost. Šedý telefon totiž neměl s CIA nic společného. Patrick Timothy se zvedl z lehátka a prošel nevelkým obývacím pokojem do své pracovny. Zvedl bezpečný telefon a navolil příslušné číslice.

„Kdo je tam?“ zeptal se tiše.

„A kdo jste vy?“ Ženský hlas ve sluchátku měl cizí přízvuk. „Vy jste někdo jiný.“.

„Jen zaskakuju, všechno je v pořádku.“

„Nemám ráda změny.“

O’Ryan rychle přemýšlel. „On by si taky radši nechal svůj žlučník, ale co se dá dělat, ani nám se nemoci nevyhýbají. Jestli si myslíte, že vám řeknu jeho jméno a nemocnici, ve které leží, tak na to zapomeňte, dámo. Úkol jsem splnil. Ingersol je mrtvý.“

„Ano, ano, to jsem ráda a chválím vás za vaši výkonnost.“

„Děláme, co můžeme… Padrone mi říkal, že vám máme vyjít všemožně vstříc, a já myslím, že jsme to udělali.“

„Ještě jeden člověk musí zemřít,“ řekla Bajarattová.

Z O’Ryanova hlasu náhle zavanul chlad. „My nejsme žádní zabijáci. Je to příliš nebezpečné.“

„Musí to být,“ zašeptala Amája Bajarattová úpěnlivě. „Já na tom trvám!“

„Padrone je pryč, takže vaše požadavky mají své meze.“

„Nic takového! Jinak povolám čety z údolí Bikáa. Najdou si vás přes naše kanály v Aténách, Palermu a Paříži! Nezahrávejte si se mnou, signore!“

Analytik byl opatrný. Příliš dobře věděl, že teroristé snadno vybuchnou a mají násilnické sklony. „Dobře, dobře, uklidněte se. Co tedy chcete?“

„Slyšel jste o bývalém důstojníkovi námořnictva, který se jmenuje Hawthorne?“

„Víme o něm všechno. Zatáhla ho do toho MI6 z Londýna kvůli souvislosti s Karibikem. Naposledy jsme o něm dostali zprávy z Portorika.“

„Je tady, viděla jsem ho!“

„Kde?“

„Říká se tam tomu Shenandoah Lodge. Je to jeden motel ve Virginii…“

„Znám to tam,“ skočil jí do řeči O’Ryan. „Sledoval vás?“

„Zabijte ho. Pošlete animales!“

„Jako by se stalo, madam,“ řekl O’Ryan, jenž cítil, že fanatičce musí něco slíbit. „Nemá šanci.“

„A pokud jde o ten balíček…“

„O jaký balíček?“

„Nemocný Scorpione Uno mi řekl, že mi jeho předchůdce nechal nějaký balíček. Pošlu pro něj kluka. Kam?“

O’Ryan oddálil sluchátko od ucha a rychle přemýšlel: Co to sakra Ingersol provedl? Jaký balíček…? Nebylo by ovšem od věci toho „kluka“ chytit. Ať už hraje v plánu Bajarattové jakoukoli roli, dal by se zneškodnit.

„Řekněte mu, ať jede na jih k Trase čtyři a na křižovatce s dvěstěšedesátou zabočí k Chesapeake Beach. Všude po cestě jsou cedule. Až tam dojede, ať mi zavolá z telefonu před nějakým bistrem u silnice. Sejdeme se deset minut nato na kamenech pod molem u první veřejné pláže.“

„Tak dobře, píšu si to… Doufám, že jste ten balíček neotevřel.“

„Ani náhodou. Nic mi do něj není.“

„Bene.“

„Taky bych řekl. A s tím Hawthornem si nelamte hlavu. Je finito.“

„Vaše italština se zlepšuje, signore.“

Nicolo Montavi stál v dešti na kamenech přístavní hráze a sledoval koncová světla taxíku, jenž ho na toto opuštěné místo přivezl. Taxikář dostal od strohého dveřníka hotelu doslova rozkaz, aby odvezl mladíka, kam si bude přát, a o další ryta se nestaral. Vyjížďka nakonec trvala přes dvě hodiny, což řidiče dopálilo, a tak rychle odjel. Nico věřil, že mu cestu zpátky zařídí kumpán Cabriniové. Byla úplná tma. Vtom nakladač z doků spatřil postavu, jež vystoupila z deštivé šedočerné noci. Čím k němu byl muž blíž, tím víc nervózní Nicolo cítil, že nenese žádný balíček. Měl ruce v kapsách pláště. Člověk, jenž jde na schůzku v noci a za silného deště navíc nechodí tak pomalu – nebylo to přirozené. Neznámý stoupal po nerovných kamenech umělé hráze, vtom však uklouzl a vymrštil obě ruce z kapes, aby zabránil pádu. V pravé měl pistoli!

Nicolo se prudce otočil a vrhl se přes kameny do temné vody. Mokrou nocí se rozlehly výstřely. Jedna kulka ho škrábla na levém rameni, další mu třeskla nad hlavou. Plaval pod vodou, jak nejdéle vydržel, a ve svém strachu tiše děkoval dokům Portici, kde tuto dovednost získal. Vynořil se necelých třicet metrů od pláže, pozvolna se otočil a pozoroval kamenný val. Jeho vrah nyní držel baterku, těkal s ní po vodní hladině a mířil ke konci hráze. Zřejmě byl spokojený, že se vražda vydařila. Nico zůstal ve vodě a pomalu se vracel ke kamenné hrázi. Svlékl si košili, zvedl ve tmě ruce a vyždímal látku, jak nejlíp dovedl. Měla by vydržet na hladině nejméně minutu, než se potopí. To by mohlo stačit, jestli se mu ji podaří správně nasměrovat. Plaval na boku kolem hráze, postava zatím mířila zpět k pláži. Za chvíli přišel jeho okamžik. Hodil košili obloukem před sebe, do míst, kde se pohyboval kužel světla z baterky.

Strhla se hromová palba. Látka byla pod přívalem kulek vmžiku děravá jako řešeto a pak se ponořila. Nakonec Nicolo uslyšel to, nač čekal: opakované cvakání prázdného zásobníku. Vydrápal se nahoru po rozeklaných kamenech, jež mu rozdrásaly ruce, a pevně sevřel kotníky zaskočené postavy s prázdným automatem. Statný muž bojovně zařval, jeho velikost mu však v souboji s hubeným a silným plavcem z Portici nebyla nic platná. Mladý Ital vyskočil a začal tlouct muže pěstmi do břicha a pak do hlavy. Nakonec jej chytil pod krkem a shodil neznámého mezi kameny. Tělo leželo nehybně s rozbitou hlavou a očima dokořán. Mrtvý muž v nočním dešti pomalu sklouzával do vody.

Nicolo cítil, že se ho zmocňuje panika a na tvářích i krku mu vyráží pot – navzdory chladnému dešti i zmáčenému oblečení, tedy spíš jeho zbytkům. Co to provedl? Ale mohl se snad zachovat jinak? Zabil člověka, ale jen proto, že se ten člověk pokusil zabít jeho! Nezapomínal však, že je cizincem v podivné zemi, kde popravují muže za to, že zabijí jiné muže. O jejich smrti rozhodovali lidé, kteří u toho vůbec nebyli, a přitom si mysleli, že jejich rozsudky mohou nahradit oči Boha.

Co si jen počne? Kalhoty měl úplně zmáčené. Z obnaženého poškrábaného hrudníku mu crčela krev a na rameni měl otevřenou ránu, byť ne hlubokou. Když se potápěl ve službách oceánografů, často si o kameny a starodávné kotvy způsobil horší zranění. S podobným vysvětlením by se však polizia v Americe nespokojila. Řekli by, že to není pertinente. Zabil Američana. Možná by ho označili za capo-subalterno nenáviděné sicilské mafie. Panenko Maria, vždyť on na Sicílii nikdy v životě nebyl!

Nicolo však dobře věděl, že se musí vzchopit. Musel přemýšlet, a ne marnit čas probíráním možných eventualit. Musel se spojit s Cabriniovou – s tou děvkou Cabriniovou! Poslala ho na smrt kvůli „balíčku“, který neexistoval…? Ne, pro hraběnku byl příliš důležitý. Barone-cadetto byl příliš důležitý. Jeho signora salvatora puttana něco nedomyslela. Muž, jemuž důvéřovala, ji chtěl zničit – tím, že zabije Nicolo Montaviho, kluka z přístavu v Ponici.

Rozběhl se v lijáku po kluzké hrázi, pak však usoudil, že v mělké vodě bude ve větším bezpečí. Seskočil tedy dolů a vyrazil směrem k pláži a poté zamířil pískem k parkovišti. Stálo tam jediné jiné auto, jež nepochybně patřilo jeho potenciálnímu vrahovi. Uvažoval, že vytrhne dráty zapalování, spojí je a nastartuje motor, jak to dělal už tolikrát v minulosti.

Nešlo to. Auto byla drahá macchina da corsa, sportovní vůz pro bohaté, kteří si své investice dobře chrání. V Neapoli a Ponici se jich nikdo ani nedotkl. I když se člověku třeba podařilo otevřít kapotu, rozezněl se alarm, který bylo slyšet v okruhu tří set metrů. Baterie byla navíc vyřazená z provozu a volantem se nedalo otočit.

Restaurace u silnice s prosklenou telefonní budkou! Měl v kapse pár drobných, jež po něm mrštil rozlícený taxikář, za což se mu ovšem vzápětí omluvil. Nico dal totiž šoférovi dvacet dolarů a řekl mu, že dobře ví, jak důležité je spropitné. Vykročil deštěm po silnici. Držel se přitom u krajnice, neustále otáěel hlavu a vždy, když spatřil reflektory, vběhl do přilehlého lesa.

Za třicet pět minut dorazil k restauraci, na níž zářil červený neonový nápis KOHOUTÍ HNÍZDO. Přikrčil se ve stínu u zdi budovy. Kolem projížděly automobily a kamiony, u telefonní budky však zastavilo jen několik z nich. Telefon před domem měla spousta italských kaváren. Byla to vymoženost, jež velice často přilákala volající dovnitř na jídlo a víno… Vtom jakási rozčilená žena uvnitř budky vykřikla tak nahlas, že ji bylo slyšet i v silném lijáku. Pak praštila sluchátkem do dveří s takovou vervou, že sklo popraskalo. Vyšla vrávoraně ven a začala zvracet do křoví u parkoviště. V dešti kolem ní proběhlo pár nových hostů a Nicolo věděl, že přišel jeho čas. Světlo v budce stále svítilo, rozbité sklo se zlověstně blyštilo v jeho záři. Sevřel v ruce mince a přeběhl.

„Prosím vás, jsou to informazioni – informace? Potřeboval bych číslo do hotelu Carillon ve Washingtonu.“ Operátorka mu vyhověla a Nicolo vydrápal číslice jinou mincí do lišty konstrukce. Náhle před budkou bez varování zastavil velký kamion, za jehož volantem seděl statný chlapík s neudržovaným plnovousem. Mhouřil svá masitá víčka a když spatřil Nicolovu zkrvavenou hruď, vykřikl: „Co jsi sakra zač?“

Vysoký svalnatý kluk z přístavu instinktivně vycítil, co má udělat. Rozrazil rozbité dveře a zaječel:

„Střelili mě, pane! Jsem Ital a tady kolem dělají zátah mafiosi. Pomozte mi, prosím vás?“

„Tos uhodl, Taliáne!“ Náklaďák vyrazil kupředu a Nicolo si mohl konečně zavolat.

„Cože?“ zavrčela Bajarattová.

„Nemluvte se mnou takhle naštvaně, signora!“ houkl rozlícený Nicolo do telefonu v Chesapeake Beach. „Ten zatracenej chlap mě přišel zabít, a ne mi dát nějaký balíček!“

„To není možné!“

„Narozdíl ode mě jste neslyšela střelbu, ani vám někdo skoro neustřelil levou ruku. Mám ji oteklou a pořád mi trochu krvácí.“

„Il traditore! Bastardo…! Něco se stalo, Nico, něco moc špatného a strašného. Ten muž měl ručit za tvoji bezpečnost vlastním životem a doručit mi balíček.“

„Žádný balíček. Tohle mi dělat nemůžete a nepovídejte mi, že je to součást naší úmluvy! Já pro vás nehodlám zemřít ani za všechny peníze v Neapoli!“

„Neboj, můj chlapečku. Jsi moje mladá láska, copak jsem ti to nedokázala?“

„Viděl jsem vás zabít dva lidi, tu služebnou a řidiče…“

„To jsem ti přece vysvětlila. Byl bys radši, kdyby oni zabili nás?“

„Utíkáme z místa na místo…“

„Jako v Neapoli i v Portici…, abychom ti zachránili život.“

„Je moc věcí, kterým nerozumím, signora Cabrini! Dnešní noc je možná ta úplně poslední!“

„Takhle nesmíš přemýšlet! V sázce je strašně moc…! Zůstaň na místě, přijedu pro tebe. Kde jsi?“

„V restauraci Kohoutí hnízdo v Čísapík Bíč.“

„Zůstaň na místě, budu tam co nejdřív. Vzpomeň si na Neapol, Nicolo. Mysli na svoji budoucnost. Zůstaň tam!“

Baj praštila sluchátkem. Byla vzteklá, otřesená a nevěděla, na koho se obrátit. Škorpioni zemřou do jednoho, ale komu měla dát rozkaz? Padrone byl na věčnosti, Van Nostrand kdesi v Evropě, člověka, jenž se prohlašoval za Škorpiona Dva, zabil Nicolo na jakési zapadlé americké pláži a neznámý Škorpion Jedna ležel někde v nemocnici pod jménem, jež neznala. Ten primitivní kluk z přístavu měl pravdu. Všechno je to šílenství. Na koho by se měla obrátit? Sítě údolí Bikáa se rozprostíraly po celé zeměkouli, ona se však vždy spoléhala na padronovy kontakty v Americe. Na Škorpiony. Panebože, kdyby se vedení Škorpionů obrátilo proti ní, jedno její mimořádné plus by se rázem změnil v hrozivé minus.

To se nesmí stát! Poslední skutek jejího života naplněného bolestí, jediný důvod, díky němuž přežila zoufalství Pyrenejí Muerte a toda autoridad! Muži v tmavých oblecích jí v tom nesměli zabránit, i když si žili ve velkolepých usedlostech a nechali se vozit velkými limuzínami z jednoho významného místa na druhé jako vražední egyptští faraoni. To se nesmí stát! Co mohli vědět o světské krutosti, o tom, jaká je to hrůza, když člověku před očima stínají otce i matku…? Dělo se to na řadě míst. Celé baskické vesnice skončily v plamenech jen proto, že jejich obyvatelé chtěli mít něco vlastního. Lid jejího milovaného muže umíral na jatkách a jeho domy mizely z povrchu zemského. Důvod? Chtěl zpátky to, co mu ukradli lidé vyzbrojení světovými mocnostmi, které cítily vinu za to, že nedokázaly zastavit vrahy Židů. S těmi však lid jejího manžela neměl vůbec nic společného! Kam se poděla spravedlnost a humanita…? Ne, mocní musí dostat lekci. Musí zjistit, že jsou stejně zranitelní jako ti, které zničili svou scestnou politikou.

Bajarattová zvedla telefon a vytočila číslo, které jí dal Nils Van Nostrand. Nikdo to nebral. Vybavila si padronova slova.

Všechny moje spojky nosí speciální zařízení, něco jako kardiostimulátor, které jim oznámí, že musí okamžitě přijmout hovor. Pokud jim to situace delší dobu neumožní, automaticky se naprogramuje další číslo. Počkej dvacet minut a zkus to znovu.

Ale co když to ani pak nikdo nezvedne, táto?

Nikomu nevěř. Dnešní technika je tak pokročilá, že dokáže rozluštit i elektronické kódy. Buď opatrná, dcerko, připrav se na nejhorší a okamžitě změň místo.

A co pak?

Baj se o sebe přece umí postarat sama. Využij jiné lidi. Bajarattová počkala dvacet minut a pak zavolala znovu. Nic. V souladu s padronovými pokyny se připravila na nejhorší. Škorpion Dva se pokusil zabít Nicola a sám přitom zemřel.

Proč?

V pokoji v Shenandoah Lodge náhle na Hawthorneovy uši zaútočil ostrý zvonek telefonu. Bylo přesně 16.36.

„Vzal jste to, Tyei?“ zeptal se mnohem bdělejší poručík Poole, jenž ležel na druhé posteli jejich společného pokoje.

„Beru to, Jacksone.“ Tyrell neohrabaně zvedl sluchátko z vidlice a přiložil si je k uchu. „Prosím?“ zeptal se.

„Je to komandér Hawthorne?“

„Bejvávalo. Ano. Kdo volá?“

„Poručík Allen, John Allen z námořní rozvědky. Dočasně zastupuji kapitána Stevense, který si vzal volno, aby si konečně trochu odpočinul.“

„Co se děje, poručíku?“

„Dostal jsem jen nejnutnější informace, pane komandére, ale ráď bych si vyslechl vaše hodnocení posledního vývoje, kvůli kterému možná budu muset vyrušit kapitána Stevense…“

„Proboha, mluvte normálně!“

„Znáte, nebo jste v minulosti znal analytika CIA jménem Patrick Timothy O’Ryan? Třeba jste se s ním v poslední době sešel nebo jste o něm aspoň slyšel.“

Tyrell chvíli mlčel a pak tiše odpověděl. „Nikdy jsem o něm neslyšel. Co je s ním?“

„Jeho tělo se našlo zamotané do sítě za rybářskou lodí. Stalo se to prý asi před hodinou. Říkal jsem si, že bych měl nejdřív zavolat vám, než vyruším kapitána.“

„Kdo vám to ohlásil?“

„PH z Chesapeake – tedy pobřežní hlídka, pane.“

„Ví o tom místní policie?“

„Zatím ne, pane. Když se stane něco podobného – třeba jako když před deseti nebo dvanácti lety zastřelili na loďce toho velitele od námořnictva –, snažíme se to dočasně ututlat, na nic nesaháme…“

„To stačí, poručíku, rozumím. Zajistěte místo, dokud se tam nedostanu. Kde jste?“

„V soukromém přístavu asi tři kilometry jižně od Chesapeake Beach. Právě vyrážím. Mám zavolat kapitánu Stevensovi?“

„V žádném případě, poručíku. Nechte ho spát. Poradíme si sami.“

„Děkuji, pane. On se někdy dokáže pěkně rozparádit.“ Hawthorne se posadil na posteli. Poole už byl na nohou a rozsvítil.

„A je to, Jacksone,“ řekl Tyrell. „Tohle je vážně průlom.“

„Jak to poznáte?“

„Říkal jsem, že neznám mrtvého muže jménem O’Ryan. Osobně ho skutečně neznám, ale vím, že je to jeden z nejmazanějších analytiků, které kdy CIA měla… Taky se před šesti nebo sedmi lety poflakoval po Amsterdamu. Měl za úkol najít chyby v nakládání armády se svěřenými prostředky. Já i ostatní kluci jsme se mu vyhýbali jako čert kříži.“

„A co to má společného?“

„Byl nejlepší a Bajarattová využívá jen ty nejlepší. Když je přestane potřebovat, zbaví se jich. Oddělá je, aby zametla všechny stopy.“

„To je pěkná divočina, Tyei. Opravdu máte bujnou fantazii.“

„Možná, Jacksone, ale já to cítím v kostech. To on byl hlavním zdrojem úniku informací. Na to se teď musím zaměřit.“

„To je teda hrůza, komandére. Vždyť mluvíte o hlavounovi z naší rozvědky.“

„Já vím, poručíku. Vzbuďte majorku.“

Dům senátora Paula Seebanka stál v jedné aleji v okrese Montgomery ve státě Maryland, kde bydlela jen společenská smetánka. Vedle jeho postele vytrvale bzučel telefon. Tón připomínal tlumený zvuk violoncella a vzbudil pouze muže vedle aparátu, nikoli však jeho ženu, která spala vedle. Seebank otevřel oči, natáhl ruku, stiskl tlačítko a ukončil bzukot. Poté se tiše vykradl z postele a sešel po schodech do své pracovny obložené knihami. Znovu zmáčkl tlačítko telefonu, navolil kód pro příjem a vyslechl slova, pronesená mdlým monotónním hlasem s anglickým přízvukem.

Máme problémy s našimi spolupracovníky, protože linky přestaly fungovat. Všechny hovory budete přijímat vy. Přebíráte veškerou odpovědnost.

Senátor Paul Seebank, jeden z šéfů důstojného zákonodárného sboru, roztřesenými prsty navolil příslušná čísla, která mu umožňovala spojení s přísně tajnými zaměstanci Poskytovatelů. Byl Škorpionem Čtyři a nyní se stal nejdůležitějším ze Škorpionů.

Senátor ztuhl v křesle a zesinal. Krve by se v něm nedořezal. Nemohl si vzpomenout, že by měl někdy v životě větší strach.

24

Mrtvola zapletená do rybářské sítě byla bílá jak křída a odulá. Voda vykonala své, a tak tělo vypadalo, jako by je někdo nafoukl pumpičkou. Ve světle jediného reflektoru v přístavišti se vyjímaly osobní věci, jež hlídka pobřežní stráže vyjmula z kapes nebožtíka.

„Víc tam toho nebylo, komandére,“ řekl John Allen, důstojník námořní rozvědky. „Jinak zůstalo všechno netknuté. Ty materiály vytáhli pomocí bodců. Jak vidíte, je to vysoce postavený příslušník CIA, tedy byl, protože teď je dočista mrtvý. Doktor, který udělal předběžnou prohlídku, si myslí, že O’Ryan zemřel na následky rány do hlavy tvrdým předmětem, případně více ran více tvrdými předměty. Pitva by prý mohla ukázat víc, ale on osobně o tom pochybuje.“

„Dobrá práce, poručíku,“ pravil Hawthorne. Poole a Catherine Neilsenová stáli vedle něj a s nevýslovným odporem zírali na výjev, který se jim naskytl. „Ukliďte tělo a dejte provést pitvu.“

„Mohl bych se na něco zeptat?“ ozval se Poole.

„Šokuje mě, že jste byl tak dlouho zticha,“ odvětil Tyrell. „Co máte na srdci?“

„No já jsem jenom kluk z vesnice…“

„Nech toho,“ přerušila ho Cathy tiše a odvrátila zrak od oteklé mrtvoly. „Ptej se.“

„No u nás v Louisianě má řeka Pontchartrain spoustu ramen říkáme jim stojatá voda. Tadyta Chesapeake teče normálně, to znamená ze severu na jih?“

„Dá se to předpokládat,“ odvětil Allen.

„Jasně že jo,“ dodal zarostlý rybář, jenž právě vymotával mrtvolu ze sítě a zaslechl jejich rozhovor. „Jinak to ani nejde.“

„No, řeka Nil tomu zrovna moc neodpovídá, pane. Teče…“

„Zapomeňte na to,“ houkl Hawthorne. „Jak zní otázka?“

„Vycházím z toho, že řeka teče na jih a že se tady mluvilo o ‚tvrdých předmětech‘. Jsou severně odtud nějaké stojaté vody?“

„Jak to myslíš, Jacksone?“ zeptala se Cathy a otočila se. Dobře věděla, že její podřízený nepokládá otázky jen tak do větru.

„Podívejte se, majorko…“

„Radši ne, poručíku.“

„Co chcete říct, Poole?“ otázal se Tyrell.

„Ten chlap se praštil do hlavy na víc místech – jen se podívejte na ty jeho otoky. To nebyl jeden ‚tvrdý předmět‘, ale celá hromada. Ten chudák schytal rány ze všech směrů. Máte tady nějaké hráze proti stojatým vodám?“

„Vlnolamy,“ řekl vousatý rybář a zvedl oči k Pooleovi. „Jsou po celé délce ‚Peake‘, aby se boháči mohli koupat před svýma barákama.“

„Kde je nejbližší, pane?“

„Tady dole není žádná fajnová usedlost, kámo,“ odvětil rybář. „Řekl bych, že byste mohli zkusit hráz severně od Chesapeake Beach. Chodí tam spousta děcek, však víte.“

„Teď to řeknu já, Tyei. Jdeme.“

Bajarattová se snažila ovládnout netrpělivost.

„Nemůžete jet rychleji?“ suše se zeptala šoféra hotelové limuzíny.

„Jestli to udělám, paní, zastaví nás policie a bude to trvat ještě dýl.“

„Pospěšte si, prosím vás.“

„Dělám, co můžu, madam.“

Baj se zabořila hlouběji do sedadla. Hlavou se jí honily divoké myšlenky. Nemohla si dovolit ztratit Nicola – on byl jejím klíčem ke všemu! Všechno tak pečlivě a geniálně naplánovala, propočítala každičký krok i sebemenší pohyb. Od rozhodující vraždy svého života už ji dělily pouhé dny. Poté nastane celosvětový chaos. Muerte a toda autoridad!

Musela být něžná, starostlivá a hlavně přesvědčivá. Jakmile ji kluk z přístavu dostane do Bílého domu, do kanceláře samotného prezidenta, a pak zase ven, může se „mladého barona“ kdykoli zbavit. Rozhodně musí zemřít nejpozději pár minut poté, co se zpráva o atentátu na prezidenta rozletí po celé zeměkouli.

Do té doby chtěla předstírat hysterické obavy o Nicovo zdraví, přísahat na hroby svatých, že přinutí viníky zaplatit za svůj odporný zločin, a milovat se s mladým Adonisem tak vášnivě, jak se mu ani nesnilo. Udělala by cokoli! Musela si ho co nejrychleji znovu obtočit kolem prstu. Schůzka v Oválné pracovně se kvapem blížila. Tahle cesta už trvá celou věčnost!

„Jsme v Chesapeake Beach, madam, bistro je támhle nalevo,“ řekl šofér v uniformě. „Mám vás doprovodit?“

„Dovnitř půjdete jen vy,“ odvětila Baj. „Chci být s přítelem o samotě. Možná budu potřebovat deku. Máte tady nějakou?“

„Přímo za vámi, madam, mezi žárovkami. Jsou tam dva přehozy.“

„Děkuji. A teď mě nechte.“

„Ano, kapitáne Stevensi,“ řekl zaražený poručík Allen do telefonu ve voze námořní rozvědky. „Komandér se vyjádřil jasně, pane. Nařídil mi, abych vás nerušil – přísahám.“

„On není žádný komandér a nemá právo vám rozkazovat!“ zařval Stevens do telefonu u postele. „Kde sakra je?“

„Mluvili o nějaké hrázi v Chesapeake Beach…“

„Tam, co bydlí O’Ryen?“

„Myslím, že ano, pane.“

„Dostali O’Ryanovi vyrozumění?“

„Ne, pane, komandér…“

„On není žádný komandér!“

„No, podle jeho pokynů se mělo všechno udržet v tajnosti, což je v souladu s naším postupem v podobných případech. Takhle jsme se dohodli. Samozřejmě je to jen dočasné opatření.“

„Samozřejmě,“ vzdychl rezignovaný Henry Stevens. „Budu hned informovat ředitele CIA, on už si nějak poradí. Pak mi najdete toho hajzla a postaráte se, aby mi okamžitě zavolal!“

„Promiňte, pane, ale když Hawthorne není důstojník rozvědky, tak co je vlastně zač?“

„Přízrak minulosti, pane Allene. Vyřízený člověk, na kterého bysme všichni rádi zapomněli.“

„Tak proč je tady, kapitáne?“

Ticho. Nakonec Stevens tiše odpověděl: „Protože byl nejlepší ze všech, poručíku. Časem jsme to pochopili. Najděte ho!“

Když řidič zmizel v bistru, k oknu limuzíny zmáčenému deštěm přistoupil polonahý zkrvavený Nicolo. Bajarattová otevřela dveře, horečně jej zatáhla na zadní sedadlo a přehodila přes něj deku.

„Nechte toho, signora,“ vykřikl. „Přehnala jste to. Skoro mě zabili!“

„Ty tomu nerozumíš, Nico. Byl to jiný agente secreto. Muž, který stál proti nám, proti mně, proti přáním tvé svaté církve!“

„Tak proč je všechno tak tajné? Proč vy, ani lidi kolem vás, ani moji svatí kněží nemluvíte o téhle strašné věci?“

„Takhle se to nedělá, ty můj hezounku. Ty sám ses pokusil v přístavišti veřejně odhalit zkorumpovaného člověka a cos z toho měl? Všichni z přístavu v Ponici by tě nejradši viděli mrtvého. Tvoje vlastní milovaná rodina se k tobě nemůže přihlásit, protože by je zabili. Copak to nechápeš?“

„Chápu, že mě zneužíváte, signora. Využíváte svůj výmysl, barone-cadetto, ke svým vlastním účelům.“

„Naturalmente! Vybrala jsem si tě, protože jsi měl nejvyšší přirozenou inteligenci ze všech. To ale přece víš, ne?“

„Občas to říkáte. Když mi zrovna nenadáváte do hlupáků a kluků z přístavu.“

„Co ti na to mám říct? Někdy ze zoufalství vybuchnu… Věř mi, Nico. Jednou, až já už tady nebudu, a ty budeš díky svým penězům v Neapoli studioso, ohlédneš se zpátky a pochopíš. Budeš pyšný na tichou roli, kterou jsi sehrál v této velké věci.“

„Tak mi ve jménu Marie a Krista povězte, o co jde!“

„V nejširším smyslu se to příliš neliší od toho, cos udělal předtím, než tě chtěli pověsit na molu v Portici. Je třeba odhalit úplatkáře, ale ne pouze v nějakém opuštěném přístavišti na nábřeží, ale po celém světě.“

Nico zavrtěl hlavou. Třásl se zimou a drkotal zuby pod dekou.

„Zase na mě chrlíte spoustu slov, kterým nerozumím.“

„Však ty porozumíš, miláčku. Až přijde čas… Jsi zraněný! Co pro tebe můžu udělat?“

„Tohle je restaurace, ne? Možná bych si dal kafe nebo trochu vína, je mi strašná zima.“

Baj stiskla kličku dveří a vyběhla skrz provazy deště směrem ke schůdkům do bistra. Vtom na hlavní parkoviště vpluly dva automobily a se smykem prudce zastavily vedle sebe na mokrém betonu právě v okamžiku, kdy Bajarattová došla ke dveřím. Pak navzdory silnému větru a lijáku uslyšela následující slova.

„Komandére, musíte mě poslechnout! Je to rozkaz!“

„Jděte do hajzlu, vy pitomče!“

„Tyei, proboha, poslechněte ho!“ vyjekla jakási žena, když se sbor hašteřivých hlasů přiblížil ke schodům do bistra.

„Ne! Už toho zvorali dost! Půjdu do toho natvrdo a použiju všechno, co dostanu z O’Ryanových a Ingersolových. Konec!“

Byl to Hawthorne! Bajarattová, oblečená v módních šatech pro starší dámy z Via Condotti, vrazila do restaurace. V nedaleké kóji spatřila šoféra, jenž do sebe právě ládoval velký kus koláče.

„Ven!“ zašeptala. „Hned!“

„Co si to sakra dovolujete – ježíšmarjá! Ano, ovšem, madam!“

Šofér hodil na stůl tři dolary a rychle vstal. V tom okamžiku vešlo do lokálu pět rozčilených lidí, z nichž nejméně tři se hlasitě přeli.

„Zůstaňte dole!“ rozkázala Baj, chytila řidiče za rameno a zatlačila ho pod opěradlo kóje. Pět vetřelců si vybralo velký stůl u zdi naproti vchodu. Jejich rozmíška už byla tlumenější, Amája Bajarattová však viděla, že její někdejší milenec se nedal zviklat. Častokrát to zažila na vlastní kůži: důstojník rozvědky z Amsterdamu poznal, kdy se jeho instinkty nemýlí a šel tvrdě za svým. Mrtvý muž znamenal další důležitou stopu v pátrání po Krvelačné holčičce. Tak dobře, Tyei, řekla si v duchu, zatímco se skrývala s řidičem za opěradlem lavičky. Jen velice výjimečně jsem se milovala s méněcenným člověkem, jestli vůbec kdy. Kdybys věděl, jak se podobáš mému muži, Tyrelle. On byl moje něžné zvíře, které chce urvat to nejlepší, a já mu to dávala, stejně jako tobě miláčku. Dnešní svět je šílený. Proč jsi nemohl stát na mé straně? Víš, já mám pravdu, miláčku. Žádný Bůh neexistuje! Protože kdyby byl, děti by neumíraly hlady v bolesti a s nadmutými bříšky – co proti nim ten Bůh asi má?

Já tvého Boha nenávidím, Tyrelle! Jestli to ovšem je tvůj Bůh. Nikdy jsem to vlastně nezjistila. Nikdy ses k tomu nevyjádřil. Teď tě musím zabít, Tyei. Nechce se mi. Nedokázala jsem to na ostrově Svatého Bartoloměje, přestože jsem to měla udělat – myslím, že to padrone pochopil. Řekla bych, že vycítil, jak moc tě miluju, a měl v sobě tolik moudrostí, aby se v tom nešťoural. On sám miloval člověka, kterého nedokázal zabít, i když věděl, že by měl. Kdyby vyšla najevo pravda, miláčku, Škorpioni by se zhroutili, protože můj jediný otec se nemohl odhodlat k tomu, co měl udělat už před lety. Měl zneškodnit Neptuna. Když šlo o lásku, příliš se ohlížel na city.

Já taková nejsem, komandére!

„Teď,“ špitla Bajarattová šoférovi, jenž seděl vedle ní. „Pomalu vstaňte, běžte ke dveřím, vyjděte ven a pak utíkejte k autu. Nelekněte se. Vzadu sedí jeden poraněný mladík. Je to můj synovec, hodný kluk, kterého přepadli a oloupili. Přijeďte s autem pod schody u vchodu a dvakrát zatrubte.“

„Madam, něco takového po mně ještě nikdo nežádal!“

„Tak jsem první a dostanete za to tisíc dolarů. Jděte!“

Nervózní řidič limuzíny zamířil k východu daleko rychleji než měl a rozrazil dveře s takovou vervou, že se ozvala rána a hosté u několika stolů zvedli oči. Mezi nimi i Tyrell Hawthorne, jenž seděl v rohu. Baj neviděla, jak se tázavě zamračil, někomu jinému to však neuniklo.

„Co se děje, Tyei?“ zeptala se Catherine Neilsenová.

„Kde se tady vzal ten vzteklý šofér?“

„Slyšel jste přece toho rybáře v přístavu. Říkal, že všude kolem bydlí boháči. Proč by nemohli mít šoféry?“

„Možná.“

Tento krátký rozhovor Bajarattová ani nemohla slyšet. Měla uši jen pro znamení, že limuzína čeká před vchodem. Konečně přišlo – dvě krátká zatroubení klaksonu.

„Šofér?“ zabručel si Hawthorne pod vousy. „Van Nostrandův šofér!“ vykřikl. „Pusťte mě ven,“ zavelel, odstrčil Poolea a po něm i Cathy a vysoukal se ze špinavé zelené lavičky z umělé hmoty.

Ve stejném okamžiku vstala Bajarattová z kóje a s pohledem upřeným do země vyrazila ke dveřím. Dvě postavy tak spěchaly zároveň k východu z restaurace a chystaly se vyběhnout ven.

„Pardon!“ ucedil Tyrell, když v běhu vrazil do ženy.

Předběhl ji, opřel se pravým ramenem do dveří a prudce je otevřel. Venku stále lilo.

„Ty!“ zařval do tmy na řidiče limuzíny a rozběhl se po schůdcích k obřímu automobilu.

Vtom se zarazil a otočil se. Hlavou mu bleskla myšlenka na ženu, kterou před chvilkou odstrčil. Shenandoah Lodge, stařena – ty její oči! Dominika! Bajarattová!

Deštěm se rozlehly výstřely. Kulky se zavrtávaly do plechu limuzíny a odrážely se od chodníku. Hawthorne se rozběhl nalevo, náhle však ucítil ve stehně ledový chlad. Dostal to! Vrhl se k zemi a skočil pod korbu zaparkované dodávky. Vtom z dveří bistra vyběhla druhá žena a volala na něj. Bajarattová vystřílela zbývající náboje jejím směrem, otevřela dveře a naskočila do auta. Catherine Neilsenová se svezla po schodech. Limuzína prudce vyrazila do tmy a uháněla po hlavní silnici.

Bylo pět hodin ráno. Henry Stevens znovu zažíval utrpení, jež s sebou přinášela jeho práce. Byl tak vyčerpaný, že nemohl usnout. Zvlášť ne poté, co jej tak náhle vytrhli z odpočinku. Jeho mozek neustále pracoval a nedal se zastavit. Počet otázek narůstal geometrickou řadou, až měl hlavu plnou tolika různých možností, že už na myšlenky nezbylo žádné místo. Věděl, že když zůstane v posteli, bude se dál převracet s otevřenýma očima a strachovat se, jestli manželka spící vedle něj neuslyší jeho pohyby a jako obvykle se nevzbudí a nezačne ho utěšovat. Šlo jí to dobře. Vždycky. Nepřiznal by to, hluboko v nitru však cítil, že bez Phyllis by nebyl tam, kde je. Byla až nepříjemně věcná a klidná. Plnila roli silného kormidelníka, jenž udržoval jejich společnou loď ve správném kurzu, a přitom se nikdy nechovala panovačně. Leželo jí na srdci jediné – aby její muž zdolal rozbouřené moře bez převrácení.

Zvláštní, že mě napadají námořnické termíny, přemítal, když usedl na gauč na jejich zasklené verandě. Na vodu se totiž dostal jen během svého posledního roku v Annapolis, kdy všichni kadeti museli na závěr vydržet deset dní pekla na ohromné plachetnici, kde si hráli na námořníky z devatenáctého století. Těch deset dní si vybavoval jen matně, jelikož většinu času strávil na záchodě, kde zvracel.

Přes slabší výsledky v mořeplavbě námořnictvo rozpoznalo, že v něm dřímou jiné schopnosti – organizační a úřednické. Byl zatraceně dobrý teoretik. Okamžitě si všímal průměrných a neschopných, jejichž chabé výmluvy rázně odmítal. Pokud se má udělat nějaká práce, tak ji udělejte, říkával. Jestli máte problém, který nedokážete vyřešit, tak přijďte za mnou a neválejte se v bahně nerozhodnosti. Měl pravdu – většinou.

Avšak jednou – pouze jednou – se zmýlil. Fatálně. V Amsterdamu řekl Phyllis o Hawthorneově ženě Ingrid a ona mu tiše a prostě odvětila: „Pleteš se, Hanku, v tomhle se opravdu pleteš. Znám Tyrella i Ingrid. Něco jsi určitě přehlédl.“

A když vytáhli mrtvolu Ingrid Hawthorneové z amsterdamského kanálu, jeho manželka si odskočila z velvyslanectví a přišla za ním do kanceláře.

Měl jsi s tím něco společného, Hanku?

Vůbec ne, Phyl! Byli to Sověti, svědčily o tom všechny stopy! To doufám, Henry, jinak brzy přijdeš o nejlepšího důstojníka rozvědky, kterého kdy námořnictvo mělo.

Phyllis mu nikdy neříkala Henry, pokud na něj neměla vztek. Sakra! Jak to mohl vědět? Hawthorne se odhlásil ze systému! Bože, co je tohle vlastně za žvásty?

„Hanku?“ Stevens trhl hlavou směrem ke dveřím na verandu. „Promiň, Phyll, jen tady tak sedím a přemýšlím.“

„Nespíš už od toho telefonu. Nechceš si o tom promluvit? Jestli to tedy není supertajné.“

„Jde o tvého starého přítele Hawthornea.“

„Vrátil se do systému? Jestli jo, tak je to tedy bomba, Hanku. Nemá tě zrovna moc v lásce.“

„Zato tebe měl rád vždycky.“

„A proč by ne? Já jsem mu plánovala jen služební cesty, a ne život.“

„Chceš říct, že já to dělal?“

„Vlastně ani nevím. Tvrdils mi, že ne.“

„Byla to pravda.“

„Takže je to uzavřená kapitola, že?“

„Přesně tak.“

„Co pro tebe Tyrell dělá? Nebo mi to snad nemůžeš říct?“

V poznámce Phyllis Stevensové nebyla žádná rozmrzelost. Bylo totiž jasné, že manželky a manželé vysokých hodnostářů tajných služeb jsou zranitelní. Co nevěděli, to z nich nikdo nemohl dostat.

„Už několik dní pracuješ čtyřiadvacet hodin, takže předpokládám, že jde o mimořádně naléhavou záležitost.“

„Můžu ti něco málo naznačit, stejně už toho asi uniklo daleko víc… Jedna teroristka z údolí Bikáa přísahala, že zavraždí našeho prezidenta.“

„To zní jako dobrý vtip, Hanku,“ přerušila ho žena, náhle se však zarazila a zamyšleně naklonila hlavu na stranu. „Nebo možná ne. My ženy umíme strašnou spoustu věcí a dokážeme proniknout na řadu míst, kam muži nemůžou.“

„To se jí právě daří. Zůstává za ní hromada podivných úmrtí a ‚smrtelných nehod‘.“

„Dál už to nemusíš rozvádět.“

„Víc bych ti stejně neřekl.“

„A Tyrell? Jak ten do toho zapadá?“

„Ta ženská nějakou dobu řídila svoje operace z Karibiku, z ostrovů…“

„A Hawthorne má tam dole vlastní výletní společnost.“

„Přesně tak.“

„Ale jak se vám podařilo dostat ho zpátky? Považovala jsem to za nemožné.“

„My ne, to MI6. My mu jen platíme diety navíc, ale smlouvu má v Londýně.“

„Starý dobrý Tye. Třetí třída ho nikdy nelákala, pokud ji nutně nepotřeboval pro svoje krytí.“

„Dost sis ho oblíbila, viď?“

„Taky by sis ho oblíbil, kdybys mu dal aspoň jednou v životě šanci, Hanku,“ řekla Phyllis a posadila se do ratanového křesla naproti svému muži. „Tye byl chytrý, ale vynikal spíš přirozenou inteligencí a citem. Tobě se rozhodně nemohl rovnat. Nebyl to žádný kandidát společnosti Mensa s IQ sto devadesát, nebo kolik, ale měl správné instinkty. Zarputile se podle nich řídil, i když si ti nahoře mysleli, že se mýlí. Uměl riskovat.“

„Mluvíš, jako by ses do něj zamilovala.“

„Všechny mladé holky z něj byly na větvi, já zas tak moc ne. Líbil se mi, to ano. Pochopitelně jsem taky obdivovala jeho schopnosti, o žádné lásce se tady ale nedá mluvit. Brala jsem ho jako nadaného vzdáleného synovce, kterého jsem se zájmem sledovala. Byl zajímavý, protože porušoval pravidla a občas dokonce přinesl boršč. Sám jsi mi to říkal.“

„To je pravda. A navíc měl skutečné výsledky. Ale taky nám narušil několik sítí spolupracovníků, které jsme pak horkotěžko dávali zase dohromady. Nikdy jsem mu nevyprávěl o lidech, kteří od nás utekli s tím, že v našem podzemí řádí nějaký maniak. Měli strach, protože se snažil uzavírat dohody s našimi nepřáteli. Prý říkal, že už nechce žádné zabíjení. Jenže my jsme přece nezabíjeli – to oni!“

„A pak zabili Ingrid.“

„Sověti, ne my.“

Phyllis Stevensová si pod hedvábným županem několikrát přehodila nohu přes nohu a zkoumavě si přitom měřila muže, s nímž žila už sedmadvacet let.

„Hanku,“ řekla tiše, „tebe něco užírá. Já už vím, kdy tě mám radši nechat, jenže někomu to říct musíš. Žiješ s něčím, co nedokážeš zvládnout. Něco ti povím, miláčku, nikdo z námořnictva by v Amsterdamu nedokázal to, co ty. Podařilo se ti udržet celou organizaci nedotčenou – od ambasády přes Haag až po NATO. Byl jsi naším mozkem v dobách, kdy byl k řízení tajných operací potřeba vynikající intelekt. Dokázals to, Hanku, i přes svoji vznětlivou povahu. Někdo jiný by to sotva zvládl. Tye Hawthorne jako poslední.“

„Díky, Phyll,“ řekl Henry.

Náhle se předklonil na pohovce a přiložil si obě ruce k sinalé tváři. Natáhl prsty, aby zakryl slzy, jež mu začaly kanout z očí.

„Ale my jsme v Amsterdamu udělali chybu. Já udělal chybu. To já zabil Tyrellovu ženu!“

Phyllis vyskočila z křesla, padla na gauč vedle svého manžela a vzala ho do náručí.

„No tak, Hanku, zabili ji přece Sověti, a ne ty. Sám jsi mi to říkal a já viděla hlášení. Svědčily o tom všechny stopy!“

„Já je k ní zavedl… A on je teď tady, a protože jsem žil celou tu dobu v omylu, mohli by ho taky zabít.“

„Nech toho!“ vykřikla žena Henryho Stevense. „To už stačí, Hanku. Jsi vyčerpaný, ale nejsi přece zase tak špatný a slabý. Jestli ti tohle užírá vnitmosti, tak si Tyrella předvolej. To pro tebe nemůže být problém.“

„Bude se bránit. Ty nevíš, jak mu je. Zabili mu už spoustu přátel.“

„Tak pro něj pošli jednotku a přinuť ho násilím, aby přišel.“

Vtom zazvonil telefon. Jeho tón byl hluboký a nepřirozený. Phyllis vstala z pohovky a přešla k malému výklenku verandy, kde za úzkým pruhem žaluzií ležely vedle sebe tři telefony. Béžový, červený a tmavomodrý.

„Dům Stevensových,“ řekla poté, co zvedla červený telefon s blikající kontrolkou.

„Kapitána Stevense, prosím.“

„Mohu se zeptat, kdo volá? Kapitán je vzhůru už skoro dvacet sedm hodin a opravdu se potřebuje vyspat.“

„Dobře, v tuhle hodinu to už stejně nevytrhneme,“ řekl mladistvý hlas ve sluchátku. „Tady poručík Allen z námořní rozvědky. Kapitán by měl vědět, že komandér – tedy bývalý komandér Hawthorne byl postřelen před restaurací v Chesapeake Beach v Marylandu. Podle předběžného odhadu nejsou jeho zranění životu nebezpečná, ale dokud nepřijede sanitka a vojenský lékař, nemůžeme si být jistí. Bohužel, stav té důstojnice vojenského letectva…“

„Henry!“

25

Hawthorne s uplakaným Poolem seděli naproti sobě v chodbě před operačním sálem nemocnice – Tyrell v křesle, s berlemi vedle sebe, poručík předkloněný na lavičce, hlavu v rukou. Žádný z nich ani nepromluvil. Nebylo co říct. Hawthorneovo zraněné stehno si vyžádalo vynětí kulky a sedm stehů. Netrpělivostí nemohl vydržet na stole a hrnul se do čekárny sálu, v němž bojovala o život majorka Catherine Neilsenová.

„Jestli umře,“ prolomil Poole ticho přiškrceným a sotva slyšitelným hlasem, „tak v týhle organizaci končím. A jestli to bude potřeba, tak budu do konce života honit svině, co ji zabily.“

„Chápu vás, Jacksone,“ řekl Tyrell a pohlédl na nešťastného poručíka.

„Možná, že ne, komandére. Možná mezi ně patříte vy sám.“

„Dokonce i to dovedu pochopit, i když je to podle mě úplně zcestné.“

„Tak ono je to ‚zcestné‘? Vy šmejde.“ Poole zvedl hlavu a probodl Tyrella pohledem. „To je ta největší výmluva, jakou jsem kdy slyšel. Vy nejste bez viny, pane Hawthorne. Ani jste Cath a mně neřekl, o co tady vlastně kráčí. Musel jsem vás k tomu přinutit na tom prašivým ostrově po Charlieho vraždě.“

„A byl by v tom nějaký rozdíl – po Charlieho vraždě?“

„Jak to mám vědět?“ vyhrkl poručík. „Jak mám vůbec něco vědět? Jen mám za to, že jste k nám nebyl upřímný.“

„Byl jsem k vám tak upřímný, jak jsem jen mohl. Nechtěl jsem zbytečně óhrozit váš život informací, kterou byste neměli znát.“

„To jsou jen špionský kecy!“

„No jistě, ale já jsem kdysi přece byl špion a viděl jsem umírat lidi jen kvůli tomu, že věděli věci – nebo jen útržky věcí –, které jim podepsaly ortel smrti. Je to už dávno, ale ti lidé mě pořád straší ze sna.“

Dveře operačního sálu se otevřely a vyšel z nich lékař ve volném bílém plášti potřísněném krví.

„Trvalo to dlouho,“ pravil unaveně. „Kdo z vás je Poole?“

„Já,“ odvětil Jackson se zatajeným dechem.

„Mám vám vyřídit, abyste se uklidnil – takhle mi to řekla.“

„Jak jí je?“

„K tomu se dostanu.“ Chirurg se otočil k Tyrellovi. „Takže vy jste Hawthorne, náš druhý pacient?“

„Ano.“

„Chce s vámi mluvit.“

„Co to tady sakra plácáte?“ Poole se vymrštil z lavičky. „Jestli s někým bude mluvit, tak se mnou!“

„Dal jsem jí na vybranou, pane Poole. Nechtěl jsem jí to dovolit, ale ona si prosadila svou. Takže: jen jedna návštěva a maximálně dvě minuty. Z lékařského hlediska doporučuji méně.“

„Jak jí je, doktore?“ zopakoval Tye Jacksonovu předchozí otázku. Vyslovil ji však s důrazem, jenž si žádal odpověď.

„Předpokládám, že jste tady v zastoupení jejích nejbližších.“

„Předpokládejte si, co chcete,“ dodal Hawthorne tiše. „Přivezli nás sem spolu a vy jistě víte, že je to ve státním zájmu.“

„To jistě. Museli jsme tajně přijmout dva pacienty, nesmíme to ohlásit policii a na všechny dotazy dostáváme odpověď, že se nemáme na nic ptát. Pacienti mají střelné rány, takže je to celé velice neobvyklé, já ovšem nemohu zpochybňovat rozhodnutí úřadů. Nikdy jsem nemluvil s nikým z rozvědky, kdo by měl tak výjimečné postavení.“

„Tak mi, prosím vás, odpovězte na otázku.“

„Rozhodne příštích zhruba čtyřiadvacet hodin.“

„O čem?“ vybuchl Poole. „Jestli zemře, nebo ne?“

„Upřímně řečeno, nemůžu vám slíbit, že nezemře, ale myslím, že jsme tuto možnost už vyloučili. Nemůžu vám slíbit ani to, že si zachová plnou pohyblivost.“

Poole klesl na lavičku a znovu schoval hlavu v dlaních.

„Cathy, moje Cathy…“ vzlykal.

„Páteř?“ zeptal se Tyrell věcně.

„Vy o podobných zraněních něco víte?“

„Řekněme, že už jsem v nemocnici byl. Nervová zakončení po úrazovém šoku…?“

„Je otázka, zda budou reagovat,“ přikývl chirurg. „Za pár dní by pak mohla začít s rehabilitací. Pokud ne… Co na to říct?“

„Už jste toho řekl dost, doktore. Můžu ji teď vidět?“

„Ovšem… Dovolte, abych vám pomohl. Sám jste prodělal náročný zákrok.“ Hawthorne se postavil, nejistě nalezl rovnováhu a vykročil ke dveřím.

„Vaše berle,“ řekl chirurg a podal mu je.

„Právě jsem je odložil, doktore,“ odvětil Tyrell. „Ale přesto díky.“

Do pokoje Catherine jej doprovodila zdravotní sestra, která mu vlídně, ale rozhodně sdělila, že jeho návštěva je časově omezená. Hawthorne se upřeně zadíval na postavu na posteli. Prameny zlatých vlasů jí spadaly na polštář, krásné pravidelné rysy pobledlé tváře se skvěly v tlumeném světle lampičky na nočním stolku. Uslyšela kroky, otevřela oči a otočila hlavu. Když spatřila Hawthornea, pokynula mu rukou, aby přistoupil blíž, a ukázala na křeslo vedle postele. Přebelhal pokoj a sedl si. Pomalu a váhavě k sobě natáhli obě ruce, až se za ně nakonec chytili.

„Říkali, že jste v pořádku,“ hlesla Cathy. Unavený úsměv potvrzoval vážnost jejího stavu.

„Vy taky brzy budete,“ řekl Tye. „Musíte odpočívat, majorko.“

„Proč tak oficiálně, Tyei?“

„Snažím se… Jackson je trochu na nervy, že jste si nevybrala jeho.“

„Mám ho hrozně ráda, ale já si dovedu dobře představit, jak by se choval. Žádný malý génius tady nic nezmůže.“

Neilsenová ze sebe tiše vyrážela slova a lapala po dechu. Mluvila s námahou, avšak zřetelně. Když Hawthorne zvedl levou ruku, aby trochu ubrala tempo, zavrtěla hlavou.

„K podobným rozhodnutím přece my důstojníci máme výcvik. Něco takového jste mi asi chtěl říct, když zabili Charlieho.“

„Možná jsem to řekl, Cathy, ale já nejsem nejlepší učitel. Jako důstojník jsem skončil v Amsterdamu, vzpomínáte?“

„Teď s tím ale snad nepraštíte, nebo ano?“

„Z vašich úst to zní zvláštně, ale doufám, že ne. Mám strašný vztek, Cathy, stejný jako v Amsterdamu – a vy do toho všeho patříte… Proč jste to řekla?“

„Dala jsem si pár věcí dohromady, Tyei, a mám strach…“

„Všichni máme strach,“ přerušil ji jemně Tyrell.

„Mám strach o vás. Myslím, že v sobě něco dusíte… Když jste se s Jacksonem vrátili ze San Juanu, ze Simonova domu, byl jste jiný. Nedokázala jsem tu změnu pojmenovat a snad ani nechci vědět, co za ní bylo. Ale je to něco vážného, něco strašného…“

„Přišel jsem o dva kamarády,“ zavrčel Hawthorne nervózně, „jako vy o Charlieho.“

„A potom,“ pokračovala tiše majorka, jež přešla jeho poznámku bez povšimnutí, „jste dostal do Shenandoah Lodge telefonickou zprávu. V životě jsem neviděla, aby se něčí výraz tak rychle změnil. Najednou jste byl bílý jak stěna, pak jste zmodral a z očí vám šlehaly plameny. Řekl jste jen, že se vám ozval někdo, kdo udělal chybu. A potom – vím, že jste si neuvědomil, že vás slyším – jste nadiktoval Henrymu Stevensovi nějaké telefonní číslo do Paříže.“

„To bylo…“

„Prosím… A pak jste dneska večer jako šílenec vyběhl z toho bistra, jako byste snad chtěl toho šoféra zabít… Utíkala jsem za vámi. Když jsem doběhla ke dveřím, které se zrovna zavíraly těsně pred tou střelbou –, vykřikl jste: ‚Ty!‘. Ne, vy jste doslova řval! A pak ta žena začala střílet.“

„Ano, začala,“ řekl Tyrell a upřeně se zadíval Cathy do očí.

„Bajarattová, samozřejmě.“

„Ano.“

„Vy víte, co je zač, že? Chci říct, znal jste ji.“

„Ano.“

„Znal jste ji velice dobře, viďte.“

„Myslel jsem si, že ano. Ale byl to omyl.“

„To mě hrozně mrzí, Tyei… Nikomu jste to neřekl, co?“

„Není důvod. Ona není taková, za jakou se tenkrát vydávala. Není tady vůbec žádná souvislost.“

„Jste o tom skálopevně přesvědčený?“

„Naprosto. Její svět je v údolí Bikáa. Já jsem ji znal v jiném světě, který s tím jejím údolím neměl co dělat.“

„Myslíte v tom fajn světě, kde brázdíte lodí od ostrova k ostrovu a kde je západ slunce tak krásný?“

„Ano.“

„Je to číslo do Paříže k něčemu?“

„Mohlo by být. Doufám. Modlím se.“

Catherine si prohlížela jeho unavenou tvář a dívala se do očí, z nichž čišela velká bolest a zloba.

„Je mi vás strašně líto, Tyei. Ani nevíte, jak s vámi cítím… A už o tom nebudeme mluvit.“

„Moc si toho vážím, Cathy… Jak teď můžete přemýšlet o mně, když jste si toho sama tolik vytrpěla?“

„Snadno,“ zašeptala a usmála se, i když bylo zjevné, že jí ubývá sil. „Je to lepší, než přemýšlet o sobě, ne?“

Tyrell se předklonil, vymanil ruku z jejího sevření a vzal jí hlavu do dlaní. Přivinuli se k sobě, až se jejich rty setkaly.

„Jsi krásná, Cathy, strašně krásná.“

„Páni, za to byste zasloužil metál, komandére.“

Dveře se otevřely a na prahu se objevila sestra. Tiše si odkašlala.

„Je čas,“ řekla. „Nejhezčí pacientka v téhle nemocnici musí odpočívat.“

„Vsadím se, že to říkáte všem, koho jste tady operovali,“ nadhodila Neilsenová.

„Jestli jo, tak jsem pěkně prolhaná. Ale teď rozhodně nelžu.“

„Tyei?“

„Prosím?“ odvětil Hawthorne.

„Využij Jacksona. Udělej z něj plnoprávného partnera. Umí všechno, co já, a ještě líp.“

„Spolehni se, ale to není ten pravý důvod, že ne?“

„Aspoň na mě nebude tolik myslet.“

Phyllis Stevensová popadla telefon. Bylo téměř deset hodin. Až do čtvrt na sedm jí trvalo, než nakonec dostala svého vyčerpaného a ztrápeného manžela do postele. Postřelená důstojnice vojenského letectva se podrobila operaci a nad její budoucností visel otaznilc, Tye Hawthorne však neutrpěl vážnější zranění. To sice rozptýlilo nejčernější chmury Henryho Stevense, ale nijak se mu tím neulevilo – stačilo pár centimetrů a nemusel to přežít!

„Ano, co se děje?“ řekla Phyllis tiše do telefonu a odtáhla šňůru s přístrojem ke vzdálenějšímu konci postele.

„Tady FBI, paní Stevensová. Mohu mluvit s panem kapitánem?“

„Upřímně vám řeknu, že se mi to moc nelíbí. Už skoro tři dny se nevyspal a teď má šanci to aspoň trochu dohnat. Nemůžete mu nechat vzkaz?“

„Jen částečně, madam.“

„To plně chápu.“

„Phyll, co je?“ Henry Stevens se posadil na posteli vedle ní. „Slyšel jsem telefon. Vím, že jsem slyšel telefon!“

„Je váš, pane federále.“

Phyllis vzdychla a podala sluchátko manželovi, jenž mezitím spustil nohy na podlahu.

„Tady Stevens, co se děje?“

„Tady FBI, pane, agent Becker z jednotky v Ingersolově kanceláři.“

„Něco nového?“

„Těžko se to vysvětluje, pane. Našli jsme telefon v ocelové skříňce, zamaskované za dřevěným obkladem zdi. Museli jsme ji otevřít autogenem…“

„Je to normální telefon? Jestli ano, tak proč byl schovaný?“

„To je na tom právě divné, kapitáne. Technici na tom pracují už od noci a nic víc zatím nezjistili.“

„Co to konkrétně znamená?“

„Našli na střeše satelitní anténu připojenou k tomu ukrytému telefonu, ale přišli jen na to, že je namířená na stát Utah.“

„Utah? Kde to sakra je?“

„Mohlo by tam být několik stovek laserových kmitočtů a až tisíc satelitních talířů, pane. Možná obojího ještě víc.“

„To je bláznovství!“

„Výdobytky moderní techniky, kapitáne.“

„Tak nechte pracovat svoje kouzelné mašinky, které stojí daňové poplatníky takové balíky peněz. Snad něco zjistíte.“

„Pracujeme na tom, pane.“

„Tak ještě přidejte!“ Stevens praštil telefonem a zhroutil se zpátky mezi polštáře. „Mají ve vesmíru své vlastní satelity,“ zašeptal. „To je neskutečné!“

„Nevím, o čem to mluvíš, Hanku, ale jestli si to vysvětluju správně, tak jsme to umožnili my všichni. Chce to jen peníze.“

„Pokrok,“ hlesl Stevens. „Není to úžasné?“

„Asi hodně záleží na tom, komu slouží,“ řekla jeho žena. „Mysleli jsme, že to budeme my – ti nejlepší a nejchytřejší. Nejspíš jsme se spletli.“

Bylo pozdní dopoledne. Nemocnice neměla o stavu Catherine Neilsenové žádné nové informace kromě toho, že odpočívá a její životní funkce jsou stabilizované. Hawthorne v trenýrkách právě zkoušel, co vydrží jeho zraněná noha. V ložnici Shenandoah Lodge jej přitom přísným okem sledoval poručík Poole.

„Bolí vás to, co?“ ozval se poručík.

„Není to tak hrozné,“ odvětil Tyrell. „Spal jsem celkem slušně, což jsem ani nečekal. Hlavně musím přenášet váhu na pravou nohu.“

„Bylo by lepší, kdybyste na pár dní úplně vysadil a nechal stehy pořádně srůst.“

„Jenže my těch pár dní nemáme. Vezměte další obinadlo a ovažte to pevněji.“ Zazvonil telefon. „To bude asi Stevens. Phyllis slíbila, že až se vzbudí, řekne mu, aby zavolal.“

„Podívám se na to,“ řekl Jackson a zamířil k psacímu stolu. „Haló…? Ano, ano, je tady. Okamžik.“ Poručík se obrátil k Hawthorneovi. „Ten člověk říká, že je váš bratr a já tomu celkem věřím. Dokonce mluví jako vy, akorát je trochu příjemnější.“

„Skutečnost je úplně jiná. Je to jen póza, kterou si osvojil jako učitel.“ Tyrell odkulhal k posteli a pomalu se posadil. „Volal jsem na ostrov Svatého Tomáše včera večer z nemocnice.“ Tye zvedl telefon na nočním stolku. „Ahoj, Marku, myslel jsem, že bys měl někdy během dneška zakotvit.“

„Asi tak před hodinou. Je od tebe moc hezké, žes mi dal vědět, že ještě žiješ,“ pravil Marc Anthony Hawthorne kousavě. „Jsi přece naživu, ne?“

„Nech toho, brácho. Měl jsem spoustu práce a nebuď zvědavý, protože ten telefon je zakázaný.“

„Pro některé lidi to asi neplatí…“

„Pro koho? Já jsem zprávy nekontroloval.“

„První je od nějakého B. Jonese. Volal včera v 16.12 a nechal ti číslo do Mexico City. Naléhavě žádal, abys mu zavolal do čtyřiadvaceti hodin.“

„Řekni mi ho.“

Bratr poslechl a Tyrell si zapsal číslo na další jídelníček. „Kdo dál?“

„Nějaká Dominika. Říkala, že volá z Monte Carla. Podle hodin přišel vzkaz dnes ráno v 5.02.“

„Sem s ním!“

„Přehraju ti ho. Něco takového by slušně vychovaný mladší bratr těžko mohl zopakovat svému vzoru… Jsi vážně ostrovní muž, hochu.“

„Pusť mi to a nezavěšuj – a nech si ty poznámky.“

„Provedu, pane.“

„Tyrelle, miláčku můj, lásko moje, tady Domie! Volám z L’Hermitage v Monte Carlu. Vím, že je moc pozdě ale můj manžel je v kasinu a já mám skvělou novinu! V posledních dnech se mi mimořádně dařilo, ale upřímně řečeno už mi to všechno leze krkem. Strašně se mi po tobě stýská a navíc pochopitelně cítím, že je mojí povinností být se strýcem v posledních dnech jeho života. Ten druhý důvod jsem nadhodila před svým manželem a nebudeš věřit, co mi řekl! Povídá: ‚Vrať se ke strýčkovi. Potřebuje tě a tvůj milenec určitě taky.‘ Přiznávám, že jsem byla v šoku. Zeptala jsem se ho, jestli se zlobí a jeho odpověď mi vyrazila dech. ‚Ne, moje milá, protože mám pro příští týdny vlastní program. Naopak jsem rád, že jsi šfastná‘… No není to báječné? Říkala jsem ti, že je hodný, i když mu scházejí některé mužské přednosti. V každém případě teď jedu na letiště v Nice, abych chytila první letadlo. Zítra budu v Paříži, kde mě čeká spousta běhání. Než odjedu na delší dovolenou, musím zařídit spoustu věcí. Jestli se mnou ale budeš chtít mluvit, volej Paříž. Když nebudu doma, mluv jen s Pauline. Zavolám ti… Už cítím, jak mě objímáš a já se k tobě tisknu. Páni, mluvím jako nějaká zamilovaná školačka, a já přece zas tak mladá nejsem! Na ostrovech budu za den za dva – přinejhorším za tři – a okamžitě ti zavolám… Miluju tě a posílám ti pusu.“

Hawthorneovi se chtělo zařvat vzteky, dokázal se však ovládnout. Jeho zlost se tím však nikterak nezmenšila. Zvrácené a neupřímné vyznání mělo jen podpořit smrtící mýtus o její lásce. Zavolala necelou hodinu poté, co se ho pokusila zavraždit! Nikoli na nějaké jachtě ve Středomoří, ale pod schody bistra v Marylandu… Do záznamníku může člověk navykládat, co hrdlo ráčí. Vybavily se mu vzpomínky na špionské hrátky v Amsterdamu.

Heslo dne tehdy znělo: Za každou cenu se drž své krycí identity, možná je to poslední, co ti zbylo. Krvelačná holčička už vyložila téměř všechny falešné karty v domnění, že je Tyrell neodhalí. Rozhodl se, že ji v tom ujistí a zavolá do Paříže všudypřítomné „Pauline“. Nejdřív ovšem upozorní Deuxiéme.

„Tak to bysme měli, Tyei,“ ozval se jeho bratr ve sluchátku. „Přetočil jsem kazetu a příště se to přehraje. Jsi rád, že nemám žádné poznámky?“

„Nebyly by na místě, Marku.“

„Ale něco jsi asi chtěl. Říkals, abych nezavěšoval…“

„No jo, promiň, brácho,“ vyhrkl Hawthorne, jenž začal znovu vnímat. „Praktické věci… Předpokládám, že peníze přišly a ty už se rozhlížíš po špičkových lodích.“

„Heleď, nech toho, Tyei, teprve před hodinou jsem dorazil do Red Hooku! Ale máš pravdu, zavolal jsem Cyrilovi do Charlotte Amalie, a ten mi řekl, že nám přišla z Londýna neuvěřitelná suma. Chtěl ze mě dostat, jestli to nemáme od party starouše Noriegy!“

„Ať si to klidně prověří. Zjistí, že ty peníze jsou čisté jako královnina spodnička. Začni shánět lodě.“

„Bez tebe?“

„Povídám, abys je začal shánět, ne abys uzavíral nějakou smlouvu. Když najdeš něco slibného, tak to zamluv.“

„No jasně, už si vzpomínám, mám to zamluvit. Kdy se asi vrátíš?“

„Dlouho už tady být nemůžu – ať tak či onak.“

„Jak to myslíš, ať tak či onak?“

„To nemůžu říct. Zavolám ti zítra nebo pozítří.“

„Tyei…“

„Co je?“

„Proboha, dej si pozor.“

„Jasně, brácho. Znáš přece moje rčení, že nesnáším lidi, co zbytečně riskujou.“

„Už jsem to od tebe slyšel.“

Hawthorne zavěsil. Přenesl váhu na levou nohu a škubl sebou bolestí.

„Kde jsou poznámky, které jsem měl v kalhotách?“ zeptal se Poolea.

„Tady,“ odvětil Jacskon, zamířil k prádelníku a zvedl z něj několik stránek zmačkaných dohromady.

Hawthorne prolistoval cáry papíru, jeden vybral a narovnal jej na pelesti. Pak zvedl telefon, s dalším škubnutím se otočil k papíru a vytočil podle něj číslo.

„Ministra Palissera, prosím,“ pravil zdvořile. „Volá T. N. Hawthorne.“

„Ano, pane,“ řekla sekretářka. „Mám vás přepojit přímo.“

„Děkuji.“

„To jste vy, komandére?“ Palisserův hlas nezapřel svého majitele – byl autoritativní, avšak nikoli útočný. „Zjistil jste něco?“

„Zase se zabíjelo a já jsem se málem stal další obětí.“

„Propánakrále, jste celý?“

„Jen pár stehů, nic víc. Vběhl jsem rovnou do rány.“

„Co se stalo?“

„Později, pane ministře, teď řeším něco jiného. Znáte analytika CIA O’Ryana?“

„Ano, myslím, že ano. Na naší poslední informativní schůzce byl jako hlavní poradce šéfa CIA. Jestli si dobře vzpomínám, pracuje v oboru už dost dlouho a má pověst jednoho z čarodějů v zákulisí. Třeba se pletu, ale tuším, že se skutečně jmenoval Ryan nebo O’Ryan.“

„Nepletete se. Je po smrti. S pomocí Krvelačné holčičky.“

„Ježíšikriste!“

„Jestli si to vykládám správně, právě od něj unikalo nejvíc tajných informací k Bajarattové a jejím lidem.“

„Neprotiřečíte si?“ namítl Palisser, jenž byl ohromený, ale nepřestal logicky uvažovat. „Jestli měl pro ni nebo pro ně takovou cenu, proč by ho zabíjeli?“

„Je to jen odhad, ale možná udělal chybu, která by nás k ní mohla zavést. Nebo – a to je ještě pravděpodobnější – splnil svoji historickou roli a musel zemřít, protože toho věděl příliš.“

„Což odpovídá vaší tezi, že údolí Bikáa má ve Washingtonu špiony na nebezpečně vysokých místech.“

„Ať už vědomé, či nevědomé, pane ministře,“ dodal rychle Hawthorne. „Tak například vaše pomoc Van Nostrandovi byla projevem soucitu, a ne spoluviny. Oblafl vás.“

„Nechce se tomu věřit…“

„Dále, pokud s tím nějak souvisí smrt Howarda Davenporta a já jsem přesvědčen, že ano –, ani ten nejfanatičtější obhájce spikleneckých teorií by ho nemohl označit za přítele Bajarattové. Rozhodně o nic víc než vás. Vy prostě nejste vhodní kandidáti.“

„To v žádném případě!“

„Ale O’Ryan byl…“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Byla asi kilometr od místa, kde ho zabili.“

„Jak to víte?“

„Říkal jsem vám přece, že mě chtěla přidat na seznam svých obětí.“

„Viděl jste ji?“

„Asi takhle: snažil jsem se jak blázen, abych jí zmizel z očí… Prosím vás, pane ministře, ztrácíme tady čas. Máte papíry, o které jsem vás žádal?“

„Budu je mít všechny za půl hodiny, i když mám pořád pochybnosti.“

„Máte snad na vybranou? Můžeme dělat něco jiného?“

„Ne, tedy aspoň pokud vaše služební záznamy nelžou a nenapsala je vaše matka. Mimochodem, vzali jsme vaši fotografii z posledního průkazu od námořnictva, který byl šest let starý. Zdá se, že jste viditelně nezestárl.“

„Vypadám líp, protože mám lepší práci. Zeptejte se mojí matky.“

„Děkuji, ale dalšího z rodu Hawthorneů bych už potkat nechtěl, i kdyby byla vaše matka milá paní. Pošlete pro ty věci poručíka. Ať řekne, že jde za podsekretářem pro záležitosti Karibiku. Ten u sebe bude mít obálku s vašimi doklady pro funkci zvláštního agenta Konzulárních operací. Bude to zaprotokolované, zapečetěné a nadepsané jako Geologický průzkum, Severní pobřeží: Montserrat.“

„Jako Bajaratt?“

„Člověk by měl být vždycky připravený na rádoby zasvěcené diskuse u příštích slyšení v Kongresu a taky na psychiku inkvizitorů. Takové průhledné heslo zmímuje podezření z tajných piklů.“

„Jistě… Nějaký senátor se zeptá: ‚Montserrat a Bajarratová? Není to trochu nápadné, pane ministře?‘…“

„Jste velice všímavý, pane senátore. Jak jste přesně vycítil, v případě angažování bývalého komandéra Hawthornea jsme se nedopustili žádné falše. Kdybychom to udělali, jistě bychom nebyli – jak jste podotkl – tak nápadní.“

„Stručně řečeno, kryjete záda ministerstvu zahraničí.“

„Velice správně,“ přitakal ministr. „A také vám, komandére. A ještě něco…“

„Ano, pane?“

„Jak chcete jednat s těmi rodinami?“

„Pěkně od podlahy.“

„Jelikož jsem vám připravil doklady, snad byste mohl být trochu konkrétnější.“

„Chci přímou konfrontaci. Budu tvrdit, že ministerstvo zahraničí řeší nesmírně citlivou záležitost, s níž by mohli mít zesnulí něco společného. Na truchlení není čas, musíme vyslýchat.“

„Budou na vás mít vztek a možná se vám postaví na odpor. Ať už příbuzní, nebo církev.“

„To doufám, protože já mám taky pořádný vztek… Dá se říct, že na tom mám silný osobní zájem. Aby toho nebylo dost, jedna moje známá teď leží v nemocnici a možná už nikdy nebude chodit.“ Tyrell zavěsil a otočil se k Pooleovi, jenž zadumaně zíral z okna. „Dostal jste důvěru, Jacksone,“ řekl. „Máte se sejít z podsekretářem pro záležitosti Karibiku. Má pro mě velkou naditou žlutou obálku… Co je vám?“

„Události se valí strašně překotně, Tyei,“ odvětil poručík, odstoupil od okna a upřeně se zadíval na Hawthornea. „Mrtvých přibývá tak rychle, že je ani nestačíme počítat… Van Nostrand a šéf jeho ochranky plus strážný u brány, pak ta stařena, šofér a zrzavý chlápek přímo na tom parkovišti, pak Davenport, Ingersol a teď O’Ryan.“

„Na pár lidí jste zapomněl, ne?“ zeptal se Hawthorne. „Jestli si dobře vzpomínám, dva z nich byli moji velice dobří kamarádi a jeden byl váš velice dobrý kamarád. Pacifismus tady podle mě nemá místo.“

„Vy mi nerozumíte, komandére.“

„Co mi ušlo?“

„Tady nejsme někde tisíc mil daleko v Karibiku, kde se oba celkem slušně vyznáme. Zeměpisný prostor se nám zatraceně zúžil a ve hře je spousta lidí, které neznáme.“

„To je logické. Nemáme žádný časový plán, ale víme, že tohle je bod nula a Bajarattová po sobě systematicky zametá stopy.“

„Víme, co je zač, ale kdo z našich to s ní táhne? Kdo to řídí?“

„Znovu nám pomůže San Juan,“ odpověděl Hawthorne. „Zaujmete místo Cathy a postaráte se o náš zdejší základní tábor. Budete koordinovat moje kroky podle nejčerstvějších poznatků.“

„Jak a od koho?“

„S pomocí nejmodernější techniky, která nejspíš nahradila lidi jako já – tedy jako jsem byl já. Myslím, že už tehdy jsme ji měli, ale nebylo pro ni využití, nebo si hoši z laboratoře možná mysleli, že bychom práci s ní nezvládli.“

„Co je to za zařízení?“

„Za prvé přístroj, kterému se říká transpondér…“

„Je to vyhledávací modul na VKV,“ vyhrkl Poole. „Dokáže přenést naši pozici na souřadnice mapy.“

„Takhle jsem to pochopil. Bude vestavěný v pásku, který je v té obálce. Pak tady máme operátor. Vydává slabé elektrické výboje a ty mi ohlásí, že člověk na druhém konci se mnou chce mluvit. Dvě rány dvakrát po sobě znamenají ‚až to půjde‘, tři rány opakované několikrát znamenají naléhavý hovor. Přístroj je ze skelných vláken a ukrývá se v zapalovači z umělé hmoty – aby prošel detektorem kovu.“

„Kdo ho má?“ zeptal se poručík.

„Vy. Zařídím to tak.“

„Zařidte to tak, abych podle stridavých kódů poznal, kdo z CIA nebo z ministerstva zahraničí vám chce předat informaci. Počet by měl být omezený na nezbytně nutný personál, který bude pracovat ve čtyřhodinových směnách. Všichni musí být izolovaní, pod dozorem a bez přístupu k telefonům.“

„Vy jste mi dřív fušoval do řemesla, Poole?“

„Ne, komandére, jsem hlavní počítačový operátor letadla AWAC. Falešné informace – záměrně falešné – jsou noční můra, se kterou musíme žít.“

„Kdepak je asi konec Salu Mancinimu…? Promiňte.“

„Neomlouvejte se. Jestli ho někdy potkám, dočtete se o tom v novinách. Má to spočítaný, protože nese stejnou vinu na Charlieho smrti jako všichni ostatní! A koukejte zařídit, aby vám informace dodávali lidi od mřížek.“

„Co je to zas za mřížky?“

„Výpisy z počítače s vaší přesnou polohou určenou transpondérem. Jeden tým může zvládnout obojí. Při střídání skupin bývá příliš volný režim.“

„Nejsme už trochu paranoidní? Palisser mi jasně řekl, že pro nás budou pracovat jen ti nejzkušenější a nejdůvěryhodnější lidi z CIA.“

„Jinými slovy,“ řekl poručík, „mohl by to být někdo jako nebožník pan O’Ryan?“

„Povím to Palisserovi a zdůrazním mu, že to tak musí být,“ odvětil Hawthorne a pomalu přikývl. „Fajn, takže do práce.“

Tyrell vstal nejistě z postele a ukázal na svůj bok. „Myslel jsem to vážně, Jacksone. Stáhněte mi to pořádně.“

„A co oblečení?“ nadhodil Poole a shrábl ze stolu samolepicí gázu. Hawthorne se postavil, stáhl si trenýrky a sledoval, jak mu poručík zručně ovíjí obvaz kolem rány. „Nemůžete si přiběhnout k O’Ryanovým nebo k Ingersolovým jen tak ve spodkách.“

„Dal jsem svoje míry Palisserově sekretářce. Do hodiny to tady bude. Oblek, košile, kravata i boty – zkrátka všechny ty fajnový hadry. Zaměstnanec ministerstva zahraničí přece nemůže porušovat zásady oblékání.“

Zazvonil telefon. Hawthorne skočil na postel a znovu se přitom otřásl bolestí.

„Co je?“ vyštěkl.

„Tady Henry, Tyei. Vyspal ses aspoň trochu?“

„Víc, než jsem čekal.“

„Jak ti je? Co dělá zranění?“

„Jsem na nervy a stehy drží. Phyllis říkala, žes do toho nakonec sám praštil. Ty se prostě nikdy nenaučíš být taktní, viď, Hanku?“

„Díky – za toho Hanka.“

„Rádo se stalo, ale nemysli, že ti dám pokoj. Jednou mi možná řekneš, co bylo na těch stránkách, které se ztratily v Amsterdamu, teď právě ovšem pracujeme spolu. Mimochodem, máš něco nového? Co ten telefon v Paříži?“

„Je do sídla v Parku Monceau, které patří rodině Couvierových – tak to myslím bylo. Je to velice stará, velká a bohatá francouzská dynastie. Majitel objektu je podle Deuxiéme posledním z velkých francouzských elegánů. Je mu skoro osmdesát a má pátou manželku, která až do loňska pracovala jako hosteska na pláži v Saint-Tropez.“

„Nějaké telefonní záznamy, myslím mezinárodní?“

„Čtyři z téhle strany velké louže za posledních deseti dnů. Dva hovory z Karibiku a dva z pevniny. Napíchli se na ně. Od téhle chvíle budou zjišťovat konkrétní místa podle předvoleb a čísel.“

„Jsou Couvierovi ve své rezidenci?“

„Ne, aspoň podle hlavní hospodyně. Prý jsou v Hongkongu.“

„Takže hovory bere služebná?“

„Tak to aspoň Deuxiéme říká,“ odpověděl Stevens. „Jmenuje se Pauline a je pod přísným dozorem, elektronickým i fyzickým. Jakmile se něco šustne, dají nám vědět.“

„Víc po nich nemůžeme chtít.“

„Můžu se zeptat, jak ses dozvěděl o Couvierových?“

„Promiň Henry, možná někdy později, mnohem později… Ještě něco?“

„Jistě. Máme něco jako důkaz, že Ingersol byl až po uši v partě Bajarattové.“ Kapitán námořnictva popsal ukrytý telefon v kanceláři mrtvého advokáta i satelitní anténu na střeše. „Byl zřejmě spojený s jachtou v Miami Beach a s ostrovem toho bláznivého staříka.“

„Bláznivý je trefný výraz, Henry. Dovedu pochopit Van Nostranda, ale proč lidi jako O’Ryan a Ingersol? Proč by se do toho zaplétali? Nedává to žádný smysl.“

„Ale ano,“ odvětil šéf námořní rozvědky. „Podívej se na toho svého pilota z Portorika Alberta Simona. Myslel, že na něj mají něco, za co by ho zavřeli na čtyřicet let do Leavenworthu. S O’Ryanem a Ingersolem to možná bylo stejně. Abych nezapomněl, CIA pošle všechny informace, co na ty dva vyšťourá.“

„Mimochodem, kde je Simon? Co se s ním stalo?“

„Má se jak prase v žitě. Díky laskavosti milujícího Pentagonu si užívá někde v apartmá ve Watergate. Uspořádali pro něj soukromou slavnost – představ si, přímo v Oválné pracovně. Dostal pár medailí a tučnou náhradu ušlého platu.“

„Myslel jsem, že se teď prezident drží v ústraní…“

„Ty mě neposloucháš. Byla to přísně soukromá oslava – žádní fotografové, žádný tisk. Za pět minut bylo po všem.“

„Jak sakra Simon vysvětlil svoji, mírně řečeno, dlouhou absenci? Vždyť to byly roky!“

„Slyšel jsem, že velice chytře a taky dost zamlženě. Lidi, které žádné vysvětlení ve skutečnosti nezajímá, to zbaštili. Zprávu o zproštění viny mu prý poslali do australského buše, kde se ztratila. Celá léta proto vedl život kočovníka, měnil zaměstnání jak ponožky a stěhoval se z jedné země do druhé. Na víc se nikdo neptal.“

„To je ten ztroskotanec Simon,“ namítl Hawthorne, „a ne vlivný právník ze seznamu prominentních hostů Bílého domu, ani uznávaný analytik CIA. Ingersol s O’Ryanem jsou z jiného těsta než Al Simon.“

„Podle mě se liší jen trochu lepši kvalitou materiálu.“ V telefonu důstojníka námořnictva byl náhle slyšet zvonek. „Počkej, Tyei, někdo je za dveřmi a Phyl se zrovna sprchuje.“

Ticho. Kapitán Henry Stevens se už k telefonu nevrátil.

26

„Odjíždíme!“ řekla Bajarattová nahlas, když otevřela dveře do ložnice a probudila Nicola z hlubokého spánku. „Vstávej a začni balit. Rychle!“

Mladík ze zvedl z polštářů a mnul si oči v ostrém odpoledním slunci, jež proudilo okny dovnitř. „Včera v noci jsem se postavil proti svému Bohu a mám velké štěstí, že jsem zůstal naživu. Nechte mě spát.“

„Prosím tě, vstaň a udělej, co říkám. Objednala jsem limuzínu. Bude tady za deset minut.“

„Proč? Jsem strašně utahaný a všechno mě bolí.“

„Budu upřímná. Náš šofér má možná tak velkou pusu, že ji nezacpe ani tisíc dolarů, i když jsem mu slíbila víc.“

„Kam jedeme?“

„Všechno jsem zařídila. Nedělej si starosti. Honem! Musím si ještě zavolat.“

Baj znovu odběhla do obývacího pokoje apartmá a vytočila číslo, jež si tak důkladně vryla do paměti.

„Představte se,“ ozval se cizí hlas ve sluchátku, „a uvedte účel hovoru.“

„Minule jsem mluvila s někým jiným,“ odvětila Bajarattová.

„Došlo ke změnám…“

„Těch změn je už trochu moc,“ utrousila Baj tiše a zlověstně.

„Je to pro dobro věci,“ přerušil ji muž v telefonu Škorpionů, „a jestli jste ta, kterou mám na mysli, můžete být jedině ráda.“

„Jak si můžu být jistá? Jak si můžu být vůbec něčím jistá? Takový chaos by byl v Evropě nepřípustný a v údolí Bikáa by vás všechny popravili.“

„Škorpioni Dva a Tři se neozývají, že? Nebyli snad popraveni, Krvelačná holčičko?“

„Nehrajte si se mnou, signore,“ zpražila jej Bajarattová ledovým hlasem.

„Nápodobně, madam… Chcete důkaz? Dobře, to beru. Patřím do kroužku zasvěcených a vím o každém kroku v pátrání po vás. Účastní se ho také jistý kapitán H. R. Stevens, šéf námořní rozvědky. Spolupracuje s bývalým komandérem rozvědky Hawthornem…“

„Hawthorne? Vy znáte toho…“

„Přesně tak. Vystopovali vás do místa zvaného Chesapeake Beach. Každý z našeho kroužku dostal upozornění bezpečným faxem. Nicméně kapitán Stevens už žádné pátrání nepovede. Je mrtvý. Dřív nebo později najdou jeho tělo v hustém živém plotě za jeho garáží. Jestli se tak stane, dozvíte se to z odpoledního vydání novin. Možná by to mohlo být i ve večerních zprávách, pokud na to neuvalí embargo.“

„To mi stačí, signore,“ vyhrkla Bajarattová tiše.

„Opravdu?“ zeptal se nejvyšší ze Škorpionů. „To bych nečekal, aspoň podle toho, co jsem o vás četl a slyšel.“

„Dal jste mi důkaz.“

„Svoje slovo?“

„Ne, jméno.“

„Stevens?“

„Ne.“

„Hawthorne?“

„Už dost, Scorpione Uno. Potřebuju vybavení. Vhodná chvíle může přijít každým dnem.“

„Jestli nebudete chtít zrovna tank, máte to mít.“

„Není to velké, ale zato poměrně složité. Můžu si to nechat poslat přes noc z údolí Bikáa přes Londýn nebo Paříž, ale k našim technikům nemám důvěru. Ve dvou případech z pěti zařízení selhalo. Nemůžu si dovolit riskovat.“

„Ani lidé, kteří smýšlejí jako já, a je nás plné město. Vzpomíháte na Dallas před třiceti lety? My ano. Jak chcete postupovat?“

„Mám s sebou podrobný plánek…“

„Dejte mi ho,“ přerušil ji Škorpion.

„Jak?“

„Asi mi neřeknete, kde jste.“

„Ovšemže ne,“ odvětila Baj. „Nechám vám kopii v recepci hotelu, který určím. Až ji tam uložím, za pár minut vám zavolám.“

„Na jaké jméno?“

„Můžete si vybrat.“

„Racklin.“

„Jste pohotový.“

„Byl to jeden poručík, válečný zajatec, který to koupil ve Vietnamu. Uvažoval stejně jako já. Štvalo ho, že jsme se tak rychle stáhli ze Saigonu, a nenáviděl ty zatracený buzeranty z Washingtonu, co nám nechtěli dát munici.“

„Tak dobře, bude to Racklin. Kam vám mám zavolat? Na tohle číslo?“

„Budu tady už jen pár hodin. Potom se musím vrátit do kanceláře kvůli schůzi… Bude se jednat o Krvelačné holčičce, tedy o vás.“

„To je nádherná přezdívka. Zdrobnělá, ale zároveň strašlivá,“ řekla Baj. „Zavolám vám… řekněme do půl hodiny.“ Bajarattová zavěsila.

„Nicolo!“ vykřikla.

„Henry!“ zařval Tyrell do telefonu. „Kde sakra jsi?“

„Stalo se něco?“

„Nevím,“ odpověděl Hawthorne, přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. „Henryho vždycky vyvedlo z míry, když jeho jednoznačný názor narušilo něco nového. Třeba dostal bezpečnostní zprávu od pátracího kroužku, začetl se do ní a zapomněl, že telefonuje. Zavolám mu později, stejně neměl nic nového.“ Hawthorne položil sluchátko a zvedl oči k důstojníkovi vzdušných sil. „Ovažte mi to maso a hoďte sebou na ministerstvo zahraničí. Chci začít. Nemůžu se dočkat truchlících O’Ryanových a Ingersolových.“

„Nikam nejdete, dokud nebudete mít svoje papíry a oblečení. Ve vší úctě vám doporučuji, abyste do té doby ležel a odpočíval, pane. Absolvoval jsem vojenské kurzy ošetřování raněných a poúrazových traumat a opravdu si myslím, že komandér…“

„Sklapněte, Jacksone, a zavažte mi tu pitomou nohu!“

Bajarattová zavolala Škorpionovi jméno hotelu a pak nechala obálku se smrtonosnými plány na recepci v Carillonu. Byla jasně nadepsaná: Vážený pan Racklin. Vyzvedne kurýr, pečeti musí být neporušené.

„Sono desolato!“ zašeptal Nicolo, když jejich zavazadla mizela v kufru limuzíny. „Ještě mi to nemyslí. Slíbil jsem Anděle, že jí zavolám z našeho nového hotelu a mám zpoždění!“

„Na takové nesmysly nemám náladu,“ odsekla Bajarattová a vykročila k obřímu bílému vozu.

„Ale vy ji musíte mít!“ vykřikl kluk z přístavu, chytil ji za ramena a zastavil ji. „V tomhle mě musíte respektovat. Ona si to zaslouží!“

„Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit?“

„Poslouchejte mě, signora. Prožil jsem s vámi příšerné věci a zabil jsem člověka, který chtěl zabít mě. Přivedla jste mě do vašeho šíleného světa, ale taky k téhle mladé ženě. Miluju ji a vy mi nebudete stát v cestě. Já vím, jsem mladý a měl jsem spousty žen, ale tohle děvče je úplně jiné.“

„Italština ti leze z pusy líp… Jistě, zavolej své přítelkyni z limuzíny, jestli musíš.“

Když usedli do auta, Nicolo vytrhl telefon z držáku. Starší černý řidič nastartoval motor a otočil se dozadu.

„Dispečer říkal, že pro mě budete mít nějakou adresu, madam.“

„Okamžik, prosím.“ Bajarattová se dotkla Nicolovy tváře.

„Mluv potichu,“ řekla Baj italsky. „Chci, aby mě šofér dobře slyšel.“

„Tak to počkám, až domluvíte, protože třeba budu křičet nadšením.“

„Kdybys počkal trochu déle, řekněme tak půl hodiny, mohl bys sis ječet, co hrdlo ráčí.“

„Jak to?“

„Než se znovu ubytujeme, musíme si udělat přestávku – já si musím udělat přestávku. Není důvod, abys chodil se mnou, takže budeš nejmíň dvacet minut sám v autě.“

„Tak já počkám. Neurazí se řidič, když ho požádám, aby zvedl přepážku?“

„Proč by to měl dělat?“ Bajarattová se zarazila, přimhouřila oči a změřila si Nicola chladným pohledem. „Určitě neumí italsky. S tou svojí herečkou přece mluvíš jen italsky, ne?“

„Ale prosím vás, signora, ona mě prokoukla, ještě než jsme odjeli do Kalifornie. Ví, že rozumím anglicky. Prý mi to poznala na očích, když jsme se bavili s ostatními. Když někdo řekl něco vtipného, smál jsem se podle ní očima.“

„Tys přiznal, že umíš anglicky?“

„Do telefonu tak mluvíme pořád, tak v čem je problém?“

„Všichni si myslí, že anglicky neumíš!“

„Mýlíte se, Cabi. Ten novinář v Palm Beach si myslel něco jiného.“

„Na něm už nezáleží, je…“

„Co je?“

„To je jedno.“

„Tu adresu, madam,“ ozval se šofér, jenž využil přestávky v italské konverzaci.

„Ano, tady je.“

Baj otevřela kabelku a vytáhla z ní útržek zmačkaného hnědého papíru, popsaného arabskými písmeny, v nichž se skrývala zakódovaná slova a čísla. Zpaměti je rozšifrovala a nahlas přečetla číslo ulice v Silver Spring ve státu Maryland.

„Víte, kde to je?“ zeptala se.

„Najdu to, madam,“ odpověděl řidič. „Nebude to žádný problém.“

„Zvedněte přepážku, prosím.“

„S radostí, madam.“

„Mluví o tobě ta tvoje ‚Andělka‘ s jinými lidmi?“ zeptala se Bajarattová nasupeně a trhla hlavou k Nicovi.

„Já nevím, Cabi.“

„Herečky jsou lehké ženské. Jsou to exhibicionistky, kterým jde hlavně o reklamu!“

„Angelina taková není.“

„Viděl jsi všechny ty fotky v novinách, všechny ty drby…“

„Psali hrozné věci.“

„Jak si myslíš, že se to tam asi dostalo?“

„Protože je slavná, tak jsme to přece všichni tři brali.“

„Všechno zinscenovala! Ty jí máš zajistit jen reklamu, nic víc.“

„Nevěřím vám.“

„Jsi jen hloupý kluk z přístavu. Co ty víš o životě? Copak si myslíš, že kdyby věděla, co jsi opravdu zač, zavadila by o tebe pohledem?“

Nicolo ztichl a zaklonil hlavu přes okraj opěradla. Nakonec řekl: „Máte pravdu, Cabi, jsem nula, naprostý nýmand. Přecenil jsem svoje síly. Uvěřil jsem věcem, kterým jsem věřit neměl. Může za to všechna ta péče a drahé oblečení, co nosím kvůli té vaší velké hře.“

„Máš život před sebou, chlapečku můj. Ber tohle všechno jako zkušenost, která ti pomůže dospět v muže… Ale teď buď zticha, protože musím přemýšlet.“

„O čem?“

„O ženě, se kterou se mám sejít v Silver Spring.“

„Já musím taky přemýšlet,“ řekl přístavní dělník z Ponici.

Hawthorne si s Pooleovou pomocí oblékl nové šaty. Když mu poručík uvázal kravatu, poodstoupil a vyřkl svůj soud.

„Na to, že jste civil, nevypadáte špatně.“

„Připadám si jak naškrobená kukuřice,“ ucedil Tyrell a protáhl si krk, uvězněný v těsném límci košile.

„Kdy jste měl naposledy kravatu?“

„Když jsem odložil uniformu. Opravdu.“

Zazvonil telefon a Hawthorne se k němu s bolestí natočil.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Poole. „Vezmu to.“

Přešel ke stolu a zvedl telefon. „Prosím…? Tady vojenský pobočník pana komandéra. Nezavěšujte, prosím.“

Přikryl mluvítko a otočil se k Tyrellovi. „Sakra práce, to je kancelář ředitele CIA. Ten chlap s váma chce mluvit.“

„Můžu snad odmítnout?“ nadhodil Hawthorne, nemotorně dosedl na postel a sáhl po telefonu. „Tady Hawthorne,“ řekl Tye.

„Chce s vámi mluvit pan ředitel, pane. Okamžik, prosím.“

„Dobré odpoledne, komandére.“

„Dobré odpoledne, pane řediteli. Předpokládám, že víte, že moje hodnost odešla do důchodu.“

„Vím toho daleko víc, mladý muži, a je mi to všechno líto.“

„Co tím myslíte?“

„Mluvil jsem s ministrem zahraničí Palisserem. Stejně jako on jsem se stal obětí Van Nostrandova neuvěřitelného podfuku. Ten chlap byl vážně dokonalý.“

„Měl k tomu všechny možnosti, pane. Kromě toho je mrtvý.“

„Věděl, jaké knoflíky zmáčknout. Kdyby se události vyvinuly jinak, všichni bychom se navzájem omlouvali tím, kolik toho údajně udělal pro blaho země. Byl to rozený herec a já mu bezvýhradně věřil, stejně jako moji kolegové.“

„Co jste pro něj udělal?“

„Šlo o peníze, komandére. Umožnil jsem mu převést víc než osm set milionů dolarů na různá konta v Evropě.“

„Komu teď připadnou?“

„Řekl bych, že z takových částek kouká mezinárodní soud. Hlavně musíme zveřejnit ilegální převody, jakmile nazraje čas. Pochopitelně podám rezignaci. Vznešené iluze, s nimiž jsem tuhle práci vzal, jsou v háji.“

„Měl jste z těch převodů nějaký zisk?“

„Kristepane, to ne.“

„Tak proč byste odstupoval?“

„Protože jsem jednal protizákonně, i když v dobré víře. Tajně jsem zneužil svůj úřad ve prospěch jednotlivce.“

„Provinil jste se špatným úsudkem, a nebyl jste sám. Jelikož jste však ochoten přiznat, co jste udělal a proč, asi byste neměl pykat.“

„Od člověka, který toho tolik zkusil, to zní velice překvapivě. Dovedete si ale představit ten tlak na prezidenta? Člověk, jehož jmenoval do mimořádně citlivé a vlivné funkce, ilegálně převedl osm set milionů dolarů! Opozice by spustila o korupci na nejvyšších místech jako při tom íránském švindlu a já jsem si ani nepořídil bezpečnostní plot.“

„Nechte těch keců, pane řediteli,“ řekl Hawthorne. V jeho dokořán otevřených skelných očích se mísila zlost se strachem. „Co jsem si podle vás zkusil?“

„No, já… Myslel jsem, že rozumíte.“

„Amsterdam?“

„Ano. Proč vás to tak překvapilo?“

„Co víte o Amsterdamu?“ uťal jej Tyrell ochraptěle.

„To je složitá otázka, komandére.“

„Odpovězte!“

„Můžu vám říct jen to, že kapitán Stevens za smrt vaší ženy nemohl. Byla to chyba systému, nikoli jednotlivce.“

„To je ten největší cynismus, jaký jsem kdy slyšel. Něco podobného jako tradiční ‚jen jsem poslouchal rozkazy‘.“

„Náhodou je to pravda, Hawthorne.“

„Čí? Vaše, jeho, nebo toho systému? Nikdo za nic nemůže, co?“

„Právě tuhle nemoc jsem chtěl vyléčit, když jsem kývl na tuto práci. Byla to jedna z mých iluzí. Šlo mi to celkem dobře, dokud jste se nezjevil vy a Bajarattová.“

„Pracky pryč od mého případu, vy hajzle!“

„Jste rozčilený, komandére, ale já bych vám mohl říct totéž. Něco vám povím. Nemám rád, když se vojáci, špičkově vycvičení na účet amerických daňových poplatníků, prodávají cizí vládě! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Mně je fuk, co říkáte i co si myslíte. Vy a ten váš systém jste zabili moji ženu a sám to dobře víte. Nic vám nedlužím, vy parchanti!“

„Tak nám nelezte do zelí. Můžu nasadit nejmíň deset supertajných agentů lepších než jste vy. Klidně se bez vás obejdu. Udělejte mi laskavost a přestaňte překážet.“

„To jste uhodl! Moji kamarádi jsou mrtví a ta, co přežila, možná už nikdy nebude chodit! Vy a vaši sekáči jste vyhlášení svojí neschopností. Jdu do akce a radím vám, abyste mě sledovali, protože vás zavedu ke Krvelačné holčičce.“

„Víte, komandére, tomu bych docela věřil, protože jste dostal dobrý výcvik, jak už jsem řekl. Pokud jde o vaše monitorování, můžete se spolehnout, jelikož vaše vybavení funguje na stejné frekvenci jako naše makropočítače. Pojďme k věci, komandére. Palisser mi sdělil, že vaši lidé požadují kombinaci komunikačních a transpondérových jednotek bez přístupu k vnějším telefonům. Máte je mít. Upřímně řečeno, považuji to za silně přehnané a pro naše lidi to bude pořádná facka. Patří k nejlepším, které máme.“

„Stejně jako O’Ryan. Řekli jste mu o něm?“

„Vím, kam míříte.“ Ředitel chvíli mlčel, pak však opět pokračoval: „Možná to udělám, i když nemám žádný konkrétní důkaz, že to hrál na obě strany.“

„Snad nejsme u soudu, pane rozvědčíku. Byl tam a ona taky. Jeden přežil, druhý ne. Nebo se změnila pravidla našeho zaměstnání?“

„Ne, to ne. Shoda náhod hraje roli jen velice zřídka, jestli vůbec. Možná jen oznámím, že existuje důkaz úniku informací o této operaci. To by mohlo stačit. Když odstavíte lidi od případu, zapůsobí to velice špatně na vnitřní morálku. Všichni jsou to opravdu špičkoví odborníci. Musím si to ještě promyslet.“

„Není co. Povězte jim o O’Ryanovi! Co sakra ještě potřebujete? Máme tisíce a tisíce čtverečních kilometrů pobřeží, ale on se v době své smrti nacházel sotva pár set metrů od Bajarattové. Proč asi?“

„To není nezvratný důkaz, pane Hawthorne…“

„Moji ženu taky nikdo neusvědčil, pane řediteli, a oba víme, co ji zabilo! Není o čem přemýšlet, my to prostě víme. Copak jste takový radikální krok nikdy neudělal? Jestli ne, tak do toho křesla nepatříte.“

„Před lety jsem ho učinil, mladý muži, ale moje současná funkce si žádá něco jiného – není to ani tak otázka víry, jako spíš účelnosti. Chtěl bych tady změnit spoustu věcí, ale nejde to řešit z pozice síly. Toho už tady bylo až dost. Bez ohledu na to jsme teď oba na jedné lodi.“

„Ne, pane řediteli, já mám svoji vlastní loď a rád bych se řídil zdravým rozumem, jestli vás to trochu utěší. Pro vás pracovat nechci. Opakuju, že parchantům jako vy nic nedlužím, právě naopak. To, co mi dlužíte vy, nemůžete nikdy splatit.“

Hawthorneovi se do hlavy nahrnula krev v návalu vzteku. Praštil telefonem tak silně, že jeho světlehnědý kryt z umělé hmoty praskl.

Ředitel CIA Raymond Gillette se naklonil nad psací stůl a začal si mnout čelo, za nímž mu tepala hrozná bolest. Bůhvíproč se mu vybavila vzpomínka na Velitelství Saigon, která jej naplnila zlostí i smutkem. Náhle mu svitlo – příčinou byl Tyrell Hawthorne…, tedy spíš to, co sám bývalému důstojníku námořnictva provedl. Podobnost se Saigonem byla velice bolestná.

Tenkrát ve Vietnamu seskočil jeden mladý absolvent Letecké akademie z hořícího letadla poblíž hranice Kambodže, necelých osm kilometrů od maskovaných zásobovacích tras do Ho Či Minova města. Jak ten člověk přežil v džungli i bažinách a přitom se vyhnul Vietkongům i severním Vietnamcům, věděl jen Bůh, ale opravdu to dokázal. Protloukal se na jih přes řeky a lesy, živil se lesními plody, kůrou a kořínky, až nakonec dorazil na spojenecké území. Příběh, jenž popsal ve svém hlášení rozvědce, zněl neuvěřitelně.

Ve svahu hory byl vytesaný obří komplex o velikosti dvaceti fotbalových stadionů, v němž za dne pravidelně mizely stovky nákladních vozů, tanků, cisteren s benzinem a obrněných vozidel, které pak v noci pokračovaly dál na jih. Podle mladého důstojníka šlo o sklad munice, jelikož do něj viděl vjíždět auta se střelivem zakrytá sítí, která pak za tmy odjížděla prázdná.

Fantazii vyšetřujícího důstojníka rozvědky, jenž nyní seděl za stolem jako ředitel CIA, podněcovala vize německé raketové základny Peenemünde z doby druhé světové války. Rozbombardovat, dočista zničit a zavřít takové ohromné zařízeni by znamenalo ohromné strategické vítězství. Navíc by přineslo velice potřebnou psychickou vzpruhu pro vojenskou mašinerii, jež otupěla vytrvalostí nepřítele, který neměl důvod ani potřebu zkreslovat zprávy o počtu padlých.

Kde jen mohla být ta obří skalní svatyně, do níž by se vešla kompletně vyzbrojená divize? Kde?

Mladý důstojník letectva ji na leteckých mapách nedokázal úplně přesně ukázat, jelikož před smrtí prchal po zemi. Znal však souřadnice, kde byl sestřelen, a myslel si, že kdyby do té oblasti znovu seskočil, mohl by najít svou únikovou cestu. Pokud by se mu to podařilo, jistě by už trefil ke strmým kopcům naproti skalnímu úkrytu zbraní, od nichž pozoroval činnost nepřítele. Byl o tom skálopevně přesvědčený. V okolí se totiž nacházela jediná horská skupina, která vypadala „jako kopečky zelené zmrzliny nakupené na sobě,“ ale nedala se rozpoznat na leteckých fotografiích.

„To po vás nemůžu žádat, poručíku,“ řekl tehdy Gillette. „Zhubl jste víc než o osm kilo a nejste v dobré kondici.“

„Myslím, že můžete. Měl bych to udělat, pane,“ odvětil pilot. „Čím déle budeme čekat, tím toho víc zapomenu.“

„Probůh, vždyť je to jen jeden ze skladů…“

„Omyl, pane, je to hlavni sklad. Nikdy jsem neviděl nic podobného a vy taky ne. Je to jako byste převrátil část Velkého kaňonu na bok a vjel dovnitř! Dovolte mi to, kapitáne. Prosím vás.“

„Něco mi tady nehraje, poručíku. Proč vám na tom tak záleží? Jste přece rozumně uvažující člověk a nejde vám o pozlátko vojenských medailí. Tahle operace by mohla být velice nebezpečná.“

„Mám k tomu všechny důvody, kapitáne. Seskočili se mnou i dva členové mojí posádky. Přistáli nedaleko sebe na poli, zatímco já jsem proletěl nějakými stromy a dopadl asi čtyři sta metrů od nich. Hodil jsem padák pod větve a hnal jsem se k tomu poli. Doběhl jsem k jeho okraji právě ve chvíli, kdy z druhé strany vyšla skupinka vojáků. Byli to vojáci v uniformách, žádné děti v pyžamech! Klekl jsem si do trávy a díval se, jak ti parchanti doslova rozsekali moji posádku bajonety! Byli to moji kamarádi, kapitáne, a jeden z nich byl navíc můj bratranec. Vojáci, kapitáne! Vojáci přece nezabíjejí zajatce na poli bajonety…! Já se tam prostě musím vrátit. Hned. Než se mi to poplete v hlavě.“

„Poskytneme vám veškerou možnou ochranu. Napojíme vás na ty nejmodernější komunikační prostředky a budeme pečlivě sledovat každý váš krok. Vrtulníky Kobra se nevzdálí na víc než pět kilometrů od vaší pozice. Když dáte znamení, slétnou dolů a vyzvednou vás.“

„Co víc bych si mohl přát, pane?“

O hodně víc, mladý muži, protože jste tenkrát chápal stejně málo jako já. Při tajných operacích to takhle nechodí. Ve hře je úplně jiná morálka, jiná etika, jejímž krédem je „splnit úkol, ať to stojí, co chce.“

Mladého důstojníka letecky přepravili na severovýchod společně s přeběhlíkem od Vietkongů, jenž bydlel na kambodžské hranici. Oba v noci seskočili poblíž místa, kde se předtím zřítilo pilotovo letadlo, a začali pátrání. Gillette, kapitán zpravodajské služby odpovědný za daný úkol, odletěl na sever, kde se kousek jižně od Ho Či Minova města přidal k jednotce Tajných operací, jež monitorovala dvoučlenný výsadek.

Kde jsou Kobry? zeptal se důstojník rozvědky z Velitelství Saigon.

Žádné strachy, kapitáne, jsou na cestě zněla plukovníkova odpověď.

Už by tady měly být. Náš pilot a ten odpadlík od Kongú už jsou blízko! Poslechněte si je!

My posloucháme, odvětil major, jenž postával nad vyslačkou. Klídek. Blíží se k cíli Nula a my máme dokonalý přehled o jejich pozicích.

Jestli dají znamení, jsou zhruba tisíc metrú západně od Nuly, dodal plukovník.

Tak pošlete ty Kobry! zahřměl kapitán ze Saigonu. Nic jiného jsme po nich nechtěli!

Až to udělají, řekl plukovník.

Náhle se ozvalo hlasité zapraskání statické elektřiny doprovázené přerývanou palbou. Pak ticho – strašlivé ticho.

Je to tady! zavřeštěl major. Skřípli je. Spojte se s bombardéry. Ať sem přiletí a shodí všechen náklad! Tady jsou souřadnice!

Jak to myslíte, že je skřípli? zařval Gillette.

Zřejmě je našly a zabily severovietnamské hlídky, kapitáne. Položili život za významnou operaci.

Kde byly ksakru vrtulníky, které je odsud měly dostat?

Jaké vrtulníky? otázal se major z Tajných operací sarkasticky. Vy si myslíte, že bychom drželi Kobry ve vzduchu pár kilometrů od bodu Nula a tím všechno pokazili? Zachytily by je radary, a to by byl pořádný průšvih!

Takhle jsem to ale nepochopil! vyjekl kapitán. Dal jsem pilotovi slovo!

Vaše slovo, řekl plukovník, ne naše. My se snažíme vyhrát válku, kterou prohráváme.

Vy parchanti! Dal jsem tomu pilotovi slib…

Váš slib, ne náš. Mimochodem, jak se jmenujete, kapitáne?

Gillette, odvětil důstojník rozvědky vyvedený z míry. Raymond Gillette.

Už to vidím: Gilletteova žiletka odřízla hlavní zásobovací trasu! Máme dost velké slovo v tiskovém oddělení.

Raymond Gillette, ředitel CIA, zvedl hlavu, protáhl krk a znovu si přitlačil prsty ke spánkům. Gilletteova žiletka mu otevřela kariéru za cenu života mladého pilota a jeho vietnamského společníka. Nedělá teď znovu totéž s Hawthornem? Nenachází se mezi špičkami CIA další O’Ryan?

Možné je všechno, uzavřel Raymond Gillette, vstal z křesla a vykročil ke dveřím své kanceláře. Chtěl si osobně promluvit se všemi členy přenosové jednotky, chtěl se jim pozorně dívat do očí a využít svoji celoživotní zkušenost, aby na kterémkoli z nich našel sebemenší chybičku. Dlužil to mrtvému důstojníkovi letectva i jeho vietnamskému druhovi z doby před mnoha lety. Dlužil to také Tyrellu Hawthorneovi, jemuž dal své slovo jen před pár minutami. Musel jít ještě dál. Musel pečlivě prověřit všechny muže i ženy, v jejichž rukou bude spočívat Hawthorneův život. Otevřel dveře a řekl své sekretářce:

„Heleno, chci, abyste zburcovala jednotku Krvelačné holčičky. Sejdeme se za dvacet minut v Operacích, místnost pět.“

„Ano, pane,“ řekla starší šedovlasá žena, vstala z křesla a obešla svůj pracovní stůl. „Ale nejdřív si musíte vzít svůj odpolední prášek. Slíbila jsem paní Gilletteové, že na to dohlédnu.“ Sekretářka vytáhla tabletu z malé plastikové krabičky, nalila do papírového pohárku vodu z termosky a obojí podala netrpělivému řediteli CIA. „Paní Gilletteová trvá na tom, abyste používal balenou vodu, pane. Není v ní sůl.“

„Pata Gilletteová umí být pěkně protivná, Heleno,“ odsekl šéf Ústřední zpravodajské služby, hodil si prášek do úst a zapil jej vodou.

„Chce, abyste byl fit, pane. Taky říká – jak dobře víte –, že máte minutu nebo dvě v klidu sedět, než se prášek vstřebá. Posaďte se, prosím, pane řediteli.“

„Vy dvě jste se proti mně spikly, Heleno, a to nebudu trpět,“ řekl Gillette, usmál se a posadil se na židli s vysokým opěradlem u stolu své sekretářky. „Já ty zpropadené pilule nenávidím. Cítím se po nich, jako kdybych si dal tři panáky bourbonu, ale bohužel bez toho požitku z pití.“

Vtom Raymond Gillette vyskočil ze židle, zkřivil tvář a začal se dusit, aniž by předtím jevil jakékoli známky nevolnosti. Přikryl si dlaněmi tvář a padl na podlahu. Ležel na břiše čelem ke stolu sekretářky, měl ústa dokořán a vytřeštěné oči. Byl mrtvý.

Sekretářka se rozběhla ke dveřím kanceláře, zamkla a pak zamířila zpět k mrtvole. Odtáhla tělo do ředitelovy kanceláře a umístila je před gauč pod oknem na sever. Vrátila se do předpokoje, zavřela za sebou dveře od svého zaměstnavatele a pomalu zvedla bezpečný telefon. Snažila se pravidelně dýchat. Vytočila interní linku důstojníka velícího jednotce komunikačního útvaru, jež nesla název Krvelačná holčička.

„Prosím?“ ozval se ve sluchátku mužský hlas.

„Tady Helena z kanceláře ředitele CIA. Požádal mě, abych vám zavolala. Jakmile prý dostanete od komandéra Hawthornea zprávu, že je na místě, máte začít kontrolovat výzbroj vaší jednotky.“

„To víme. Všichni jsme se tak domluvili před čtvrt hodinou.“

„Nejspíš nechtěl, abyste si mysleli, že na něj musíte čekat. Bude mít celé odpoledne spoustu jednání.“

„Nic se neděje. Jakmile dostaneme zprávu, jdeme na to.“

„Děkuji vám,“ řekla žena s prizviskem Škorpion Sedmnáct a zavěsila.

27

Bylo 4.35 ráno. Andrew Jackson Poole V. seděl za stolem v Shenandoah Lodge a ohromeně si prohlížel přístroje, jež dodala Ústřední zpravodajská služba. Dostal dvě položky, na nichž neoblomně trval. Za prvé oboustrannou neodposlouchávanou linku k Hawthorneovi, která šla mimo běžný provoz CIA. Když se mu na displeji objevil žlutý křížek, znamenalo to narušení. Druhou věcí byla miniaturní obrazovka, jejíž pohyblivý bod potvrzoval, že Hawthorneův transpondér funguje. Zaměstnanci v Langley se urazili a chápali to jako zpochybnění své cti, jak ovšem Tye vysvětlil šéfovi CIA, mohl by mezi nimi být další O’Ryan. Ať už tomu Gillette chtěl věřit, nebo ne.

„Slyšíte mě, Tyei?“ zeptal se Poole a otočil vypínačem na ovládacím panýlku izolované linky, jež ho spojovala s Hawthorneovou frekvencí.

„Ano,“ odvětil Tyrell z auta. Jeho hlas měl ve sluchátku ozvěnu. „Jsme sami?“

„Naprosto spolehlivě,“ odvětil poručík. „Tyhle obrázky mám v malíčku. Jsme sami, žádný odposlech.“

„Nějaké novinky z nemocnice?“

„Nic – ať tak, či tak. Pořád opakují, že stav Cathy je stabilizovaný. Bůhví co tím myslí.“

„Rozhodně je to lepší než druhá možnost, Jacksone.“

„Člověče, vy jste teda pěknej psí čumák.“

„Mrzí mě, že si to myslíte… Kde podle těch vašich tabulek jsem?“

„No jasně, všechno funguje. Langley ví, že jste jihovýchodním směrem na silnici číslo 270 a blížíte se k místní křižovatce s třistajedničkou. Slečna u obrazovky s mapou říká, že to tam prý zná. Nalevo je nějaký sešlý zábavní park, kde se ruské kolo každou chvíli zasekne a na střelnici se nedá nic vyhrát, protože pušky mají upilovaná mířidla.“

„Právě jsem kolem něj projel. Funguje to dobře.“

Vtom se souvislým tónem rozdrnčel telefon.

„Moment, Tyei, z nouzového spojení do Langley se úplně kouří. Za chvíli jsem zpátky.“

Hawthorne, který jel v autě se značkami ministerstva zahraničí, sledoval cestu a podvečerní provoz, myslel však na něco jiného. Co naléhavého se mohlo přihodit v ústředí CIA? Nouzové volání by mělo přicházet spíš od něj, a ne od kohosi z Langley. Od Chesapeake Beach a letního domu O’Ryanových jej dělilo zhruba tři čtvrtě hodiny cesty. Jestli mělo dojít k nějaké kritické situaci, stalo by se to právě tam. Vtom Tyrell ucítil v kapse košile umělohmotný zapalovač, jenž vyslal elektrické impulsy, když byl mimo auto a někdo ho potřeboval sehnat. Poole jej vyzkoušel a zjistil, že přístroj sice funguje, ale jeho výboje jsou snad až příliš slabé. Třeba CIA odhalila poruchu. To by mohl být důvod k nouzovému volání.

„Ježíšikriste, to je hrůza!“ vyhrkl Jackson rozrušeným hlasem. „Ale nic se nemění. Pokračujeme!“

„Jaká hrůza?“

„Ředitele Gillettea našli mrtvého v jeho kanceláři. Bylo to srdce. Měl s ním problémy a bral prášky.“

„Kdo to říkal?“ zeptal se Hawthorne.

„Jeho doktor, Tyei,“ odvětil Poole. „Sdělil lékařům CIA, že jednou to přijít muselo, ale že to nečekal tak brzy.“

„Teď mě poslouchejte, poručíku, a poslouchejte dobře. Chci okamžitou – a myslím opravdu okamžitou – nezávislou pitvu Gillettea s důrazem na látky, které se nacházejí od průdušnice přes průdušky až po žaludek. Musí se to provést během několika hodin. Zařidte to!“

„Co to povídáte…?“ vypravil ze sebe Poole. „Říkal jsem vám, co řekl jeho vlastní doktor.“

„A já vám povím, co mi Gillette řekl zhruba před třemi hodinami: ‚Shoda náhod hraje roli jen velice zřídka, jestli vůbec!‘ A smrt ředitele CIA, který je bezezbytku zodpovědný za tuhle operaci, je trochu moc náhodná! Řekněte jim, ať hledají důkazy na přítomnost digitalis!“ dodal. „Je stejně starý jako předchůdce amytalů skopolamin a nemá o nic menší účinnost. Člověk nemusí být kardiak, aby u něj vyvolal srdeční arytmii. Stačí, aby měl nějakou malou disfunkci, a i nízká dávka vykoná své. Navíc se rychle rozplyne v krvi.“

„Jak to všechno víte?“

„To vám může být fuk, prostě to vím!“ utrhl se na něj Hawthorne. „Teď pohněte kostrou! Dokud nebudete mít nezávislou analýzu z laboratoře, která potvrdí, že byl čistý, tak je tohle spojení tabu. Až takovou zprávu dostanete – jestli ji dostanete –, pošlete mi vaším vysílačem pět ran. Jinak nebudu odpovídat, i kdyby to mělo trvat celou noc!“

„Tyei, vy to nechápete. Gillettea našli před zhruba dvěma a půl hodinami. Jeho tělo bylo přepraveno na záchrannou službu Waltera Reeda…“

„To je vládní nemocnice!“ vybuchl Hawthorne. „Končíme.“

„Děláte hloupost,“ namítl Poole. „Tyhle přístroje dobře znám a Langley to o mně ví. Nikdo se na nás nenapíchne. Dvakrát jsem to vyzkoušel a oba pokusy se zobrazily. Jsme sami, nikdo neposlouchá.“

„Mohl bych vám dát dlouhý seznam lidí z Washingtonu, kteří to hráli na dvě strany, Jacksone. Člověk nemá nikdy naprostou jistotu.“

„Dobře, tak tedy připusťme vyloučenou možnost, že máte pravdu a v Langley jsou další zrádci jako pan O’Ryan, kteří po vás jdou. Přerušíme veškerou komunikaci.“

„Sundám si pásek s transpondérem v přezce a vyhodím ho z okna,“ řekl Tyrell. Nezeptal se, jen konstatoval.

„Jestli můžu radit, pane, otočte auto, vraťte se k tomu zábavnímu parku a nechte ten krám někde poblíž panoptika. Nemůžu se dočkat, až uslyším o jednotce supertajných agentů CIA, která vzala útokem tunel lásky.“

„Když budeme mít štěstí, tak možná uváznou vysoko na tom ruském kole.“

Dlážděná cesta vedla k sloupovému vchodu domu, jenž vypadal jako ohromná kopie sídla u plantáže z období před Občanskou válkou. Bajarattová vyšla po schodech k masivním dvoukřídlým dveřím s vyřezávanými motivy cest, jež Mohamed podnikl poté, co mu proroci v horách vysvětlili učení koránu. „Pitomosti!“ zašeptala si pro sebe. Žádné velebné hory neexistovaly, nebyl ani žádný Mohamed a proroci byli nevzdělaní pasáci koz! Ani Kristus neexistoval. Ve skutečnosti to byl jen radikální židovský buřič, jehož si vymysleli pologramotní esejci, kteří ani nedokázali obdělat vlastní půdu. Žádný Bůh není. Je pouze vnitřní hlas, jenž probuzenému jedinci řekne, co musí vykonat v boji za spravedlnost – pro všechny utlačované. Na čem jiném záleží? Baj si odplivla na dlážděnou verandu, hned se však ovládla, zvedla ruku jako dáma a stiskla zvonek.

Za malou chvíli otevřel dveře Arab v kaftanu, jehož roucho klouzalo po parketové podlaze. „Jste očekávána, madam, a jdete pozdě.“

„Kdybych přišla ještě později, tak už byste mě nepustil?“

„Je to možné…“

„Tak já odcházím – hned,“ řekla Bajarattová. „Co si to vůbec dovolujete?“

Zevnitř se ozval ženský hlas. „Ahmete Ašade, prosím tě, pusť tu paní dovnitř a dej pryč tu zbraň, je to velice nezdvořilé.“

„Není přece vidět, madame,“ zvolal sluha.

„To je ještě nezdvořilejší. Uveď našeho hosta.“

Pokoj byl naprosto obyčejný obývák, jakých by člověk našel na předměstí spousty – tedy pokud jde o okna, záclony a tapety. Zde však veškerá všednost končila. V místnosti nebyla žádná křesla. Nahrazovaly je ohromné polštáře rozmístěné po podlaze, před nimiž stály miniaturní stolky. Na jednom takovém kopečku šarlatového saténu spočívala neobyčejně krásná snědá žena neurčitého věku. Její tvář připomínala hladkou masku klasických rysů, avšak nebyla tak strnulá a vyzařovala z ní srdečnost, takže s maskou neměla vlastně nic společného. Když se žena usmála, její oči se rozzářily jako opály. Vyzařovala z nich nefalšovaná zvědavost.

„Posaďte se, Amájo Aquirreová,“ řekla tichým medovým hlasem, jenž dokonale odpovídal smaragdově zelenému kalhotovému kostýmu z hedvábí, který měla na sobě. „Víte, já znám vaše jméno a ještě něco navíc. Jak také vidíte, držím se arabského zvyku, abychom byly na stejné úrovni – pro beduíny je to písek, pro nás podlaha. Žádný jedinec nesmí být symbolicky výš než ten druhý. Pokládám to za jednu z nejsympatičtějších arabských výsad. Používáme ji dokonce i při jednání s našimi podřízenými.“

„Chcete tím říct, že jsem podřízená?“

„To vůbec ne, ale nejste Arabka.“

„Bojuju za vaši věc a můj manžel za ni položil život!“

„Při hloupé výpravě, která neposloužila ani Židům, ani Arabům.“

„Údolí Bikáa ji povolilo! Dalo nám požehnání!“

„Bikáa udělalo ústupek, protože váš muž byl pro lidi hrdina. Bylo jasné, že jeho smrt – která byla předem danou věcí – z něj učiní symbol dalšího boje. Nezapomeňte na Ašchelon! Tenhle slovní obrat jste jistě slyšela. Celé to bylo nesmysl, ovšem s výjimkou toho emocionálního náboje.“

„Co mi to tady vykládáte? Můj život, můj muž – my nejsme nic?“ Baj vyletěla z polštáře, vtom se však ve dveřích zjevil Ahmet v róbě. „Jsem ochotná zemřít pro tu největší věc v historii! Smrt mocným sviním!“

„O tom si právě musíme promluvit, Amájo… Nech nás, Ahmete, nemá žádnou zbraň… Vaše ochota zemřít příliš neznamená, má drahá. Lidí ochotných zemřít pro to, v co věří, jsou po celém světě spousty. O drtivé většině z nich se však nikdo nikdy nedozví, ať už před činem nebo po něm… Ne, já pro vás – pro nás – chci mnohem víc.“

„Co ode mě chcete?“ zeptala se Bajarattová a pomalu usedla na polštář. Upřeně se přitom dívala do očí krásné starší, avšak zároveň nestárnoucí ženy na druhé straně pokoje.

„Došla jste velice daleko, pochopitelně s jistou výpomocí, ale v zásadě díky svým mimořádným schopnostem. Během pár dní se z vás stala vlivná zákulisní síla vyhledávaná mocnými muži, kteří věří, že jim můžete něco poskytnout. V tomhle by vám nemohl pomoci žádný z nás. Muselo to vytrysknout z vašeho nápadu, z geniálního plánu. Ten mladík, samotný budoucí baron, a rodina v Ravellu, která chce investovat miliony. Dokonce i ta mladičká herečka – taková krásná vedlejší atrakce. Vskutku dojemné. Svou pověst si opravdu zasloužíte.“

„To ať posoudí jiní. Jejich názory pro mě ale nejsou podstatné. Znovu se ptám: Co ode mě chcete? Od rady starších v údolí Bikáa jsem dostala pokyn, abych vás před koncem pobytu vyhledala. Je celkem dobře možné, že jsou to poslední dny mého života. Tak či onak, konec se blíží.“

„Jistě chápete, že nad vámi nemáme žádnou moc. To je vyhrazeno pouze Radě starších.“

„To chápu. Mám vás však ctít jako skutečného přítele a spojence a vyslechnout vás… Takže poslouchám.“

„Přítel, ano, Amájo, ale spojenec jen do jisté míry, má drahá. My nepatříme k Van Nostrandovým Škorpionům. Je to jen skupinka podzemních oportunistů, jejichž jediným cílem je sloužit za peníze Poskytovatelům, jejichž jediným zájmem je zase bohatství a moc. My máme obojího dostatek.“

„Kdo tedy jste? Hodně toho víte.“

„To je naše práce.“

„Ale kdo jste?“

„Němci pro to měli za druhé světové války výraz, který by se dal použít. Der Nachrichtendienst. Elitní zpravodajská jednotka, o níž toho dokonce i nejvyšší velení Třetí říše vědělo jen málo, ne-li nic. Sestávala z necelé desítky starších členů, hlavně Prusů. Všichni to byli aristokraté, kteří společně položili na stůl skoro osm set let zkušeností a vlivu. Němci do morku kostí, avšak povznesení nad bitky a válečné vášně, kteří chtěli pro Vlast to nejlepší. Uvědomovali si, jak jejich národu škodí, že jej vede Adolf Hitler se svými hrdlořezy… Stejně jako my dnes zjišťujeme, jaké škody nám způsobují teroristé vraždící ženy a děti v Izraeli. Je to zkrátka kontraproduktivní.“

„Tohle už přestává všechno!“ vyštěkla Baj a vztyčila se. „Napadlo vás a ty vaše elitáře, že došlo k vysídlení celého národa? Byli jste v uprchlických táborech? Dívali jste se, jak izraelské buldozery strhávají vaše vlastní domovy jen na základě jakéhosi podezření? Zapomněli jste na krvavé lázně v Satiře a Šatile?“

„Dostali jsme zprávu, že vaše setkání s prezidentem se uskuteční zítra večer přibližně v osm hodin,“ řekla žena tiše a ještě pohodlněji še rozložila na saténových polštářích.

„Takže zítra? V osm?“

„Podle původního plánu to mělo být ve tři hodiny odpoledne. Ovšem vzhledem k tomu, že návštěva ‚hraběnky‘ v Americe má za cíl podpořit zahraniční investice – což je v těchto dnech pro tak hrdou zemi dost choulostivé téma –, dostal Bílý dům doporučení, že by možná byla vhodnější pozdější hodina. Tisk aspoň nebude mít tak velkou šanci zjistit, že pan prezident poskytuje výsady ctižádostivému cizímu aristokratovi, který chce využít zdejší ekonomické situace.“

„Jak na to reagovali…?“ zeptala se zaskočená Bajarattová.

„Personální šéf okamžitě a nadšeně souhlasil. Sice strašně nerad vychází vstříc senátorům a kongresmanům, ale prezident zase nechce nikoho politicky urazit. Když udeříte v osm hodin, budete mít navíc daleko větší šanci utéct – utéct a znovu bojovat. V tu dobu se totiž střídají strážní jednotky Bílého domu, což znamená, že jejich pozornost může na chvíli polevit, jelikož nové skupiny musí převzít přesné záznamy a instrukce. Budou vám pomáhat tři muži. Ten v uniformě řidiče vás pod záminkou ochrany před tiskem provede zadními schodišti k jiné limuzíně. Naší. Představí se heslem ‚Ašchelon‘. Doufám, že souhlasíte.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Bajarattová. „Proč byste to dělala? Před chvílí jste naznačila, že nesouhlasíte…“

„S vašimi dalšími záměry,“ přerušila ji ostře Arabka. „Za váš život však budeme něco požadovat. Víte, proti vraždě amerického prezidenta vlastně nic nemáme, ať už z geopolitického či osobního hlediska. Jemu jde jen o popularitu, a ne o princip, a proto je postradatelný. Lidé to cítí. Nevzbuzuje v nich žádné nadšení. Jistě, jeho smrt vyvolá rozhořčení a nekonečné vyšetřování, ale to všechno pomine. Viceprezident je nesmírně populární. A i když si myslíme, že je to příliš okázalé, jsme ochotni tolerovat i vraždy v Anglii a Francii, pokud na nich trváte. Mají tam kultivované vlády – evropské vlády –, které ze svých politických vůdců nedělají idoly. K drsné realitě se staví čelem a vyjednávají. Upřímně řečeno, díky chaosu, jež vyvolá mocenské vakuum v Americe, tady můžeme dál rozšířit svůj vliv. Ještě důležitější je však skutečnost, že prezidentovi nástupci a jejich kabinety dostanou jasnou zprávu. My možná nemáme tolik voličů jako Židi, ani jejich peníze, ale máme něco jiného, co se vyrovná i proslulému Mossadu. Nejsme žádný mýtus ani fantazie blouznivých radikálů. Jsme skuteční. Jak jste sama před pár minutami řekla, máme muže a ženy, kteří klidně zemřou jen proto, aby odsekli hlavu hadovi. Je to pudová záležitost, má milá, a jak jste dokázala svým geniálním plánem, mocní nebudou mít tušení, odkud se zjevíme a kdy zaútočíme. Dobře si rozmyslí neustále líbat Izraelcům nohy. Takže když to zestručním, Amerika se také stane kultivovanou zemí.“

„Co tedy chcete za můj život, na kterém už stejně moc nezáleží?“

„Nezabíjejte toho Žida. Odvolejte vaše lidi v Jeruzalémě a Tel Avivu.“

„Jak něco takového můžete říct? Bude to naše konečná odpověď, pomsta za Ašchelon!“

„Která přinese smrt tisícům a tisícům našich lidí, Amájo. Izrael jedná jednostranně a sobecky, chcete-li. Co se děje za jeho hranicemi, jej příliš nevzrušuje, pokud to pro něj neznamená ohrožení. Kdyby jiná malá zemička prošla německým holocaustem, nechovala by se jinak. Říkala jsem vám, že jsme přísně objektivní. Když zavraždíte židovského vůdce, židovská letadla budou dnem i nocí bombardovat naše tábory a osady, dokud z nich nezbydou jen hromady sutin a seškvařeného masa. Podívejte se na nedávnou historii – Židi propustili dvanáct set zajatců výměnou za šest izraelských vojáků a potom vypověděli ze země víc než čtyři sta Palestinců odplatou za smrt jediného vojáka. Jejich vůdce má cenu deseti tisíc židovských vojáků, protože on je víc než člověk. Je to živoucí symbol jejich národa.“

„Žádáte ode mě strašnou cenu,“ řekla Bajarattová téměř šeptem. „Takovou nejsem připravena zaplatit. Celou dobu jsem čekala na tuhle nádhernou chvíli, která dá mému životu konečně nějaký smysl.“

„Mé dítě…“ začala žena.

„Ne! Já nejsem žádné dítě – vaše, ani nikoho jiného,“ zpražila ji Bajarattová leďovým hlasem. „Žádné dětství jsem neměla. Muerte a toda autoridad.“

„Nerozumím vám…“

„To není váš úkol. Jak jste sama řekla, nemáte nade mnou žádnou moc.“

„To souhlasí. Jen jsem se s vámi snažila rozumně domluvit. Chtěla jsem vás ochránit.“

„Tak ‚rozumně‘?“ zašeptala Baj. „Kam dovedl rozum naše lidi? Ti vaši jsou aspoň v táborech, byť sebevíc špinavých, ale moji žijí v horách jako lovná zvěř. Popravují je a na potkání vraždí a stínají. Muerte a toda autoridad! Všichni mocní musí zemřít.“

„Ale prosím vás, má drahá,“ řekla věčně mladá snědá žena. Pohled na rozvášněnou Bajarattovou ji očividně vyděsil. „já přece nejsem váš nepřítel, Amájo.“

„Už to chápu,“ odsekla Bajarattová. „Snažíte se mi v tom zabránit, co? Máte ozbrojeného sluhu, který mě klidně může zabít.“

„Abych na naše hlavy poštvala hrdlořezy z údolí Bikáa? Jste žena mrtvého hrdiny od Ašchelonu a tudíž vás berou jako svoji nejmilejší dceru. Mají vás v takové úctě, že i rada starších poslouchá vaše doporučení a žehná vám. Pokud vím, Bikáa vás nechalo sledovat až do tohoto domu.“

„Vyloučeno! Jednám na vlastní pěst a nikdo se mi nesmí plést do cesty!“

„To si myslíte vy, ale já o tom úplně přesvědčená nejsem, a proto se vám tady nemůže nic stát. Prosím vás, jste rozrušená. Opakuji, že nejsem váš nepřítel, jsem přítelkyně.“

„Ale jedním dechem říkáte, že mám zrušit plán Jeruzalém. Jak můžete?“

„Vždyť jsem vám to vysvětlila. Mimo jiné proto, že by to stálo život možná milion Palestinců. Pak už by nebyla žádná palestinská otázka, protože nepřítel by vyrval srdce národa.“

„Ukradli nám půdu, děti i budoucnost, tak proč by si nemohli vzít i naše srdce.“

„To jsou jen hloupá slova, Amájo…“

„Ale duše nám nikdy nevezmou!“

„To je ještě naivnější. Duše bez těla nemohou bojovat. Člověk musí přežít, aby bojoval, to přeci víte sama nejlíp. Vy jste hlavní stratég.“

„A vy? Kdo jste vy? Žijete si tady v luxusu a chcete mě poučovat?“ Bajarattová máchla rukou kolem okázalého pokoje.

„Aha, tohle,“ řekla nestárnoucí kráska a tiše se zasmála. „Obraz bohatství a nestřídmosti je kombinací, která znamená moc a vliv. V tomhle materialistickém světě to jde totiž ruku v ruce. Všichni se rádi předvádíme. Nejdůležitější jsou přece představy, ne? To vám ovšem nemusím říkat, protože vy sama jste imagiste extraordinaire… Zas tak moc se nelišíme, Amájo Aquirrová. Vy podnikáte své manévry zvnějšku s cílem proniknout pod povrch. Naproti tomu já už jsem si cestičku dovnitř provrtala, a až přijde správný čas, vyhodím skořápku do vzduchu… A vy budete moje munice, můj nitroglycerin, mé dítě – a neříkejte mi, že v této svaté věci nejste mé dítě. Od teďka jste moje dcera.“

„Já už nejsem ničí dcera! Mě stvořila smrt, kterou jsem viděla!“

„Jste moje. Ať jste viděla cokoliv, nedá se to srovnat s tím, čím jsem si prošla já. Mluvila jste o Sabře a Šatile, ale vy jste tam nebyla. Já anó! Myslíte, že chcete mstu, mé nearabské dítě? Já ji chci víc, než si vůbec dovedete představit.“

„Tak jak mi můžete bránit zavraždit toho Žida?“

„Protože tím způsobíte tisíce náletů na moje lidi – moje lidi, ne vaše.“

„Já jsem jedna z vás a vy to dobře víte! Dokázala jsem to. Dala jsem vám svého muže a jsem ochotná vám dát svůj život.“

„Není tak těžké obětovat něco, čím člověk pohrdá, Amájo.“

„A jestli váš zcestný požadavek odmítnu?“

„Tak se nedostanete do Bílého domu, a už vůbec ne do Oválné pracovny.“

„To je k smíchu! Přístup do Bílého domu mám zajištěný! Člověk, který mi pomáhá, je závislý na Ravellových milionech a není to žádný hlupák.“

„Co o něm vůbec víte? Myslím o senátorovi Nesbittovi ze státu Michigan, který vám tak pomáhá.“

„Takže vy víte, co je zač?“

Žena pokrčila rameny. „Schůzka byla přeložena, Amájo.“

„Ano, jistě… Vypadá jako normální americký politik a já jsem si ho pořádně prověřila. Jestli chce, aby byl znovu zvolen ve státě s tak velkou nezaměstnaností, musí přesvědčit voliče, že si svůj úřad skutečně zaslouží. A jak lépe to člověk může udělat než tím, že do oblasti postižené hospodářskou krizí přinese stovky milionů?“

„Ano, vy jste si ho prověřila, má drahá. Ale co víte o něm samotném? Řekla byste, že je to slušný a poctivý člověk?“

„Nemám ponětí, ani mě to nezajímá. Slyšela jsem, že byl advokátem nebo soudcem, jestli je to k něčemu dobré.“

„Ani ne, protože není soudce jako soudce… Napadlo vás někdy, že by to mohl být Škorpion? Že vám třeba pomáhá, protože k tomu dostal příkaz?“

„Ne, na to jsem nikdy nepomyslela…“

„My víme, že v senátu nějaký Škorpion je.“

„Odhalil by se,“ namítla Bajarattová nepřesvědčivě. „Proč by ne? Van Nostrand to taky udělal. Dal mi telefonní kódy, abych mohla Škorpionům zavolat.“

„Nezjistitelné satelitní přenosy. Všichni o nich víme.“

„To snad není pravda…“

„Trvalo nám to skoro tři roky, ale nakonec jsme si přece jen našli a koupili svého vlastního Škorpiona. Mimochodem, setkala jste se s ní na Floridě. Byla to vaše hosteska v Palm Beach. Je to velice příjemná usedlost, co říkáte? Sylvie s manželem by si ji bez výrazné pomoci nemohli dovolit. Její muž byl výjimečný jen tím, že dokázal během necelých třiceti let rozházet dědictví ve výši sedmdesáti milionů dolarů. Ona pracuje jako Škorpion mezi významnými osobnostmi. Objevil ji Van Nostrand. Povím vám, že je to velice užitečné. Jednoduše řečeno, vypátrali jsme ji přes Van Nostranda, nabídli jsme jí víc než Poskytovatelé a získali tak spojence.“

„To ona mě představila Nesbittovi – jsou to oba Škorpioni!“

„Ona ano, senátor ani náhodou. Jeho cesta na jih do Palm Bech byl můj nápad. On sám věří, že tam odletěl z naprosto legitimních politických důvodů. Nemá nejmenší tušeni, kdo skutečně jste ani proč jste tady. Zná jen hraběnku Cabriniovou, která má v Ravellu úžasné bohatého bratra.“

„Takže potvrzujete můj názor. Nemůžete mě zastavit jinak než vraždou a sama jste přesně popsala, jak by se pak zachovalo údolí Bikáa. Myslím, že naše jednání je u konce. Vyslechla jsem vás a tím jsem splnila svůj závazek vůči stařešinům!“

„Vyslechněte si ještě něco, Amájo. Nijak vám to neublíží a mohlo by to být poučné.“ Arabka pomalu vstala, elegantně jako kočka, a překvapila Bajarattovou svou malou postavou. Mohla měřit stěží sto padesát centimetrů. Vypadala jako roztomilá panenka, jež však budila obrovský respekt. „Věděli jsme, že spolupracujete se Škorpiony. Naše spojenkyně z Palm Beach o tom dostala zprávu od pasové služby ve Fort Lauerdale. A protože jsme se dozvěděli, že se brzy zjevíte v Bílém domě, musela jsem zařídit, abyste přišla nejdřív sem.“

„Věděla jste, že přijdu,“ přerušila ji Baj. „Naše setkání bylo naplánované už před týdny v údolí Bikáa. Příslušné informace byly zakódované v arabštině. Adresa, den, datum i hodina.“

„Důvěřovala jsem vám, ale přece jen jsem vás neznala. Jistě dokážete pochopit mé obavy. Kdybyste nepřijela dnes večer, Madame Balziniovou by vyzvedli brzy ráno v hotelu Carillon.“

„Balziniová… Carillon? Vy to všechno víte?“

„Ovšemže ne od Škorpionů,“ odvětila žena a vykročila pokojem ke zlaté tabulce s nástěnným domácím telefonem, „protože oni to taky nevěděli,“ dodala a znovu se otočila k Bajarattové. „Telefonovala naše přítelkyně z Palm Beach a říkala, že i ona má potíže dovolat se svým nadřízeným pomocí telefonních šifer Škorpionů. Přesněji řečeno, přestala to zkoušet ze strachu z odhalení:“

„Vyskytlo se pár problémů,“ nadhodila Baj bez dalšího komentáře.

„Vypadá to tak… My jsme však Škorpiony nepotřebovali, jak sama uvidíte.“

Drobná žena natáhla ruku a poslepu stiskla stříbrné tlačítko domácího telefonu.

„Můžete, Ahmete,“ řekla a přitom nespouštěla oči z Bajarattové. „Milá Amájo, teď spatříte muže, jenž vystupuje jako dvě úplně odlišné osobnosti, a dokonce má i dvojí totožnost. Ten, kterého už znáte, je stejně skutečný jako člověk, kterého za okamžik spatříte. První je oddaný státní zaměstnanec, čestný muž a slušný člověk. Ten druhý si i přes vnější zdání moci prožil velice nešťastný život… Nešťastný není to pravé slovo. Daleko víc by se hodilo ‚nesnesitelný‘.“

Zkoprnělá Bajarattová sledovala, jak po širokém schodišti schází muž, jehož stěží poznávala. Doprovázel ho sluha Ahmet v róbě a krásná blondýna, oblečená jen v negližé, jež odhalovalo její pleť a zvýrazňovalo křivky ňader i smyslné houpání boků. Ten člověk byl Nesbitt! Oba průvodci podpírali senátora z Michiganu a pomáhali mu sejít schodech. Byl pobledlý, téměř smrtelně bílý a místo očí měl dvě nehybné keramické koule. Tvářil se jako v transu. Pod županem z modrého sametu mu vykukovaly bosé nohy s vystouplými žílami.

„Dostal svoji injekci,“ řekla hosteska tiše. „Nepozná vás.“

„Bere drogy?“

„Předepsal mu je jeden vynikající lékař. On je schizofrenik.“

„Cože?“

„Rozdvojená osobnost, Amájo. Jako Jekyll a Hyde, v němž nedříme zlo, ale jen nenaplněné choutky… Krátce po jeho svatbě, což bylo před více než čtyřiceti lety, se stala tragická událost. Jeho žena se stala obětí napadení, které na ní zanechalo tělesné i duševní následky. Zkrátka a dobře byla od té doby frigidní. Pohlavní styk se jí hnusil a ze samotného pomyšlení na něj dostávala hysterické záchvaty. Měla k tomu pádný důvod. Znásilnil ji totiž psychopat. Vloupal se jim do bytu, svázal mladého právníka a přinutil ho sledovat znásilnění. Od té noci jeho žena nemohla plnit své manželské povinnosti. On byl však věrný manžel a co hůř, pobožný člověk, a proto nehledal žádný ventil pro svoji zcela přirozenou sexuální touhu. Když před třemi lety jeho žena zemřela, to strašné břemeno ho nakonec zničilo, tedy spíš část jeho osobnosti.“

„Jak jste ho našli?“

„Senátorů je stovka a my jsme věděli, že jeden z nich je Škorpion. Všechny jsme je zkoumali, pěkně podle abecedy – každý kousíček jejich života… Škorpiona jsme však bohužel nenašli, zato jsme objevili duševně narušeného muže, jehož častá a záhadná zmizení kryl jediný blízký člověk, kterého měl. Hospodyně, jíž bylo přes sedmdesát a pracovala pro něj už dvacet osm let.“

Nesbitt a jeho dva opatrovníci zdolali poslední schod a prošli dveřmi do obývacího pokoje.

„On nic nevidí!“ zašeptala Baj.

„Máte pravdu,“ přitakala hosteska. „Zhruba za hodinu se mu zrak vrátí, ale nebude si pamatovat konkrétní události dnešního večera. Jen ho bude hřát vědomí, že dosáhl uspokojení.“

„Dělá to často?“

„Jednou dvakrát za měsíc, obykle pozdě večer. Začalo to tím, že si pobrukoval podivnou melodii ze své dávné minulosti. Pak se jako náměsíčný převlékl do úplně jiných šatů, které měl v prádelníku své nebožky ženy. Nebylo to oblečení hodné mocného senátora, ale úbor bohatého hejska, který vyráží do ulic za nočním životem. Semišové nebo kožené sako, často paruka nebo aspoň baret, vždycky tmavé brýle, nikdy však žádné doklady. Pro hospodyni to byly hrozné dny. Když se to stane teď, zavolá nám a my ho vyzvedneme.“

„Ona s vámi spolupracuje?“

„Nemá na vybranou. Je dobře placená stejně jako jeho řidič alias bodyguard.“

„A takhle ho ovládáte.“

„Je mezi námi velice zvláštní přátelský vztah. Jsme po ruce, když nás potřebuje, ale jsou chvíle, jako třeba nyní, kdy my potřebujeme jeho. Potřebujeme moc jeho úřadu.“

„Už to chápu,“ ucedila Baj ledově.

„Ovšem, optimální by bylo zjistit, kdo v Senátu je nejvýše postaveným Škorpionem, protože když ho můžou řídit Poskytovatelé, tak my taky. Je však jen otázkou času, kdy objevíme nějakou stopu, jakkoliv nenápadnou. Vaše činy nám v tom pomohou, jelikož znovu prověříme všechny členy tohoto orgánu z jejich reakcí na vzniklý chaos vyčteme slabé místo, které přitáhlo Van Nostranda.“

„Je to pro vás tak důležité?“

„Nemylte se, drahá Amájo, je to životně důležité. Opakuji, co už jsem řekla: Máme velké pochopení pro údolí Bikáa a pojí nás s ním blízké vztahy. To však neplatí pro prodejné Škorpiony. Jsou výtvorem Van Nostranda a jeho šíleného kumpána z Karibiku, kteří je najali s pomocí vydírání a na uzdě je drží jen peníze. Peníze nesouměřitelné s částkami, které vydělávají Poskytovatelům, jimiž ve skutečnosti vždycky byli jen padrone a Van Nostrand, nikdo jiný. Škorpioni nemají žádný velký cíl. Spojuje je pouze strach z odhalení a pochopitelně peníze, které dostávají. Takoví ubožáci nejednají na základě žádného vnitřního přesvědčení, žene je jen mamon a strach. Musíme je zničit, nebo ochromit… Nebo je přetáhnout k nám.“

„Dovolte, abych vám připomněla,“ přerušila ji Baj, „že Škorpioni mi dobře posloužili a tím posloužili i údolí Bikáa.“

„Nařídil jim to všemocný Van Nostrand. Jediným telefonem jim může zavřít kohoutek s penězi, ani nemluvě o prozrazení jejich zločinů – minulých i současných – úřadům. Myslíte si, že jim na nás záleží? Že jim záleží na věcech, které jsou nám tak drahé? Jestli ano, tak nejste žena, za kterou jsem vás považovala.“

„Van Nostrand se stáhl do ústraní. Je někde v Evropě, nebo je mrtvý. Už není Škorpionem Jedna.“

„Takže proto ty problémy s telefonními kódy v Palm Beach,“ řekla drobná kočkovitá Arabka téměř neslyšně. „To je ale překvapivá novinka. Víte to jistě?“

„Jestli je živý, nebo mrtvý, to nemůžu vědět jistě. Ale přežil někdo jiný, bývalý důstojník rozvědky Hawthorne. Myslela jsem, že skončil ve vazbě, ale byl to omyl. Nils Van Nostrand je ovšem pryč. Sám mi říkal, že hodlá zmizet.“

„To je překvapující, a navíc silně znepokojivé. Dokud byl Van Nostrand na svém místě, mohli jsme ho monitorovat. Měli jsme lidi na bráně u jeho usedlosti. Byli to naši oddaní informátoři… S kým jednáte teď? Musíte mi to říct!“

„Já nevím…“

„Bílý dům, Amájo!“

„Já vám nelžu. Když máte ty šifry, tak si je vytočte sama. Ať to zvedne, kdo chce, určitě se vám dobrovolně nepředstaví.“

„Ovšem, to máte pravdu…“

„Můžu vám říct, že Škorpion, s nímž jsem naposledy mluvila, je člověk tak významný, že má přístup k těm nejtajnějšim informacím. Měl podrobné informace o pokrocích, kterých úřady dosáhly v pátrání po mé osobě. Byly skutečně přesné. Říkal tomu vnitřní kroužek.“

„Vnitrní kroužek…?“ Palestinská kráska se zamračila a její snědé klasické rysy zbrázdilo několik vrásek. „Vnitřní kroužek,“ zopakovala. Začala zamyšleně přecházet obřím pokojem a přitom si nalakovanými nehtíky mnula roztomilou bradu. „Jestli je to náš senátor, tak existuje pouze jediný výbor, který má k dispozici takhle důvěrné informace. Senátní výbor pro kontrolu tajných služeb. No jistě, vždyť se to nabízí. Je to geniálně jednoduché! Od skandálů Watergate a Irangate si dává každá služba ve Washingtonu dobrý pozor a hlásí podrobnosti o utajených operacích senátnímu výboru pro rozvědky. Opak si nemůžou dovolit. Nikdo se nechce zodpovídat před celým Kongresem z protizákonného jednání… Víte, milá Amájo, už teď jste nám strašně pomohla.“

„Taky vím, že ten člověk se neštítí zabíjení, aspoň mi to sám říkal. Povídal, že zavraždil nějakého Stevense, šéfa námořní rozvědky, protože mě prý málem odhalil. Za to jsem mu zavázaná.“

„Nic mu nedlužíte! On jen vykonával rozkazy, nic víc… Není podstatné, jestli vám řekl pravdu, nebo si vás zavázal lží. V Senátu je jediný člověk, který by se takhle neomaleně chvástal – a prověřili jsme si opravdu všechny… Generál Seebank, ten nesnesitelný starý bručoun. Díky, Baj.“

„Jestli je to on, měla bych vám taky říct, že jsem si otestovala jeho oddanost. Jak možná víte, v jistých válečných situacích, kdy je nutné zneškodnit překážku či dokonce velitelské stanoviště, se dovnitř pošle muž, který ví, že ven už nevyjde. Má to v botách.“

„Takzvaná Alláhova bota,“ řekla Palestinka. „Do podrážky a podpatku se vloží výbušniny, které se odpálí kopnutím do tvrdého předmětu. Zemře nejen jejich majitel, ale všichni v jeho blízkosti.“

„Ano, dokonce jsem mu dala plánek.“ Baj pomalu přikývla. „Pokud mi pošle spolehlivé zboží, budu vědět, že mu můžu věřit. Jestli ne, přeruším s ním veškeré styky. Jestli je to on, využiju ho… a vy budete mít svého Škorpiona.“

„Zdá se, že vaše schopnosti jsou neomezené, Amájo.“

„Muerte a toda autoridad, to vám musí stačit.“

28

Bylo teprve odpoledne, obloha však potemněla těžkými mračny. Senátor Paul Seebank kráčel po venkovské cestě na okraji Rockville ve státě Maryland a neustále nervózně zapínal a vypínal baterku. Šedivé vlasy ostříhané na ježka zakrývala vycházková čepice, ostře řezané rysy jeho tváře halil zvednutý límec lehkého balonového pláště. Štíhlý a hrubý brigádní exgenerál Seebank, nyní štíhlý, hrubý a výřečný senátor Seebank, měl panický strach. Tak velký, že div neztratil duševní rovnováhu. Nedokázal zastavit třes rukou, ani čím dál patrnější tik, jenž mu v krátkých prudkých křečích stahoval pravý koutek úst.

Musel se však soustředit. Nesměl ztratit sebeovládání. Hrůzu z toho, že se stal Škorpionem Jedna, však potlačit nedokázal.

Celé šílenství začalo před osmi lety na téže silnici, v místě, kde stála ruina dávno opuštěné stodoly jedné dávno zapomenuté farmy v dávno neobdělávaných polích. Nový majitel usedlosti zřejmě jevil větší zájem o okrasné zahrady než o úrodu.

Všechno spustil hloupý, avšak děsivý telefonát na soukromou linku v jeho kanceláři. Byla to posvátná linka nově zvoleného senátora, jež zvonila pouze na jeho stole. Takové privilegium měla pouze rodina a velice dobří přátelé, volající však do rodiny nepatřil a už vůbec nebyl jeho přítelem. Byl to úplně cizí člověk, který se představil jako Neptun.

„S velkým zájmem jsme sledovali vaši senátní kampaň, pane generále.“

„Kdo sakra jste a jak jste sehnal tohle číslo?“

„To není podstatné, narozdíl od naší záležitosti. Byl bych rád, kdybychom se co nejdřív sešli. Moji šéfové už se nemohou dočkat, až navážeme spojení.“

„A já bych zase byl rád, kdybyste šel někam!“

„Pak bych vám navrhl, abyste věnoval pozornost podstatě své volební kampaně. Válečný hrdina z Vietnamu, který i v nesnesitelných podmínkách zajetí držel svoje muže nad vodou. A to vše jen díky svým vůdčím schopnostem a osobní statečnosti. Máme přátele v Hanoji, senátore. Mám pokračovat?“

„Co to sakra…?“

„U cesty za městem Rockville stojí stará stodola…“

K čertu! Co můžou vědět?

Tehdy před osmi lety Seebank do té stodoly šel, stejně jako k ní mířil i nyní – kvůli jinému telefonátu od jiného neznámého člověka. Před osmi lety si však v záři staré lucerny přečetl místopřísežná prohlášení velitelů pěti zajateckých táborů, v nichž byl spolu se svými muži internován. Elegantní Neptun jej přitom pozoroval ze stínu.

„Plukovník Seebank s námi ochotně spolupracoval a často s námi i večeřel…“

„Plukovník nám popisoval plány útěku, které vymysleli jeho důstojníci…“

„Častokrát jsme předstírali, že ho mučíme, a on ječel, aby ho jeho druhové slyšeli…“

„Ředěnou kyselinou jsme mu barvili kůži – obvykle, když měl veselou opičku – a pak jsme ho posílali zpátky do ubikace v rozedraných šatech…“

„Spolupracoval, ale my jsme ho kvůli tomu nijak neobdivovali…“ Bylo tam vše. Brigádní generál Paul Seebank nebyl žádný hrdina. Byl něco úplně jiného.

Pro Poskytovatele měl svou cenu, dokonce tak velkou, že dostal špičkovou hodnost: Škorpion Čtyři. Měl zajištěné znovuzvolení, jelikož žádný z politických protivníků se nemohl pochlubit jeho válečnou minulostí. Své druhé funkční období si zajistil díky tomu, že svého soupeře pohřbil pod lavinou peněz. Úkolem senátora, jenž se pyšnil pověstí vojenského experta, bylo jediné: směrovat armádní zakázky do pokladen vyvolených, které určili Poskytovatelé.

Stará stodola už byla nadohled. Její zchátralá silueta se tyčila na svahu porostlém plevelem na pozadí šedivého nebe. Seebank sešel z cestý a stoupal k místu schůzky. Kužel světla jeho baterky byl nyní stálý. Po šesti minutách dorazil k rozbitým dveřím, z nichž zbyla už jen prkna, a houkl: „Jsem tady. Kde jste?“

Odpovědí mu byl krátký záblesk jiné baterky.

„Pojďte dovnitř,“ ozvalo se z temnoty. „Jsem rád, že se setkávám se svým nadřízeným důstojníkem – samozřejmě v jiné armádě… Zhasněte.“

Seebank poslechl. „My jsme spolu sloužili? Znám vás?“

„Nikdy jsme se nesetkali osobně. Možná byste si ale mohl pamatovat jednotku a hodnost, dokonce i kasárna. Byly v ‚jižním táboře‘.“

„Zajatec! Vy jste byl zajatec! Byli jsme spolu v zajetí!“

„Je to už dávno, pane senátore,“ přerušila ho neviditelná postava. „Nebo máte radši generála?“

„Vůbec nejradši bych věděl, proč jste mi volal a proč jste zvolil tohle místo.“

„Copak vás nenaverbovali právě tady? V téhle stodole? Mě jo. Myslel jsem, že to podtrhne naléhavost situace.“

„Naverbovali…? Vás taky? Takže vy jste…“

„Samozřejmě. Proč bych tady jinak byl? Dovolte, abych se představil, generále. Jsem Škorpion Pět, poslední z elitních Škorpionů. Zbývajících dvacet je také důležitých, ale nemají naše pravomoci.“

„To mi tedy spadl kámen ze srdce.“ Seebankovi se stále chvěly ruce, neustával aru tik v pravém koutku úst. „Jistě, tohle místo na mě okamžitě zapůsobilo. Upřímně řečeno, myslel jsem, že se mám sejít s jedním z našich…, našich…“

„Jen to klidně řekněte, senátore, s jedním z našich Poskytovatelů, že?“

„Ano…, s nějakým Poskytovatelem.“

„Vzhledem k mimořádným událostem posledních dvou dnů mě překvapuje, že se tak nestalo. A taky se mi trochu ulevilo.“

„Jak to myslíte?“

„No, podle telefonních kódů se ze Škopiona Čtyři nyní stal plnoprávný Škorpion Jedna, je to tak?“

„Ano, ano, myslím, že ano.“ Seebankův tik se neustále zrychloval.

„Víte proč?“

„Ne, vlastně ne.“ Senátor oběma rukama stiskl vypnutou baterku ve snaze ovládnout třes.

„Ani se nedivím. Vy k té informaci totiž nemáte přístup. Já naštěstí ano a podle toho jsem se taky zařídil.“

„Mluvíte v hádankách, vojáku. To nemám rád!“

„Co máte rád, na tom nesejde. Škorpioni Dva a Tři jsou po smrti. Podělali se. Nedokázali se přizpůsobit současnému plánu, a tak je Krvelačná holčička dala zneškodnit, což hraje pro mě.“

„Nerozumím vám. Kdo je sakra ta Krvelačná holčička?“

„Takže vy to opravdu nevíte, přesně jak jsem si myslel. Pracujete pro Poskytovatele v jiné oblasti, sice velice ziskové, ale velice rozdílné, a tohle není vaše věc. Podle toho, co o vás víme, byste to asi neunesl. Jste srab a podvodník, Škorpione Čtyři, a já před lety dostal úkol vás sledovat… Teď už jste jen na obtíž.“

„Co si to dovolujete?“ zařval vynervovaný Seebank. „Vy jste můj podřízený!“

„Promiňte, ale nemohl jsem se dočkat, až se to změní, až elektronika rozluští signály a nahradí vás. Kdybyste teď zavolal svojí ženě, řekla by vám, že dneska ráno k vám domů přišel telefonní technik. Bylo to přesně v osm deset, tedy dvanáct minut po vašem odchodu do senátní kanceláře. Udělal si svoji práci na telefonu ve vaší pracovně… Víte, generále, chybí nám už jen kousek, abychom znovu dostali tuhle zemi tam, kam patří. Svlíkli nás donaha, drasticky nám ořezali vojenské rozpočty a zdecimovali armádu. Z naší ozbrojené moci nezůstala ani mrť. Z celé Evropy a Asie na nás míří dvacet tisíc jaderných hlavic a my se tváříme, že neexistují… Ale to se změní – až Krvelačná holčička provede svoji operaci. Znovu se chopíme vesla a budeme vládnout národu, jak se patří! Země bude ochromena a bude potřebovat vedení a ochranu. Úplně přirozeně se obrátí na nás, tak jako vždycky.“

„Nejsme v rozporu, vojáku,“ vypravil ze sebe roztřesený senátor. „Mluvíte mi úplně z duše. To přece víte.“

„Sakra, generále, jasně že to vím, ale to jsou jen slova. Vy máte plnou pusu řečí, ale skutek utek. Vaše zbabělost je vada, kterou si nemůžeme dovolit. Neunesl byste to.“

„Co jako?“

„Vraždu prezidenta. Co vy na to?“

„Ježíšmarjá, vy jste zešílel!“ zašeptal Paul Seebank. Hrůzou se mu přestaly třást ruce a málem zapomněl i na tik. „To snad není pravda. Co jste vůbec zač?“

„Správně, myslím, že nadešel čas.“ Zpoza cihlové zdi vystoupila jednoruká postava s pravým rukávem sepnutým u ramene. „Poznáváte mě, generále?“

Seebank nechápavě zíral do tváře, kterou znal až příliš dobře.

„Vy?“

„Nevyvolává ve vás moje chybějící ruka nějaké vzpomínky? Určitě ano, přece vám o tom řekli.“

„Ne…! Na nic si nevzpomínám! Nevím, o čem to mluvíte.“

„Víte to moc dobře, generále, i když jste nikdy neviděl moji tvář. Pro vás jsem byl jednoduše kapitán X – velice konkrétní kapitán X.“

„Ne…, kdepak! Plácáte nesmysly, já vás vůbec neznám!“

„Jak říkám, osobně ne, to máte pravdu. Umíte si představit, jak jsem se bavil, když jsem seděl za stolem při těch vašich nekonečných senátních slyšeních a poslouchal vaše takzvaně odborné vojenské názory? Byly to jen prázdné žvásty, které vám dodali naši společní chlebodárci prostřednictvím Škorpiona Jedna. Armáda mi velkodušně poskytla protézu, která vyplnila pravý rukáv mojí uniformy. Pentagon totiž poznal, že dokážu uplatnit svoje nadání i bez ruky. Vystačím si s mozkem a trochou řečnických schopností, které si voják může dovolit.“

„Přísahám Bohu, já vás vidím prvně!“

„Pak vám tedy trochu oživím paměť. Vzpomínáte si na jižní tábor? Vzpomínáte, jak jste se doslechl o spolehlivém plánu na útěk, který vymyslel jeden bezvýznamný kapitán? Ten útěk by vyšel… Ale nestalo se – protože jeden americký důstojník dal echo vězeňské radě tábora. Rákosníci vtrhli do naší boudy, zvedli mi pravou ruku a pak mi ji usekli jednou z těch svých zasraných mačet. Táborový překladatel mi skoro dokonalou angličtinou řekl: ‚Tak, a teď si můžeš zkusit utéct.‘“

„Já jsem s tím neměl nic společného!“

„Nechte toho, generále, vidím vám až do žaludku. Když mě naverbovali, Neptun mi ukázal svědectví z Hanoje, včetně odstavce, který jste nikdy neviděl. To on mi řekl, abych vás sledoval, i to, jak v případě nutnosti upravit váš telefon.“

„To všechno je historie! Už na tom nezáleží!“

„Představte si, že mně na tom záleží. Čekal jsem pětadvacet let, až vám to vrátím.“

Třeskly dva výstřely. Na polorozpadlou stodolu u zarostlého pole v Rockville ve státu Maryland se začalo snášet jemné mrholení.

Předseda sboru náčelníků štábů zamířil vysokou travou ke svému ukrytému civilnímu automobilu značky Buick. Pokuď šlo všechno podle plánu, Krvelačná holčička byla zase o jeden krůček blíž bodu Nula.

Zmatený a zoufalý Hawthorne seděl za volantem vozu ministerstva zahraničí a mířil do McLeanu ve státě Virginia. Snažil se pochopit záhadu rodiny O’Ryanových. Buď to byla parta těch největších hlupáků a naivků, na jaké kdy narazil. Nebo je to O’Ryan naučil tak dobře, že by dokázali vyloupit banku a pak bez mrknutí oka tvrdit, že ji v životě ani nevidělí!

K domu na pláži přijel krátce po půl šesté a v sedm si už začínal myslet, že Patrick Timothy O’Ryan byl tím nejnemluvnějším Irem v dějinách tohoto keltského národa. V O’Ryanově složce z CIA, kterou mu doručili hodinu před odjezdem ze Shenandoah Lodge, si Tyrell všiml bílých míst v analytikově minulosti. Náhlé zbohatnutí rodiny bylo tak značné, že se nedalo vysvětlit jen dědictvím od irského strýčka – chovatele koní. Ze skromného domu se O’Ryan za průměrný plat v CIA přestěhoval do mnohem větší rezidence a pořídil si také velký letní dům na pláži. CIA se ovšem spokojila s oficiálními doklady, hlouběji nešla. Podle Hawthornea si však minulost analytika zasloužila daleko důkladnější rozbor. O’Ryanovi starší bratři sloužili na policejním oddělení v New Yorku. Kde jsou a proč je bohatý příbuzný opomenul? Podle paní O’Ryanové nikdy žádného z chlapců neviděl.

„Strýček Finead byl svatý muž!“ vykřikla uplakaná Maria Santoni O’Ryanová. „Bůh mu řekl, že Ježíš Kristus nejvíc miluje mého Paddyho! To mě musíte obtěžovat s takovými otázkami i v hodině smutku?“

Tohle nezní moc důvěryhodně, paní O’Ryanová, pomyslel si Tyrell. Ale vy byste mi stejně nedokázala odpovědět. Stejně pořídil i u tří synů a dvou dcer, kteří jej zahrnuli různou měrou spravedlivého hněvu. Hawthorne cítil, že v rodině je cosi shnilého, zdroj zápachu však určit nedokázal.

Když vjel na soukromou cestu vedoucí k velkému koloniálnímu domu rodiny Ingersolových v McLeanu ve Virginii, bylo už téměř půl desáté. Dlouhý dvouproudový kruhový vjezd byl plný tmavých limuzín a drahých aut – jaguárů, mercedesů, cadillaků a lincolnů. Trávník nalevo od domu sloužil také jako parkoviště, na němž sluhové parkovali auta smutečním hostům.

U dveří jej přivítal syn Davida Ingersola. Sympatický mladík, pomyslel si Tyrell, když se mu legitimoval. Byl milý, zdvořilý a v očích měl nefalšovaný smutek.

„Asi bych měl zavolat tatínkova společníka,“ řekl nebožtíkův syn. „Já bych vám nebyl moc platný – ať už jste přišel kvůli čemukoliv.“

Edward White z firmy Ingersol a White byl podsaditý muž střední postavy s řídnoucími vlasy a pronikavýma hnědýma očima.

„Já to vyřídím!“ utrousil, když si prohlédl Hawthorneův průkaz. „Zůstaň u dveří, Todde. Půjdu s tím pánem do chodby.“

Když se ocitli v úzké chodbičce, White pokračoval. „Kdybych řekl, že jsem vaší dnešní návštěvou zděšený, bylo by to velice slabé slovo. Ministerstvo zahraničí spustí vyšetřování, když duše toho chudáka ještě ani… nespočinula v krematoriu? Jak jen můžete něco takového dopustit?“

„Velmi snadno a velmi rychle, pane White,“ odvětil Tyrell. „Rychlost je pro nás životně důležitá.“

„Proboha proč?“

„Protože David Ingersol mohl být klíčovou postavou v praní špinavých peněz ve velkém, které má souvislost jak se starým meddelínským, tak s novým caliským drogovým kartelem. Obě operace byly provedeny z Portorika.“

„To je naprosto absurdní! V Portoriku máme klienty, tedy hlavně David, ale nikdy tam nebyl sebemenší náznak něčeho protiprávního. Já byl jeho společník, takže bych to musel vědět.“

„Možná víte míň, než si myslíte. Měl bych vám asi sdělit, že díky intervenci ministerstva zahraničí jsme zjistili, že David Ingersol má konta v Curychu a v Bernu. Jsou na nich víc než osmimístné částky v amerických dolarech. Ty peníze nepřišly z vaší právnické firmy. Jste bohatí, ale tolik zas ne.“

„Buď jste lhář, nebo paranoik… Pojďme do Davidovy pracovny, tady mluvit nemůžeme. Tudy prosím.“

Oba muži prošli kolem srocení lidi v obývacím pokoji a vstoupili do další chodby. Edward White otevřel jedny z dveří, za nimiž se nacházela knihovna obložená dřevem. Místnosti dominovala tmavohnědá kůže – byla na křeslech, stolcích, na dvou pohovkách, a dokonce i na vysokém opěradle otočného křesla za ohromným psacím stolem, na němž ležely písemnosti Davida Ingersola.

„Nevěřím vám ani slovo,“ řekl White, když zavřel dveře.

„Já vás přece nepřišel zatknout, pane doktore, jen se podílím na vyšetřování. Pokud o mně máte pochybnosti, zavolejte si na ministerstvo zahraničí. Jistě víte, s kým se spojit.“

„Vy bezcitnej šmejde! Myslete na Davidovu rodinu!“

„Myslím na několik zahraničních kont, které možná založila pochybná lucemburská banka BCCI a jeden americký občan, jenž využíval svého značného vlivu, aby pomohl drogovým gangům.“

„Máte k tomuto krajně podezřelému vyšetřování všechny náležitosti, pane Hawthorne? Ví o něm policie, soudce a porota? Napadlo vás, jak snadné je založit ‚zahraniční konta‘, na jaké jméno chcete? Stačí, když použijete podpis zabezpečený proti spektrografické analýze.“

„Ne, ale vás zřejmě ano.“

„Jistě, protože jsem to trochu studoval. Když chce některý z klientů naší firmy takový podpis použít, musí k tomu mít zatraceně pádný důvod, zvlášť když nás z takového účtu platí.“

„To je pro mě španělská vesnice,“ zalhal Tyrell, „ale jestli mluvíte pravdu, tak stačí odfaxovat podpis Davida Ingersola do Curychu a Bernu.“

„Spektrografické snímače faxy neberou. Překvapuje mě, že to nevíte.“

„Vy jste přece odborník, já ne. Ale povím vám, v čem zase spočívá moje odbornost – jsem skvělý pozorovatel. Sleduju takové kovboje, jako jste vy, jak si jezdí po městě v limuzínách, ctihodnost sama, a přitom pokoutně prodávají svůj vliv tomu, kdo nejvíc zaplatí. A když překročíte únosnou mez, mám za úkol vás lapit.“

„Tohle má být jazyk ministerstva zahraničí? Mluvíte jako mstitel z nějakého comicsu a jste úplně mimo. Myslím, že si na to ministerstvo přece jen zavolám…“

„Neobtěžuj se, Edwarde.“

Třetí hlas v pokoji překvapil oba muže. Kožené křeslo s vysokým opěradlem se náhle otočilo a odhalilo sedící postavu starce. Byl štíhlý, zřejmě poměrně vysoký a měl na sobě tak módní šaty, že Tyrell zalapal po dechu. Chvíli si totiž v pološeru myslel, že se dívá na Nilse Van Nostranda.

„Jmenuji se Richard Ingersol, pane Hawthorne, a jsem bývalý mimořádný soudce Nejvyššího soudu. Myslím, že bychom si měli promluvit – mezi čtyřma očima, Edwarde, ale ne v tomto pokoji. V žádném pokoji v tomto domě.“

„Nerozumím, pane,“ řekl zkoprnělý spolumajitel firmy Ingersol a White.

„To ani nemůžeš, kamaráde. Dohlídni, prosím, aby se moje snacha s vnukem otáčeli kolem těch… patolízalů v limuzínách. My s panem Hawthornem vyklouzneme ven kuchyní.“

„Ale pane Ingersole…“

„Můj syn je mrtvý, Edwarde, a myslím, že už ho nezajímá, co se o jeho zazobaných smutečních hostech napíše ve společenské rubrice Washington Postu. Řada z nich už jistě z právnické kolegiality vyhledala jeho osobní klienty.“ Stařec se vysoukal z křesla a obešel stůl. „Pojďte, pane Hawthorne, tady vám stejně nikdo nic neřekne a navíc je krásný večer na procházku.“

Nic nechápající White jim podržel dveře a Tyrell následoval starého Ingersola do chodby a poté rušnou kuchyní až na oplocený trávník za domem, kde se nacházel osvětlený bazén a také jakási ohromná zahrada, za níž se táhla šest metrů vysoká hradba stromů a křovisek. Bývalý mimořádný soudce vstoupil na cihlový obrubník bazénu a promluvil.

„Proč jste skutečně tady, pane Hawthome, a co všechno víte?“

„Slyšel jste přece, co jsem říkal společníkovi vašeho syna.“

„Praní špinavých peněz? Drogové kartely…? Ale jděte, pane, Davida by něco podobného nenapadlo a neměl by k tomu ani odvahu. Na vaší zmínce o švýcarských kontech ovšem něco je.“

„Takže bych se asi měl zeptat vás, co víte, pane soudce.“

„Je to dost hrozný příběh o velké radosti a mučivé úzkosti. Nechybí v něm prvky antické tragédie, ovšem bez vznešeností řeckého dramatu.“

„To jste řekl velice květnatě, ale neodpověděl jste mi.“

„Tam vevnitř jste se na mě divně podíval,“ řekl Ingersol, jenž přešel Tyrellovu poznámku. „Ve vašem pohledu nebylo jen překvapení, že jste mě tam našli. Bylo v něm ještě něco jiného, že?“

„Někoho jste mi připomněl.“

„Myslel jsem si to. Váš nečekaný příjezd zaváněl šokovou strategií – vyvést subjekty z rovnováhy a možná mezi nimi vyvolat paniku. To, jak jste na mě zareagoval, mě v tom jen utvrdilo.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale ovšemže víte. Nils Van Nostrand – pan Neptun, jak je libo… Naše podoba vás okamžitě praštila do očí. Poznal jsem to, i když vás ujišťuju, že jde pouze o povrchní podobnost. Muži pokročilého věku v našem postavení mají sklon vypadat podobně, pokud se výrazně neliší výškou, postavou či barvou pleti. V našem případě hraje klíčovou roli oblečení. Vy Van Nostranda znáte a tento dům je asi poslední místo na zemi, kde byste ho čekal. To mi hodně napovědělo.“

„Pak mě ale překvapuje, že se ke známosti s Neptunem přiznáváte.“

„To patří k tomu příběhu,“ dodal Ingersol a prošel pod ozdobným obloukem do zahrady s hojností květin a besídkou umístěnou v klidu daleko od domu a lidí. „Jakmile byly všechny figurky na místě, Nils začal pravidelně jezdit na Costa del Sol. Tenkrát jsem pochopitelně nevěděl, co je zač, ale stali se z nás přátelé. Vypadal jako většina z nás, obstarožních tuláků, kteří mají dost peněz, aby si mohli létat z místa na místo jen tak pro povyražení. Dokonce jsem ho poslal za svým osobním krejčím v Londýně.“

„Kdy jste zjistil, že je Neptun?“

„Před pěti lety. Začal jsem mít podezření, že s ním není něco v pořádku. Lámal jsem si hlavu jeho náhlými příjezdy a spěšnými odjezdy, minulostí jeho rodiny i jeho bohatstvím, které pocházelo z nejasných zdrojů.“

„To zní dost zvláštně,“ přerušil ho Tyrell. „Lidi vašeho ražení se svým majetkem před sousedy obvykle nechlubí.“

„To jistě ne, ale jeho původ bývá v zásadě známý. Člověk něco investuje, nebo zaplní nějakou díru na trhu, či v pravý okamžik založí banku nebo realitní kancelář. Takhle vzniká majetek, o kterém mluvíte. Kupříkladu já jsem byl před jmenováním k Nejvyššímu soudu zakladatelem a starším společníkem nesmírně výnosné právnické firmy, která měla kanceláře ve Washingtonu i v New Yorku. Bez problémů jsem si mohl dovolit přijmout čestnou funkci u soudu.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Hawthorne, jenž si vybavil kádrové materiály Davida Ingersola, které obsahovaly i podrobné údaje o jeho otci. Jediným chybějícím kamínkem do mozaiky byl pravý důvod odstoupení Richarda Ingersola. Náhle věděl, že už jej skoro drží v ruce.

„Neptun,“ řekl Ingersol, jako by četl Tyrellovy myšlenky, a usedl na blou lavičku z ohýbaného železa ve vzdálenější části odlehlé zahrady. „Je to součást příběhu – hnusná a zbytečně krutá. Jednou večer jsme stáli na terase jachtařského klubu, odkud byl výhled na Středozemní moře ozářené měsícem. Van Nostrandovi nikdy nic neuniklo, a tak povídá: ‚Připadá ti na mně něco divného, že jo, pane soudce?‘ Odpověděl jsem, že si myslím, že je homosexuál, ale to nebylo nic nového. V naší mezinárodní společnosti jich bylo plno. On se jen ďábelsky a zlomyslně usmál a řekl: ‚Já jsem člověk, který tě zničil. To já mám v rukou budoucnost tvého syna. Jsem Neptun.‘“

„Ježíšikriste! On to na vás takhle vybalil?“

„To víte, byl jsem v šoku a zeptal jsem se ho, proč mi to říká tak pozdě? Jaké kruté a perverzní uspokojení z toho mohl mít? Bylo mi osmdesát jedna a neměl jsem na to, abych se mu postavil, nebo ho snad dokonce zabil. Zemřela mi žena a byl jsem úplně sám. Když jsem večer uléhal do postele, nevěděl jsem jistě, jestli se ráno ještě vůbec vzbudím. ‚Proč, Nilsi?‘ zeptal jsem se ho znovu. ‚Pročs to udělal a proč mi to teď říkáš?‘“

„Odpověděl vám?“

„Ano, pane Hawthorne, odpověděl. Proto jsem se taky vrátil… Mého syna nezabil žádný zbloudilý narkoman. Zcela chladnokrevně ho zavraždili lidé, kteří mě ‚zničili‘ a jeho ‚měli v rukou‘, abych použil Van Nostrandovy výrazy. Teď je mi osmdesát šest a žiju vlastně přesčas, čímž uvádím svoje doktory v údiv. Ale jednoho dne – a nebude to trvat dlouho – se už nevzbudím a nepozdravím slunce. S tím jsem se smířil, ale ne s tím, že si do svého napucovaného hrobu vezmu tajemství, které mi přineslo takovou hanbu a skončilo vraždou mého syna.“

„Co vám Neptun odpověděl?“ naléhal Tyrell.

„Řekl to zase s tím zlomyslným úsměvem a ledovým pohledem, ze kterého čišela strašná nenávist. Jeho slova si pamatuju přesně, mám je vypálená do mozku… ‚Protože jsme dokázali, že to dokážeme, starouši. Daří se to už dvě generace. Až přijde čas, můžeme převzít vládu Spojených států – Mars a Neptun. Chtěl jsem, aby ti to došlo, aby sis uvědomil, že proti tomu nic ne zmůžeš.‘… Tohle mi se zadostiučiněním vmetl do tváře. Mně, bezmocnému starci, který znovu zbohatl díky korupci. Když mi zabili syna, věděl jsem, že je načase, abych sestoupil z luxusního nebe svého pekla a našel někoho, komu bych mohl říct pravdu.

Nevěděl jsem jistě, kde začít, protože některé věci nesmějí vyplout na povrch. Musím chránit svého báječného vnuka, který má všechny předpoklady být mnohem lepší než jeho otec a dědeček.

Zbytek se ale říct musí. Pak jsem vás uslyšel v pracovně, pane Hawthorne, otočil jsem křeslo a pozorně si vás prohlížel. Vy jste ten pravý, mladý muži. Máte v sobě něco, co budí opatrnou důvěru.“

Ingersol probodl Hawthornea pohledem. „Vy děláte víc než jen svoji práci,“ řekl. „Jste oddaný věci, což také vysvětluje, proč jste se tak náhle zjevil na naší zdejší scéně.“

„Já nejsem herec, pane Ingersole.“

„Všichni jsme herci, pane Hawthorne. Vždyť vstupujeme do lidských životů a pak z nich zase vystupujeme – a je jedno, jestli z pudu sebezáchovy, z touhy po větším vlivu, nebo kvůli vyřizování účtů.“

„Mluvte o sobě.“

„Jak jsem řekl, všichni jsme herci… Pokud jde o moji nepsanou smlouvu…“

„O jakou smlouvu?“

„Jsem připraven vám sdělit jisté informace, pokud se dohodneme, že moje identita zůstane utajena. Jsem zkrátka váš neznámý ‚zdroj‘. Naše styky musí být přísně soukromé a nikdo je nesmí zkoumat.“

„To není v mé pravomoci. Potřeboval bych schválení.“

„V tom případě se po pohřbu vrátím na Costa del Sol a jestli se Van Nostrand ukáže, vytáhnu z kapsy svůj malý revolver, střelím ho do hlavy a vydám se španělskému soudu. Bude to můj poslední čin. Spontánní čin osobní cti. Takové případy už byly.“

„Van Nostrand se neukáže. Je mrtvý.“

Stařec nevěřírně zíral na Tyrella. „Ve zprávách o jeho smrti nic neříkali…“

„Jste jeden z mála vyvolených. Je to tajné.“

„Z jakého důvodu?“

„Třeba kvůli zmatení nepřítele, jestli je libo.“

„Nepřítele? Takže vy víte, že existuje organizace s pevnou strukturou?“

„Ano.“

„Její členy naverbovali stejně jako mého syna. Vydíráním a výhrůžkami, že je zničí, pokud se nepodrobí. Když souhlasili, mohli naopak počítat s tučnou odměnou.“

„Kromě těch několika, které jsme našli mrtvé, nevíme, kdo ti lidé jsou, ani kde jsou. Můžete nám pomoct?“

„Chcete říct, jestli nemůžu pomoct vám osobně.“

„Zabili mi několik kamarádů a jedna přítelkyně nejspíš zůstane do konce života mrzákem. To vám snad stačí.“

„Dobře… Říkají si Škorpioni. Mají čísla od jedné do pětadvaceti. Prvních pět má výsadní postavení, jelikož předávají rozkazy od jakési správní rady.“

„Co je to za radu?“

„Docela přiléhavě se jim riká Poskytovatelé.“

„Co jsou zač?“

„Platí naše dohoda?“

„Jak ode mě můžete chtít, abych držel jazyk za zuby? Nemáte ponětí, co všechno je ve hře.“

„Vím jistě, že ve hře nebude můj vnuk. Todd má celý život před sebou a já ho nenechám ocejchovat jako potomka úplatkářů.“

„Jistě si uvědomujete, že bych vám mohl lhát.“

„Budete o tom uvažovat, ale nevěřím, že to uděláte, když mi dáte čestné slovo. Risknu to… Tak co, dáte mi slovo?“

Tyrell rozčileně vykročil napravo od Ingersola, letmo pohlédl na pobledlý měsíc, pak se otočil zpátky a zadíval se do starcových smutných, avšak odhodlaných očí.

„Žádáte mě, abych předal informace založené na neznámém zdroji? To je bláznovství!“

„To si nemyslím. Například noviny nemusejí uvádět zdroj, který jim dává tipy.“

„Můžete mi poskytnout konkrétní informace?“

„Můžu vám poskytnout tipy, které jsou podle mě velice podstatné. Zbytek si musíte odvodit sám.“

„Tak dobře, máte moje slovo,“ vydechl nakonec Hawthorne. „A já nelžu… Mluvte.“

„Van Nostrand vlastnil jednu z těch malých, ale velice drahých vil, jaké se projektují pro osamělé lidi, kteří nemají ve zvyku zvát si hosty na noc, samozřejmě kromě milenek. Když mi prozradil, co je zač a co provedl, dal jsem tu vilu pod mikroskop – jak se říká v rozvědce. Podplatil jsem jeho služebnou i lidi na místní telefonní ústředně a na centrálách v našich klubech. Věděl jsem, že kdybych toho chlapa zabil, vystavil bych se důsledkům, o které jsem nestál. Kdyby se mi ovšem podařilo zjistit o tom parchantovi, co se dá, možná bych pak dokázal zrušit moc, kterou měl nad mým synem i nade mnou.“

„S použitím jeho vlastních metod?“ namítl Tyrell. „Vydíráním? Vyhrožováním, že zveřejníte, co jste zjistil?“

„Přesně tak…, spolu s tím, co mi řekl můj syn. Jistě chápete, že jsme museli být mimořádně opatrní. Žádné dopisy, žádné telefonáty, nic takového… David hodně cestoval a paradoxně občas podával zprávy CIA o jistých záležitostech, v nichž ho požádali o spolupráci…“

„To jsem slyšel,“ skočil mu Hawthorne do řeči. „Když jsem poprvé nadhodil jeho jméno, šéf námorní rozvědky mi řekl, že jsem idiot. Že váš syn je tak čistý, že v ho případě potřeby využívá CIA.“

„Je to ironie osudu, že…? Ale k věci. Tajně jsme se scházeli a dávali jsme si dobrý pozor, aby nás spolu nikdo neviděl. V davech lidí na Trafalgar Square, v hlučných kavárnách na Rive Gauche, nebo v zapadlých venkovských hostincích. David mi dal telefonní kódy – mimochodem, jde o satelitní přenosy…“

„To víme…“

„Děláte pokroky.“

„Není to nic moc. Pokračujte.“

„Van Nostranda znal ze společnosti. Pohybovali se uvnitř stejných washingtonských kruhů, takže to bylo zcela normální. Na veřejnosti však spolu mluvili jen zřídka. Pak v CIA došlo k mimořádnému případu, který si vyžádal okamžité přezkoumání jedné z analýz. Van Nostrand dal tehdy mému synovi pokyn, aby předal přezkoumané informace Škorpionovi Dvě.“

„Škorpionovi Dvě…? O’Ryanovi?“

„Ano. Víte, David byl Škorpion Tři.“

„Takže patřil do hlavní pětky.“

„Mohu vás ujistit, že jen s velkou nechutí. Jestli se ptáte na důvod, tak vás musím zklamat. Tuhle informaci si nechám pro sebe.“

„Kdo jsou ti další dva? Myslím z pěti nejvyšších Škorpionů.“

„To se mu nepodařilo zjistit, ale domníval se, že jeden z nich je senátorem. Van Nostrand mu totiž jednou řekl, že zpravodajský výbor senátu je skvělým zdrojem informací. Pokud jde o toho pátého, David říkal, že ho O’Ryan vypátral, ale prozradil mu jen tolik, že je to ‚těžká váha – ta nejtěžší v Pentagonu.‘“

„Tam mají spoustu těžkých vah,“ poznamenal Tyrell. „Souhlasím s vámi. Nicméně to potvrzovalo, co jsem vypátral na Costa del Sol. Vždycky když Van Nostrand pobýval ve své rezidenci, měl desítky telefonátů do Washingtonu. Pentagon v nich hrál důležitou roli. David mě ovšem upozornil, že ten seznam je bezcenný. Když se Neptun chtěl spojit s nějakým Škorpionem, používal satelitní kódy.“

„Pokud k předání zprávy nepoužíval nastrčené figury,“ řekl Hawthorne. „Váš syn měl pravdu. Tudy cesta nevede… Zjistil jste o té vile ještě něco? Tedy kromě těch telefonátů.“

„Ano, našel jsem korespondenci od jedné realitní firmy v Lausanne. Van Nostrand patrně vlastnil dům u Ženevského jezera, pochopitelně na jiné jméno. Přesněji řečeno na španělské jméno. Sám byl uveden jako správce objektu.“

„Z toho nic nekouká. I kdybychom něco našli, trvalo by příliš dlouho, než bychom to rozluštili. Ještě něco?“

„Znovu odpovíďám, že ano.“ Ingersol se lehce pousmál. „Seznam dvaceti jmen a adres na hlavičkovém papíře Gemeinschaft Bank z Curychu. Před osmnácti měsíci ležel vé Van Nostrandově sejfu ve zdi. Za deset tisíc dolarů jsem vyřadil z provozu alarmy a nechal jsem si otevřít trezor od jednoho sympatického darebáka, který v současné době pobývá ve věznici v Esteponě. Dvacet jmen, pane Hawthorne. Dvacet.“

„Hlavní žíla!“ zašeptal Tyrell. „Zbytek Škorpionů. Věděl o tom váš syn?“

„Jsem zkušený právník, Hawthorne. Vím, kdy předložit zapečetěný důkaz, a kdy ne. Zvlášť když by ten důkaz mohl vážně poškodit obhajobu.“

„Co to znamená?“

„Když to řeknu polopatě, David neměl buňky ani průpravu pro funkci, do které ho dotlačili. Byl to výborný komerční právník, a ne nějaký sekáč, který hájí práva podsvětí. Jako Škorpion Tři hrál divadýlko, ale nic víc. Pořád se bál a míval sklony k depresím i k panice. Kdybych mu ten seznam dal, tak by ho mohl v jednom ze záchvatů úzkosti použít, aby se z toho vyvlékl.“

„Opravdu?“

„Proboha, myslete hlavou, mladíku! Van Nostrand, důvěrný přítel prezidentů, který měl konexe po celém Washingtonu. O’Ryan, špičkový analytik, jenž měl přístup k těm největším tajemstvím. A proti nim vyděšený chlapík, který přinese jakýsi seznam neznámých jmen, o nichž nemůže říct nic určitého.“

„Co ty satelitní kódy?“

„Okamžitě přestaly fungovat. Škorpioni, kteří mohli vyslat poplašný signál, tak učinili… Kdybych byl zastánce spikleneckých teorií o atentátu na Johna Kennedyho, dokázal bych podrobně popsat, jak lehce se dal zvládnut zastírací manévr, který by naprosto unikl Warrenově komisi. Škorpioni jsou důkazem, jak se to dá udělat.“

„Proč zemřel váš syn?“

„Ztratil, hlavu. Nemám tušení kvůli čemu, ale muselo to být něco v poslední době. Říkal jsem vám, že jsme se vyhýbali písemnému i telefonickému styku. David byl přesvědčený, že Poskytovatelé sledují jeho dům i kancelář.“

„Odposlech?“

„V domě ne, o kanceláři nevím. Je to velká firma se složitým telefonním systémem. Odposlech by mohl vzbudit podezření.“

„S tím domem jste si jistý?“

„Mám vlastní lidi, kteří ho jednou za měsíc kontrolují, ale Davida jsem přesvědčit nedokázal. Pořád říkal: ‚Ty nevíš, co dovedou.‘ S tím jsem souhlasil, jen jsem trval na tom, že jeho dům je čistý. Štěnice se v obytných domech snadno najdou, jak dobře víte.“

„Kdo jsou Poskytovatelé?“

„To nevím jistě, můžu vám dát jen tipy. Za Van Nostrandem létala spousta návštěv a já jsem samozřejmě rozhodil nějaké peníze na letišti v Marbelle a mezi tamními celníky. Ano, ano, pane Hawthorne, mám jména a bydliště všech jeho hostů. Jistě by se mezi nimi našlo několik Poskytovatelů, ale bohužel se mi nepodařilo zjistit nic bližšího. Lživé údaje jsou na takových dokumentech normální, ale nenašel jsem žádné společné jádro… Jeden pár se tam však objevoval mnohem častěji než ostatní. On byl z Milána, ona z Bahrajnu. Nejdřív jsem si myslel že jsou to raisons de coeur – milenci, jimž Van Nostrand poskytuje soukromí. Pak jsem si uvědomil svoji naivitu. Oba byli už postarší, tlustí a oškliví. Takoví milenci by na sebe nedokázali vylézt bez pomoci služebnictva… Ne, pane Hawthorne, nebyli to milenci. Podle mého spíš patřili k Poskytovatelům. Možná to byli jejich vůdci, nebo aspoň prostředníci.“

„Milán. Severní cesta do Palerma, k mafii,“ řekl Tyrell tiše. „A pohádkově bohatý Bahrajn, který často funguje jako hlavní zdroj peněz pro údolí Bikáa. Můžete mi říct jejich jména?“

„Psst!“ Ingersol prudce zvedl pravici. „Někdo přichází bránou.“

Hawthorne se chtěl otočit, ale pozdě. Vzduchem třesklo hlasité plivnutí, typické pro zbraň s tlumičem. Kulka roztříštila starcovi čelo. Tyrell skočil napravo mezi růžové keře a sáhl po zbrani za opaskem. Pozdě. Jako obří pták se na něj vrhla jakási temná postava a pak už nic neviděl. Na jeho hlavu dopadl těžký železný předmět. Tma, prázdno.

29

Hawthorne si nejprve uvědomil ostrou mučivou bolest, pak ucítil, že mu po tváři stékají pramínky krve. Zalapal po dechu a snažil se zvednout hlavu, ale zachytil se vlasy i kůží mezi trny a poškrábal se. Byl zapletený v růžovém keři a v zajetí ostnatých větviček. Jako by mu je někdo naschvál zašlapal do těla, aby mu tím způsobil co největší bolest. Někdo to udělal. Neznámý zabiják, jenž ukončil život Richarda Ingersola, otce Škorpiona Tři.

Tyrell se pomalu proklestil pavučinou trnů a vrávoravě se postavil. Vtom si uvědomil, že v ruce svírá zbraň, příliš velkou a těžkou, než aby byla jeho. Podíval se dolů a v odlesku světla od nedalekého bazénu spatřil pistoli Magnum ráže devět milimetrů s děrovaným tlumičem. Byla to vražedná zbraň, která zabila starého Ingersola. Léčka! blesklo Hawthorneovi hlavou. Teprve pak si uvědomil impulzy, jež mu tepaly pod sakem – jedna, dva, tři… jedna, dva, tři – Poole se s ním snažil spojit pomocí nouzového signálu. Jak dlouho, to nemohl vědět.

Zvedl hlavu a ze všech sil se snažil zorientovat. Vyhrnul si košili a jejími cípy si osušoval zkrvavenou tvář. Nikdo jiný tam nebyl, jen Ingersolova mrvola se zkrvavenou lebkou a tváří, jež připomínala lesklou červenou masku. Tye se rozběhl. Instinktivně věděl, co má dělat. Hlavní byla rychlost. Stáhl Ingersolovo tělo z bílé lavičky z ohýbaného kovu a odtáhl ho za vysoký živý plot, jenž tvořil hranici zahrady. Pak starcovi prohledal kapsy. Nic nenašel, kromě peněženky nadité penězi a kreditními kartami. Nechal ji na místě a vytáhl Ingersolovi z kapsy čistý kapesník. Světlo od bazénu – voda!

Hawthorne uháněl k laťkovému vchodu do zahrady. Zasunul si pistoli za opasek a opatrně se podíval za roh. Pořád nikdo. Tlumené zvuky tichých hlasů potvrzovaly přítomnost několika desítek osob, jež se pomalu pohybovaly za posuvnými dveřmi z kouřového skla, které vedly do obývacího pokoje. Namočil kapesník v bazénu a otřel si tvář i hlavu. Kdyby se mu podařilo bez povšimnutí projít plnou kuchyní, kde měli všichni napilno, mohl by se dostat do chodby jen pár kroků od kanceláře Ingersola mladšího. Bylo to nutné! Musel se spojit s Jacksonem, zjistit důvod nouzového volání a říct mu, co se stalo. Uviděl zplihlou osušku, přehozenou přes lehátko, a bezmyšlenkovitě ji popadl. Nevěděl přesně, jak s ní naloží, ale bylo mu jasné, že musí nějak zakrýt šaty potřísněné krví. Náhle mu došlo, co jej probralo z bezvědomí. Slabé, avšak vytrvalé pulsování elektrických výbojů z plastikového zapalovače, které ucítil na prsou. Bez tohoto elektronického dráždidla by ho našli vedle zkrvaveného těla Richarda Ingersola a policie by ho zatkla pro vraždu. Nepřítel by tím zabil dvě mouchy jednou ranou. Zbavil by se tím možná jediných dvou lidí, kteří s výjimkou teroristky Bajarattové věděli o tajném společenství Škorpionů. Hawthorne věděl, že musí jednat.

Přitiskl si osušku k tváři a rozběhl se po dlážděné pěšině ke dveřím do kuchyně. Vstoupil do chumlu v bílých zástěrách jako zdrcený truchlící či jako člověk, který se v tomto domě smutku ze žalu opil. Ti, kdož si všimli jeho žalostného vzezření, se hned odvrátili. Měli dost své vlastní práce. V úzké chodbičce spěšně zamířil do pracovny, jejíž dveře byly k jeho radosti stále zavřené. Vklouzl dovnitř, zamkl za sebou, prošel všechna okna a zatáhl závěsy. Rána na hlavě se mu znova otevřela, ale stehy na boku díkybohu držely. Krev byla na obvaze, nikoli však pod ním. Pooleovo dodatečné omotání splnilo účel. Všiml si otevřených dveří do koupelny. Potřeboval si ošetřit ránu na hlavě, ale na prvním místě byl A. J. Poole V., poručík amerického vojenského letectva.

„Kde jste?“ vykřikl rozrušený Poole. „Snažím se s vámi spojit už tři čtvrtě hodiny.“

„To počká, Jacksone. Nejdřív si poslechnu, co máte za novinky. Týká se to Cathy?“

„Ne. Doktoři říkají, že je všechno při starém.“

„Tak o co jde?“

„Radši bych vám to neříkal, Tyei, ale měl byste to slyšet… Zabili Henryho Stevense. Policie ho našla za jeho garáží s mimořádně hlubokou bodnou ranou v hrudníku.“ Poručík se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Asi vás bude zajímat, že paní Stevensová bombardovala ministra Palissera tak dlouho, až jí dal tohle číslo. Má pro vás vzkaz a nenechá se odbýt. Zapsal jsem si ho a musel jsem odpřisáhnout, že vám ho vyřídím. Takže poslouchejte: ‚Nejdřív Ingrid a teď Henry, Tyei. Jak dlouho to může pokračovat? Proboha tě prosím, přestaň s tím.‘… Co to znamená, komandére?“

„Míchá dvě věci dohromady, i když mezi nimi není žádná souvislost.“ Tyrell si nemohl dovolit přemýšlet o bolesti Phyllis Stevensové. Nebyl čas! „Má policie něco k Henryho vraždě?“ zeptal se.

„Zatím jen tu velice neobvyklou ránu. Všechno se drží pod pokličkou. Policie má rozkazy nesdělovat nic tisku, ani nikomu jinému.“

„Co je s tou ranou?“

„Způsobila ji dlouhá a silná čepel, prý velice vzácná.“

„Kdo vám to řekl?“

„Ministr Palisser. Od té doby, co dostal ředitel Gillette infarkt, nebo co to bylo, se do toho Palisser vložil, jelikož pracujete v zájmu ministerstva zahraničí. Všechno teď řídí on.“

„Takže vy mluvíte přímo s ním?“ otázal se Tyrell.

„Pro člověka, který má jen stříbrný prýmek, je to dost hrůza, ale co se dá dělat. Dal mi svoje privátní čísla, jak domů, tak na ministerstvo.“

„Teď mě pozorně poslouchejte, Jacksone. Dělejte si poznámky, a když něčemu nebudete rozumět, tak mě zastavte.“ Hawthorne mu vylíčil, co se stalo v Ingersolově domě v McLeanu ve Virgirtii a zvlášť podrobně popsal svoji diskusi s Richardem Ingersolem i násilnou smrt bývalého soudce na zahradě.

„Jak vážně jste zraněný?“ zeptal se poručík.

„Strašně mě bolí hlava a hodilo by se mi pár dalších stehů, ale jinak se to dá přežít. Teď se spojte s Palisserem a povězte mu všechno, co jsem vám řekl. Chci, aby mi zařídil okamžitý přístup ke složkám CIA na všechny senátory ve zpravodajských výborech a taky na všechny vysoké úředníky Pentagonu s rozhodovací pravomocí.“

„Píšu, jak rychle jen můžu,“ řekl Poole. „Páni, tomu říkám plán!“

„Máte všechno?“

„Spletu se málokdy, komandére. Náhodou mám to, čemu se říká sluchová paměť. Vyřídím mu všechno, co jste mi řekl… Mimochodem, zase volal váš bratr Mark. Byl rozčilený.“

„To je u něj normální. Co zas chce?“

„Jde o piloty od Van Nostranda, o ty Jonesovy. Máte dvanáct hodin na to, abyste se jim ozval, jinak prý všechno zveřejní.“

„Aby je vzal ďas. Tak ať si to klidně zveřejní. Vyplaší tím celou síť Škorpionů a jeden z nich je přímo tady v domě! Ať je to, kdo chce, viděl mě jít ven se starým pánem, otcem Škorpiona Tři. Trojka je po smrti, stejně jako O’Ryan i Van Nostrand. Z hlavní pětice zbývají už jen dva. Panika právě vypukla.“

„Tyei, jak vážné je to s vaší hlavou?“

„Je trochu potlučená a bolí jak čert.“

„Najděte nějaký obvaz a křížově si ho omotejte přes vlasy. Pořádně to utáhněte a ukradněte klobouk.“

„Šek už je na cestě, pane doktore… Musím odsud vypadnout. Vyřiďte Palisserovi, že jedu do Langley. Bude mi to trvat nejmíň dvacet minut, takže má dost času, aby mi zařídil vpuštění a aby počítače v jedné z těch jejich tajných komnat bez oken začaly chrlit první složky CIA. Řekněte mu, ať pohne kostrou a nezapomeňte mu zdůraznit, že jsem vám to nařídil já.“

„Vy rád plivete do tváře autoritám, že?“

„Je to jedna z mála radostí, které mi zbyly.“

V zabezpečené laboratoři soudního lékařství v nemocnici Waltra Reeda pracovali dva lékaři na mrtvole kapitána Henryho Stevense. Vtom se po sobě šokovaně podívali. Na sterilním stolku z nerezové oceli u nohou operačního stolu ležela kolekce nejrůznějších čepelí. Bylo jich celkem třicet sedm – od obyčejného nože na zeleninu až po ty největší řezné nástroje.

„No nazdar, byl to bajonet,“ hlesl lékař napravo.

„Nějaký psychopat nám poslal vizitku,“ přitakál doktor po jeho levici.

Bajarattová se prodírala davem lidí k automatickým dveřím konečné stanice nadzemní dráhy. Uvnitř zabočila napravo, tedy nikoli k přepážkám, ale k řadě skříněk na zavazadla. Rozepnula zip na boku své kabelky, vytáhla klíček, jenž dostala v Marseilles, a začala zkoumat čísla na zamčených dvířkách. Když našla dveře označené 116, otevřela je, vsunula dovnitř ruku a nataženými prsty prohmatala skrytou horní část, kde byla přilepená obálka. Baj ji odlepila, roztrhla a vyklepala z ní jakousi stvrzenku, kterou rychle upustila do postranní kapsičky své kabelky namísto klíčku, jenž zůstal v prázdné skříňce.

Pak vykročila zpátky do houfu lidí a zamířila k úschovně zavazadel. Tam ledabyle vytáhla stvrzenku a podala ji dívce za přepážkou.

„Jeden z našich pilotů mi tady měl nechat balíček,“ zašvitořila a sladce se usmála. „Čím je ženská starší, tím víc potřebuje parfémy z Paříže, co říkáte?“

Úřednice si vzala stvrzenku. Uběhlo několik minut a nervozita Bajarattové se stupňovala. Šlehala kolem sebe očima jako štvané zvíře, které se blíží k pasti. Pak se žena vrátila.

„Omlouvám se, ale váš známý pilot si popletl země,“ vysvětlila úřednice a podala Bajarattové pečlivě zalepenou krabici. „Tohle není z Paříže, ale přímo z Tel Avivu… Mezi námi, balíčky z domova dáváme na zvláštní místo. Lidi bývají strašně natěšení, když si sem přijdou pro věci, jestli mi rozumíte.“

„Ne tak docela, ale děkuji vám.“ Baj převzala balíček. Byl lehký – zatřásla s ním. „Ten mizera pilot určitě nejdřív letěl domů a dal půlku jiné ženské.“

„To jsou celí chlapi,“ souhlasila úřednice. „Člověk jim nemůže věřit a o pilotech to platí zvlášť.“

Bajarattová se s balíčkem v ruce prodírala mlýnicí těl zpět k východu. Měla radost. Postup fungoval. Jestliže neutralizovaná plastická trhavina pronikla přes izraelská bezpečnostní opatření, bez problémů pronikne i do Bílého domu! Už jen necelých čtyřiadvacet hodin! Ašchelon!

Vyšla automatickými dveřmi ven a zjistila, že tam limuzína není. Usoudila, že řidič nejspíš krouží kolem, aby nemusel parkovat v zákazu stání. Trochu ji to rozladilo, ale nezlobila se. Úspěšné dodání balíčku ji naplnilo odhodláním. Prošel přístroji na letišti i prohlídkami v úschovně, které byly po explozích na letišti v Tel Avivu v sedmdesátých letech na denním pořádku. Nikdo netušil, že šev na dně detonační kabelky ukrýval černou ocelovou nitku, ne o moc delší než centimetr. Jejím vytažením se aktivovaly miniaturní lithiové baterie, schopné způsobit výbuch o síle několika tun dynamitu. Stačilo nařídit ručičky hodinek posázených diamanty na dvanáct hodin a třikrát stisknout korunku. Znovu se cítila jako desetiletá holčička, když zabořila lovecký nůž do nadrženého španělského vojáka, jenž ji tak surově připravil o panenství. Muerte a toda autoridad!

„Ať se propadnu, jestli tohle není ta izraelská holka z kibucu Bar-Šoen.“

Ta slova přišla jako blesk z čistého nebe, jenž zapálil její mozek a rozprášil všechny myšlenky. Vzhlédla a spatřila cizího člověka, který přitom vůbec nebyl cizí! Byl to agent Mossadu, s nímž před lety spala a kterého zahlédla v recepci hotelu Carillon. Tmavé vlasy měl nyní odbarvené na blond.

„Akorát si už neříkáš Ráchel,“ dodal. „Myslím, že tvoje jméno začíná na B, jako například Bajarattová. Věděli jsme, že máš kolegy v Jeruzalémě i Tel Avivu. Kam jinam by sis chodila pro vzkazy nebo pro balíčky než na místo, kde by tě nikdo nečekal. Bylo to jen tušení, ale my máme dobrý čich…“

„Miláčku, to jsem ráda, že tě zase po dlouhé době vidím!“ zvolala Baj. „Obejmi mě a dej mi pusu, lásko moje největší!“ Bajarattová objala důstojníka Mossadu, což lidé na nástupišti přijali s chápavými úsměvy. „Naposledy jsme spolu byli v kibucu BarŠoen! Pojď dovnitř, do kavárny. Musíme toho spoustu probrat!“

Baj sevřela agentovu paži, táhla jej zpátky do nádražní budovy a přitom jej v hebrejštině opěvovala. Lidé se před nimi ochotně rozestupovali. Když vešli dovnitř, odvedla rozpačitého Izraelce k nejbližší a nejdelší frontě na jízdenky. Náhle začala vřeštět hrůzou.

„To je on!“ zaječela Bajarattová hystericky na nikoho a na všechny. Oči měla vytřeštěné strachem, žíly na krku naběhlé. „Je to Ahmet Soud z hnutí Hizballáh! Podívejte se na ty jeho vlasy! Odbarvil si je, ale je to on! Za bojů v pohraničí zavraždil moje děti a pak mě znásilnil. Jak to, že je tady? Zavolejte policii, zavolejte naše úřady! Zadržte ho!“

Na agenta Mossadu se v mžiku sesypalo několik mužů, kteří vyběhli z front u přepážek. Baj se vyřítila dveřmi ven a běžela proti proudu vozidel v jednosměrné ulici.

„Jedeme pryč!“ zařvala.

Ranou do okna zastavila limuzínu, která se k ní pomalu přiblížila, a skočila na zadní sedadlo vedle vyplašeného Nicola.

„Kam, madam?“ zeptal se řidič.

„Do nejbližšího hotelu, aspoň trochu slušného,“ odvětila Baj zadýchaně.

„Pár jich je přímo tady na letišti.“

„Tak do toho nejlepšího.“

„Basta, signora!“ řekl Nicolo a probodl Bajarattovou pohledem svých velkých tmavých očí. Když zavřel skleněnou přepážku mezi šoférem a zadní částí limuzíny, dodal italsky: „Poslední dvě hodiny jsem se s vámi snažil promluvit, ale vy jste mě neposlouchala. Teď poslouchat budete.“

„Musím si promyslet spoustu věcí, Nico. Nemám čas…“

„Teď si čas uděláte, nebo zastavím auto a vystoupím.“

„Cože? To by sis nedovolil!“

„Nic na tom není, signora. Prostě řeknu řidiči, aby zastavil, a jestli to neudělá, tak ho k tomu přinutím.“

„Jsi drzý spratek… No dobře, poslouchám.“

„Říkal jsem vám, že jsem mluvil s Angelinou…“

„Ano, ano, slyšela jsem. Herečky v Kalifornii stávkují a ona zítra letí domů.“

„Nejdřív letí do Washingtonu. Máme sraz ve dvě hodiny na Národním letišti.“

„To nepřipadá v úvahu,“ řekla Bajarattová neoblomně. „Na zítřek mám jiné plány.“

„V tom případě se budete muset obejít beze mě, tetičko Cabriniová.“

„To nemůžeš – nesmíš!“

„Já nejsem váš majetek, signora. Říkáte, že před sebou máte velký úkol. Lidi umírají jen kvůli tomu, že vám ho údajně chtějí překazit… i když nechápu, jakou důležitost můžou mít služebná z ostrova a nějaký řidič…“

„Zradili by mě! Dali by mě zabít!“

„Jo, takhle jste to říkala, ale já už nechci nic slyšet. Dáváte mi až moc rozkazů, kterým nerozumím. Jestli je ten váš velký úkol tak dobrý a ctnostný, jestli si ho církev natolik váží, tak proč musíme předstírat, že jsme někdo jiný než ve skutečnosti…? Víte co? Těch lir v Neapoli se asi ani nedotknu a vy my už nebudete udílet rozkazy, ani mi zakazovat schůzky s Angelinou. Mám sílu a nejsem hloupý. Najdu si práci. Třeba mi pomůže Papa Capelli, až mu řeknu pravdu. A já mu ji řeknu.“

„Vyhodí tě z baráku!“

„Přivedu s sebou kněze, který mi dá rozhřešení a požehnání za upřímné doznání. Uvidí, že nic nepředstírám, že se opravdově kaju za svoje hříchy a lhaní… O člověku, který se mě pokusil zabít, ale mluvit nebudu. On za to zaplatil a já se nenechám trestat za něco, co jsem musel udělat.“

„A o mně bys mluvil?“

„Řeknu jim, že nejste hraběnka, ale bohatá žena urozeného původu, která si ráda hraje. My kluci z doků přece dobře víme, že je to mezi boháči velká móda. Kolikrát jen jsme v Portici a Neapoli připravovali jachty pro vznešené pány a paní, kteří byli ve skutečnosti pasáci a děvky z Říma?“

„To mi nemůžeš udělat, Nicolo!“

„O tom špatném mluvit nebudu. Nic o tom nevím a vy si zasloužíte, abych mlčel, protože jste do mého mizerného života přivedla Angelinu Capelliovou.“

„Nico, poslouchej mě. Už jen jeden den a budeš bohatý a volnýi“

„Co to říkáte…?“

„Zítra – už zítra. Potřebuju tě jen večer, na malou chvíli! To je všechno, co po tobě žádám, a pak zmizím…“

„Zmizíte…?“

„Ano, ty můj hezounku. Peníze v Neapoli budou tvoje a slavná rodina z Ravella bude ochotná přijmout tě za vlastního. Všechno to máš nadosah, Nicolo! O něčem takovém sní tisíce dětí v přístavech. Nešlapej si po štěstí!“

„Zítra večer?“

„Ano, ano, nebude tě to stát ani hodinu času… S Andělou se klidně můžete sejít odpoledne – měla jsem hlavu plnou starostí a neposlouchala jsem tě. Sama tě doprovodím na letiště. Takže domluveno?“

„Už žádné lži a báchorky, signora Cabrini. Nezapomínejte, že jsem kluk z ulice. Řekl bych, že pravdu poznám rychleji než vy. Nebývá tak složitá.“

Hawthome zavěsil telefon a rozhlédl se po Ingersolově pracovně. Pak zamířil do soukromé koupelny a otevřel skříňku. Byly v ní různé léky, jako například valium v tabletách či prášky proti překyselení žaludku, a dále dvě tyčinky pro zastavení krvácení, krém na holení, lahvička s vodou po holení, malá plechovka náplastí a cívka leukoplasti. Na odkládací ploše ležela mramorová skříňka plná kosmetických tamponů. Vytáhl pět nebo šest kusů, natočil hlavu k zrcadlu, přitiskl okraje řezné rány k sobě a přikryl ji tampony. Poté horečně natrhal proužky leukoplasti a co nejpevněji je přelepil přes tampony i přes vlasy. Vrátil se do pracovny, v šatníku mrtvého advokáta našel nepromokavou kostkovanou čepici a narazil si ji na hlavu. Doufal, že nepropustí krev dřív, než dorazí do Langley.

Když vyšel na chodbu, náhle ho napadlo, zda by nějak nemohl ukrást knihu hostů. Byla umístěná všem na očích a smuteční hosté se předháněli, aby se do ní také zapsali. Kniha z Van Nostrandovy strážnice v něčem pomohla – a někdo v tomto domě byl Škorpion. Byly pro to dva důkazy: smrt starce a neznámá zbraň, kterou měl Tyrell za opaskem. Když však došel k hlavním dveřím, veškeré myšlenky na krádež ho rázem přešly.

„Už odcházíte, pane?“ zeptal se mladý Todd Ingersol, jenž se k Hawthorneovi přitočil v předsíni.

„Bohužel musím,“ odvětil Tyrell, jenž vycítil v mladíkově hlase hněvivý podtón. „Přišel jsem v oficiální záležitosti, protože musím dělat svoji práci, ale vaše rodina má moji upřímnou soustrast.“

„Řekl bych, že té už jsme si užili až až, pane. Začíná to tady vypadat jako na nějakém nudném podnikovém večírku, takže bych rád našel dědečka.“

„Ale?“

„Má toho plné zuby stejně jako já. Po krátké zmínce o otci tady všichni žvaní jen o sobě. Jen se podívejte třebá na toho neandertálce generála Meyerse, jak se nám rozpovídal. Táta ty jeho bláboly nesnášel. Jen naoko předstíral, že mu nevadí.“

„Bohužel, tohle je Washington.“

Náhle vrazil dovnitř rozložitý vystříhaný muž v tuctovém modrém obleku. Prosmýkl se kolem Hawthomea a Ingersolova syna, rychlým krokem přešel k Meyersovi a naléhavě mu cosi říkal do ucha, skoro jako by dával generálovi rozkazy.

„Kdo je to?“ zeptal se Tyrell.

„Pobočník našeho velkého Mika. Už dobrou půlhodinu se ho odsud snaží dostat. Před chvílí jsem viděl, jak chytá generála za rukáv… Kde je děda? Pan White říkal, že mluvil s vámi. On umí tyhle pitomce vykopnout s úsměvem – já ne. Nebyl bych zdvořilý a matka by vyváděla.“

„Chápu.“ Hawthorne si krátce prohlédl mladíkovu tvář. „Poslouchej mě, Todde – jmenuješ se Todd, ne?“

„Ano, pane.“

„Teď asi nebudeš nic chápat, ale tvůj dědeček tě má moc rád. Příliš toho o něm nevím, ale za těch pár minut, co jsem si ním strávil, jsem zjistil, že je to mimořádný člověk.“

„To všichni víme…“

„Drž se toho, Todde. Věř tomu… Aspoň pokud jde o tebe.“

„Co to má sakra znamenat?“

„To nevím jistě. Jen chci, abys věděl, že z tohoto domu odcházím s čistýma rukama.“

„Váš obličej, pane. Podívejte se do zrcadla!“

Tyrell cítil, že mu po tváři stékají čůrky krve. Otočil se na podpatku a vyběhl ze dveří.

V půli cesty do Langley Hawthome dupl na brzdu a strhl auto ministerstva zahraničí ke krajnici. Meyers! „Maximální“ Mike Meyers, předseda sboru náčelníků štábů. „Těžká váha“ z Pentagonu – O’Ryanův popis. Je to možné? To jméno pro Tyrella zprvu nic neznamenalo. Vojenské struktury neměl právě v lásce a článkům, které se jich týkaly, se většinou vyhýbal. Přezdívka Maximální Mike mu však uvízla v paměti, nejspíš proto, že ji nesnášel. Hnusilo se mu všechno, co ten přídomek vyjadřoval. A příjmení znělo Meyers. Ta nejtěžší z těžkých vah.

Tyrell vytáhl linku, která ho spojovala s Poolem, a stiskl knoflík.

„Tady jsem,“ odvětil poručíkův hlas okamžitě. „Co je nového s Cathy?“

„Pohnula levou nohou, což je nadějné, ale neznamená to nic jistého. A co vy?“

„Zrušte Langley. Zavolejte Palisserovi a povězte mu, že jsem na cestě k němu. Máme novou bombu.“

30

„Jedte dál!“ nařídila Bajarattová, když řidič limuzíny zabočil ke vchodu jednoho z hotelů u letiště. „Radši bych něco dál odsud.“

„Všechny jsou si podobné, madam,“ řekl šofér.

„Zkuste jiný, prosím vás.“

Baj nespouštěla oči z okna, přesněji řečeno z kruhového vjezdu, jenž za ním pomalu mizel. Snažila se zachytit případnou známku, že je někdo sleduje – váhavé auto, blikáni reflektorů, prostě cokoli. Svírala balíček na klíně a přitom cítila, že se jí rozbušilo srdce a po krku jí stéká pot. Mossad ji vypátral, i když se skrývala hluboko pod zemí! Jeruzalém o všem věděl a poslal jediného člověka, který by ji okamžitě identifikoval – bývalého milence, jenž dobře znal její chůzi, tělo i drobná gesta. Zpravodajského důstojníka, jenž se zaměřil na podezřelý cíl.

Jak s tím vším souvisí Mossad? Jak? Jaké má spojení s washingtonským kroužkem Krvelačné holčičky…? Věděl by to nejnovější vůdce Škorpionů? Přiznal přece, že o její misi nejen ví, ale že ji také schvaluje. Vzpomínáte na Dallas před třiceti lety? My ano, pravil tehdy nadšeně. Navíc poznamenal, že nenávidí ty zatracený buzeranty z Washingtonu, co nám ve Vietnamu nedali munici. Za pokus to stálo. On za to stál.

„Pane řidiči,“ houkla Bajarattová. „Zavezte nás, prosím, na nejbližší parkoviště.“

„Cože, madam?“

„Vím, že se to moc nehodí, ale ráda bych si vytáhla ze zavazadla několik věcí.“

„Jak račte, madam.“

„A měly by tam být telefonní automaty.“

„Telefon máte přímo tady v autě.“

„Děkuji, ale radši bych…“

„No jo, to je dneska úplně normální, viděl jsem to v televizi. Lidi se bojí, že je na mobilním telefonu bude někdo odposlouchávat.“

„O to já se nestarám.“

Baj měla skutečně jiné starosti. Parkoviště pod širým nebem jsou velice přehledná a člověk dobře vidí, jaká auta přijíždějí a odjíždějí. Pokud by je někdo sledoval, zjistila by to během chvíle – a v rozlehlých stinných prostorách se Amája Aquirrová alias Bajarattová vyznala velice dobře. Pohladila svoji kabelku a ucítila tvrdou ocel automatické pistole. Měla plný zásobník.

Jediný automobil, jenž během několika minut od jejich příjezdu dorazil na parkoviště, byl křiklavě barevný džíp. Jeho řidička i ostatní cestující byli hluční mladí lidé. Výjezd z plochy byl několik set metrů daleko, za řadami zaparkovaných vozů. Byli v bezpečí, nikdo je nesledoval. Navíc tam stála telefonní budka.

„To jsem já,“ řekla Baj. „Můžeme mluvit?“

„Jedu ve svém pentagonském kočáru. Dejte mi deset sekund. Přepnu hovor na utajovač a znovu se ozvu.“ O osm vteřin později předseda sboru náčelníků štábů opět zavolal. „Vidím, že už se nemůžete dočkat, madam. Dal jsem plánek specialistovi z vojenské rozvědky, který pro mě dělá. Pracoval na Středním východě, a tak o tom zařízeni věděl všechno. Dodáme vám to zítra ráno, nejpozději v sedm.“

„Jste skutečný profík, Jedničko, ale kvůli tomu nevolám. Můžeme mluvit, nebo existuje možnost odposlechu?“

„Spojení je tak bezpečné, že byste mi klidně mohla vyzradit nukleární kódy.“

„Ale jste přece v autě…“

„Je to velice zvláštní vůz. Právě jsem se vrátil ze zdvořilostní návštěvy u jednoho posery, kterého jsme se díky vám zbavili. Ten grázl by nás všechny práskl.“

„Možná už se stalo.“

„Vyloučeno, madam, o tom bych věděl.“

„Ano, říkal jste, že máte výsadní postaveni…“

„Maximálně,“ přerušil ji Meyers, „což je s ohledem na moji přezdívku docela legrační.“

„Prosím?“

„Ale nic, to byl jen pokus o vtip.“

„Musím se vás na něco zeptat a ujišťuji vás, že na tom není vůbec nic vtipného. Ukázal se tady Mossad. Co o tom víte?“

„Tady?“

„Přesně tak.“

„Ať se propadnu. Nic takového nebylo v oběhu a já bych to musel zachytit. Mám tam pár zvláštních kamarádů – jsou to správní hoši, žádní levičáci.“

„To jste mě moc neuklidnil.“

„Pečlivě rozlišuju, madam. Nejdřív já, pak všichni ostatní.“

„Včetně mě?“

„Vy jste teď moje nejvyšší priorita. Díky vám se vrátíme tam, kam patříme, takže není nic, co bych pro vás neudělal. Doslova už cítím plameny, slyším křik lůzy podělané strachem a vidím pochodovat naše vojska. Zase budeme u vesla.“

„Muerte a toda autoridad.“

„Co jste říkala?“

„To se vás netýká. Jen mě.“

Bajarattová zavěsila telefon v budce na parkovišti a zamyšleně se zamračila. Ten muž se choval jako fanatik. Nic proti, pokud to ovšem jen nehrál. Myslí to vážně, uvažovala Baj, nebo je to zkušený špicl nastrčený vnitřním kroužkem, od kterého se naoko distancoval? Dozví se to ráno, až rozmontuje Alláhovu botu a ověří si její strukturu i součástky, což jako zkušená aktivistka uměla. Technik by dokázal postavit napohled přesnou kopii, existovaly však tři kontaktní body, jež se nedaly napodobit bez smrtelných následků. Vlastně je jedno, jestli je to přítel, nebo nepřítel, usoudila. Nic mu přece neřekla.

Baj vhodila další minci a zavolala na recepci hotelu Carillon, aby si vybrala početné vzkazy. Až na jeden byly prosebné. Výjimku tvořila zpráva z kanceláře senátora Nesbitta z Michiganu, jež se vyznačovala báječnou přesností: Přijetí hraběnky v Bílém domě je naplánováno na osmou hodinu zítra večer. Senátor jí zavolá ráno.

Bajarattová zamířila zpátky k limuzíně. Instinktivně se přitom rozhlížela po nových autech a vzhlédla i k temné obloze, jestli ji náhodou někdo nesleduje z letadla.

„Zavezte nás zpátky do toho prvního hotelu,“ řekla řidiči „Ukvapila jsem se.“

Hawthorne stál nad řeznickým stolem v kuchyni ministra zahraničí. Jeho rozzlobený hostitel seděl vedle nezbytného kávovaru. Jejich výměna názorů byla bouřlivá.

„Mluvíte jako hlupák s nulovým IQ, komandére! Copak jste ztratil všechen smysl pro realitu?“

„Vy jste hlupák, jestli mě pořádně neposloucháte, Palissere!“

„Mladý muži, dovolte abych vám připomněl, že jsem ministr zahraničí.“

„Vy jste tak leda ministr na baterky!“

„Jestli si myslíte, že jste vtipný, tak jste na omylu.“

„To jste říkal už minule, když jsme se bavili o Van Nostrandovi. Tehdy jste byl vedle a teď taky. Začal byste laskavě přemýšlet a poslouchat mě?“

„Vyslechl jsem všechno, co mi váš asistent – jak jen se jmenuje? – říkal a ještě teď se mi z toho točí hlava.“

„Jmenuje se Poole, je poručíkem vzdušných sil a má v hlavě daleko víc než my dva dohromady. Všechno, co řilcal, je pravda. Já tam byl, vy ne.“

„Povíme si to na rovinu, Hawthorne,“ řekl Palisser. „Kde berete jistotu, že se starý Ingersol za daných okolností nepomátl? Je mu už skoro devadesát a zamordovali mu syna. Navíc seděl celý den v letadle, v němž překonal šest nebo sedm časových pásem. Vezměte v úvahu jeho věk a rozpoložení. Stařík jako Ingersol, jehož postihla taková rána osudu, by si klidně mohl vybájit celou armádu démonů, kteří vypochodovali z pekla, aby rozsévali zkázu, včetně vraždy svého syna… Jen si to představte! Propracovaná síť Škorpionů s elitními vůdci, kteri vykonávají příkazy mystického řádu Poskytovatelů? Je to jako vystřižené z nějakého laciného románu!“

„O Schutzstaffel se to dalo říct taky.“

„Myslíte první nacisty?“

„Byli to hrdlořezové, kteří měli uniformy a několik tisíc párů kožených holínek v době, kdy na bochník chleba nestačilo ani kolečko plné německých marek. V hospodářské bídě Výmarské republiky to tak bylo.“

„O čem to ksakru mluvíte?“

„Dá se z toho odvodit jeden velice podstatný vzorec, pane ministře. Všechny ty uniformy a holínky musel někdo dodat. Nespadly jen tak z nebe. Nakoupily je zvláštní kruhy, které chtěly ovládnout zemi! Zdejší Poskytovatelé se od nich příliš neliší. Hodlají uchvátit moc a jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je zavraždit prezidenta a vyvolat tím chaos. Víme, že jsou v senátu i v Pentagonu a pravděpodobně také na soudech i ve sdělovacích prostředcích. Čekají, až budou moci zaplnit mocenské vakuum.“

„Jak to myslíte, že to víme?“

„Ti Ingersolovi, myslím otec a syn, si to odvodili. Vycházeli z toho, co se syn dověděl ve své nedobrovolné roli Škorpiona, a z toho, co Van Nostrand řekl starému Ingersolovi na Costa del Sol.“

„Van Nostrand…?“

„Slyšel jste dobře. Ten elegantní grázl stál u kolébky celé té věci. Vyklopil to našemu bývalému soudci Nejvyššího soudu. Jasně mu řekl, že on a jeho lidé budou vládnout Washingtonu a že Ingersol ani jeho syn proti tomu nic nezmůžou. Oni dva byli důkazem, že to funguje z generace na generaci.“

„To je absurdní!“

„Vy i náš nebožtík ministr obrany Howard Davenport jste čistí, o předsedovi sboru náčelníků štábů to ale neplatí. Patří k nim.“

„Vy jste úplně zešílel…“

„Šílím vzteky, Palissere, ale jsem zcela při smyslech a rána na mojí hlavě vám to dokáže.“ Hawthorne strhl vycházkovou čepici, odcizenou ze šatníku mladšího z Ingersolů, sklonil se a odhalil zkrvavenou náplast.

„To se vám stalo u Ingersola?“

„Jsou to asi dvě hodiny a Maximální Mike Meyers, všemocný předseda sboru náčelníků štábů, byl u toho. Jeden ze Škorpionů je prý těžká váha v Pentagonu – ta nejtěžší. Potřebuje člověk automapu, aby se dostal z Ingersolova domu do Pentagonu, pane ministře?“

„Toho starého pána předvoláme a necháme ho vyšetřit příslušnými doktory,“ pravil Palisser mrzutě a zamyšleně.

„Odpusťte, že jsem použil jednu starou metodu.“ Hawthorne ztišil hlas a unaveně se opřel o řeznický stůl. Na čele mu začaly vyrážet perličky potu. „V Amsterdamu jsem ji vypiloval až k dokonalosti. Říkával jsem jí ‚pecka do hlavy‘ a používal jsem ji v případech, když některý z mých lidí váhal… Soudce Ingersola předvolat nemůžete, jelikož je mrtvý. Kulka z pistole Magnum ráže devět milimetrů mu roztříštila lebku a podezření mělo padnout na mě.“

Palisser bezděčně odsunul židli po kamenné podlaze kuchyně, až to zaskřípělo.

„Co to…“

„Je to pravda, pane ministře.“

„Bylo by to ve všech zprávách! Zavolali by mi to!“

„Pentagon jistě ne. Navíc je celkem dobře možné, že nikdo z Ingersolova domu nezašel na zahradu za bazénem. Možná ho najdou až ráno. Příležitost, proč se tam dneska večer sešli, zrovna nepřeje koupání bez plavek, pokud jsem ovšem značně nepodcenil svůj odpor k washingtonským dýchánkům.“

„Kdo ho zastřelil? A proč?“ Palisser zbělel jako stěna a pootevřel ústa údivem.

„Jsou to jen dohady, ale jsou založené na tom, co jsem viděl a slyšel, když jsem se odtamtud po tom výprasku snažil zmizet. Viděl jsem, jak k Meyersovi přiběhl jeho silně nervózni asistent a skoro nutil svého šéfa k odchodu, což není zrovna typické chování podřízeného předsedy sboru náčelníků štábů. Pak mi vnuk starého Ingersola řekl, že ten asistent se odtamtud snaží generála dostat už půl hodiny. To by odpovídalo času, kdy zemřel Ingersol a já dostal ránu.“

„To nemá logiku. Proč by toho staříka někdo zabíjel?“

„Protože Škorpioni existují. Jsou skuteční. Nevím, co ten vrah slyšel, ale Ingersol se mi chystal prozradit jména dvou lidí, kteří často navštěvovali Van Nostranda na Costa del Sol. Vycítil, že ho můžou zavést ke Škorpionům. Na nic jiného nemyslel. Udělal by všechno, aby zrušil moc, kterou měli nad jeho synem.“

„Takže vy říkáte, že Meyersův asistent zastřelil Ingersola?“

„Je to jediný závěr, který má nějakou logiku.“

„Ale jestli jste ho viděl, když jste odcházel, jaktože on neviděl vás – člověka, kterého skoro ubil k smrti? A jestli ano, proč se podle toho nezachoval?“

„V hale se moc nesvítilo, měl jsem na hlavě tuhle čepici a bylo tam plno lidí. Navíc kolem nás proběhl jako šílenec. Měl jedinou starost – jak odtamtud co nejrychleji vypadnout.“

„A na základě takových nesouvislých domněnek mám podle vás zpochybnit čest a vlastenectví předsedy sboru náčelníků štábů, který prožil čtyři roky jako válečný zajatec v Severním Vietnamu, a dát ho zajistit?“

„To je to poslední, co bych po vás chtěl!“ zpražil ho Tyrell. „Chci, abyste mi pomohl s tím, co už jsem začal, to znamená jednat bez servítků a co nejrychleji se vloudit do jádra těch lidí… On přece patří do ‚kroužku vyvolených‘. Je to jeden z mála lidí, kteří každý den, a dokonce každou hodinu dostávají informace o postupu Krvelačné holčičky. Nebo snad nemám pravdu?“

„Ale jistě, vždyť je…“

„Vím, co je zač,“ skočil mu do řeči Hawthorne. „Vím, že je Škorpion, on to ale netuší.“

„Takže?“

„Domluvte mi s ním schůzku. Na dnešní večer. Jsem expert na Bajarattovou, kterého málem zabili u Ingersolových.“

„Probůh, jestli máte pravdu, tak se vás snažil zabít právě on!“

„To já přece nevím, dokonce ani nemám žádné podezření,“ odvětil Tyrell vychytrale. „Mám pocit, že to byl někdo jiný z lidí v domě, a jelikož tam pan generál byl, obracím se na něj, aby mi pomohl vypátrat pachatele.“ Hawthorne se náhle otočil a přistoupil k tmavému sklu trouby umístěné ve výšce. Jeho hlas zněl náhle hrubě, jako u výslechu. „Přemýšlejte, pane generále! Projděte znovu všechna jména, každou tvář, kterou si vybavujete! Je to strašně důležité, pane generále, někdo z těch lidí totiž pracuje pro Krvelačnou holčičku!“ Tyrell se znovu otočil a probodl Pallisera pohledem. „Vidíte, jak se to dělá, pane ministře.“

„Prokoukne vás.“

„Když to zvládnu dobře, tak ne. Mimochodem, budu potřebovat takový ten malý diktafon, co se dá zastrčit do kapsy u košile. Chci si nahrát všechno, co ten grázl řekne.“

„Nemusím vám říkat, pane Hawthorne, že pokud máte pravdu a pokud Meyers bude mít sebemenší podezření, že ho nahráváte, zabije vás.“

„Jestli to zkusí, tak ho nečeká valná budoucnost.“

Předseda sboru náčelníků štábů generál Michael Meyers stál jen v kalhotách a netrpělivě čekal, až mu pobočník odepne protézu pravé ruky, jež vyplňovala rukáv jeho civilního obleku. Jakmile se pásky uvolnily, generál zatřásl pahýlem, jenž mu trčel z ramene, a ke své nelibosti si všiml, že na něm má načervenalou kůži. Bylo načase vyměnit popruhy.

„Dojdu pro mast,“ řekl asistent, jenž sledoval oči svého nadřízeného a neušlo mu zamračení.

„Nejdřív mi nalej panáka a napiš si, že máš ráno zavolat doktorům z nemocnice Waltra Reeda. Řekneš jim, aby tentokrát namíchali ten zatracenej krám pořádně, jasný?“

„To už jsme jim říkali minule,“ odvětil postarší seržant, „a to bylo už víc než před rokem. Kdybych ti to říkal jednou, ale já ti opakoval snad stokrát, že popruhy se postupně natáhnou a pak začnou škrábat. Ale ne, ty mě prostě poslouchat nebudeš.“

„Lezeš mi na nervy…“

„Neurážej mě, ty smrade. Za dnešní večer mi hodně dlužíš.“

„No dobře,“ ucedil generál a zasmál se. „Ale dávej si pozor na pusu, jinak ti seberu porsche, které sis ulil v Eastonu.“

„Klidně. Budu jezdit ferrari, které máš v Annapolisu. Je taky na moje jméno.“

„Jsi zkaženej pěšák, Johnny.“

„Já vím,“ řekl seržant, naplnil u baru dvě sklenky a podíval se na Meyerse. „Známe se už dlouho, Michaeli. Byl to celkem fajn život, až na pár horkých chvilek u rákosnílců.“

„A bude ještě lepší,“ dodal generál, posadil se do křesla a natáhl nohy na podnožku. „Vracíme se k normálu.“

„Proto ten dnešní večer?“

„Musíš tomu věřit,“ odvětil Meyers automaticky s pohledem upřeným do zdi. „Ti dva Ingersolové byli jen špinavý advokátský poserové. A vede od nich spojení k tomu parchantovi Hawthorneovi, což je pěknej průser. Ten úplně nejhorší.“

„Hawthorne…? To je ten chlap, kterého jsem měl… Ten s tím staříkem? Nemusíš mi to říkat, jestli nechceš. Nejsem zvědavý, já jen poslouchám vůdce.“

„Ed White mi řekl, že jsou spolu venku. Whitea zajímalo, jestli něco vím o vyšetřování ministerstva zahraničí, které se týká jeho společníka. Byla to kouřová clona. Hawthorne kope v jiném dresu. Pěknej průser.“

„Žádné průsery už nebudou, M. M. Oba skončili na smetišti dějin.“

Zazvonil telefon. Seržant Johnny k němu zamířil od baru.

„Dům generála Meyerse,“ pravil. „Ano, pane!“ zvolal o několik vteřin později a škubl hlavou ke generálovi. Z jeho výrazu čišel šok.

„Pan předseda je ve sprše, pane ministře, ale jakmile vyjde, okamžitě vám zavolá.“ Seržant vzal tužku a začal si cosi zapisovat do poznámkového bloku. „Ano, pane, mám to. Za pár minut se s vámi spojí.“

Postarší poddůstojník zavěsil a nespouštěl oči z generála. Pak polkl a řekl: „To byl ministr zahraničí! Museli najít těla… Kristepane, a tys chtěl, abychom tam trčeli ještě dýl!“

„Víš jistě, že tě venku nikdo nepoznal?“

„Vyloučeno! Jsem třída a ty to víš. Kolikrát jsem takhle zatočil se žlutýma hajzlama v Hon Čou? Devět vražd, a ani nitka, která by vedla ke mně.“

„Já ti věřím. Co říkal Palisser?“

„Jen to, že se stalo něco hrozného a oni – povídal ‚oni‘ – potřebují tvoji pomoc… Nechci s tím mít nic společného, Maxi. Nechci ti dělat řidiče, nechci, aby mě s tebou někdo viděl. Dneska večer rozhodně ne!“

„Na tom něco je. Zavolej z auta svému náhradníkovi Everettovi, řekni mu, ať si vezme tmavý oblek a zajeď pro něj. Po cestě mu popiš, cos dělal v tom domě a vyjmenuj mu všechny lidi, které jsi tam viděl, a hlavně ty, jimž jsi kynul.“

„Už běžím,“ řekl Johnny, podal Meyersovi sklenku s pitím a zamířil k dveřím. „S tím telefonem Palisserovi moc neotálej. Je vážně nervózní.“

„Zapomínáš, seržante, že strašně škrábeš. Budu to po tobě muset luštit.“

„Proboha, Michaeli, jestli ti bude muset zavolat on, nebude to vypadat dobře!“

„Klídek. Řeknu mu, že tvoje sedmičky vypadají jako dvojky a trojky zas jako osmičky…“

„Blbče! Mohl ses rně přece zeptat.“

„To těžko – a teď mluvím pravdu. Poslal jsem tě přece na procházku. Co kdyby byl ministrův telefonát důvěrný? Lidé, kteří nejsou prověřeni vysokými místy, nesmějí mít přístup k informacím ohledně jisté krvelačné dívky.“

„Co to sakra plácáš?“

„Víš, co tím myslím? Padej, Johnny.“

Asistent zavrtěl hlavou a s kletbami na rtech odešel.

Maximální Mike Meyers usrkl svou kanadskou režnou whisky, zadíval se na telefon u baru a přemýšlel. Bruce Palliser byl chytrý, prokázal statečnost ve válce a měl pověst nejslušnějšího člověka ve vládě, aspoň podle sdělovacích prostředků. Říkal věci na rovinu a často neváhal kritizovat i své kolegy z kabinetu. Objevily se také zvěsti, že v jistých otázkách neváhal pokárat samotného prezidenta, což však sám vždy elegantně popřel. Tisk jej nazýval Georgem Schultzem současné vlády a takový muž se přece neúčastní washingtonských her – není mu to vlastní. Takže: jestli zavolal se žádostí o pomoc, opravdu o ni stál. Byl příliš poctivý, než aby to předstíral. Meyers neměl ministra zahraničí nijak zvlášť v lásce. Příliš vzdělaní vládní úředníci mu byli trnem v oku. Měli totiž sklon k nekonečným debatám a každý problém probírali z mnoha hledisek, místo aby zaujali pevný postoj. Toho parchanta Pallisera ovšem respektoval.

Generál se opřel levou rukou o opěradlo koženého křesílka a pomalu vstal. Pak sáhl pro drink a přešel k baru. Položil sklenku na desku z černého mramoru a otočil zápěstí, aby zkontroloval čas. Od odchodu Johnnyho uplynulo sedm minut. Zvedl telefon a naťukal čísla, jež čitelně napsal do bloku jeho asistent.

„Tady Palisser,“ ozval se ministr zahraničí.

„Promiň, Bruci,“ omluvil se Meyers pevným hlasem. „Seržant je výborný pobočník, ale strašně škrábe. Zavolal jsem na tři jiná čísla, než jsem rozluštil to správné. Nejdřív jsem ho samozřejmě poslal pryč, takže můžeme mluvit.“

„Už jsem ti chtěl volat znovu, Michaeli. Stalo se něco strašného – a taky divného. Může to nějak souviset s tou Bajarattovou.“

„Panebože, oč jde?“

„Byl jsi dnes večer u Ingersolů, je to tak?“

„Ano, moje kancelář usoudila, že bych se tam měl ukázat. David byl přítelem Pentagonu. Častokrát nám poskytl nezištnou radu při jednáních s dodavateli zbraní.“

„Možná to byla chyba, ale to jste nemohl vědět.“

„Nerozumím.“

„Znáte zprávy o pátrání po Krvelačné holčičce, že?“

„Ovšem.“

„Takže víte, že podle posledních poznatků za ní stojí jakási organizace. Nevíme, jak pevnou má strukturu, ale pracují pro ni vlivní lidé.“

„O tom není pochyb,“ řekl generál a zlomyslně se usmál pod vousy. „Kdyby ji Bajarattová neměla, nemohla by proklouznout přes naše bezpečnostní opatření.“

„Dneska se objevila nová informace. Zatím ještě není dostatečně podložená, aby ji bylo možno pustit do oběhu, ale musí se s ní počítat. Dnešní večer to potvrdil.“

„Co potvrdil?“

„Ingersol patřil ke skupině kolem Bajarattové.“

„David?“ zvolal Meyers naoko šokovaně. „To je to poslední, co bych čekal.“

„A to není všechno. Jeho otec – ten bývalý soudce Nejvyššího soudu – k ní patřil taky.“

„To snad není pravda. Kdo s tím přišel?“

„Dospěl k tomu komandér Hawthorne.“

„Kdože…? Aha, ten tajný agent námořní rozvědky, co ho naverbovali Britové, už si vzpomínám.“

„Přežil jen se štěstím. On byl taky u Ingersolů.“

„Přežil…?“ Meyers se lekl, ale rychle se vzpamatoval. „Co se stalo?“

„Mluvil s tím starým pánem na zahradě za bazénem a dověděl se od něj spoustu skandálních podrobností o otci i synovi. Někdo je zřejmě sledoval, střelil Richarda Ingersola do hlavy a na místě ho zabil. Než se Hawthorne stačil vzpamatovat, dotyčný ho omráčil a vložil mu do ruky vražednou zbraň.“

„To je neuvěřitelné!“ pravil generál pronikavým monotónním hlasem.

„Mimochodem, na místo vyjela jednotka záchranářů CIA s úkolem odstranit tělo a propašovat ho pryč přilehlým lesem. Paní Ingersolová a její syn dostali vysvětlení, že starého pána celá záležitost unavila a nechal se zavézt do hotelu.“

„Skočili na to?“

„Vnuk ano. Říkal, že kdyby to věděl, odjel by s dědečkem. Protože to má souvislost s Krvelačnou holčičkou, musíme to udržet v tajnosti a vymyslet, co řekneme později.“

„Souhlasím, Bruci, ale já žádnou střelbu neslyšel – a poznal bych ji na kilometr daleko!“

„Nepoznal. Komandér má tu zbraň u sebe. Je to Magnum ráže devět milimetrů s tlumičem. Probral se k vědomí dřív, než je našli – prý ho vzbudilo píchání trnů nějakého růžového keře –, a vypadl odtamtud… Dovol, abych ti ho předal, rád by s tebou mluvil.“

Než se zaskočený předseda sboru náčelníků štábů mohl přizpůsobit nové situaci, ve sluchátku se ozval Hawthorne.

„Generál Meyers?“

„Ano…“

„Jen tak na okraj, pane, patřím k vašim velkým obdivovatelům.“

„Děkuji.“

„Musíme si okamžitě promluvit, pane, ale ne telefonicky. Musíme si projít všechno, čeho jsme byli oba dneska večer svědky. Musíme probrat všechny osoby, které jste viděl, nebo jste s nimi mluvil, protože já tam nikoho neznal. Vím jen jedno, pane generále. Byl mezi nimi někdo, kdo pracuje pro Bajarattovou!“

„Kde se chcete sejít?“

„Můžu přijít k vám.“

„Budu čekat, pane komandére.“ Generál Michael Meyers zavěsil a letmo pohlédl na pahýl, jenž mu trčel z ramene. Nedošel takhle daleko, aby se nechal zastavit nějakým přeběhlým námořníkem.

31

ÚSTŘEDÍ MOSSADU, TEL AVIV

Plukovník Daniel Abrams z protiteroristické jednotky pověřené akcí Bajarattová seděl v košili s krátkým rukávem v čele jednacího stolu. Po pravici měl ženu, již mohlo být necelých čtyřicet. Měla výrazné rysy, pleť opálenou izraelským sluníčkem a tmavé vlasy sčesané do drdolu. Nalevo od plukovníka seděl muž s chlapeckou vizáží s prořídlými světlými vlasy, pomněnkově modrýma očima a chirurgicky opraveným nosem, jenž mu rozbili příslušníci Boží strany Hizballáh ve vězení v jižním Libanonu. Žena byla majorka a muž kapitán Mossadu, odborníci na tajné operace.

„Jákov se nechal převézt Bajarattovou,“ řekl plukovník. „Našel ji na konečné rychlodráhy na Dullesově letišti, ale ona se mu vysmekla. Začala ječet, že je převlečený palestinský terorista, vyvolala zmatek a utekla. Jákova skoro zabili rozzuření cestující, většinou Američani. Naštěstí ho pak naši lidi vyslechli a vytáhli jeho doklady.“

„Neměl se k ní přibližovat sám,“ podotkla majorka. „Zákonitě ho musela poznat. Pracoval na ní v kibucu Bar-Šoen. Získala tím okamžitou výhodu.“

„Nebo to mohlo být úplně jinak,“ nadhodil mladý kapitán. „Jákov tenkrát v kibucu nevěděl, že je to Bajarattová. K tomu jsme došli až později, po Ašchelonu, díky našim agentům v údolí Bikáa. Měl prostě jen podezření. Domníval se, že by se mohla vydávat za někoho jiného.“

„Což se nakonec potvrdilo,“ řekl Abrams. „Proč ji Jákov nechal jít?“

„Nenechal. Párkrát ji vzal ven, aby se o ní pokusil něco zjistit, pochopitelně velice neformálně a nenápadně. Musela mít svoje vlastní plány a zjistila o něm víc než on o ní. Jednou ráno nepřišla v kibucu na snídani. Zmizela.“

„V tom případě od něj bylo hloupé, že se k ní přiblížil sám a že ji vůbec oslovil.“

„Podívejte, majorko,“ řekl kapitán, „byla byste radši, kdybychom na ni poslali rojnici agentů? Nepochybně by to skončilo bezuzdnou střelbou, která by možná zabila spoustu lidí, většinou Američanů. Rozhodli jsme se, že ho vyšleme a necháme ho jednat na vlastní pěst, protože ji mohl poznat i přes její vyhlášený talent na převleky. Jákov navíc sám změnil vzhled. Jeho černé vlasy jsou teď světlejší než moje – tedy to, co z nich ještě zbylo. Taky si nechal odbarvit obočí a upravit jeho tvar. K dokonalé změně by sice pomohla jen plastická operace, ale stačilo to – dokonce i při pohledu zblízka.“

„Muž se nejdřív podívá na tvář a pak na tělo. Ženy ohodnotí tělo a teprve pak si prohlédnou tvář.“

„Prosím vás,“ přerušil plukovník Abrams, „byl bych nerad, kdybychom sklouzli k nějakým psychologickým spekulacím.“

„Je to dokázané, pane,“ vedla si svou majorka.

„O tom nepochybuju, ale z téhle nešťastné příhody vyplynulo něco jiného a my se musíme rozhodnout, jak toho využít… Zlomili jsme Palestince, kterého jsme měli ve vazbě – toho, co bavil zpěvem naše bdělé důstojníky, ty idioty. Strážný hlásil pokus o úplatek na jeho osvobození, tak jsme přesunuli našeho vězně do Negevu a strážného poslali k jiné partě.“

„Myslel jsem, že Ašchelonci od Bajarattové přísahali, že se klidně nechají umučit k smrti, ale nic nevyzradí,“ utrousila důstojnice pohrdavě. „Arabové jsou přece odvážní kluci.“

„To byla hloupá poznámka, majorko,“ pokáral ji plukovník. „Žádné mučení – které v přesném smyslu slova stejně nepoužíváme – by s největší pravděpodobností k ničemu nevedlo. Kdy nám konečně dojde, že tihle lidé jsou stejně oddaní věci jako my? Dokud se s tím nesmíříme, nebude mír. Použili jsme chemikálie.“

„Omlouvám se, plukovníku Abramsi. Co jsme tedy zjistili?“

„Přehráli jsme mu různé telefonáty od Bajarattové ze Spojených států. Zkoušeli jsme, jestli se chytí na nějaké slůvko, jméno nebo slovní spojení – cokoli, co by nás mohlo k něčemu dovést. Asi před dvěma hodinami jsme to našli.“ Důstojník Mossadu vytáhl z kapsy košile poznámkový blok a otevřel jej. „Tady to máme: ‚americký senátor… plán vyšel… pomohl nám… jmenuje se Nesbitt.‘“

„Kdo?“

„Nějaký senátor Nesbitt ze státu Michigan. On je klíčem k případu. Samozřejmě to předáme do Washingtonu, ale ne obvyklými kanály. Upřímně řečeno, nevěřím jim. Příliš věcí už se pokazilo.“

„My už bychom ji dávno měli,“ souhlasil důstojník Mossadu s chlapeckou tváří. „Je to k smíchu.“

„Nafoukanost k nám nesedí, kapitáne. My tam nejsme a ona je zdatný protivník. Navíc je přinejmenším stejně zarytá jako lidi, které jsem v minulosti studoval. Všechno to pramení z jejího dětství, což je možná jediný způsob, jak se dá ten její fanatismus vysvětlit.“

„Jaký kanál chcete použít, pane?“ Majorka neskrývala netrpělivost.

„Vás dva,“ odvětil plukovník. „Dnes v noci vás tam pošleme letadlem. Budete tam ráno washingtonského času. Půjdete přímo za ministrem zahraničí Palisserem, za nikým jiným. Budete mít povolení k okamžitému přijetí.“

„Proč právě za ním?“ namítl kapitán. „Myslel jsem, že vyberete nějakou část rozvědky nebo tajnou službu.“

„Palissera znám a věřím mu. Vlastně neznám nikoho jiného, komu bych mohl důvěřovat. Asi to zní paranoidně.“

„To je fakt, pane,“ přitakala majorka.

„Tak ať,“ řekl plukovník.

Bajarattová stála u silného okna letištního hotelu, jež tlumilo hluk přilétajících a odlétajících strojů. Ranním oparem se prodíralo slunce a zvěstovalo nejdůležitější den jejího života. Povznesená nálada, kterou cítila, nebyla nepodobná vzrušení, jež zažila před lety, když vedla do lesa jednoho španělského vojáka a pod šaty přitom skrývala dlouhou dýku připnutou ke stehnu. Jistá podobnost v tom byla, protože ten perverzní surovec v uniformě byl její první kořistí, jež ji naplnila odhodláním. Dnešek však daleko překračoval primitivní dětské představy. Dnešek znamenal triumf dospělé myslící ženy, která přelstila pretoriánskou gardu nejmocnějšího národa na zeměkouli. Zapíše se do dějin tím, že je změní, a její život tak nakonec přece jen dostane smysl. Muerte a toda autoridad!

Tehdejší dítě nyní s úsměvem vzhlíželo k obrovi v podobě ženy. V jeho úsměvu byla láska, vděčnost a zadostiučinění z pomsty za vše, co obě vytrpěly. Maličká, čeká nás cesta do krvavé blaženosti naší pomsty. Neboj se, holčičko moje. Tenkrát ses přece nebála. Smrt přináší klidný spánek. Přežití je možná ta nejkrutější věc, která by nás mohla potkat. Ale jestli přežijeme, ty rozhněvané mládě, uchovej si plamen v očích a vztek ve svém nitru.

„Signora!“ zvolal Nicolo z postele. „Kolik je hodin?“

„Příliš brzy na to, abys vstával,“ odvětila Baj. „Tvoje Andělka v Kalifornii ještě ani nenasedla do letadla.“

„Aspoň že je ráno,“ řekl kluk z doku, hlasitě zívl a protáhl se. „Věčně jsem se budil a doufal jsem, že už konečně uvidím světlo.“

„Zavolej pokojovou službu a objednej si jednu z těch svých obřích snídaní. Až dojíš, dostaneš bojový úkol. Chci, aby ses oblékl a zajel taxíkem do Carillonu. Vezmeš zbytek našich zavazadel, v recepci vyzvedneš balíček na moje jméno a všechno přivezeš sem.“

„Fajn, aspoň zabiju čas… Můžu něco objednat i vám?“

„Jen kávu, Nico. Dám si šálek a pak půjdu na čerstvý vzduch. Budu se dlouho procházet v jasném slunci, jež tak vznešeně stoupá na nebi.“

„To má být nějaká báseň, signora?“

„Jestli ano, tak ne moc dobrá. Mně ale připadá skvělá. Tenhle den je skvělý.“

„Proč zíráte z okna a mluvíte tak tiše?“

Baj se otočila a podívala se k posteli, kde ležel kluk z přístavu v Portici.

„Protože se blíží konec, Nicolo. Konec jedné dlouhé a velice namáhavé cesty.“

„No jistě, říkala jste, že po dnešní noci si budu moct dělat, co chci. Můžu se vrátit do Neapole a vyzvednout si peníze, které jste mi tam uložila. Můžu jít dokonce i k velké rodině v Ravellu, která mě podle vás přivítá jako svého vlastního.“

„Uděláš to, co musíš.“

„Nejdřív jsem si nebyl jistý, Cabi, ale teď vím, že se určitě vrátím do Itálie a za tou vynikající šlechtickou rodinou aspoň zajdu. Srdečně jim poděkuju, ať už u nich zůstanu, nebo ne, ale nemohlo by to pár dní počkat?“

„Proč?“

„Musíte se ptát, bella signora? Rád bych strávil nějaký čas s Angelinou.“

„Zařiď se, jak chceš.“

„Ale říkala jste, že mě po dnešní noci opustíte…“

„To jsem říkala,“ přitakala Bajarattová.

„Ale potom budu potřebovat spoustu peněz, protože jsem barone-cadetto di Ravello a musím se chovat podle svého společenského postavení.“

„Co tím chceš říct, Nicolo?“

„Jen to, co jste slyšela, mia bella signora.“ Mladý Ital odhodil přikrývku a stanul nahý před svou patronkou. „Část kluka z doku se nemění, Cabi, i když doufám, že jednoho dne zmizí. Prohlížel jsem si fari al casos, účty, které vám podle rozkazu nosím z hotelů a ristorantes. Sledoval jsem vás… Zavoláte a někdo vám doručí peníze, obvykle v noci a vždycky ve velice tlusté obálce. Palm Beach, New York, Washington. Vždycky je to stejné.“

„Z čeho podle tebe žijeme?“ zeptala se Bajarattová nevzrušeně a sladce se usmála. „Z kreditních karet?“

„Z čeho budu žít, až budete pryč? Chci se tady chvíli zdržet. Na to jste asi nepomyslela a to mně dělá starosti. Kluci z přístavu se drží svých pasažérů ze strachu, že zmizí a s nimi i spropitné.“

„Naznačuješ mi, že chceš peníze?“

„Přesně tak. A chtěl bych je mít už dneska ráno, ještě před večerem.“

„Ještě před večerem…?“

„Dlouho před večerem. Budou v jedné z těch těžkých obálek, kterou dám Anděle dnes odpoledne na letišti. Na základě účtů, které vám nosím, jsem už dokonce stanovil částku,“ dodal Nicolo, nedbaje na zlostný výraz Bajarattové. „To víte, náš životní styl je nákladný… Dvacet pět tisíc amerických dolarů bude stačit. Naturalmente, můžete to odečíst z peněz v Neapoli a já podepíšu papír s prohlášením, že s tím souhlasím.“

„Ty jsi jen hmyz, úplná nula! Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit? Klást tak neskutečné požadavky člověku, který ti otevřel život? V téhle nechutné konverzaci odmítám pokračovat!“

„V tom případě odmítám vyzvednout naše zavazadla a být tady, až se vrátíte z vycházky… Pokud jde o dnešní večer, se kterým jste dělala takové tajnosti, můžete si jít sama. Vznešená dáma jako vy přece nepotřebuje takový hmyz, jako jsem já.“

„Nicolo, setkáš se s nejmocnějším mužem světa, jak jsem ti kdysi slíbila! Setkáš se s prezidentem Spojených států!“

„Ten mě vůbec nezajímá. Zajímám ho snad já? Nebo baronecadetto di Ravello, jímž nejsem?“

„Tohle mi nedělej!“ zavřeštěla Baj. „Všechno, pro co jsem dřela a žila! Tomu ty nemůžeš rozumět!“

„Ale porozumím obálce, kterou Angelina otevře, teprve až budeme spolu v Brooklynu. Cítím v srdci, že mi pomůže zbavit se vašeho kluka z přístavu.“ Nicolo stál vzpřímeně a očima zuřivě probodával Bajarattovou. „Udělejte to, Cabi. Udělejte to, nebo jdu.“

„Ty parchante!“

„Tohle jste mě taky naučila vy, bella signora. Když jsme tenkrát po těch hrozných bouřích dorazili na ten podivný ostrov, řekl jsem, že jste zrůda… Vy jste ale horší než zrůda, je ve vás nějaké strašné zlo, kterému nerozumím. Jděte k telefonu a zavolejte jednomu z vašich subalterni. Ať jsou tady peníze do oběda, jinak jdu.“

ÚSTŘEDÍ MI6, LONDÝN

Bylo už po půlnoci, když do strategické místnosti vrazil černoch s vlasy spletenými do copánků. Zavřel za sebou dveře a rychle přešel k prvnímu křeslu na levé straně kruhového jednacího stolu. Měl na sobě hnědé semišové sako s třásněmi na rukávech a plandavé rezavé kalhoty. V místnosti seděli další tři muži: na severním konci stolu šéf organizace sir John Howell, naproti němu muž v tmavém obleku s proužkem a nejblíž nově příchozímu sedělčlověk zahalený do kaftanu. Na stole před ním ležela pokrývka hlavy zvaná hutra a také jakási složka. Jeho pleť nebyla černá ani bílá, nýbrž snědá. Arab.

„Myslím, že jsme získali zásadní informaci,“ řekl nový příchozí a pokusil se uhladit své rozčepýřené vlasy. Jeho přízvuk svědčil o anglické vyšší vrstvě. „Původně přišla z autodílny.“

„Jak to myslíte, původně?“ zeptal se muž v proužkovaném obleku.

„Od jednoho z hlavních mechaniků na Downing Street. Několikrát si všiml, že dvě diplomatická auta měla zvednutou kapotu. Jako by chtěl někdo zkontrolovat motory, když byly vozy mimo garáž.“

„No a?“ zeptal se sir John. „Když se porouchá motor, tak člověk musí zvednout kapotu. Jak jinak by zjistil příčinu?“

„To jsou diplomatické automobily, pane,“ řekl důstojník MI6 ze Středního východu. „V těch se nikdo vrtat nesmí.“

„A každý řidič prochází dvojí prověrkou. Div je nenapojí na encefalograf.“

„To je ono, pane,“ vyhrkl černoch se vzornou oxfordskou výslovností. „I sebemenší potíže s motory se mají hlásit dispečerům. Každé vozidlo má navíc v otvírání kapoty automatickou vnitřní pečeť. Pokud ji někdo poruší před pravidelnou prohlídkou, na pásce se objeví žlutá barva. Ani jedno z dotyčných aut nehlásilo žádnou poruchu a obě řídil stejný řidič.“

„Že by encefalograf selhal?“ poznamenal muž v proužkovaném obleku, pousmál se a pohlédl na sira Howella.

„Nebo má subjekt mimořádné nadání a zatraceně dobrý výcvik,“ odvětil černý důstojník. „Aspoň natolik, aby dostal práci v autodílně.“

„Pojďme na věc. Zřejmě máte jméno toho řidiče a nepochybně ještě víc.“

„O hodně víc, pane. Prokazuje se jako naturalizovaný Egypťan a bývalý domácí řidič Anwara Sadata, ale doklady mu jsou k ničemu. Jsou to zjevné padělky, i když špičkové.“

„Jaktože dostal občanství?“ zeptal se muž v obleku. „Tedy podle těch papírů.“

„Puč armádních důstojníků proti Sadatovi znamenal vyvraždění veškerého jeho personálu. Dostal azyl.“

„Moc chytré,“ ozval se Howell. „Sadat byl zvláštním přítelem ministerstva zahraničí, a to se pak pro jeho kolegy mohlo přetrhnout. Nám se to nelíbilo právě proto, že v záchranných sítích uvízla taky spousta smradlavých ryb. Pokračujte.“

„Vystupuje pod jménem Barudi a já jsem ho značnou část večera sledoval. Šel do Soho, do míst s tou nejhorší pověstí, a ve čtyřech různých barech se setkal se čtyřmi lidmi… Tady se musím odmlčet, pane, a vyseknout poklonu.“

„Prosím?“

„Výcvikový kurz v Sussexu byl vážně vynikající, pane. Mluvím o umění zbavovat naše subjekty osobních věcí, když chceme získat další informace, které zrovna nejsou k mání.“

„Co.“

„James asi mluví o kapsářství,“ řekl muž v obleku. „Nejspíš ho dovedl až k umělecké formě.“

„Podařilo se mi štípnout peněženky dvěma z těch pánů. Ta ženská měla pevně zapnutou kabelku a další chlápek snad ani žádné kapsy neměl. Vzal jsem si ty peněženky do kabinky na záchodě, přejel jsem všechny materiály ruční kopírkou a vrátil majetek našim subjektům. Jeden jsem s hrůzou zasunul do špatné kapsy, ale bylo to nutné.“

„Řekl bych, že to bylo přímo úžasné,“ podotkl Howell. „Co jste zjistil o podivných kamarádech našeho řidiče?“

„Obvyklé věci jako řidičské průkazy a bankovní karty znovu vypadaly autenticky a s výjimkou jmen nejspíš byly skutečně pravé. Na dně obou peněženek jsem ale našel dva papírky složené tak pečlivě, že nebyly větší než poštovní známka.“ Důstojník MI6 sáhl do kapsy semišového saka, vytáhl čtyři malé ruličky papíru a rychlými pohyby zápěstím je rozložil po stole jako chapadla. „Jel jsem s kopírkou po sloupcích na těch dvou papírcích a tohle jsou výsledky.“

„Co je to?“ zeptal se člověk v obleku a spolu s dalšími dvěma muži zvedl ze stolu proužky papíru.

„Řádky psané strojem jsou klasická arabština,“ řekl muž ze Středního východu. „Ručně psané vsuvky jsou překlady.“

„Arabština?“ přerušil ho Howell. „Bajarattová!“

„Jak vidíte, jsou to seznamy dat, časů a míst…“

„Jsou to zatraceně dobré překlady,“ ozval se arabský důstojník MI6, „a některé z těch názvů jsou přitom skoro nepřeložitelné. Kdo to dělal?“

„Zavolal jsem našemu hlavnímu arabistovi do Chelsea a kolem deváté jsem za ním zašel. Netrvalo mu to dlouho.“

„Není divu,“ řekl jeden důstojník. „Velice dobře ta místa znal, takže po prvních několika pochopil klíč a použil fonetiku. Chytrý chlapík.“

„Co znamenají?“ naléhal předseda. „Jsou to mrtvé schránky?“

„Právě kvůli tomu jsem přišel pozdě, pane. Poslední tři hodiny jsem jezdil od jednoho místa k druhému – a na každém seznamu je jich dvanáct. Nejdřív jsem byl úplně zmatený, ale když jsem dojel k pátému, začalo mi svítat. Znovu jsem si prošel první čtyři a byl jsem doma. Nejsou to žádné mrtvé schránky, pane, ale telefonní automaty.“

„Naše osoby přijímají hovory, ale samy zřejmě nevolají,“ nadhodil Arab.

„Proč to říkáte?“ zeptal se Angličan po jeho levici.

„Volaná čísla by bylo snadné napsat v arabštině, nejlíp s použitím různých plusů a minusů, aby se předešlo chybnému zapamatování. Žádné tady nejsou, ale pak by si člověk musel zapamatovat minimálně devadesát šest a maximálně sto osmdesát číslic.“

„Co když je to jen jedno číslo?“ řekl James.

„To je možné,“ odvětil Arab, „ale to by předpokládalo, že volaný zůstane na jednom místě, což by vylučovalo Bajarattovou. Během podobné operace je navíc příliš nebezpečné používat jediné číslo. A je tady ještě jedna věc: všechny psychologické profily, které jsme na Bajarattovou vypracovali, hovoří o její až chorobné opatrnosti. To znamená, že když je to jen trochu možné, odmítá používat prostředníky. Mluví přímo se svými kumpány.“

„Přesvědčil jste mě,“ řekl sir John. „Kdy a kde se uskuteční další kontakt?“ zeptal se a prohlížel si pásku nejblíž sobě.

„Zítra v poledne na Brompton Road v Knightsbridge, nedaleko obchodního domu Harrods,“ odvětil černý důstojník rozvědky.

„V sedm ráno washingtonského času.“

„Kdy tam bude plno nakupujících,“ poznamenal muž v obleku. „Je to jak vystřižené ze strategie Irské republikánské armády.“

„A další?“ naléhal šéf MI6.

„O dvacet minut později na rohu náměstí Oxford Circus a Regent Street.“

„Tam bude ještě větší nával,“ podotkl důstojník s olivovou pletí, „a taky velký provoz.“

„Nemusím vám říkat, co máte dělat, Jamesi,“ pravil sir Howell. „Pošlete tam dvě přenosové dodávky a zajistěte otevřené linky z obou automatů do Washingtonu a k podzemním telefonním počítačům. Je potřeba zařídit odposlech. Okamžitě.“

„Ano, pane. V komunikačním útvaru už jsem si dovolil vyhlásit poplach, ale obávám se, že s lidmi od telefonů si budete muset promluvit sám. Ode mě by to nevzali. K odposlechu je třeba nařízení Vrchního soudu.“

„Nařízení Vrchního soudu?!“ vybuchl šéf MI6 a praštil svou pochroumanou pravicí do stolu. Hned si však uvědomil, že už není, co kdysi bývala. „Z téhle místnosti jsem poslal Geoffreyho Cookea na smrt. Mapy ležely přímo tady na stole a on mi musel obracet stránky a říkat mi, co jsem vůbec nevěděl…! Chci tu šílenou děvku vidět mrtvou! Udělejte to pro mě – udělejte to pro důstojníka Cookea!“

„Budeme se snažit, pane, slibuju.“ James vstal z křesla.

„Počkat!“

Sir John Howell se odmlčel a zamyšleně naklonil hlavu. Jeho pronikavé oči jako by se náhle rozostřily. Bylo vidět, že se mu cosi honí hlavou.

„Řekl jsem otevřené linky do Washingtonu, ale to je moc široký pojem. Bajarattová tam má svoje vlastní špicly. Musíme to zredukovat. Jen jedna linka.“

„Ke komu?“ zeptal se muž v obleku.

„Kdo to vzal v CIA za Gillettea?“

„Jeho první zástupce. Dočasně. Je to špičkový odborník a podle kolegů v Americe fajn chlap,“ odvětil James.

„To mi stačí, zavolám mu přes utajovač. A taky tomu člověku, co řídí Hawthornea. Jak se jmenuje?“

„Stevens, pane. Kapitán Henry Stevens z námořní rozvědky.“

„Ať přijdeme na cokoliv, tak to zůstane pod pokličkou, dokud my tři nerozhodneme, co s tím.“

Od půlnočního jednání uplynulo deset hodin a třicet minut. Dodávky nyní čekaly na svých místech na Knightsbridge i na náměstí Oxford Circus.

Na Dullesově letišti měla zanedlouho udeřit sedmá hodina ranní.

32

Bajarattová kráčela po betonové cestičce u letištního hotelu, pak prošla travou, vklouzla za roh budovy, nenápadně vysunula hlavu a sledovala vchod. Podívala se na své hodinky poseté diamanty. Bylo přesně 6.32. V hotelovém pokoji předtím pozorovala, jak se Nicolo obléká a hltá snídani, jež by zasytila smečku vlků. Popoháněla ho, aby si pospíšil, ale nenaléhala příliš. Nechtěla ho ještě víc vyplašit.

Baj sledovala vchod do hotelu a spatřila kluka z přístavu, jak vyšňořený v drahém modrém sáčku a šedivých flanelových kalhotách spěchá k okraji chodníku a čeká na taxi. Byl dokonalou Galateou v mužské podobě, jejíž sochu stvořil učitel všech Pygmalionů – zkrátka nádherná lidská bytost, mladá, krásná a plná života. Smrt takového stvoření při velkolepé vraždě bude důstojnou obětí.

Bylo 6.47. Mohla se klidně vrátit na pěšinu a znovu zamířit do hotelu. Musela vyřídit pět telefonátů – dva do Londýna, jeden do Paříže, další do Jeruzaléma a ten poslední do banky, jež spravovala neomezené bohatství údolí Bikáa. Nezáleželo na tom, že použila hotelový telefon. Nezáleželo už na ničem. Nejpozději za hodinu zmizí a nechá adresu jiného washingtonského hotelu, kam by Nicolo měl přinést jejich věci. Jedinou adresu, kde také dostane své peníze – nepodstatnou částku, kterou nikdy neutratí.

KNIGHTSBRIDGE, LONDÝN

Na Brompton Road, přímo naproti vchodu do obchodního domu Harxods, čekali tři muži v dodávce, opatřené precizním nápisem The Scotch House. Obyčejným smrtelníkům, kteří se stěží vyznali v návodu na televizi, se o elektronickém vybavení uvnitř ani nesnilo. Nad všemi těmi přístroji byla v obou bočních stěnách zvukotěsného vozidla tři kouřová okna. Ti, kdo se dívali ven, viděli jasně. Lidé venku, kteří chtěli nahlédnout dovnitř, neviděli nic. U okna směrem k chodníku právě hlídkoval černý důstojník MI6 jménem James, jenž těkal očima kolem telefonní budky. Jeho dva kolegové měli na uších sluchátka a nepřestávali sledovat své ciferníky a zvukové stupnice s protkanými zelenými čarami.

„Tady je,“ řekl James rázně, avšak tiše.

„Kdo?“ Technik středního věku v košili s krátkým rukávem zvedl oči k oknu.

„Ten chlap v šedém obleku a kravatě s novinami v podpaží.“

„Nevypadá ani jako jeden z těch dvou, co jsi viděl v lokálech Soho,“ prohodil třetí z nich, štíhlý obrýlený muž. Otočil se na židli směrem k ulici a nadzvedl se nad svým elektronickým panelem. „Spíš jako lakomý bankovní úředníček z oddělení půjček v některé z bank na nábřeží.“

„To klidně může být, ale právě teď se dívá na hodinky a míří k budce… Podívejte! Právě si všiml ženské, která tam chce být za každou cenu první!“

„Šikovnej kluk,“ řekl muž v košili s krátkým rukávem a usmál se. „Nejspíš je to ragbista. Skoro tu starou rašpli bodyčekoval.“

„Je pěkně naštvaná,“ poznamenal štíhlý kolega, jenž obsluhoval zařízení směrem k ulici. „Doslova ho probodává pohledem.“

„Ale scénu neudělá, na to moc pospíchá,“ podotkl James, jenž pozorně sledoval neshodu mezi oběma lidmi. „Míří k jiné budce.“

„Devadesát sekund do začátku snímání,“ ozvalo se z reproduktoru v zařízení blíž k chodníku.

„Znovu prověřte svoji washingtonskou linku,“ nařídil muž z MI6.

„Volám Washington, zvláštní jednotku. Jste tam, kamaráde?“

„Vždy připraven, Londýne.“

„Je vaše írekvence pořád zabezpečená proti odposlechu?“

„To je jasná věc, nezachytili by nás ani kosmonauti z oběžné dráhy. Ale chtěli bychom předat veškeré poznatky policii v okolních oblastech, abychom mohli rychleji nasazovat personál do pátrání. Říkáme tomu jednoduše: nejvyšší priorita. Kromě popisů subjektů nepadne o podrobnostech ani zmínka.“

„S tím nemáme žádný problém, Washingtone. Pokračujte.“

„Díky, Londýne.“

„Všechny kanály aktivovány,“ řekl černý důstojník MI6. „Snímání začalo.“

Ticho. Uběhlo osmdesát sedm vteřin, během nichž bylo slyšet jen tiché dýchání tří důstojníků rozvědky. Praskání statické elektřiny náhle prořízl ženský hlas zesílený reproduktory.

„Ašchelone, to jsem já!“

„Váš hlas zní nervózně, milovaná Alláhova dcero,“ řekl zmatený hlas vzdálený jen deset metrů od dodávky v Knightsbridge.

„Je to dnes v noci – tedy večer, můj oddaný příteli!“

„Tak brzy? Vděčíme vám za hodně a jsme připraveni! Pracovala jste úžasně rychle.“

„Překvapuje vás to?“

„Když jde o vás, tak mě nepřekvapuje nic. Pro vaše schopnosti mám jen slova obdivu. Existují nějaké podrobnosti, o nichž bychom měli vědět?“

„Ne. Stačí, když budete pozorně poslouchat rádio. Až tu zprávu uslyšíte, buďte připraveni jednat. Vlády celého světa svolají mimořádná zasedání. V hlavních městech vypukne chaos a velký zmatek. Mám pokračovat?“

„To snad není nutné, protože stále platí, že temno tam znamená temno i tady. A temno s chaosem jsou reflektory pro ty, kdo touží zabíjet. Zkrátka a dobře, ochranné mechanismy budou ve zmatku. Jinak to ani být nemůže, protože se dá očekávat úplně všechno. Prostě zmatek.“

„Vždycky jste patřil mezi nejmoudřejší muže…“

„Počkat!“ Muž v prosklené telefonní budce náhle zaměřil svůj zrak nalevo.

„Ježíšikriste!“ vykřikl James z MI6, jenž stál v dodávce s dalekohledem u očí. „Divá se na nás!“

„Utíkejte!“ zahřměl z reproduktorů hlas z deset metrů vzdálené budky. „Ta okna! Jsou neprůhledná, černá! Vypadněte, jdou po vás!“

Muž v tmavém obleku upustil telefon, vyběhl z budky, prokličkoval hustou dopravou na Brompton Road a zmizel v davech lidí vcházejících do obchodního domu Harrods.

„Do prdele!“ vykřikl agent jménem James. „Ztratili jsme ho!“

„Washingtone, Washingtone!“ opakoval technik u chodníku. „Volá Londýn, ozvěte se, prosím. Máme tady problémy.“

„Všechno víme, Londýne,“ ozval se z reproduktorů hlas s americkým přízvukem. „Slyšíme to, co vy. Nebo jste snad zapomněli?“

„No a?“

„Právě jsme přišli na stopu. Je to hotel na Dullesově letišti!“

„Paráda, kámo. Takže jdete na věc?“

„Tak velká paráda to zase není a nebude to nic lehkého, ale jdeme na to.“

„To mi vysvětlete!“ zvolal důstojník MI6 a naklonil se nad panel s elektronikou.

„Tak za prvé,“ odvětil Američan, „ten hotel má dvě stě sedmdesát pět pokojů, což znamená dvě stě sedmdesát pět telefonů, z nichž se dá vytočit Londýn nebo kterékoli jiné místo na světě, aniž by se muselo volat přes ústřednu.“

„To nemyslíte vážně!“ zahřměl James. „Prohlídněte tu zasranou ústřednu!“

„Musíte to brát realisticky, Londýne. Je to hotel, a ne centrála CIA v Langley. Ale nemusíte se vztekat, ochranka z Dullesova letiště je už na cestě a bude tady tak rychle, jak jen to půjde.“

„Rychle jak to půjde? Proč už tam nejsou?“

„Protože Dullesovo letiště má nějakých deset tisíc akrů a naše hospodářství je čirou náhodou v úpadku, takže spoustě organizací dost krutě seškrtali rozpočet – třeba právě ochrankám veřejných prostranství.“

„To snad není pravda! Tohle je přece ten nejnaléhavější možný případ!“

Ředitel hotelu na Dullesově letišti vyletěl s telefonem v ruce od svého stolu. Právě spílal firmě dodávající ložní prádlo, když konverzaci náhle ukončila spojovatelka, která řekla, že nastala nouzová situace a že s ním chce mluvit policie. Nato se ozval rázný chladný hlas muže, jenž se představil jako šéf letištní ostrahy. Jeho požadavky byly stručné a jasné. Okamžitě se měly vypnout všechny počítače a výtahy v hotelu. Hostům se mělo říct, že došlo k závažnému výpadku elektřiny, nebo cokoli vhodného, ale všechny odjezdy měly být na co nejdelší dobu pozastaveny, stejně jako pokojová služba. Zoufalý ředitel tedy zavolal své sekretářce a vykonal rozkazy.

O dva bloky domů dál už spěchal k hotelu první z hlídkových vozů, jenž si klestil cestu s pomocí pronikavé sirény.

„Po čem sakra jdeme?“ zeptal se řidič. „Vůbec nic neslyším!“

„Po ženské mezi třiceti a čtyřiceti, která cestuje s nějakým cizím klukem, který neumí anglicky,“ odvětil kolega policejního důstojníka, jenž skláněl hlavu, aby v rámusu sirén a klaksonů okolních aut slyšel z reproduktoru hlas dispečera.

„A to je všechno?“

„Víc nevíme.“

„Jestli utíkají, tak se přece rozdělí, kristaboha!“

„Tak teda hledáme kluka a pak jednu nervózní ženskou… Počkej!“ Muž křikl do mikrofonu: „Opakujte to, prosím. Chci mít jistotu, že jsem se nepřeslechl… Deset čtyři.“ Policejní důstojník zavěsil mikrofon. „Něco pro tebe mám,“ prohodí k řidiči. „Naše osoby jsou ozbrojené a mimořádně nebezpečné. Smrtelně. Jdeme do akce. Naši kámoši kryjí oblast – například požární schodiště a okna.“

„Takže?“

„Ti kluci mají zbraně a jestli my nebo oni někoho z těch dvou uvidíme, bez rozpaků je odpráskneme.“

V kanceláři prozatímního ředitele CIA zazvonil bílý telefon. Byla to bezpečná linka zajišťující spojení s jednotkou Krvelačné holčičky. Šéf elektronické operace mluvil jako chladný profesionál a trval na okamžitém spojení s novým ředitelem, což však bylo podle jeho osobní sekretářky nemožné. Pan ředitel měl totiž právě mezinárodní konferenční hovor se šéfy tajných služeb tří cizích mocností, který zorganizoval sám prezident, aby ukázal, že nový šéf americké rozvědky bude ochotně spolupracovat se spojenci země. Takový hovor se nesměl narušovat.

„Sdělte své informace mně a já mu je co nejrychleji předám.“

„Ale určitě! Je to strašně důležité.“

„Mladý muži, já už jsem tady osmnáct let.“

„Fajn, tak poslouchejte. Stane se to dnes večer. Krvelačná holčička udeří dneska večer. Zalarmujte Bílý dům!“

„Takže jsme oba krytí. Pošlete sem interní fax – okamžitě.“

„Už k vám leze. Je bezpečný. Nepořizoval jsem žádnou kopii, je jen v počítači.“

Z přístroje u sekretářky se začal sunout list s informacemi od jednotky Krvelačné holčičky.

Škorpionka Sedmnáct škrtla zápalkou a sežehla papír nad prázdným odpadkovým košem.

Bajarattová zaklapla dva kufry a zbytek šatstva nastrkala pod postel. Pak se rozběhla do koupelny, namočila ručník ve vodě a divoce si s ním přejížděla po tváři, aby odstranila všechna líčidla. Mezi toaletními potřebami na poličce nahmatala tubu světlého krému a stejně rychle, jako si předtím smyla make up, si jej rozetřela po tvářích, čele i očních víčcích. Poté běžela zpátky do pokoje, kde shrábla z prádelníku svůj klobouk se závojem, vzala si ze stolu tašku přes rameno a zvedla kufry. Zamířila ke dveřím, vyšla na chodbu a rozhlédla se na obě strany. Poblíž cedule s nápisem Východ uviděla to, co čekala.

Led. Nápoje.

Odtáhla kufr z prahu, zaklapla dveře, znovu uchopila zavazadla a rozběhla se k malému výklenku osvětlenému neonem, v němž stály prodejní automaty. Oba kufry hodila do rohu. Do hodiny je někdo ukradne, pomyslela si, když se napřímila, upravila si šaty i závoj a zamířila ke schodišti.

Ve vestibulu o čtyři patra níž panoval chaos. Fronty u pokladen byly čím dál delší a zavazadla hostí opouštějících hotel se kupila u dveří i venku na chodníku. Baj okamžitě pochopila: dostali rozkazy. Zamlžovat, dělat průtahy, předstírat zmatek – zdržovat!

Ze všech stran se ozývaly výkřiky o odletech letadel, na něž odpovídaly další výkřiky, že dotyční měli zaplatit za hotel s předstihem. Lidé kleli, utíkali ke dveřím, házeli klíče na podlahu a ječeli věty typu „Klidně mě dejte k soudu!“ nebo „Promluvte si s mým právníkem, vy neschopní pitomci!“ a „Jestli nestihnu letadlo, tak něco uvidíte!“ a také „Spravte si ty vaše podělaný výtahy!“

Všechno je dokonalé, pomyslela si Bajarattová, když se shrbeně belhala ke stanovišti taxi v převlečení za křehkou neduživou starší dámu, jež potřebuje pomoc. Vtom u chodníku zastavilo policejní auto s ječící sirénou a světélkujícím majáčkem a zablokovalo první z řady taxíků. Vyskočili z něj dva policisté, nahlédli do nejbližšího taxi a pak se rozběhli zaplněným chodníkem ke vchodu a rozráželi lidi, kteří se jim připletli do cesty. Místo se zaplnilo zlobnými výkřiky. Oklamaní a roztrpčení cestující byli s trpělivostí u konce. Pak dorazila další dvě policejní auta, jejichž sirény a blikající světla náhle utišila dav. Namísto hněvivých výkřiků se začaly ozývat tiché poznámky o jakémsi neštěstí.

Policisté z hlídkových vozů se rozběhli všemi směry po trávnících na východní i západní straně hotelu. Všichni svírali v rukou brokovnice. Dokonalé, přemítala Bajarattová, když kulhala směrem ke konci řady taxíků.

„Prosím vás, vezměte mě k nejbližší telefonní budce,“ řekla Baj a vsunula dvacetidolarovou bankovku do štěrbiny v řidičově neprůstřelné přepážce. „Až si zavolám, řeknu vám, kam mě máte zavézt.“

„Jak je libo, madam,“ odvětil dlouhovlasý taxikář a chňapl po bankovce trčící ze škvíry.

O necelých dvacet minut později zastavilo taxi u chodníku před desítkou telefonních automatů chráněných mušlí z plexiskla. Bajarattová vystoupila a rozběhla se k nejbližší volné kukani. V duchu se pochválila za svou mimořádnou paměť, z níž vylovila číslo hotelu Carillon, vytočila je a nechala se přepojit na recepci.

„Tady madame Balzini,“ řekla. „Už přišel můj synovec?“

„Ještě ne, madame,“ odvětil jí uctivý hlas. „Ale před necelou hodinou vám sem doručili balíček.“

„Ano, to vím. Až přijede můj synovec, řekněte mu, ať zůstane. Přijdu za ním.“

Bajarattová zavěsila a vrátila se k taxíku. Horečně přemýšlela. Jak Londýn vypátral rozpisy telefonů? Kdo selhal, nebo – což by bylo vůbec nejhorší – kdo se nechal odhalit a zlomit?

Ne! Nemohla si dovolit zaobírat se spekulacemi, na něž neexistovala odpověď. Záleží už jen na dnešním večeru, uvažovala. Po celém světě se rozletí signál, jež zapůsobí jako strašlivý ničivý blesk! Stačí zvládnout tenhle den a pak už bude všechno jedno.

Bylo 2.48 ráno, když Hawthorne opustil luxusní bytový komplex generála Michaela Meyerse v Arlingtonu ve státě Virginia. Vyrazil po příjezdové cestě a vytáhl z postranní kapsy saka diktafon. Ulevilo se mu, když viděl, že červená kontrolka stále svítí. Několik vteřin převíjel kazetu, pak zmáčkl knoflík Play a uslyšel jejich hlasy. Automaticky sešlápl plyn až na podlahu. Byl to výraz radosti a zároveň velké touhy dostat se co nejrychleji do motelu Shenandoah Lodge. Všechno klapalo. Měl nahrané téměř dvě hodiny svého rozhovoru s předsedou sboru náčelníků štábů – posledním z elitních Škorpionů.

Po příjezdu si jej Meyers zkoumavě prohlížel. Z jeho upřeného pohledu čišela směsice neochotného respektu a vzteku, s níž se mocný muž dívá na mrtvolu protivníka, jenž by mohl být nebezpečnější mrtvý než živý. Tyrell znal tenhle typ lidí velice dobře, protože v Amsterdamu se to jimi přímo hemžilo. Věčně bojovali o strategické cíle a byli přitom zahledění jen do sebe. Hawthorne proto působil na ego Maximálního Mika tak dlouho, až nakonec Meyersova obludná sebestřednost vyplula na povrch. Ten servilní pitomec, co se mě přišel vyptávat, má přede mnou nábožnou úctu, myslel si generál. Můžu si beztrestně říct, co chci, a tenhle uctivý vyšetřovatel mi poskytne tu nejlepší obhajobu, bude-li nějaká potřeba.

Generál bude obhajobu potřebovat víc, než si uvědomuje, uvažoval Tyrell, když zabočil na hlavní silnici. Hawthome to věděl od chvíle, kdy mu přišel otevřít dveře generálův asistent. Statný podřízený vypadal na první pohled jako vojenský pobočník, jehož Tyrell viděl z tmavé předsíně domu Ingersolových, ale nebyl to on. Byl to někdo jiný. Zabiják dostal omluvenku.

Hawthorne vjel na parkoviště Shenandoah Lodge ve 3.30. O dvě minuty později vešel do pokoje. Poole seděl za stolem, na němž ležel miniaturní elektronický přístroj.

„Nějaké zprávy o Cathy?“ zeptal se Tyrell.

„Od té doby, co jsme spolu před dvěma hodinami mluvili, se nic nezměnilo. A to jsem tam volal snad pětkrát.“

„Říkal jste, že pohnula nohou. To snad něco znamená, ne?“

„Nejdřív to říkali, ale teď už neříkají nic, jen abych už nevolal, že zavolají sami. Abych přišel na jiné myšlenky, tak jsem si trošku pohrál s Langley.“

„Jak to myslíte, pohrál?“

„Někdo zachytil váš transpondér a hochům u přístrojů z toho jde hlava kolem. Pořád mi volají a ptají se, jestli se hlásíte, a já povídám jasně, každou chvílí, a oni chtějí vědět, proč jste se zastavil ve Wilmingtonu ve státě Delaware a pak si to namířil do New Jersey.“

„Co jste jim řekl?“

„Že letectvo má zřejmě daleko přesnější zařízení než oni a že jsem si myslel, že jste na cestě do Georgie.“

„Už si s nimi nehrajte. A jestli zavolají znovu, řekněte jim pravdu – jsem tady a máme práce nad hlavu. Což je fakt.“

„Ta kazeta?“ Pooleovi se rozšířily oči.

„Sežeňte nějaké papíry, ať si oba můžeme dělat poznámky.“

Hawthorne, který převinul pásku už v autě, položil diktafon na prádelník.

„Tak a jedeme,“ dodal, když poručík přinesl ze zásob na nočním stolku po jednom bloku pro každého. Tyrell zamířil k posteli a opatrně se natáhl.

„Co vaše hlava?“ zeptal se Poole, zastavil diktafon a vzal ho ke stolu.

„Palisserova služebná mi na ni dala celou krabici gázy a přelepila to leukoplastí. Zapněte ten krám. Nebude vám snad vadit, když si nesundám čepici.“

Oba muži mlčky poslouchali nahraný rozhovor, jenž trval hodinu a dvacet tři minut. Oba si psali poznámky, a když bylo po všem, oba si chtěli znovu poslechnout určité konkrétní úseky.

„Svoji práci děláte fakt dobře, komandére,“ pravil Poole obdivně. „Pár minut jsem si dokonce myslel, že si berete za vzor Attilu Huna.“

„Částečně se to vrací, poručíku. Ne úplně, ale stačí to… Ale nebudeme se zdržovat.“

„Dobře, vezmeme ty úseky pěkně popořádku. Budu přeskakovat od z jednoho k druhému, protože jsem si poznamenal místa, která naznačují odhalení, a vím, kde jsou.“

„Sakra, jste snad právník?“

„Bohužel ne. Táta chtěl, abych šel v jeho šlépějích, ale…“

„Toho mě můžete ušetřit,“ skočil mu do řeči Tyrell. „Zapněte ten krám.“

(HAWTHORNE) Byl dnes včer u Ingersolových někdo, koho byste tam nečekal a jehož přítomnost vás překvapila?

(MEYERS) To je těžko říct, pane Hawthorne. Jednak se tam sešla spousta lidi a navíc bylo dost šero. Jediným zdrojem světla byly vlastně svíčky na stolcích s občerstvením, jenže já se snažím mezi hlavními jídly nejíst, a tak jsem tam nebyl. Voják se může plazit po břiše, jen když ho nemá moc nacpané, no ne?

(HAWTHORNE) Máte svatou pravdu, pane. Ale byl tam někdo, kdo vám uvízl v paměti, když se teď zamyslíte? Slyšel jsem, že máte neuvěřitelnou paměť. Svůj postup proti Kongúm jste prý založil na leteckých snímcích, které si nikdo jiný nepamatoval.

(MEYERS) Pravda, pravda, ale já měl vždycky pomocníky, kterým nemůžu upírat zásluhy… Ano, když o tom tak přemýšlím, bylo tam několik členů Senátu, jejichž přítomnost mě opravdu zarazila. Byli politicky dost výrazně nalevo, jestli mi rozumíte, a přitom se všeobecně vědělo, že David Ingersol byl přítelem Pentagonu.

(HAWTHORNE) Mohl byste být konkrétnější, pane generále?

(MEYERS) Ano. Ten senátor z Iowy, co pořád kňučí, že výdaje na obranu jdou na úkor zemědelců. Ale kdo dostává víc dotací než farmáři? Jako obvykle se vyžíval v té své póze duchovního ze Středozápadu. Bylo tam ještě pár dalších levičáků, jejichž jména si nevybavuju, ale projdu si kongresová alba a zavolám vám.

(HAWTHORNE) Velice byste nám tím pomohl, pane.

(MEYERS) Nedovedu si představit jak.

(HAWHTORNE) Cokoliv nečekaného je pro nás plus, pane generále. Takoví lidé by svou přítomností mohli odvracet podezření. Slyšeli jsme, že v řadách spiklenců Bajarattové jsou sváry.

(MEYERS, prudce) O-opravdu?

(HAWTHORNE) Je to čím dál jasnější. Za pár dní, a možná hodin, budeme znát jména.

(MEYERS) To zní až neuvěřitelně komandére… Bůh ví, jak doufám, že máte pravdu.

„Fajn, tohle je první úsek,“ řekl Poole a zastavil diktafon. „Máte nějaký komentář? Nevybral jsem ho já, ale vy, Tyei.“

„Protože jsem byl vevnitř a z rohu chodby jsem viděl Meyerse, jak se cpe u stolku s občerstvením. Nedostatkem světla rozhodně netrpěl. Ty svíčky zářily velice jasně a na zdech navíc visely svícny. Bylo mi úplně fuk, koho viděl, jen jsem chtěl vědět, koho označí, abych s ním mohl souhlasit.“

„A trochu ho vystrašit zmínkou o svárech mezi lidmi Bajarattové?“ řekl Poole a zašklebil se.

„Dneska se tomu říká ‚vyvést z duševní rovnováhy, poručíku. Já tomu říkám vrazit člověku do prdele pohrabáč. Pojďme si poslechnout druhý úsek.“

„Je krátký, ale zato pěkně divoký. Vy jste si to taky myslel.“

(HAWTHORNE) Dal vám David Ingersol – o němž nyní víme, že byl zrádce a stýkal se s Krvelačnou holčičkou – někdy špatnou radu ohledně vašich jednání s dodavateli?

(MEYERS) Prokristapána, ovšemže jsem zpochybňoval řadu jeho právních rozhodnutí! Pochopitelně nejsem právník, ale něco mi tam smrdělo, to vám tedy povím!

(HAWTHORNE) Zjišťoval jste si další podrobnosti, pane?

(MEYERS) Jasněže jo! Když ne z hlášení, tak aspoň ústně. Ježíšmarjá, vždyť on hrál golf s prezidentem!

„Perfektní mlžení,“ řekl Poole. „Ústně nikdy nikdo nic nezjistí.“

„Souhlas,“ přitakal Tye. „Další, prosím.“

„Bude taky krátký a vybrali jsme ho oba.“

(HAWTHORNE): Ingersolův partner Edward White nám řekl, že se vás ptali jestli víte něco o vyšetřování ministerstva zahraničí ohledně Davida Ingersola. Určitě jste něco vědět musel, generále, protože díky tajnému zařízení neustále sledujete zprávy o pokrocích v případu Krvelačné holčičky

(MEYERS) Jak zní vaše otázka?

(HAWTHORNE) To není otázka, pane, jen poděkování za dobré zvládnuti supertajné operace. Méně zdatní lidé by se nechali chytit do léčky.

(MEYERS) A vyzradili by přísně důvěrné informace? To by se mezi mými lidmi stát nemohlo, protože takovýho parchanta bych nechal na místě zastřelit. Pochopitelně jsem o tom věděl, ale nikomu bych to neřekl.

„Trefa do černého,“ řekl Tyrell. „Šlo to neoficiální cestou, takže tu informaci nikdo nedostal. Palisser mi ty papíry předal, ale udržel všechno pod pokličkou.“

„Proto jsem taky ten úsek vybral.“ Poole přikývl. „Takže můžeme přejít k dalšímu, ne?“

(MEYERS) Co se tady podle vás doopravdy stalo, komandére.

(HAWTHORNE) Můžu vám ukázat, co se stalo mně, pane. Vidíte temeno mojí hlavy, generále? Nevypadá to hezky, ale jen se podívejte.

(MEYERS) To je hrůza. Pochopitelně už jsem viděl daleko horší rány, ale to bylo v boji, a ne na nějaké venkovské pohřební hostiny proboha!

(HAWTHORNE) Byl jste nejlepším bojovým dústojníkem, jakého armáda měla.

(MEYERS) Ne, synku, to moji kluci byli nejlepší…

(HAWTORNE) U muže s vaší minulostí se taková skromnost jen tak nevidí.

(MEYERS) Člověk by neměl přehnaně vyzdvihovat svoje zásluhy, zvlášť když to za něj dělají jiní, no ne?

(HAWTHORNE) Zase máte svatou pravdu, pane… Ale někdo zastřelil Richarda Ingersola a pak mě napadl v zahradě, než jsem stačil postřehnout, kdo to je. Musíme to zjistit!

(MEYERS, prudce) Škoda, že nemáte výsadkářský výcvik, komandére. Kde byste k němu v námořnictvu taky přišel. Na druhou stranu jsem ale slyšel, že jste tam na ostrovech těsně unikl smrti, když jste šel po Krvelačné holčičce. Vaši bývalí kolegové špioni – Angličan a Francouz – to prý odskákali, ale vy jste se z toho vysekal. Musíte mít talent od přírody, komandére!

„Počkejte, Jacksone,“ řekl Tyrell a předklonil se v křesle.

Poole zastavil diktafon. „Chtěl jsem se ubezpečit, že jsem se nepřeslechl. Slyšel jsem dobře a je to další trefa. Londýn ani Paříž vůbec neoznámily, že Cooke nebo Ardisonne měli něco společného s MI6 či Deuxiéme. Meyers tu informaci získal ze zpravodajské sítě Škorpionů. V hlášeních o vývoji pátrání po Bajarattové se o tom Washington nikdy slůvkem nezmínil. Nemluvíme o spojeneckých špionech a oni zase nemluví o našich.“

„Další hřebík do rakve Maximálního Mika,“ poznamenal Poole. „Takže se mrkneme panu generálovi na zoubek. Tenhle úsek jsme oba vybrali, protože vede k děsivému psychologickému profilu. Udělal jste na tom pořádný kus práce, Tyei… Tak jedem.“

(HAWTHORNE) Vaše služební záznamy, pane, vás řadí mezi absolutní špičku armády. Každý voják, který kdy sloužil této zemi, by vám je mohl závidět…

(MEYERS, prudce) To je od vás moc hezké, ale jak jsem říkal, nikdy jsem nebyl sám. Dokonce i v mučírnách a v korekcích Vietkongu jsem cítil, že za mnou stojí americký lid. Tuhle víru jsem nikdy neztratil.

(HAWTHORNE) Pak se vás, pane generále, ptám – a tohle je osobní otázka, která nemá s dnešní nocí nic společného, jak můžete strpět, že stahují armádu z kůže? Ptám se vás jako váš velký stoupenec.

(MEYERS) To se nestane! To se nesmí stát! Ze všech míst zeměkoule míří na naše pobřeží mezikontinentální balistické střely. Musíme zbrojit a zase zbrojit! Sověti už možná dohráli, ale na jejich místo přišli jiní. Pro lásku Boží, potřebujeme pořád modernější zbraně! Abychom se vrátili tam, kde jsme bývali!

(HAWTHORNE) Pochopitelně s vámi souhlasím, pane, ale jak se to dá zařídit? Politici obou stran požadují rozpočtové škrty a slibují zemi „mírovou dividendu“, hlavně na úkor výdajů na obranu.

(MEYERS, ztišeným hlasem) Jak se to dá zařídit? Já vám to povím, komandére, ale zůstane to mezi námi – souhlasíte?

(HAWTHORNE) Přísahám na svou čest námořního důstojníka před Bohem a vámi, pane generále.

(MEYERS, téměř neslyšně) Nejdřív musíme způsobit destabilizaci, Hawthorne, vyděsit národ, dát mu najevo, že nepřítel je všude! A jakmile budou lidé vyděšení, zaujmeme místo strážců téhle země, které nám právem patří.

(HAWTHORNE) A jak je chcete vyplašit, pane? Čím?

(MEYERS) Naznačíme jim, jak nutně dopadne rozervaná společnost zdecimovaná nežádoucími živly a reptaly. Musíme být silní a zaplnit mocenské vakuum.

„Člověk by se tomu mohl zasmát, ale tady jde veškerá legrace stranou,“ řekl Poole a vypnul diktafon. „Ten chlap není vtipálek, ale pěknej grázl.“

„Je to paranoik,“ dodal Tyrell tiše. „Dokonalý oddaný Škorpion ve službách Poskytovatelů. Nedělá to jen pro peníze o svoje bankovní konta se nejspíš moc nestará. On opravdu věří, že jeho sny o prosazení práva násilím jsou už nadosah. Nejhorší na tom je, že by se to mohlo stát během pár sekund. Stačí jediná kulka nebo granát, které vypálí nebo vhodí někdo, koho nemůžeme najít. Ženská, která zasvětila celý život téhle jediné vraždě. Kde jen může být?“

33

V 8.12 ráno hotel Carillon opět otevřel náruč madame Balzini a jejímu synovci. O všechny formality se důvěrně postaral úslužný recepční, jenž za svou snahu dostal dobře zaplaceno. V 8.58 zatelefonovala Bajarattová do banky na Kajmanských ostrovech dle výběru údolí Bikáa, použila své heslo a dostalo se jí ujištění, že částka padesáti tisíc amerických dolarů bude doručena do hotelu nejpozději za hodinu. O způsobu převodu nepadla ani zmínka peníze přišly v obálce.

„Mám to vzít?“ zeptal se Nicolo, když bankovní úředník odešel.

„Vezmeš, co ti dám. Urozený kluk z doku snad pochopí, že jsem si sama objednala nějaké rezervy. Dostaneš svých pětadvacet tisíc, ale zbytek je pro mě. Za moje úsilí. Proč se ně mě díváš tak divně?“

„Co s vámi bude, signora? Kam půjdete, co uděláte?“

„Na všechno dostaneš odpověď dneska večer, ty můj broučku.“

„Když jsem váš brouček, tak proč mi to neřeknete? Tvrdíte, že mě dneska večer opustíte – zmizíte si a já zůstanu sám… Copak mi nerozumíte, Cabi? Připoutala jste si mě k sobě. Byl jsem nula a teď jsem díky vám někdo. Budu na vás do smrti vzpomínat. Nemůžete si jen tak zmizet a nechat mě ve zmatku a nejistotě.“

„Žádný zmatek nenastane, a pokud jde o tvoji samotu, máš přece Andělku, ne?“

„To je jen zbožné přání.“

„Dost řečí,“ řekla Bajarattová a přešla ke stolu.

Rozlomila tři pečetě na obálce, otevřela ji a roztrhla pásek, jenž obepínal bankovky. Vytáhla dvacet šest tisíc dolarů. Tisícovku podala Nicolovi, zbylých pětadvacet položila na stůl. Dvacet čtyři tisíc zůstalo v obálce. Baj přimáčkla pečeti k sobě a spolu s tisícidolarovkou podala obálku klukovi z přístavu v Ponici.

„Tohle by ti mělo stačit na výdaje v New Yorku,“ řekla. „Mohla bych k tobě být ještě férovější a čestnější?“

„Grazie,“ řekl Nicolo. „Odpoledne dám obálku Angelině.“

„Můžeš jí důvěřovat, hochu?“

„Jo. Ona není z vašeho světa, ani z nábřeží. Mluvil jsem s ní před pár minutami, zrovna cestovala na letiště. Bude tady za pět minut půl třetí, vchod sedmnáct. Už se nemůžu dočkat.“

„Co řekneš svojí milé?“

„Co mi přijde na jazyk. Budu se řídit citem, signora, a ne rozumem.“

Bílý dům vzbudil ministra zahraničí Bruce Palissera v 5.46. Šéf diplomacie nyní seděl ve své limuzíně a uháněl směrem k Oválné pracovně, kam se měl dostavit deset minut po šesté. Sýrie a Izrael se dostaly do slepé uličky. Pokud by se Spojeným státům, Velké Británii, Francii a Německu společnými silami nepodařilo zchladit radikály obou zemí, hrozil by konflikt – možná i jaderný. V šest třináct zvedla Palisserova žena telefon. Volal komandér Hawthorne, jenž žádal o okamžitý rozhovor s ministrem. Prý to bylo naléhavé.

„Jenže on už jednu naléhavou věc řeší,“ odvětila Janet Palisserová. „Je v Bílém domě.“

„Promiňte, pane, ale máme nařízení za žádných okolností nerušit zasedání Bezpečnostní rady…“

„A co kdyby vzduchem letěla balistická raketa a mířila by rovnou na Bílý dům?“ vyštěkl vynervovaný Tyrell. „Pak byste mě přepojila?“

„Chcete říct, že taková balistická raketa…“

„Ne, to nechci! Já jen říkám, že musím mluvit s ministrem zahraničí v mimořádně naléhavé záležitosti!“

„Zavolejte si na ministerstvo.“

„To nejde…! Kladl mi na srdce, že mám mluvit jen s ním.“

„Tak mu zavolejte na pípátko, které má pro naléhavé případy…“

„Nevím jak…“

„Jestli nemáte číslo, asi nebudete tak důležitý.“

„Prosím vás, já mám vzkaz pro ministra Palissera!“

„Okamžik – jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Hawthorne.“

„No nazdar, tak to se vám omlouvám, pane. Vaše jméno dopsali na konec seznamu v počítači. Víte, je to strašně malým písmem. Jaký vzkaz mám předat, pane?“

„Ať mi okamžitě zavolá, on ví kam. Budu čekat. Dostane to hned?“

„Už to posílám, pane.“

Ve sluchátku cvaklo a linka oněměla.

Hawthorne se otočil k Pooleovi, jenž seděl v předklonu v křesle a pozorně poslouchal.

„V Bílém domě mají mimořádné zasedání a spojovatelka musí luštit mrňavá písmenka, aby mě spojila s Palisserem, když mu chci říct, že jeden šílený generál, s nímž pravděpodobně sedí ve stejné místnosti, napomáhá atentátu na prezidenta.“

„Co budeme dělat?“

„Čekat,“ řekl Tyrell. „To je ta nejtěžší fáze.“

Muž a žena prošli americkou celnicí a zamířili do hlavní haly Dullesova mezinárodního letiště. Chovali se nenuceně, jejich přítomnost ve Spojených státech však nebyla náhodná. Byli to agenti Mossadu, kteří měli velice důležitý úkol. Přivezli s sebou totiž údaje o muži, jenž hrál klíčovou roli v akci Bajarattové. Byl jím senátor jménem Nesbitt, který z nepochopitelných důvodů navedl teroristku k její oběti, jež měla každým dnem či snad hodinou zemřít.

Přicestovali letem 8002 z Tel Avivu, a jak sdělili celníkovi, nezdrží se dlouho. Byli to inženýři ve službách izraelské vlády, kteří přiletěli do Washingtonu na konferenci, jež měla podpořit získání prostředků na další zavlažovací projekty v poušti Negev. Úředník jim dal bez zájmu razítko, popřál jim hezký den a zvedl hlavu k dalšímu žadateli.

Důstojníci Mossadu chvatně odkráčeli k hale. Žena na sobě měla strohá černý kostým, její partner podobně střízlivý šedý oblek. Oba nesli příruční tašky a naprosto shodné aktovky. Když společně došli k řadě telefonních automatů, tmavovlasá žena promluvila.

„Zavolám mu na soukromé číslo na ministerstvo zahraničí, které nám dal plukovník Abrams.“

„Rychle,“ řekl její kolega, blondýn s viditelně prořídlými vlasy, jejichž prameny měly podobnou barvu jako kůže na jeho hlavě. „Ale pamatuj si: jestli to po pátém zazvonění nezvedne, tak zavěs.“

„Rozumím.“

Po pěti vyzváněcích tónech majorka zavěsila. „Nikdo to nebere.“

„V tom případě mu máme zavolat domů. Máme se vyhýbat veškerým ústřednám.“

„Číslo mám po ruce.“

Majorka si vzala čtvrťák zpět ze štěrbiny, vhodila jej do přístroje a vytočila číslo.

„Haló!“ ozval se ženský hlas.

„Prosila bych ministra zahraničí. Je to mimořádně naléhavé.“

„To teď říká každý,“ odvětil podrážděný hlas. „Jestli chcete sdělit panu ministrovi něco naléhavého, tak si zavolejte do Bílého domu. Já odjíždím do našeho letního domu v St. Michaelsu.“

„Nějaká nakvašená ženská mi praštila telefonem,“ řekla zmatená důstojnice Mossadu a otočila se ke kapitánovi. „Říkala, abych si zavolala do Bílého domu…“

„Což máme zakázáno,“ doplnil ji podřízený. „Máme mluvit pouze s ministrem zahraničí.“

„Asi je v Bílém domě.“

„Přes jeho ústřednu volat nemůžeme – nemáme věřit nikomu, jen Palisserovi. Abrams mu dal diplomatickými kanály echo, že má očekávat dva hosty. Plukovník je s ministrem kamarád, a když nás posílá Abrams, tak Palisser pochopí, že je to vážně naléhavé.“

„V tom případě mám námitky proti našim pokynům. Jelikož je Palisser v Bílém domě, nevidím důvod, proč nezavolat na ústřednu a nenechat mu vzkaz. Abrams říkal, že záleží na každé hodině.“

„Jaký vzkaz? Nemáme odhalit svoji totožnost.“

„Necháme vzkaz, že přijeli příbuzní jeho přítele plukovníka Davida, a jestli to bude nutné, nepřestanou mu volat na jeho soukromou linku, domů a dokonce i do kanceláře…“

„Do kanceláře?“ skočil jí do řeči kapitán a zamračil se.

„Záleží na každé hodině,“ řekla majorka. „My neprozradíme svoji totožnost a on může vyřídit po svém asistentovi, sekretářce nebo třeba po sluhovi, jak a kam mu máme zavolat. Musíme k němu dostat Nesbittovo jméno… Teď bychom si měli najít nějakou limuzínu – s telefonem.“

Zdánlivě lhostejný celní úředník vyčkal několik minut, dokud si nebyl jistý, že už se dvojice nevrátí a neuvidí ho. Když dospěl k přesvědčení, že skutečně odešli, umístil na svoji přepážku červenou ceduli s nápisem „Okamžik, prosím“ a zvedl telefon. Vyťukal tři čísla, která mu zajistila okamžité spojení se šéfem celní ochranky, jenž seděl v kanceláři v poschodí, opatřené dvěma řadami televizních monitorů, pod nimiž se skvěly nespočetné výdobytky nejmodernější techniky.

„Mám dva podezřelé Izraelce,“ řekl úředník. „Jsou to muž a žena, věk i popis zhruba odpovídá.“

„Povolání?“

„Tvrdí, že jsou inženýři a mají to i v dokladech.“

„Účel návštěvy?“

„Získat peníze na projekty v poušti Negev. Teď už by měli být v hale. Ta ženská je trochu vyšší a je celá v černém, on má šedý oblek. Oba mají příruční tašku a aktovku.“

„Najdeme si je na monitoru a proklepneme je. Děkuju vám.“

Šéf celní bezpečnosti, obézní muž středního věku s baculatou tváří a očima bez výrazu, vstal od svého stolu za velkou skleněnou přepážkou a vešel do vedlejší místnosti, kde před přístrojovými deskami a televizními monitory sedělo na křeslech pět lidí.

„Hledejte pár,“ nařídil. „Žena je vyšší a celá v černém a ten chlápek má na sobě šedý oblek.“

„Mám je,“ řekla žena na čtvrtém křesle o necelých třicet vteřin později. „Povídají si u telefonu.“

„Dobrá práce.“ Šéf ochranky přešel k operátorce. „Přibližte mi je.“

Žena otočila číselníkem na své přístrojové desce, jenž aktivoval objektiv na kameře v terminálu. Když se postavy zvětšily, šéf ochranky se zatvářil kysele.

„Kristepane, tihle vůbec nevypadají jako lidi na těch fotkách. Zapomeň na to, holka. Máme tam dole ostřelovače, který strašně rád mačká spoušť.“

„Koho vlastně hledáš, Stanley?“ zeptal se jeden z mužů. „Jeden párek, co možná pašuje diamanty.“

„Můžu sejít dolů a doprovodit je ke svému osobnímu klenotníkovi?“

Šéf se zasmál spolu se svými podřízenými a zamířil k východu.

„Pohlídejte mi telefon. Musím se jít vyčurat.“

Šéf bezpečnosti vyšel do úzké chodby, zahnul doleva a spěchal na její konec, kde bylo zábradlí a ještě užší balkon s výhledem na většinu letištní haly. Sáhl do kapsy, vytáhl ruční vysílačku, přepnul se na jiný kmitočet a přiložil si ji k ústům. Začal mluvit a přitom mžoural dolů do davu lidí, až spatřil to, co předtím viděl na televizním monitoru.

„Drozd volá Chřestýše. Ozvi se.“

„Tady Chřestýš. Co se děje?“

„Cíle potvrzeny.“

„Dvojice M? Kde?“

„Míří ke stanovišti limuzín. On má šedý oblek, ona je vyšší a celá v černém. Pohyb!“

„Vidím je!“ zašeptal třetí hlas ve vysílačce. „Jsem necelých padesát metrů od nich. Ježíši, oni přidávají do kroku. Mají naspěch.“

„My taky, ty dubová hlavo,“ řekl šéf celní ochranky, uvedený na seznamu Škorpionů pod číslem čtrnáct.

Dva důstojníci Mossadu seděli na zadních sedadlech limuzíny, aktovky a příruční tašky měli odložené na sklápěcích sedadlech. Světlovlasý tajný agent držel v levé ruce laminovanou kartičku o rozměrech desetkrát čtrnáct centimetrů, která obsahovala seznam všech nezabezpečených telefonních čísel ve Spojených státech – od nejvýznamnějších adres přes velvyslanectví, konzuláty, spojenecké i nepřátelské tajné služby až po oblíbené restaurace a bary. Nechyběl ani kontakt na několik žen, jež chtěl agent poctít svou návštěvou.

„Kdes k tomu přišel?“ zeptala se majorka.

„Udělal jsem si ho sám,“ odvětil kapitán. „Nesnáším hledání v telefonních seznamech. Nezapomínej, že jsem tady osmnáct měsíců pracoval.“ Projel kreditní kartou skrz štěrbinu telefonu a čekal, až se na tenkém panýlku objeví nápis Zadejte číslo. „Teď buď zticha,“ dodal a navolil číslice podle svého seznamu. „Volám na ústřednu Bílého domu a tam se na nic neptají. Prostě jen přijímají vzkazy.“

„Ty už jsi to někdy dělal…?“

„Mockrát. Měl jsem tam jednu kočičku. Byla to pokojská, která pracovala v soukromých bytech ve druhém patře… Psst! Mám spojovatelku.“

„Bílý dům,“ ozval se ve sluchátku unavený ženský hlas.

„Promiňte, slečno, ale právě jsem mluvil s manželkou ministra zahraničí Bruce Palissera, a ta mě informovala, že její manžel je u prezidenta. Kád bych panu Palisserovi zanechal vzkaz.“

„Máte povolení, pane? Jednání Bezpečnostní rady se jinak nesmí vyrušovat.“

„Neodvážil bych se vyrušovat, madam, jen bych chtěl nechat vzkaz.“

„Dobře, pane.“

„Stačí, když mu řeknete, že příbuzní jeho starého přítele plukovníka Davida jsou ve městě a budou mu volat do jeho rezidence i do kanceláří tak často, jak jen to půjde. Může nám nechat vzkaz, kam mu máme zavolat.“

„Chcete mi dát číslo?“

„To by od nás bylo příliš troufalé a já bych vám nechtěl přidělávat další starosti.“

„Dostane vaši zprávu, jakmile skončí zasedání.“

Kapitán Mossadu položil telefon a opřel se. „Budeme mu jeden po druhém volat do kanceláře i domů. Každých pět minut. Jak jsi správně řekla, musíme k němu dostat Nesbittovo jméno, i kdybychom mu ho měli říct do telefonu,“ pravil.

Kapitán se předklonil, aby zastrčil laminovaný telefonní seznam zpátky do aktovky, vtom však otočil hlavu nalevo a vyhlédl ze zavřeného okénka. Nějaká jiná limuzína je vytlačovala z silnice! Její zadní okna byla otevřená… a z těch temných míst na ně mířily zbraně!

„K zemi!“ zavřeštěl a zakryl majorku tělem.

Ve stejném okamžiku se spustila nekonečná kanonáda. Celoplášťové střely provrtávaly sklo, kov i těla cestujících. Během vražedného útoku přiletěl rozbitým oknem také granát. Limuzína sjela ze silnice, točila se v hodinách po krajnici, až nakonec narazila do kovové protihlukové stěny a explodovala.

34

Silnice z Dullesova letiště se změnila v jatka. V hromadné havárii se postupně střetlo třicet sedm vozidel, jež se nakupila v jedné velké změti. Silnicí se rozšířily plameny, jež vyšlehly po výbuchu vyvolaném mnohonásobným průstřelem palivové nádrže zničené limuzíny. Během několika minut se ranním vzduchem rozlehlo ječení sirén a ohlušující hřmot rotorů vrtulníků, k nimž se brzy přidalo dvoutónové houkání záchranek, jež spěchaly po obou krajnicích k obětem neštěstí.

Smrt nestihla pouze posly z Tel Avivu, ale také dvacet dva nevinných mužů a žen, kteří se jen chtěli po úmorné cestě dostat domů ke svým rodinám. Byl to odporný obrázek zaviněný ještě daleko odpornějším spiknutím, jež mělo svůj původ před dlouhými lety, kdy se v Pyrenejích jedno dítě muselo dívat, jak mu stínají matku i otce. Šílenství v 10.52 za jasného letního dne.

11.35

Bajarattová pomalu ztrácela nervy i hlavu. Nemohla se dovolat senátorovi Nesbittovi! Nejdřív mluvila s recepční, pak se sekretářkou, následně s osobní asistentkou a nakonec s poradcem samotného senátora.

„Tady hraběnka Cabriniová,“ pravila Baj odhodlaně. „Jsem si jistá, že by se mnou pan senátor chtěl mluvit.“

„Ale ovšem, paní hraběnko, jenže bohužel není v kanceláři. Nesmíte zapomínat, že Senát má letní prázdniny a naše pracovní plány nejsou tak pevně dané jako během zasedání.“

„Chcete říct, že ho nemůžete najít?“

„Snažíme se, paní hraběnko. Mohl by být na golfovém hřišti, nebo u přátel…“

„Má přece hospodyni a řidiče, mladý muži. Ti jistě vědí, kde je.“

„Hospodyně ví jen to, že senátor odjel někam autem, a z telefonu v autě se pořád dokola ozývá nahraná smyčka, že majitel je mimo vůz.“

„Tohle se mi vůbec nelíbí. Chci mluvit se senátorem osobně.“

„Jsem si jist, že on by s vámi chtěl také mluvit, paní hraběnko, ale jestli se chcete zeptat na svoje přijetí v Bílém domě, dovolte, abych vás ujistil, že je v plánu. Mám to přímo před sebou. Vyzvednou vás v hotelu Carillon přesně v devatenáct patnáct. Je to trochu brzo, ale to pro případ, že bude hustý provoz.“

„Tak to jste mě uklidnil. Děkuji mnohokrát.“

12.17

Hawthorne se vrhl po telefonu, jenž ležel na stole v motelu Shenandoah Lodge.

„Prosím?“ vyhrkl.

„Tady Palisser. Překvapuje mě, že jste se neozval.“

„Že jsem se neozval? Nechal jsem vám pět vzkazů!“

„Opravdu…? To je zvláštní, měl jste povolení mi zavolat přímo.“

„To vím. Řekly mi to spojovatelky. Taky mě pokaždé ujišťovaly, že vám posílají moje jméno.“

„Ke mně se tedy nedostalo. Ale vlastně není divu, celý den je tady strašný zmatek. Vypukla jedna zahraničně politická krize, ale se štěstím a s pomocí pár hrozeb jsme ji snad už zažehnali… Co se stalo generálovi Meyersovi? Během jednání se choval jako idiot. Na všechno měl jen jednu odpověď ‚Sladké bomby‘!“

„Co to je?“

„Střely, které vyhodí do vzduchu vybrané cíle, kde jsou právě vůdci obou stran. Myslel to vážně.“

„On není jen idiot, je to usvědčený Škorpion. Nahráli jsme si ho. Měl informace, které mohl získat jen ze zpravodajské sítě Škorpionů. Patří k nim, o tom už není pochyb. Věřte mi, já to vím. Seberte ho, dejte ho do izolace a napumpujte do něj chemikálie!“

„Máme ještě něco. Jeden můj přítel z Izraele – je to plukovník Mossadu, který si myslí, že naše zabezpečení proti únikům informací je děravé jako řešeto…, tak tenhle plukovník sem poslal dva své lidi s nějakými životně důležitými informacemi. Jinak by nepodnikal tak drastická opatření. Vyčkejme, až se se mnou spojí, a pak budeme jednat na všech frontácch.“

„To by šlo. Uděláme zátah a pošlemé tu děvku k čertu.“

„Kéž byste měl pravdu.“

Když Hawthorne zavěsil telefon, v hotelové televizi právě běžely záběry masakru na příjezdové silnici k Dullesově letišti, snímané z vrtulníku nad okrajem letiště. Kamery přenášely obrázky hořících vozidel, jež znenadání vybuchovala, a ohořelých těl na chodníku. Nepopsatelná tragédie.

Obézní šéf celní ochranky ucítil krátké pronikavé impulzy svého škorpionského přijímače, znovu se omluvil podřízeným a rychle vyšel na chodbu, kde zamířil k nejbližšímu telefonnímu automatu.

„Číslo Čtrnáct,“ řekl poté, co namačkal dlouhou sérii číslic.

„Tady číslo Jedna,“ ozval se nevrlý hlas ve sluchátku. „Výborně, Čtrnáctko, zvládl jste to. Je to ve všech zprávách.“

„Doufám, že to byla ta správná dvojice,“ řekl Škorpion Čtrnáct. „Napadlo mě, že ta konference o penězích pro poušť Negev je klíč.“

„Taky že jo. Řekl mi o něm můj zdroj v Jeruzalémě, a to je pěknej parchant. Kdyby mohl odprásknout celou tuhle vládu, tak by to vlastnoručně udělal. Zavolám mu a sdělím mu tu novinku. Máme stejný zájem. My celou tu sebranku dostaneme!“

„Tohle mi neříkej, Jedničko. Nechci o tom nic vědět.“

„Můžeš se spolehnout.“

Na ulici Bén Yehuda v Jeruzalémě, od Ameriky vzdálené dvanáct tisíc kilometrů, se starý zavalitý muž hrbil nad svým stolem a studoval obsah jakéhosi spisu. Mohlo mu být něco přes sedmdesát. Jeho obličej připomínal vyčiněnou kůži s hlubokými rýhami, oči měl malé a nepřátelské. Vtom zazvonil jeho soukromý telefon, nepřetržitě střežený před odposlechem. Pokud by mu volal někdo z ‚rodiny‘, rychle by jej uťal, protože linka musela zůstat volná. Musela!

„Ano?“ řekl starý Izraelec odměřeně.

„Šalom, Mustangu,“ odvětil hlas na druhém konci.

„Sakra, Hřebče, co vám trvalo tak dlouho?“

„Můžeme mluvit?“

„Nechte těch hloupých otázek. Mluvte.“

„Poslové byli odkloněni na jinou trasu…“

„Proboha, nejsme přece někde v bunkru, vyjadřujte se normálně!“

„Limuzína těch dvou byla rozstřílena na kusy a pak vybuchla…“

„Co dokumenty?“ vyštěkl Izraelec. „Instrukce, průkazy totožnosti.“

„Výbuch všechno zničil, a i kdyby ne, doktorům v laboratořích soudního lékařství by trvalo celé dny, než by to poskládali dohromady. Už by bylo pozdě.“

„Aha. Chcete mi říct ještě něco?“

„Vzkaz od naší osoby v CIA zní, že se to stane dneska večer. Londýn ten hovor odposlechl.“

„A sakra, takže Bílý dům dostane hlášku!“

„Ne, nedostane. Ta informace šla interním kanálem a náš člověk ji zničil. Mimo ten kanál nic nejde. A pokud se týká lidí tady ve Washingtonu, operace MI6 se nikdy neuskutečnila, nebo byla zrušena. Dnešní večer je zkrátka večer jako každý jiný.“

„Bravo, Hřebče! Takže všechno běží, jak jsme chtěli.“

„Díky vám, Mustangu.“

„Hrůza se rozšíří světem jako ohromný stepní požár! A jestli se nám bude dařit i v Londýně a Paříži – kéž to Bůh ve své moudrostí umožní – plameny se změní v globální požár a my, správní vojáci, se znovu chopíme vesel.“

„Před chvilkou jsem to říkal. Ale nemohlo by se to povést, kdybyste mi nezavolal, kamaráde.“

„Kamaráde?“ ohradil se Izraelec. „Ne, my nejsme kamarádi, generále. Vy jste ten největší antisemita, jakého jsem kdy poznal. Jenom se navzájem potřebujeme – oba pro to máme vlastní důvody. Vy chcete zpátky svoje velké hračky a já zas chci, aby si Izrael udržel svoji sílu, což bez štědrostí Američanů nejde. Až tohle všechno skončí a my připíšeme ty hrůzy Arabům z údolí Bikáa, vaše vláda a Kongres nám otevřou svoje pokladnice – protože tu strašnou a ponižující věc vám provedli ti, kteří nás chtějí zničit.“

„Vidíme to stejně, Mustangu. Ani nevíte, jak jsem vám vděčný, že jste mi zavolal.“

„Víte, proč jsem to udělal?“

„Myslím, že jste mi to právě vysvětlil.“

„Ne, ne, to nebyl ten pravý důvod.“

„Nerozumím vám.“

„Ten intelektuál Abrams, tedy plukovník Abrams ze všemocného Mossadu, mi důvěřoval. Představte si, ten takzvaný organizační génius si myslí, že jsem na jeho straně a že chci mír se špinavými arabskými barbary. A víte proč? Protože jsem byl největším bojovníkem v historii naší země a teď občas poradím těm pitomcům z vlády, abych si udržel pozici a zůstal na očích… Řekl mi – a přísahám na tóru: ‚Úniků informací je priliš a jdou moc hluboko. Našim kanálům už nemůžu věřit.‘… Tak jsem se ho zeptal, komu věřit může, a on na to: ‚Jen Palisserovi. Když jsem dělal vojenského přidělence na velvyslanectví, často jsme spolu mluvili, a dokonce jsem strávil jeden víkend v jeho domě u moře. Máme podobné názory.‘… Pak mu povídám: ‚Pošlete kurýry, ale jen za ním. Musí být dva, ne jen jeden – to pro případ, že by nastaly nějaké potíže. Ať se vydávají za inženýry – dneska je inženýr skoro každý a já mám projekty v Negevu, takže vás podpořím.‘… On jako hladové štěně vyštěkl, že je to skvělé a jak mi to prý myslí. Měl pravdu. Jeho senátor Nesbitt ze stálu Michigan je teď už vyřízená figura!“

„Pak jste mi zavolal,“ řekl hlas tiše.

„Ano, zavolal jsem vám,“ souhlasil statný stařec. „Dvakrát jsme se sešli, kamaráde, a já před sebou uviděl člověka, který byl plný nenávisti stejně jako já, a to z podobných důvodů. Intuice mi řekla, že to stojí za risk. Vyložil jsem vám fakta, ale nevyvodil jsem z nich žádné závěry. Udělal jste to sám.“

„Vaše intuice nelhala.“

„Vynikající vojáci, a zvlášť velitelé prověření bojem, si dokážou navzájem vidět do duše, nemám pravdu?“

„V jedné věci jste na omylu. Já nejsem antisemita.“

„Ale ovšemže jste, já přece taky! Chci nejdřív bojovníky a pak teprve Židy, stejně jako vy chcete bojovníky a o křesťany vám jde až na druhém místě! Chrámy a kostely jsou často na obtíž.“

„Když o tom tak přemýšlím, asi máte pravdu.“

„Co budete dělat? Tedy dneska večer.“

„Budu se držet blízko Blého domu, nebo dokonce uvnitř. Musím převzít otěže – velice rychle a pevně.“

„Takže se to stane tam?“

„Kde jinde…? Pochybuju, že spolu budeme ještě někdy mluvit.“

„To asi ne. Přeju hezký den, Hřebče.“

„Šalom, Mustangu.“

Generál Meyers, předseda sboru náčelníků štábů, položil sluchátko.

35

14.38

Anděla Capellová prošla východem číslo sedmnáct Národního letiště v zajetí cestujících a bulvárních novinářů, kteří na ni pokřikovali otázky. Pak si všimla „mladého barona“ a jeho tetičky. Jeden z letištních úředníků je právě odváděl do své soukromé kanceláře.

„Je mi to moc líto, Paolo! Celé tohle divadlo ti muselo být strašně nepříjemné.“

„Všichni tě mají rádi! Proč by mi to mělo vadit?“

„Mně to tedy vadí. Utěšuje mě jen to, že měsíc po skončení seriálu na mě lidi zapomenou a budu slýchat věty jako ‚Nebývala snad tohle kdysi Anděla Capellová?‘“

„To se nestane!“

Bajarattová je vyrušila a podala Angele zapečetěnou obálku.

„Otec Dante Paola chce, aby si jeho syn přečetl instrukce až zítra ráno.“

„Proč?“

„To vám neřeknu, protože to sama nevím, Angelino. Můj bratr má svoje způsoby a já se v nich nevrtám. Vím jen to, že mám práci jinde a Dante Paolo mi říkal, že by zítra ráno rád odletěl do New Yorku a zašel k vám na návštěvu.“

„Jestli mi to dovolíš, Andělo,“ pravil Nicolo s otázkou v hlase a svraštil obočí strachem.

„Jestli ti to dovolím? Je to úplná senzace! Koupila jsem rodičům dům u jezera v Connecticutu. Můžeme tam společně zajet na víkend a já ti ukážu jednu herečku, která umí vařit, ty můj šlechtici!“

Dveře náhle otevřel úředník letiště, jenž je předtím doprovodil do místnosti. „Slečno Capellová, právě jsme mluvili s vaším studiem. Dostala jste souhlas. Přepravíme vás do New Yorku soukromým letadlem. Bude to mnohem jednodušší a nikdo vás nebude obtěžovat.“

„Mě neobtěžuje, když mě někdo obtěžuje. Ti lidé jsou moje publikum, pane.“

„No víte, oni v letadle pořád vstávají ze sedadel a ucpávají uličky.“

„Aha, chápu. Takže vlastně obtěžují vás.“

„Jde o bezpečnost, slečno Capellová.“

„Ach tak. To vám ovšem nemohu vyčítat, pane.“

„Děkuji pěkně. Jestli vám to nebude vadit, rádi bychom odletěli hned. U vchodu sedmnáct je hrozná vřava.“

Anděla se otočila k Nicolovi. „Hele, šlechtici, jestli chceš, tak mi můžeš dát pusu na rozloučenou. Nejsou tady fotografové, ani můj otec.“

„Díky, Andělko.“

Objali se, něžně se políbili a mladá televizní hvězdička vyšla z místnosti v doprovodu úředníka aerolinií. V nadité hnědé obálce si odnášela čtyřiadvacet tisíc amerických dolarů.

15.42

„Dostali jste ho?“ zeptal se Hawthorne do telefonu. „Už skoro tři hodiny jsme o vás neslyšeli! To se mi vůbec nelíbí!“

„A já jsem zase nic neslyšel o dvou Izraelcích, kteří mi mají přinést zásadní informaci, a to se mi líbí ještě míň, komandére,“ řekl ministr zahraničí Palisser, jenž se ze všech sil snažil ovládnout svůj hněv.

„Co je s Meyersem?“

„Je pod přísným dohledem, to je všechno, s čím prezident souhlasil, pokud se neobjeví pádnější důkazy. Naprosto jasně řekl, že zatknout hrdinu Meyersova formátu by pro jeho vládu byl velice nepopulární krok. Navrhl, abychom s vaší informací šli do Senátu. Ať si to hezky vylížou páni senátoři.“

„Má v gatích, co?“

„Řeknu to takhle: Nemůže se rozhodnout.“

„Fajn, kde je Meyers?“

„Právě teď sedí ve své kanceláři. Co dělá, ví jen sám Bůh.“

„Napíchli jste mu telefon?“

„Okamžitě by to poznal. Na to zapomeňte.“

„Něco od CIA?“

„Vůbec nic. Mluvil jsem s prozatímním ředitelem osobně a on o ničem neslyšel. Londýn zřejmě zkrachoval, jinak by MI6 i naše vlastní jednotka bily na poplach. Navíc se zdá, že úniků informací je tolik, že se je neodvážím dát prošetřovat ani prostřednictvím našich údajně bezpečných kanálů.“

„Existuje jedna stará poučka, pane ministře. Když úkol nevyjde, nechme ho rychle a tiše vyšumět. A jestli se o něm někdo zmíní, tak nemáte tušení, o čem to sakra mluví.“

„Co bychom teď měli dělat, Hawthorne? Nebo přesněji, co můžete dělat vy?“

„Něco, co se mi z duše protiví, ale nedá se nic dělat. Půjdu za Phyllis Stevensovou.“

„Myslíte, že by mohla něco vědět a že bude schopná vám to říct?“

„Určitě, a třeba to ani sama netuší. Vždycky měla k Henrymu přehnaně opatrovnický vztah. Postavila kolem něj betonovou zeď, přes kterou se nikdo nedostal. Je to oblast, kterou jsme ještě neprozkoumali…“

„Policie držela všechno v tichosti, ale nenašla žádnou stopu…“

„Lidé, proti nimž stojíme, po sobě žádné stopy nenechávají,“ přerušil ho Tyrell. „Aspoň ne takové, které by našla policie. To, co se stalo Henrymu Stevensovi, nějak sóuviselo se mnou.“

„Víte to jistě?“

„Ne, vlastně ne, ale je to dost pravděpodobné.“

„Proč?“

„Protože Hank udělal chybu, stejnou chybu jako tenkrát v Amsterdamu. I přes svoji obvyklou profesionální diskrétnost si pustil pusu na špacír. Přesně totéž udělal v Amsterdamu.“

„Mohl byste mi to vysvětlit?“

„Vlastně proč ne? Váš ředitel Gillette věděl, že je mezi námi zlá krev. Sám mi to řekl. Ještě daleko nebezpečnější ovšem bylo to, že znal podstatu problému, která byla čistě soukromá. To byla Henryho chyba.“

„Nechápu, proč na tom tak záleží. Jestli si dobře vzpomínám, vy jste se nevraživostí ke kapitánu Stevensovi nijak netajil. Všeobecně se vědělo, že se mu nepodařilo vás získat pro spolupráci. Museli to udělat Britové.“

„Nevraživost snad, ale nikdy jsem se o ní nešířil, ani před vámi, ani před nikým jiným. Jen jsem dával jasně najevo, že on není můj nadřízený.“

„Myslím, že se pitváte v drobnostech.“

„Ano. O tom je přece celá naše práce… Existuje ještě jedna poučka, která pochází z dob, kdy faraoni posílali své zvědy do Makedonie. Ublížený člověk může vznášet jakákoli obvinění, ale jeho tyran drží jazyk za zuby. Proč by Henry říkal někomu důležitému o problémech, které mezi sebou máme? Nutně by to vyvolalo pochybnosti o správnosti jeho vlastního jednání. Hlavní otázka zní: Komu to mohl říct? Někomu, komu okamžitě došlo, že když ho odstraní, získá tím výhodu. Odřízne můj řídící orgán a já zůstanu bez spojení.“

„Tohle vážně nechápu,“ zaprotestoval ministr zahraničí. „Jaký orgán?“

„Než jsem našel vás, pane Palissere, fungoval jako moje spojka se státní strukturou.“

„Stejně tomu nerozumím.“

„Já taky ne,“ řekl Tyrell. „Třeba nám pomůže Phyllis.“

16.29

Mlha byla tak hustá, že postavu v rohu parní lázně téměř nebylo vidět. Syčení ustalo, dveře se otevřely a dovnitř vešla druhá osoba. Otevřela si dveře ramenem a zamířila s osuškou k nahému muži, jenž seděl na lavici obložené dlaždičkami. Pára se valila ve vlnách a oblacích ven z místnosti, až nakonec odhalila zpocené tělo senátora Nesbitta, jehož pohled nebyl ani skelný, ani úplně zaostřený. Otevřenými ústy vdechoval zbylé výpary.

„Zase jsem měl okno, viď, Eugene?“ řekl ochraptěle.

Nejistě se postavil a vzal si ručník, jenž mu přehodil přes ramena jeho řidič alias tělesný strážce.

„Ano, pane. Margareta si všimla příznaku hned po obědě…“

„Panebože, to už je odpoledne?“ vyhrkl senátor. Neměl daleko k panice.

„Už se vám to dlouho nestalo, pane,“ řekl bodyguard a vedl svého rozrušeného zaměstnavatele z parní lázně směrem ke sprše, která byla jen pár kroků opodál. „Jen jedno nebo dvě malá nedopatření,“ dodal.

„Díky Bohu, že je léto a senát má prázdniny… Odvezli jste mě do… Marylandu?“

„Nemohli jsme, nebyl čas. Doktor přišel okamžitě sem. Dal vám pár injekcí a řekl nám, co dělat.“

„Nebyl čas…?“

„Máte schůzku v Bílém domě, pane senátore. Musíme vyzvednout hraběnku a jejího synovce ve čtvrt na osm.“

„Ježíšikriste, vždyť já jsem úplná troska!“

„Budete v pořádku, pane. Až si dáte sprchu, Maggie vám udělá masáž a píchne vám injekci vitamínu B1, pak si hodinku odpočinete a obléknete se. Budete ve špičkové formě, šéfe.“

„Ve špičkové formě, Eugene?“ Nesbitt se zatvářil pateticky. „Bojím se, že ne, kamaráde. Je to luxus, který možná už nikdy nepoznám. Žiju se strašnou noční můrou, dokonce přímo v ní. Útočí bez varování a já naď ní nemám žádnou vládu. Někdy se mi zdá, že Všemohoucí zkouší, co ještě vydržím. Chce vidět, jestli spáchám smrtelný hřích a vezmu si život, abych se té bolesti zbavil.“

„Když jsme nablízku, tak se to nestane, pane,“ řekl bodyguard a pečovatel v jedné osobě.

Opatrně posadil svého nahého svěřence na bílou stoličku z umělé hmoty, umístěnou přímo pod sprchou, a pomalu pustil vlažnou vodu. Čím dál víc ji ochlazoval, až na politikovo tělo dopadala ledová tříšť.

„V hlavě se vám to občas trochu pomotá, pane, ale jak říkají doktoři, jinak můžete fungovat líp, než ten nejlepší z nich… Teď to bude trochu studit, pane. Zůstaňte sedět, prosím.“

„Aúúú!“ zavyl Nesbit, když na něj zaútočila ledová sprcha. „To stačí, Eugene!“

„Ještě ne, pane, vydržte ještě chvilku.“

„Já zmrznu!“

„Zavřu to asi za patnáct vteřin, tak to říkal doktor.“

„Já to nevydržím!“

„Čtyři, tři, dva, jedna – konec, pane.“ Ošetřovatel alias strážce znovu přehodil přes svého pacienta tlustou osušku a pomohl mu na nohy. „Jak je, senátore? Jste zpátky mezi živými, pane.“

„Prý se to nedá vyléčit, Eugene,“ odvětil senátor tiše, když s pomocí svého šoféra vyšel ze sprchy. Jeho pohled byl nyní jasný, mimické svaly klidné. „Buď to za pomoci léčení časem ustoupí, nebo se to aspoň trochu potlačí silnými dávkami léků. Ty přirozeně oslabí napadený mozek tak, že přestane být funkční.“

„Dokud jsme tady, tak se tyhle kecy nesplní, pane.“

„Ano, rozumím, Eugene, a jsem vám tak vděčný, že ty a Margaret dostanete po mé smrti velkou odměnu. Ale představ si tu hrůzu – já mám vlastně dvě osobnosti! A nikdy nevím, který z nich ve mně zrovna převládne. Je to hotové peklo!“

„My to víme, pane, a vaši přátelé v Marylandu taky. Všichni se o vás postaráme.“

„Eugene, a víš taky, že jsem neměl nejmenší tušení, odkud se ti moji přátelé z Marylandu vlastně vzali?“

„Ale ano, pane. Když jsme měli ten menší problém v pornokině v Bethesdě, tak sem přijel jejich doktor. Tenkrát jste neudělal nic špatného, jenomže pár lidí si myslelo, že vás poznali.“

„Na to si vůbec nevzpomínám.“

„Přesně to si ten doktor taky myslel… Hele, šéfe, to všechno je už za náma. Vrátil jste se do života a čeká vás skvělý večer, ne? Prezident, pane! Nasbíráte hodně bodů u voličů díky té bohaté hraběnce a jejímu ještě bohatšímu synovečkovi.“

„Ano, asi ano, Eugene. Ať mě Margaret namasíruje. Já si pak ještě chvilku zdřímnu.“

17.07

Stálá sekretářka prozatímního ředitele CIA už potřetí přijala hovor z Londýna. Nakonec jasně řekla, že nově jmenovaný dočasný šéf Ústřední zpravodajské služby CIA „obdržel zprávu od jednotky Krvelačné holčičky“ a nyní se musí účastnit spousty mimořádných zasedání po celém Washingtonu. V daném okamžiku právě jednal s vládou v Bílém domě a šéfovi zvláštního oddělení MI6 zavolá okamžitě, jakmile krize pomine. Byla tak neoblomná, jak jen to její postavení dovolovalo, snad až nebezpečně neoblomná. Nebylo však vyhnutí. Po úspěchu na Dullesově letišti představovala poslední kontrolní bod. Zpráva z Londýna přes ni nesměla projít. Podívala se na křišťálové hodiny na svém stole. Čekalo ji posledních pět minut v té kanceláři.

Žena s označením Škorpion Sedmnáct posbírala ze stolu materiály, vstala a přistoupila ke dveřím svého zaměstnavatele. Zaklepala.

„Vstupte,“ ozvalo se zevnitř.

„Už je čas, pane.“ Sekretářka otevřela dveře a vstoupila dovnitř se stohem papírů a vzkazů. „Tady máte poznámky, které jste chtěl, a taky vzkazy, co se nahromadily, když jste byl na telefonu. Páni, vypadá to jako seznam největších celebrit ve Washingtonu. Snad všichni se vám snaží dovolat.“ Položila papíry na ředitelův stůl.

„Všichni mi chtějí poradit a sdělit mi, jak si mě váží. Až prezident jmenuje na tohle místo svého stálého člověka, tak to vyšumí.“

„Myslela jsem, že víte…“

„Copak?“

„Šušká se, že vás má v oblibě a že uznává vaše zásluhy. Šéfové CIA by byli radši, kdybyste to převzal vy, a ne nějaký amatér vytažený z politického klobouku.“

„Slyšel jsem o tom, ale moc bych na to nesázel. Prezident má spoustu politických dluhů, místo zástupce ředitele CIA mezi ně ovšem nepatří.“

„No, jestli už nic nepotřebujete, pojedu domů k rodině, pane.“

„Od jednotky Krvelačné holčičky nepřišlo nic nového? Měli mě okamžitě informovat.“

„Zprávu najdete v té hromádce. Zrovna jste telefonoval s viceprezidentem.“

„Doprčic, měla jste nás přerušit!“

„Nebyl důvod, pane. Neznám sice všechny okolnosti, ale řekla jsem si, že sdělení ‚v Londýně žádná změna‘ znamená to, co obvykle. Operace nic nepřinesla.“

„Do hajzlu!“ vybuchl prozatímní šéf CIA. „Kdybych zabodoval v tomhle případě, mohl jsem mít šanci…! Kde je ten chlap, co se postavil do čela jednotky?“

„Byl tady s ostatními už od tří ráno, to znamená přes patnáct hodin, a předtím toho taky moc nenaspali. Povídal, že zavírá krám a že to snad zítra bude lepší – až se všichni trochu prospí.“

„Dobře, budu s ním mluvit zítra. Vy pochopitelně taky.“

„Jestli chcete, zůstanu.“

„Proč? Abyste pozorovala, jak si lížu rány a začínám se loučit s tímhle po čertech důležitým úřadem? Běžte domů, Heleno.“

„Dobrou noc, pane řediteli.“

„Zní to hezky, co?“

Sekretářka zajela k nejbližšímu nákupnímu centru v Langley ve Virginii, zamkla auto a zamířila k telefonnímu automatu, jenž stál na chodníku vedle supermarketu. Vhodila minci, vytočila číslo, které tak dlouho uchovávala v paměti, a vyčkala na obvyklou sérii pípání. Pak vytočila pět dalších číslic a za chvíli se ozvalo:

„To je Utah?“

„Číslo Sedmnáct… Můj čas vypršel, což ostatně čeká většinu z nás. Ráno se už nemůžu vrátit do práce.“

„Tak trochu jsem s tím počítal. Dnes v noci vás dostanu ze země. Vezměte si toho s sebou co nejmíň.“

„V podstatě nic nemám. Všechno, co chci, je v Evropě. Už několik let.“

„Kde?“

„To neřeknu ani vám.“

„No dobře. Kdy chcete odletět?“

„Co nejdřív. V bytě už nic nepotřebuju, kromě pasu a nějakých šperků. Dostanu se tam taxíkem. Všechno by mělo zůstat, jak je, jako bych se tam už nevrátila. Bydlím kousek odsud, takže můžu být připravená za patnáct až dvacet minut.“

„Tak si vezměte taxi do Andrewsu a jděte za ochrankou. Dostanete povolení pro nejbližší diplomaticko-vojenskou cestu do Paříže.“

„Prima nápad. Kdy je odlet?“

„Zhruba za hodinu a půl. Užijte si to, Sedmnáctko.“

„To mám v úmyslu. Zasloužím si to.“

36

Hawthorne nařídil Pooleovi, aby zůstal u telefonu v Shenandoah Lodge, hlavně kvůli novinkám o zdravotním stavu Catherine Neilsenové. Sám nyní projížděl jednou z alejí na předměstí, až nakonec zastavil u chodníku před domem kapitána Henryho Stevense, zavražděného šéfa námořní rozvědky. Na příjezdové cestě stál šedý vůz ministerstva námořnictva, auto bezpečnostní hlídky. Ozbrojený a uniformovaný nižší důstojník povolil Tyrellovi vstoupit. Muž kývl směrem k obývacímu pokoji, kde stála žena v černém a dívala se z okna na vzdálenějším konci budovy.

Schůzka mezi Phyllis a Tyrellem nejprve probíhala v napjaté atmosféře, jaká obvykle provází setkání dvou lidí, mezi něž hluboká osobní tragédie postavila hráz. Navíc se scházeli za okolností, jež s bolestnou nevyhnutelností vyvolávaly vzpomínky na někdejší neštěstí v Amsterdamu. Příliš slov nepadlo, víc si řekli očima. Hawthome k ní nakonec přistoupil, Phyllis mu padla do náručí a po tvářích se jí rozkutálely slzy.

„Všechno je to špína, strašná špína!“ vyrazila ze sebe.

„Já vím, Phyll, já vím.“

„Bodejť ne!“

Objímali se. Dobře rozuměli nevyřčeným slovům, jež visela ve vzduchu. Byli to dva slušní lidé, kteří ztratili své nejdražší, jejichž smrt byla v podstatě hloupá a nepochopitelná. Až po hodné chvíli Hawthorne ženu Henryho Stevense pomalu pustil.

„Můžu tí něco nabídnout, Tyei? Čaj, kávu, nebo snad něco ostřejšího?“

„Ne, díky,“ řekl Hawthorne, „pozveš mě někdy jindy.“

„Tak dobře. Prosím tě, posaď se. Určitě jsi nepřišel jen proto, abys mě utěšoval. Na to máš spoustu práce.“

„Co všechno víš, Phyll?“

„Jsem manželka důstojníka rozvědky, možná ne moc inteligentní, ale domyslela jsem si víc, než Henry možná tušil. Člověče, vždyť on skoro čtyři dny nespal… a strašně se o tebe bál, Tyei. Musíš být k smrti unavený.“

„Takže víš, že po někom jdeme?“

„Samozřejmě. Po nějaké mimořádně nebezpečné ženské, za kterou stojí stejně nebezpeční lidé…“

„Takže ty víš, že je to ženská?“

„Hank říkal, že je to teroristka z údolí Bikáa. Kdyby nebyl tak utahaný, asi by mu to nevyklouzlo.“

„Phyllis,“ řekl Hawthorne, mírně se předklonil v křesle u okna a příkře se podíval na svou starou přítelkyni z ambasády v Amsterdamu. „Musím ti položit několik otázek o dnech před Hankovou smrtí. Vím, že na to není vhodná doba, ale nedá se nic dělat…“

„Rozumím. Nezapomínej, že se v tomhle cirkuse už pár let pohybuju.“

„Jsi tady sama?“

„Teď právě ne. Přiletěla za mnou sestra z Connecticutu. Je venku.“

„Ale s Hankem jste tady bydleli sami…“

„To ano, ovšem s veškerou parádou. Kolem domu kroužila čtyřiadvacet hodin denně auta námořnictva s ozbrojenou posádkou, Hank jezdil do kanceláře i zpátky přistavenou limuzínou a dům střežil poplašný systém, který by vyděsil i stavitele raket. Byli jsme tady v bezpečí, jestli se ptáš na tohle.“

„Promiň, ale zřejmě jste nebyli. Někdo přišel a zabil Henryho, zrovna když se mnou telefonoval.“

„Nevěděla jsem, že mluvil právě s tebou, ale probírala jsem to s námořníky i s policií – normální kuchyňský telefon byl vyvěšený. Ale v jednom máš asi pravdu. Chodí k nám roznášková služba a různí opraváři. Nemohli jsme je všechny odmítat, to bysme se odepsali a nejspíš bysme si nemohli ani objednat pizzu. Když jsme čekali hosty, Hank obvykle volal hlídku, ale občas na to zapomněl. Bylo to tady úplně jiné než v Amsterdamu, takové nepřirozené a ‚paranoidní‘, jak říkával Hank.“

„Jinými slovy, chlápek v kombinéze s brašnou nářadí nebo člověk v obleku s aktovkou v ruce nebo voják v uniformě by možná nevzbudil pozornost,“ řekl Tyrell a neznělo to jako otázka.

„Nejspíš ne,“ přitakala vdova, „ale musím ti říct, že námořníci i policie tuhle informaci dostali, a hlídku, která měla zrovna službu, dlouze vyslýchali. Ti dva tajní tvrdili, že kromě jednoho kamelota se k domu nikdo nepřiblížil.“

„A parkovali celou dobu venku?“

„To ne, nebylo to jako teď, ale podle mě to není moc podstatné. Jak už jsem říkala, objížděli kolem. Hank na tom trval jednak z praktických důvodů a pak taky kvůli sousedským vztahům.“

„Objížděli…?“

„Kolem bloku. Dá se to objet za necelou minutu a deset vteřin.“

„A to byl ten Hankův ‚praktický důvod‘,“ řekl Hawthome a přikývl. „Stojící hlídka, ať už označená, nebo ne, je snadný terč.“

„Neoznačená,“ přerušila ho Phyllis. „A naši sousedi by jistě nebyli zrovna rádi, kdyby před domem dlouhou dobu parkovala neznámá auta. Tady to není zvykem, i když by to mohlo lidi v ulici trochu pošťouchnout. Kdybych nebyla tak stará, mohli by si třeba myslet, že tady provozuju bordel.“

„Ty vůbec nejsi stará, Phyll, jsi moc hezká ženská.“

„Ale, ale, probudil se v tobě kavalír. Právě to mi chybělo, když jsi odešel z velvyslanectví.“

„Takže Henryho vrahem mohl být kdokoli, kdo měl přístup k bezpečnostním opatřením kolem domu. Minuta a deset vteřin znamená v taktickém čase hodinu a deset minut.“

„Myslíš, že to byl někdo od námořnictva?“

„Nebo někdo z armády, kdo měl dost vysoké postavení, aby se k těm věcem dostal.“

„Prosím tě, vyjadřuj se jasněji,“ pravila Phyllis přísně.

„To nejde. Teď ne.“

„Byl to můj muž!“

„Takže ti řeknu, co by ti řekl tvůj muž, a budu co nejupřímnější. Jsou věci, do kterých tě ještě nemůžu zasvětit.“

„To jsou bláboly, Tyrelle! Mám právo to vědět! Sedmadvacet let snad něco znamená, pane!“

„Ale no tak, Phyll.“ Hawthorne uchopil a sevřel její dlaně. „Dělám přesně to, co by dělal Henry, kdyby teď byl na mém místě. I když jsem mu často říkal opak, on byl skvělý analytik, v terénu možná nebyl úplně nejlepší, to nebyla jeho silná stránka, ale v předvídavosti se mu vyrovnal málokdo. Kvůli tomu jsem ho uznával… A ještě víc kvůli tomu, že si tě vzal za ženu.“

„Nech toho, ty pochlebníku,“ řekla Phyllis Stevensová, smutně se pousmála, stiskla mu ruce a pak se vyprostila z jeho sevření. „Ptej se dál.“

„Položím ti už jen tři otázky. Kde a komu se o mně zmínil?“

„Když tě postřelili na té pláži v Marylandu – mohl z toho zešílet, myslel si, že za to zase může on…“

„Zase?“

„Prosím tě, teď ne, Tyei,“ hlesla vdova.

„Ingrid?“

„Je to složité. Později, prosím tě.“

„Dobře.“ Hawthorne polkl a zrudl, jak se mu do hlavy nahrnula krev. „Pokračuj.“

„Vyslovil tvoje jméno snad třikrát nebo čtyřikrát, když pro tebe vyžadoval co možná nejlepší zacházení. Vyhrožoval přitom, že pověsí každého, kdo to nesplní.“

„Komu ho řekl, Phyll?“

„Sakra, já nevím. Někomu, kdo měl pod palcem tvoji činnost. Hank mu oznámil, že chce pustit do oběhu plné hlášení, aby se vyloučila možnost omylu.“

„Což znamená, že ho dostal celý kroužek Krvelačné holčičky, včetně té těžké váhy.“

„O čem to mluvíš?“

„Zapomeň na to…“

„Byla bych ti vděčná, kdybys už tohle neříkal. Když ses v Amsterdamu vracíval s ovázanou rukou nebo oteklou tváří a lidi, kteří o tebe měli starost, se ptali, co se ti stalo, vždycky jsi jen odsekl: ‚Zapomeň na to‘.“

„Promiň. Fakt se omlouvám.“ Tyrell se zamračil a pomalu zavrtěl hlavou.

„Ještě něco, kamaráde?“ zeptala se vdova.

„Nic mě nenapadá. Našel jsem vzorec. Henry vždycky říkával: ‚Člověk vždycky musí hledat vzorec. Nějaký existovat musí.‘ Já jsem se naopak pitval v jednotlivostech.“

„Jenže teprve když jsi je našel, Hank mohl poskládat ty svoje vzorce. Moc si tě za to cenil, i když ti to třeba neříkal do očí.“

„Do očí mi to vážně nikdy neřekl… Fajn, naše pastička na jednoho zvrhlého generála aspoň může zaklapnout s ještě větší silou, pokud tady ovšem není něco, co jsi mi neřekla, Phyll. Ať to třeba vypadá sebevíc bezvýznamně.“

„No, možná ty telefony z Londýna…“

„Z Londýna?“

„Začaly dneska ráno kolem sedmé nebo osmé. Brala je moje sestra, já to odmítla.“

„Proč?“

„Protože jsem si toho užila až až! Henry za tuhle špinavost položil život a já už nechci žádné telefony z Londýna, Paříže ani z poboček v Istanbulu či Kurdistánu, ani od námořní rozvědky ve Středomoří. Proboha, můj manžel je přece po smrti! Dejte mu už pokoj – a mně taky!“

„Phyll, ti lidé nevědí, že je po smrti!“

„No a? Řekla jsem sestře, aby je odkázala na ministerstvo námořnictva. Ať si báchorky vymýšlejí ti parchanti, já už to dělat nehodlám!“

„Kde je telefon?“

„Henry ho nechtěl mít v obýváku, takže je na verandě. Vlastně tam jsou tři – různých barev.“

Hawthorne vstal a proběhl otevřenými dveřmi na zasklenou verandu. Na stolku v levém rohu skutečně ležely tři telefony: béžový, červený a tmavomodrý. Všechny byly částečně ukryté za napůl vytaženými žaluziemi. Zvedl červený telefon, stiskl nulu a oznámil spojovatelce:

„Tady komandér Hawthorne, výkonný zástupce kapitána Henryho Stevense. Spojte mě s hlavním důstojníkem stráže námořní rozvědky.“

„Okamžik, pane.“

„Kapitán Ogilvie, červená linka,“ ozval se hlas z ústředí námořní rozvědky. „Jmenujete se Hawthorne? Píšu si.“

„Jak je libo, kapitáne. Musím se vás na něco zeptat.“

„Na téhle lince vám odpovím, na co budu moct.“

„Přijalá kancelář kapitána Stevense nějaké vzkazy z Londýna?“

„O žádných mi není nic známo, pane.“

„Já se neptám, jestli je vám něco známo, kapitáne, já potřebuju – a to nutně – potvrzení, jestli to tak bylo, nebo ne.“

„Vydržte.“

Zhruba deset vteřin bylo ticho, pak se Ogilvie vrátil.

„Z Londýna nic, pane. Vůbec žádné vzkazy.“

„Děkuju, kapitáne.“ Tyrell zavěsil sluchátko a vrátil se do obývacího pokoje. „Henry v kanceláři z Londýna nic neměl,“ řekl Hawthorne.

„To je nesmysl,“ vyhrkla Phyllis a prudce zvedla hlavu k Tyrellovi. „Vždyť volali nejmíň pětkrát.“

„Možná to šlo zadním kanálem,“ řekl Hawthorne. „Víš, na který telefon volali?“

„Ne. Povídala jsem ti přece, že to brala moje sestra. Řekla mi jen tolik, že to byl nejspíš pokaždé stejný člověk, nějaký silně nervózní Angličan. Pokaždé mu řekla, aby si zavolal na ministerstvo námořnictva.“

„Což ani jednou neudělal,“ řekl Hawthorne. „Pořád volal sem. Proč…? Co ještě povídala tvoje sestra?“

„Nic zvláštního, vlastně jsem ji ani moc neposlouchala.“

„Kde je teď?“

„Šla nakoupit do supermarketu. Vrátí se každou chvíli. Když jsi přijel, myslela jsem si, že je to ona.“ Zezdola se ozvalo krátké zatroubení klaksonu. „Už je tady. Velitel jí pomůže s nákupem.“

Uvítání proběhlo velice rychle, sestra očividně pochopila naléhavost situace. Když velící nižší důstojník odnesl tašky s jídlem, Tyrell ji doprovodil do obývacího pokoje.

„Slečno Talbotová,“ začal.

„Říkejte mi Joan. Phyll mi o vás hodně vyprávěla. Panebože, co se stalo?“

„To se právě musíme dovědět od vás… Ty telefonáty z Londýna – od koho byly?“

„Byla to prostě hrůza. Něco tak nepříjemného jsem ještě nezažila!“ vychrlila ze sebe Joan Talbotová. „Ten chlap se pořád ptal po Henrym, říkal, že je to naléhavé a že s ním musí okamžitě mluvit. A já musela tvrdit, že se ho snažíme najít a že ministerstvo námořnictva má jeho kancelář pod dohledem. Pořád mi opakoval, že podle námořníků není k zastižení. Starou bačkoru – ten člověk je mrtvý, námořnictvo to nepřizná a já to nesmím říct! Je mi z toho všeho nanic.“

„Máme k tomu dobré důvody, Joan, velice dobré důvody…“

„K čemu? Abyste dělali sestře takové peklo? Proč asi nechce a já jí to ani nedovolím – zvedat telefony? Beru je buď já, nebo ten ‚admirál‘ v chodbě. Něco vám povím. Lidi teď pořád shánějí Henryho a ona jim musela odpovídat, že je ve sprše, nebo že zrovna hraje golf, nebo že je někde na schůzi…, jako by čekala, že se objeví ve dveřích a zeptá se, co je k večeři! Co jste to za lidi?“

„Joannie, nech toho,“ řekla manželka Henryho Stevense. „Tye jen dělá svoji práci, i když je možná nechutná. Odpověz mu na otázku. Kdo to volal?“

„Ten člověk cosi blábolil nějakou hatmatilkou a navíc s těžkým anglickým přízvukem. Ale znělo to dost děsivě.“

„Kdo to byl, Joan?“

„Nepředstavil se. Řekl jen, že je z nějakého M a z něčeho zvláštního.“

„MI6?“ zeptal se Hawthorne. „Zvláštní úkoly?“

„Ano, tak nějak.“

„Kristaboha proč?“ zašeptal si Tyrell pod vousy. Svaly kolem úst měl napjaté, oči roztěkané. Neviděl před sebou nic než oblaka zmatku. „Musí to být tajný zadní kanál.“

„Zase ta hatmatilka?“ řekla sestra z Connecticutu.

„Možná,“ připustil Hawthorne. „Jen vy mi to můžete říct. Na kterém telefonu jste brala ty hovory?“

„Na modrém, pokaždé na modrém.“

„To je ono, ‚modrásek‘. Přímá linka neustále střežená proti odposlechu.“

„Začíná mi svítat,“ dodala Phyllis. „Když chtěl Hank mluvit s někým v jeho funkci v Evropě nebo na Středním východě, vždycky volal právě z toho telefonu.“

„To dá rozum. Je to celosvětová síť, která slouží hlavounům spojeneckých rozvědek a jejich vojenským protějškům. Z mezinárodního hlediska nemůže být nic bezpečnějšího než modrásek, akorát musíte znát příslušné číslo, což já neznám. Zavolám Palisserovi, sežene mi ho.“

„Myslíte číslo do Londýna?“ zeptala se Joan Talbotová. „Jestli jo, je na papírku hned vedle telefonu.“

„On vám ho řekl?“

„Předtím mi ovšem dvakrát zopakoval, že… ‚ráno už platit nebude, madam‘. Znělo to jako požehnání od samotného ďábla.“

„Třeba to tak nebylo.“ Hawthorne se rychle odebral zpátky na verandu, našel papírek a začal vytáčet čtrnáct číslic do Londýna.

Vtom ucítil ostrou bolest na prsou – ostrou, avšak dutou. Bylo to varovné znamení, jež zažil už tolikrát, že to ani nepočítal. Nemělo nic společného s jeho tělesným zdravím, spíš se stavem mysli, s působením instinktu. Když se vyptával Phyllis, doufal, že najde nějakou mezeru, slůvko či útržek, jež by naznačovaly spojení mezi ním a vraždou Henryho Stevense. Věděl, že je našel. Henry totiž prosadil, aby se do oběhu vypustilo plné hlášení o jeho stavu po událostech v Chesapeake Beach. Hlášení si vyžádal jako hrozbu, jež měla Tyrellovi zajistit patřičné zacházení, což ovšem zároveň znamenalo, že se informace dostaly ke všem členům kroužku Krvelačné holčičky včetně Škorpiona Meyerse. Tenhle postrach všech civilů si mohl snadno zajistit přístup k údajům o činnosti vojenského hlídkového vozu, jenž střežil Stevensův dům. Dotyčná informace byla spojením, které hledal, telefonáty MI6 z Londýna tajným zadním kanálem na modrou linku ovšem znamenaly zcela nečekanou událost. Vyvolávaly paniku, a tím působily Tyrellovi ostrou bolest na prsou. Důležitá zásada: Pozor, když ze spřátelené oblasti přijdou nápadně nečekané signály. Poole by nejspíš řekl, že něco smrdí.

„Prosím?“ téměř vykřikl hlas z Londýna.

„Tady Stevens,“ zalhal Hawthorne. Vysypal to ze sebe rychle, pro případ, že by člověk z Londýna Henryho Stevense znal. „Proboha, kapitáne, co to tam vyvádíte? Nemůžu se dovolat šéfovi vaší CIA a vás marně sháním už skoro deset hodin!“

„Byl to těžký den…“

„No to bych prosil! Jelikož jsme se nikdy neviděli, jmenuju se Howell, John Howell – jestli to hledáte v počítači, tak před mým jménem najdete sir, ale ujišiuju vás, že si na tom nezakládám.“

„MI6, zvláštní úkoly?“

„No, královský podkoní zrovna nejsem, kamaráde. Předpokládám, že děláte nejpřísnější bezpečnostní opatření. Bůh ví, že my jo, a stejně je tomu v Paříži. Jeruzalém se neozval, ale ti hoši jsou obvykle hodně napřed. Mají svého člověka nejspíš i v tunelu pod horou Sinaj.“

„Takže jsme na tom stejně, Johne. Protože jsem byl většinu dne uvázaný na krizové schůzi a mohlo mi něco uniknout, co kdybyste mě zase uvedl do obrazu?“

„Děláte si srandu?“ zaječel Howell. „Vy jste přece řídící orgán komandéra Hawthomea, ne?“

„Ano, ovšem,“ odpověděl Tyrell a horečně přemýšlel, jak najít logické východisko z nelogické situace. „Mimochodem díky, že jste ho získali…“

„To Geoffrey Cooke, budiž mu země lehká. Já ne.“

„Ano, já vím, ale jak říkám, právě jsem doma dostal váš vzkaz. V kanceláři nic nebylo.“

„Sakra, kapitáne, nebudu přece prozrazovat svoje jméno nebo funkci. Dohodli jsme se s novým ředitelem vaší CIA, že celou tuhle věc udržíme v tajnosti a musí zůstat jen mezi námi třemi. Vzali jsme vás do hry, protože jste Hawthomeův orgán. Co se sakra stalo? Copak vás šéf CIA nekontaktoval? Jeho sekretářka, tedy s odpuštěním ta arogantní kráva, mi řekla, že její šéf dostal hlášku od jednotky a že má všechno pod kontrolou. Ale to by se s vámi musel spojit!“

„Byl tady syrsko-izraelský problém,“ řekl Tyrell nepřesvědčivě. „Je toho teď plné rádio i televize.“

„To je pitomost!“ přerušil jej šéf zvlášfiích úkolů MI6. „Obě strany jen kalí vodu. Pokud vím, můžou se navzájem rozmetat na kousíčky. Ve srovnání s tím, co hrozí, je ten jejich tyjátr úplně bezvýznamný.“

„Momentík, pane Howelle,“ řekl Tyrell tiše a zesinal. Zachvátila ho nefalšovaná panika. „Mluvil jste o nějaké jednotce… Chcete říct, že odposloucháváte telefony ve spolupráci s CIA?“

„To snad ne! Takže vy to nevíte?“

„Co nevím, Johne?“ Hawthorne zatajil dech.

„Má se to stát dneska! Bajarattová tvrdí, že udeří dneska! Vašeho času!“

„Panebože…“ vydechl Tyrell téměř neslyšně a zbělel jak stěna. „Říkáte, že to jednotka CIA předala řediteli?“

„Samozřejmě.“

„Víte to jistě?“

„Vážený pane, s tou krávou sekretářkou jsem mluvil osobně. Tvrdila mi, že šéf CIA má schůze po celém Washingtonu. Konkrétně když jsem volal naposled, tak zasedal s vládou v Bílém domě.“

„S vládou…? Propána, proč?“

„Je to snad vaše země, kamaráde, ne moje. Ovšem kdyby šlo o našeho premiéra, byl by pod ochranou Scotland Yardu – což taky je – a rozhodně by nezasedal s vládou na Downing Street 10. Řada z těch hochů by ho mohla chtít odpravit.“

„Taková možnost existuje i tady.“

„Jak prosím?“

„Ale nic… Říkáte, že ředitel CIA tu informaci měl, a jelikož musel schůzovat, vyřídil to všem lidem ve Washingtonu, kteří by o tom měli vědět?“

„Podívejte, vážený, on je nováček a nejspíš zpanikařil, tak na něj nebuďte moc přísný. Možná jsem měl být opatrnější. Uvěřil jsem našim lidem. Říkali, že má zkušenosti a navíc je to prima chlap.“

„Nejspíš mají pravdu, ale na něco jste zapomněl.“

„Na co?“

„Ta informace se k němu asi vůbec nedostala.“

„Cože?“

„Tohle číslo nemusíte měnit, sire Johne. Spálím ho a ozvu se vám běžnými kanály.“

„Řekl byste mi laskavě, co se to tam u vás děje?“

„Nemám čas. Necháme to na jindy.“

Tyrell okamžitě zavěsil modré sluchátko, zvedl červené a stiskl nulu.

„Tady komandér Hawthome…“

„Ano, pane, už jsme spolu mluvili,“ řekla spojovatelka. „Doufám, že jste se dovolal hlavnímu sloužícímu důstojníkovi z námořní rozvědky.“

„Ano, děkuji. Teď potřebuju ministra zahraničí Palissera, nejlíp na téhle lince, jestli můžete zajistit bezpečné spojení.“

„Můžeme a seženeme ho, pane.“

„Zůstanu na drátě. Je to naléhavé.“

Během čekání se Tyrell snažil zformulovat slova, jimiž by ministru zahraničí sdělil šokující odhalení, jež by Palisserovi mohlo připadat neuvěřitelné. Společný odposlech telefonů mezi Londýnem a Washingtonem neselhal, ale fungoval! Nahráli, co Bajarattová říkala: Udeří někdy v průběhu dnešní noci! Šílené bylo, že o tom nikdo nevěděl…! Ale ne, přemítal Hawthorne, někdo to věděl a ten někdo tu informaci zadržel. Kde je sakra Palisser?

„Pane komandére…?“

„Slyším. Kde je ministr?“

„Nějak ho nemůžeme zastihnout, pane. Známe kód vaší červené linky, takže až ho najdeme, můžeme ho spojit přímo s vámi, jestli chcete.“

„Nechci, zůstanu na drátě.“

„Jak si přejete, pane.“

Linka znovu oněměla. Další čekání jen zhoršovalo dutou bolest na prsou, jíž se nemohl zbavit. Je už po šesté, pomyslel si Hawthorne, otočil zápěstí a podíval se na hodinky – hodně po šesté, téměř půl sedmé. Bylo sice ještě světlo, večer už však začal. Sakra, Palissere, kde jsi?

„Pane komandére…“

„Ano?“

„Nevím, jak vám to říct, ale my pana ministra prostě nemůžeme najít.“

„Děláte si srandu?“ zařval Tyrell a bezděčně tak zopakoval slova sira Johna Howella.

„Dovolali jsme se paní Palisserové do St. Michaelsu ve státě Maryland a ona říká, že jí pan ministr volal, že se ještě staví na izraelském velvyslanectví a domů přijede asi tak za hodinu.“

„A dál?“

„Mluvili jsme s velvyslancovým prvním atašé – velvyslanec odjel do Jeruzaléma – a ten nám řekl, že ministr Palisser tam byl zhruba pětadvacet minut. Prý probírali jakousi ‚záležitost ministerstva zahraničí‘ a ministr Palisser pak odešel.“

„Jakou záležitost?“

„Na to bychom se sotva mohli ptát, pane.“

„Odkdypak americký ministr zahraničí místo své práce panáčkuje před izraelskou ambasádou?“

„Na to nedokážu odpovědět, pane.“

„Já možná jo… Spojte mě s tím izraelským atašé a nezapomeňte mu zdůraznit, že jde o mimořádné naléhavý hovor. Jestli nebude v budově, najděte ho.“

„Ano, pane.“

O třicet devět vteřin později se ve sluchátku ozval hluboký hlas.

„Tady Ašer Ardis z velvyslanectví státu Izrael. Bylo mi řečeno, že jde o naléhavý hovor od vysokého důstojníka americké námořní rozvědky. Je to tak?“

„Mé jméno je Hawthorne a jsem blízkým spolupracovníkem ministra zahraničí Bruce Palissera.“

„Sympatický člověk. Jak vám mohu pomoci?“

„Víte o operaci s názvem Krvelačná holčička? Jsme na červené lince, takže můžete mluvit.“

„Mohl bych mluvit, pane Hawthorne, ale já o takové operaci nic nevím. Mohu se domnívat, že je koordinovaná s mojí vládou?“

„Ano, pane Ardisi. S Mossadem. Mluvil s vámi Palisser o dvou agentech Mossadu, kteří sem přiletěli, aby mu doručili zásilku? Je to velice důležité, pane.“

„Zásilka je velice široký pojem, pane Hawthorne. Může znamenat jen kousek papíru, nebo třeba nějaké plány, či snad bedýnku našeho vynikajícího ovoce, nemám pravdu?“

„Na podobné otázky nemám čas, pane Ardisi.“

„Já taky ne, ale jsem zvědavý. Byli jsme tak laskavi, že jsme poskytli vašemu ministru zahraničí soukromý pokoj s bezpečným telefonem do Izraele, aby se mohl spojit s plukovníkem Abramsem, který pochopitelně pracuje u Mossadu. Snad uznáte, že to byl velice neobvyklý požadavek a stejně neobvyklá laskavost, co říkáte?“

„Nejsem diplomat, takže nevím.“

„Mossad často operuje mimo běžné kanály, což nám sice občas leze na nervy, ale snažíme se chápat, že chce dostát svému obrazu tajemné chobotnice s dlouhými chapadly…“

„Vy asi nepatříte mezi jeho fanoušky,“ přerušil ho Tyrell.

„Vezměte si Jonathana Pollarda, který si v současné době odpykává mnohaletý trest ve vaší věznici. Stačí vám to?“

„Vaše interní rozmíšky mě nezajímají, pane, zajímá mě jen návštěva ministra Palissera na vaší ambasádě. Spojil se s plukovníkem Abramsem, a pokud ano, co říkal? Jelikož volám z červeného telefonu, můžete si odvodit, že mám právo znát výsadní informace – přece spolupracujeme, proboha! Jestli si to chcete ověřit, tak si klidně naťukejte ty svoje kódy!“

„Jste velice podrážděný, pane Hawthorne!“

„Vaše kecy už mi lezou krkem!“

„Teď mi svítá. Rozvědčíkův vztek odhaluje pravdu.“

„Ta vaše podělaná podobenství z talmudu si strčte za klobouk! Co se stalo, když se Palisser dovolal Abramsovi?“

„On se nedovolal. Nepolapitelný plukovník Mossadu nebyl k zastižení, ale má v kanceláři naléhavý vzkaz, aby okamžitě volal vašemu ministru zahraničí, na což máme šest telefonních čísel polovina je bezpečných, polovina nikoli. Stačí vám to jako odpověď?“

Tyrell znechuceně praštil sluchátkem a vrátil se do obývacího pokoje Stevensových. Phyllis jej přivítala hned za dveřmi.

„Poručík Poole volal na obyčejnou linku, vzala jsem to v kuchyni…“

„Šlo o Cathy? O majorku Neilsenovou?“

„Ne, týkalo se to generála Michaela Meyerse, předsedy sboru náčelníků štábů. Telefonoval vám. Chce se s vámi okamžitě sejít. Říkal, že je to naléhavé.“

„To bych prosil.“

18.47

Limuzína s poznávací značkou DOST uháněla silnicí číslo 50 na jih po východním pobřeží Marylandu a blížila se k vesnici St. Michaels. Ministr zahraničí nepřestával na zadním sedadle mačkat tlačítka na svém bezpečném mobilním telefonu a byl čím dál podrážděnější. Nakonec v zoufalství stáhl skleněnou přepážku a řekl svému řidiči:

„Nicholasi, co je sakra s tím telefonem? Nemůžu se nikam dovolat!“

„Nevím, pane ministře,“ odvětil šofér zapůjčený tajnou službou. „Já měl taky potíže s vysílačkou. Nemohl jsem podat hlášení.“

„Moment. Vy nejste Nicholas. Kde je?“

„Museli ho vyměnit, pane.“

„Vyměnit? Proč? Kam šel? Když jsme dorazili k izraelskému velvyslanectví, tak tady ještě seděl.“

„Možná nějaká nečekaná událost v rodině. Povolali mě, abych za něj zaskočil, nic víc nevím, pane.“

„To je tedy velice zvláštní. Moje kancelář mě měla informovat, tak se to vždycky dělá.“

„Vaše kancelář nevěděla, kde jste, pane.“

„Mají tohle číslo.“

„Telefon nefunguje, pane ministře.“

„Moment, pane! Jestli moje kancelář nevěděla, kde jsem, tak jak jste to věděl vy?“

„Máme svoje vlastní cestičky, pane. Dokážeme číst mezi řádky_“

„Odpovězte!“

„Mám říct jen svoje jméno, hodnost a pořadové číslo. Takhle to děláme s nepřítelem.“

„Co jste to řekl?“

„Včera večer jste to generálovi zavařil tak, že ho dal Bílý dům sledovat. Tohle se přece tak velkému muži, jako je generál Meyers, nedělá.“

„Jak se jmenujete, vojáku?“

„Můžete mi říkat Johnny, pane.“

Řidič náhle strhl auto doleva a vjel na stěží rozeznatelnou prašnou cestu. Okamžitě šlápl na plyn a uháněl po hrbolatém povrchu k malé mýtině, kde se překvapivě tyčil vrtulník typu Kobra.

„Teď si můžete vystoupit, pane ministře.“

Otřesený Palisser zašátral po kličce dveří, otevřel je a vypotácel se do hrubé polehlé trávy. Tři metry opodál stál uniformovaný předseda sboru náčelníků štábů s úhledně přeloženým rukávem připnutým k rameni.

„Za druhé světové jsi byl celkem slušný voják, Bruci, ale zapomněl jsi na lekce bojové invaze,“ řekl generál. „Když vstoupíš na nepřátelské území, musíš si setsakramentsky ověřit, komu z okupovaných můžeš důvěřovat. V Bílém domě ses v jednom přítomném spletl. Kdyby přerušil schůzi Bezpečnostní rady, aby ti předal vzkazy, byl by zastřelen.“

„Ježíšikriste,“ hlesl Palisser. „To, co o tobě říkal Hawthorne, je do puntíku pravda. Nejen, že jsi ochoten přihlížet atentátu na prezidenta, ty ještě vrahovi pomáháš.“

„Je to jen člověk, Bruci, pomýlený politik, pod jehož dohledem probíhá likvidace ozbrojené moci Spojených států. To všechno se dneska večer změní. Celý svět se změní.“

„Dneska večer?“

„Za hodinu a něco.“

„Co to sakra plácáš?“

„No jasně, ty to přece nemůžeš vědět. Poslové z Mossadu se s tebou nespojili, že ne?“

„Abrams,“ řekl Palisser. „Plukovník Abrams!“

„Nebezpečný chlap.“ Meyers přikývl. „Kvůli své zvrácené morálce nevidí, co je dobré. Mimochodem, zcela správně nikomu nevěřil, tak poslal dva svoje vlastní lidi, aby ti předali jedno jméno. Jméno nepříliš významného senátora, který to všechno umožní zhruba za hodinu.“

„Jak to víš?“

„Od někoho, koho sis určitě nikdy nevšiml. Je to jeden nevýrazný asistent Bezpečnostní rady, který dneska ráno odposlechl vaše zprávy od toho přeběhlíka Hawthornea. Náš krtek v Bílém domě umí dobře podlézat. Prezident ho má moc rád a často s ním mluví. Navíc je to můj bývalý pobočník, podplukovník. To já mu dohodil tu práci. Taky spolu často mluvíme.“ Ve světle zapadajícího letního slunce se generál podíval na hodinky. „Za hodinu a něco prezident vyhoví tomu neškodnému bezvýznamnému senátorovi a mimo program přijme – hádej koho, Bruci? Vidím, že ti to právě došlo. Máš pravdu, Krvelačnou holčičku… A pak prásk! Ten výbuch bude slyšet po celém světě.“

„Ty grázle!“ zahřměl Palisser, napjal své věkem sešlé tělo a s nataženýma rukama se vrhl kupředu.

Předseda sboru náčelníků štábů vsunul levou ruku pod sako uniformy a vytáhl zpoza opasku bajonet. Když starý ministr sevřel generálovi hrdlo, Meyers mu do břicha zabodl velký nůž a jediným zuřivým škubnutím dlouhou čepelí je rozpáral až po hrudník.

„Ukliďte tu mrtvolu,“ nařídil svému seržantovi, „a tu limuzínu shoďte z nákladního člunu do moře u Taylorova ostrova.“

„Provedu, šéfe.“

„Kde je řidič?“

„Tam, kde ho nikdo nenajde. Za to vám ručím:“

„Fajn. Tohle je jedno z bílých míst v historii, nic víc. Za hodinu už to bude jedno, všechno už bude jedno. Odlétám do Bílého domu. Budu v salonku pro hosty v prvním patře.“

„No jasně. Někdo musí převzít veslo.“

V jedné z temných postranních uliček Jeruzaléma ležel v prudkém lijáku člověk ve zmáčených šatech. Krev z jeho těla se mísila s vodou z nebes a stékala po dlažbě k okraji chodníku. Plukovník Daniel Abrams, velitel pátrání po Bajarattové, byl zasažen šesti ranami z pistole s tlumičem. Ulicí Šarafat mezitím odcházel starý podsaditý muž, jehož hřálo vědomí, že udělal správnou věc.

37

18.55

Bajarattová si zkontrolovala šaty před nejdůležitějším okamžikem, jenž měl dát smysl celému jejímu životu, Jak se tak prohlížela ve velkém zrcadle, spatřila obraz desetileté holčičky, jež k ní vzhlížela v posvátném obdivu.

Dokázali jsme to, ty moje nejdražší, ty moje bývalé já! Nikdo nás už nezastaví, protože my změníme dějiny. Bolest z hor pomine, po celém světě poteče krev a my dvě budeme cítit zadostiučinění. Pomstíme hrůzy, které jsme musely prožít… Vzpomínáš, jak se sťaté hlavy mámy a táty kutálely po kamení? Oba měli vytřeštěné oči a úpěnlivě prosili svého zvrhlého Boha, která to všechno připustil. Možná prosili za nás dvě, které jsme s tou vzpomínkou musely žít zbytek života. Muerte a toda autoridad…! My to dokážeme, protože jsme jedna a nikdo nás nepřemůže!

Když se Baj naklonila blíž k zrcadlu, obraz se rozplynul. Prohlížela si stříbrné prameny ve svých vlasech, světlý makeup i šedé stíny pod očima. Vše mělo působit tak, aby ve tváři vypadala starší, ale jen mírně. Její oblečení bylo drahé a elegantní, zároveň však vkusně nenápadné. Měla na sobě modré hedvábné šaty v délce pod kolena s všitými vycpávkami, jež vyplňovaly prostor mezi jejími ňadry a boky, ovšem jen mírně. Měly vytvořit zdání ženy středního věku, která bojuje s plnoštíhlou postavou. Dalšími doplňky byly dvojité korále z drahých a barevně ladících perel, světlemodré punčochy a tmavomodré boty značky Ferragamo. To vše dohromady tvořilo obraz bohaté italské šlechtičny, jež byla častým hostem na Via Condotti, římské obdobě pařížské SaintHonoré. Pověstnou třešničkou na dortu byla břidlicově modrá kabelka se sponou ze dvou perel. Nikdo nemohl pochybovat, že jsou stejně pravé jako ty nad nimi.

Zápěstí zkušené zákaznice luxusních módních salonů obepínaly přepychové hodinky vykládané diamanty, na první pohled ten nejvybranější z kousků značky Piaget. Omyl. Byl to špičkový padělek, jenž by odolal i zuřícímu hurikánu na moři. Hodinky měly jednoduchý, avšak mimořádně výkonný strojek, jenž dokázal vyslat elektrický impuls tak silný, že pronikal sklem, dřevem i tlustou zdí a mohl jej zachytit přijímač vzdálený i padesát metrů. Stačilo třikrát stisknout kolečko. Přijímač se ukrýval v hedvábné podšívce modré kabelky – byl to drobný okrouhlý modul přichycený k tenkému plátku z umělé hmoty, jenž v případě výbuchu spustil i druhý plátek v protilehlé podšívce. Celková ničivá síla se rovnala ekvivalentu osmi set gramů nitroglycerinu či síle bomby o váze šedesáti kilogramů. Muerte a toda autoridad! Smrt všem mocným světa, kteří zabíjejí lidi, ať vědomě, nebo třeba z nedbalosti.

„Cabi!“ zavolal Nicolo z ložnice.

Bajarattové se lekla, odvrátila se od zrcadla a spěchala ke dveřím.

„Co je?“

„Ty zlaté cetky se mi nevejdou do rukávu! Do pravého je nacpu, ale do levého…“

„Protože jsi pravák, Nico,“ skočila mu Baj do řeči a vešla dovnitř. „Vždycky jsi měl potíže se zapínáním knoflíku na pravém rukávu, copak si nevzpomínáš?“

„Já si nevzpomínám vůbec na nic, musím pořád myslet jen na zítřek.“

„A co na dnešní večer? Na prezidenta Spojených států!“

„Promiňte, signora, ale po něm toužíte jen vy. Já už se strašně těším do New Yorku. Slyšela jste, co říkala Anděla na letišti? Prý bychom mohli jet na víkend někam k jezeru s její rodinou.“

„Aspoň ji líp poznáš, Nico.“ Bajarattová vložila knoflík do rukávu a udělala krok zpátky, aby zhodnotila svůj výtvor. „Vypadáš báječně, ty můj hezounku z přístavu.“

„Pořád jsem jen kluk z přístavu, signora?“ vyhrkl Nicolo a probodl svou stvořitelku pohledem. „Věčně to mám na talíři. Vynesla jste mě nahoru, ale stejně mi to v jednom kuse předhazujete. Dělá vám to dobře?“

„Vynesla jsem tě tak vysoko, že můžeš být tím, co si přeje Bůh.“

„Od vás to zní dost divně. Vy přeci žádného Boha nemáte, sama jste mi to vysvětlila. Vy máte jen nějakou visione, které vůbec nerozumím. Moc vás lituju a modlím se za vás. Máte nějaký velký cíl, ale neprozradíte jaký a děláte přitom spoustu špatností.“

„Pro mě brečet nemusíš, Nico. Se svým osudem jsem smířená.“

„Destino? Takové silné slovo. Tohle nechápu.“

„Nechme toho… Obleč si sako s těmi mosaznými knoflíčky.“ Mladík poslechl. Jeho stvořitelka poodstoupila a zálibně si prohlížela své umělecké dílo v podobě člověka. „Na tebe nikdo nemá. Ta výška, široká ramena, útlý pas, dokonalá tvář a kolem ní vlnky tmavých vlasů. Splendido!“

„Přestaňte, je mi trapně. Můj bratr je vyšší než já – měří sto devadesát centimetrů, já jen sto osmdesát sedm, jestli vůbec.“

„Já jsem ho pochopitelně viděla. Je to zvíře. Má nezajímavý obličej, kalné oči a myslí mu to pomalu.“

„Je to fajn kluk, signora, a má mnohemn větší sílu než já! Když se někdo chová nevhodně k našim sestrám, mrští s ním o zeď klidně tři metry daleko. To já bych zvládl tak metr.“

„Pověz mi, Nico, obdivuješ ho?“

„Musím, protože je starší a od tátovy smrti dobře chrání rodinu.“

„Ale obdivuješ ho a uznáváš?“

„Moje sestry, všechny tři, ho zbožňují. On je teď padrone a stará se o nás všechny, seč může.“

„Ale co ty, Nico? Ty ho taky zbožnuješ?“

„Nechte toho, signora, to není importante.“

„Pro mě to je důležité, broučku, protože chci, abys věděl, proč jsem si tě vybrala.“

„Proč to chcete?“

„To je další otázka, na kterou neodpovím. Řekni! Co pro tebe znamená tvůj starší bratr?“

„Ach jo,“ pokrčil rameny Nicolo a zavrtěl hlavou. „Když to teda chcete vědět, tak má místo mozku svaly. Zajímá ho jen to, jak vládnout dokům. Bude to dělat tak dlouho, dokud se neobjeví jiný lupo, nezabije ho a nepostaví se na jeho místo. Stupido!“

„Takže teď už to chápeš! Hledala jsem dokonalost a našla jsem ji.“

„Myslím, že jste pazzo. Můžu zavolat Angelině – Anděle – do Brooklynu? Už určitě dorazila.“

„Beze všeho. Klidně si vrkejte, holoubkové, ale ne víc než deset minut. Za dvacet minut pro nás přijede senátor.“

„Rád bych s ní mluvil o samotě.“

„Naturalmente,“ řekla Baj, vyšla z ložnice a zavřela za sebou dveře.

19.09

Hawthorne stěží držel nervy na uzdě. Všechny kontaktní osoby z washingtonských výzvědných služeb, na něž si s Phyllis Stevensovou vzpomínali, buď „odjely“, nebo „nebyly k zastižení“, nebo „nechtěly mluvit s jakýmsi komandérem, o kterém v životě neslyšely.“ Nepomohlo ani heslo Krvelačná holčička. Bezpečnostní opatření byla tak přísná a kroužek zasvěcených tak uzavřený, že neexistoval nikdo, kdo by na sebe mohl vzít odpovědnost. Nikdo nedostal sebemenší rozhodovací pravomoc a nemohl předat zprávu o krizové situaci, protože nikdo neměl oprávnění spojit se s odpovědnými lidmi! Na ústředně Bílého domu to bylo vůbec nejhorší.

„Takové telefonáty dostáváme nejmíň desetkrát denně, pane. Pokud máte něco podstatného, zavolejte si tajnou službu nebo Pentagon.“

Tajná služba se vyjádřila stručně. „Vaše oznámení bereme na vědomí, pane, a můžeme vás ujistit, že prezident má tu nejlepší ostrahu. Promiňte, ale máme práci, komandére, a vy jistě taky. Sbohem.“

Do Pentagonu Tyrell volat nemohl, protože o tom by Maximální Mike Meyers dostal echo. Šéf Škorpionů by přerušil veškerou komunikaci.

Bruce Palisser, ministr zahraničí, nebyl k zastižení a stejně tak jeho izraelská spojka plukovník Daniel Abrams z Mossadu. Co se to děje?

Na verandě zazvonil telefon. Phyllis Stevensová, která byla nejblíž, se k němu rozběhla.

„Tyei!“ vykřikla. „Volá Izrael. Červený telefon!“

Že by průlom?

Hawthorne vyletěl z křesla, proběhl dveřmi a vzal si od Phyllis sluchátko.

„Jsem váš kontakt,“ řekl. „Kdo volá?“

„Musíme si vyjasnit pozice,“ odvětil hlas z Jeruzaléma. „Kdo jste?“

„Bývalý komandér Tyrell Hawthorne, dočasný přidělenec ministra zahraničí Palissera a kurýr kapitána Henryho Stevense z americké námořní rozvědky. Jestli vám musím vysvětlovat to druhé, vůbec byste neměl volat na tenhle telefon.“

„Nemusíte, komandére.“

„Co máte, Jeruzaléme?“

„Jednu hroznou zprávu, ale musíte to vědět… Plukovníka Abramse zavraždili na Šarafatu. Policie našla před pár minutami jeho tělo…“

„To je mi strašně líto, ale Abrams sem posílal dva agenty Mossadu, kteří se měli spojit s Palisserem!“

„Já vím, připravoval jsem jim doklady. Já jsem – tedy byl jsem – osobním asistentem plukovníka Abramse. Váš ministr Palisser nechal plukovníkovi šest čísel do Spojených států, na které měl volat, až se vrátí. Mezi nimi bylo taky číslo červeného telefonu kapitána Stevense, který jste měl zvednout vy.“

„Můžete mi říct něco konkrétního?“

„Ano, a doufám, že vám to pomůže. Klíčem ke všemu je nějaký senátor Nesbitt z vašeho státu Michigan – tuhle informaci měli naši agenti předat panu Palisserovi.“

„Senátor z Michiganu? Co to má sakra znamenat?“

„To nevím, komandére, ale tohle měli důstojníci naší rozvědky sdělit panu Palisserovi. Plukovník Abrams to považoval za natolik tajné, že nemohl důvěřovat ani diplomatickým kanálům.“

„Děkuju, Jeruzaléme.“

„Není zač, komandére. Jestli zjistíte, co se stalo s našimi agenty, tak se s námi, prosím vás, co nejrychleji spojte.“

„Jestli na to přijdu, dám vám vědět.“

Tyrell zavěsil sluchátko. V hlavě měl naprostý zmatek.

19.32

Něco se stalo! Nesbittova limuzína měla téměř dvacet minut zpoždění! Takhle se přece nechová nejistý politik, jenž díky jediné krátké návštěvě v Oválné pracovně mohl pro svůj stát získat stovky milionů, a tím si zajistit znovuzvolení do senátu… Vyzvednou vás přesně v devatenáct patnáct. Je to trochu brzo, ale to pro případ, že bude hustý provoz. Slova Nesbittova hlavního asistenta. Přesně v devatenáct patnáct… Panebože! Co když Nesbitt dostal jeden ze svých záchvatů? Co když se zase změnil v potrhlého staříka, navlékl na sebe podivné hadry a směšnou paruku, proklouzl kolem svých opatrovníků a teď se prochází nějakou vykřičenou čtvrtí? Co když se jeho pomatené druhé já přihlásilo o slovo právě v nejdůležitějším okamžiku jejího života, jenž začal v pekle Pyrenejí? Něco takového nemohla připustit!

„Nicolo, miláčku,“ řekla Bajarattová ledovým monotónním hlasem, jenž byl v příkrém rozporu s něžným oslovením. „Zůstaň tady a vyhlížej senátorovo auto. Budu vevnitř u nejbližšího telefonního automatu.“

„Per certo,“ odvětil vysoký chlapec z doku, jenž stál pod přístřeškem vchodu do hotelu.

Byl napohled tak nápadný, že se po něm kolemjdoucí ohlíželi jako po nějaké známé osobnosti, na kterou se nemohou úplně rozpomenout, či snad jako po filmové hvězdě, jejíž jméno jim vypadlo z paměti.

U telefonního automatu naproti recepci Baj vytočila vytočila číslo do Silver Spring. Byl to hovor na účet volaného.

„To jsem já,“ řekla, „nastala krizová situace.“

„Můžete mluvit, Amájo, linka je bezpečná,“ ozval se rychle hlas drobné Arabky ze severního předměstí.

„Nesbittova limuzína má tak velké zpoždění, že to není normální. Je v pořádku?“

„Odpoledne měl záchvat, ale doktor ho prohlédl…“

„To ne!“ zašeptala Baj hrdelním hlasem. „Tak tam půjdu sama. Moje přijetí je v plánu!“

„Obávám se, že ne. Je mimo program a bez něj byste se nedostala přes bránu.“

„Dostanu se tam. Musím. Škorpioni se obrátili proti mně! Snaží se mě zastavit. Mají Nesbitta!“

„To je docela dobře možné, má milá, protože oni mají rádi status quo a vy jim ho teď ohrožujete. Zavolám senátorovi do auta z jiného aparátu.“

Bajarattová stála strnule u telefonu a její výraz připomínal nehybný betonový odlitek. Náhle si uvědomila, že za ní někdo stojí. Otočila se a spatřila luxusně oblečenou ženu z Palm Beach, postarší hostesku s modravými vlasy a zuby tak velkými, že se jí téměř nevešly do úst. V levé ruce držela pootevřenou zelenou kabelku, pravicí svírala rukojeť automatické pistole. Kůže a ocel byly zřetelně vidět.

„Dohrála jste,“ oznámila jí Škorpionka.

„Co podle vás svým činem získáte? Jen tisíc nožů ve vlastním hrdle,“ ucedila Baj ledově.

„A co ztratíme, když zkurvíte to, čeho jsme dosáhli?“ odpověděla otázkou vůdčí osobnost společenského života v Palm Beach.

„Ale, ale, takhle mluví ctihodná členka bohaté smetánky?“

„A tou taky zůstanu, vy krásko z údolí Bikáa,“ odvětila žena vybraného chování.

„Děláte strašnou chybu,“ vedla si Bajarattová klidně svou. „Bikáa je s vámi, vždycky bylo s vámi. Náš společný padrone to dokázal…“

„Je po smrti,“ přerušila ji dáma. „Ostrov už neexistuje, to všichni víme. Nemůžeme se dovolat nikomu z horní pětky. Všichni jsou odříznutí – a jediným důvodem můžete být vy!“

„Musíme si promluvit, ale ne tady,“ řekla Baj, když zavěsila sluchátko. „Tenhle telefonát není důležitý a v hotelové hale mě přece nemůžete zastřelit. Bylo by to – jak to jen říkáte? – ‚kontraproduktivní‘. Sebrali by vás, nebo dokonce zastřelili… Pojďte, je tady vedlejší vchod pro zásobování a diplomatická auta. Tam si můžeme promluvit. Ujišťuji vás, že jsem si dobře vědoma vaší zbraně. Budu hodná, nejsem totiž ozbrojená.“ Když prošli vestibulem a mířili k postranním dveřím s mosazným okrajem, Bajarattová pokračovala. „Povězte mi, jak jste mě našla? Myslím to jako kompliment.“

„Jistě vás nepřekvapí, že jsem ve Washingtonu celkem známá osoba,“ řekla žena, jež kráčela po pravici Bajarattové. Kabelku měla natočenou směrem k Baj a skrytou zbraní ji občas dloubla do boku.

„Pokud jde o vás, tak už mě nepřekvapí nic…“

„Samozřejmě víte, že patřím ke Škorpionům.“

„Mimo jiné… Jak jste mě našla?“

„Věděla jsem, že jste přešli s tím klukem do utajení a že nejspíš používáte různá jména. Svůj vzhled jste ale změnit nemohli, aspoň on tedy ne. Řekla jsem svojí sekretářce, ať ověří váš popis ve všech luxusních hotelech a tvrdí, že chudák můj manžel zapomněl, jak se jmenujete a kde bydlíte – což je jeho celkem obvyklý a taky dobře známý zlozvyk. Zbytek šel jak po másle – madame Balzini.“

„Jak důmyslné!“ řekla Bajarattová a otevřela dveře do hlučného tunelovitého prostoru plného výfukových zplodin. Stanuly na nástupišti, za nímž nepřetržitě jezdila auta. „Není divu, že vás přijali ke Škorpionům.“

„Kde taky hodlám zůstat,“ uťala ji hosteska z Palm Beach důrazně. „Kde všichni hodláme zůstat! My víme, co chcete udělat a dál už vás nepustíme!“

„Proboha, co chci udělat?“

„Nelžete!“ zpražila ji dáma z vyšší společnosti. „Další z našich lidi je – tedy byla – osobní sekretářkou šéfa CIA v Langley. Helena je teď v Evropě a nikdo o ní neví, ale volala mi, co se děje. Byla v šoku a měla hrozný strach, ale nový Škorpion Jedna ji přinutil poslouchat rozkazy. Jestli chtěla přežít a dostat se odtud, neměla na vybranou… My jsme ovšem žádné rozkazy nedostali a jsme spokojeni s tím, co máme. Nikdo to nebude měnit. Myslíte, že vás dnes večer vyzvedne můj starý přítel Nesbitt…? Ale no tak, nekoulejte očima, zlatíčko, říká mi Sylvie. To já jsem vás dva přece seznámila, vzpomínáte? Po tom, co mi řekla Helena, jsem mu zavolala domů a dala jsem si dohromady jedna a jedna. Jeho limuzína měla bohužel před chvílí nehodu. A vy ji teď budete mít také zasáhne vás zbloudilá kulka při jednom z nočních přepadení, které tady ve Washingtonu máme na denním pořádku. Jaké lepší místo si představit, než tuhle řvoucí jeskyni, kde člověk vidí a slyší sotva na dva metry?“

Žena jménem Sylvie se rozhlédla a pak začala vytahovat pistoli z kabelky.

„Na vašem místě bych to nedělala,“ řekla Baj, jež si všimla ohromného popelářského vozu, který právě čekal na vpuštění u brány.

„Jenže vy nejste já. Já mám vlastní hlavu.“

„Pro mě už život nic neznamená,“ dodala Bajarattová, „ale vy si prý ten svůj dobře opatrujete, a to i za cenu zrady svých Škorpionů.“

„O čem to mluvíte…?“

„O Silver Spring v Marylandu. Zrovna včera jsem navštívila královský palác té malé arabské včelí královny. Jste na její výplatnici. Prodala jste Škorpiony za peníze na přilepšenou. Jen za peníze, jako by vám snad neplatili dost.“

„To je absurdní!“

„Budete to muset vysvětlit Škorpionovi Jedna. Nemůžete se s ním spojit, ale já ano a udělala jsem to. Jestli se dnes večer nedostanu do Bílého domu, bude mít ráno na stole dlouhou zprávu s podrobným popisem vaší zrádcovské činnosti… Zapomínáte, že jsem Baj. Já se nikdy nepřestávám dívat kolem sebe, a když najdu slabé místo, ze všech sil se ho snažím využít ve svůj prospěch.“

Bajarattová se pomalu posunovala doprava. Hosteska z Palm Beach stála jako opařená, nevěřícně vypoulila své nalíčené oči a pootevřela ústa, v nichž prosvítaly horní zuby.

„A teď mi řekněte, signora: Opravdu mě chcete zabít?“

Odpověď už nezazněla, protože Baj ukročila, jako by zakopla na chodníku, pak udělala prudký výpad dopředu, vrazila do Škorpionky ramenem a strčila ji pod mamutí popelářský vůz, jenž uháněl směrem k nástupišti. Skřípěni brzd nemohlo odvrátit tragédii. Proslulá hosteska z Palm Beach skončila rozdrcená pod předními koly.

„Zavolám záchranku!“ vyjekla Baj a vyběhla postranními dveřmi.

Namísto toho však okamžitě zpomalila a zcela chladnokrevně zamířila k nejbližšímu telefonnímu automatu. Vhodila minci a znovu vytočila číslo na účet volaného.

„Ano?“ ozvala se arabská kráska ze Silver Spring.

„Našli mě,“ řekla Baj ledovým monotónním hlasem. „Nesbittovo auto mělo nehodu.“

„To víme. Už jsem poslala jinou limuzínu, bude tam za pár minut.“

„Škorpioni se obrátili proti mně!“

„To se dalo čekat, má milá, na tom jsme se přece obě shodly.“

„Ta vaše děvka z Palm Beach. To ona za všechno může!“

„Je to logické. Má tady ve městě spoustu konexí. Zvlášť blízko má ke zpravodajské síti Škorpionů.“

„To mi řekla, ale už mluvit nebude. Je po ní. Srazilo ji auto s odpadky, mezi které ostatně patří.“

„Díky, že jste nám ušetřila potíže. Jakmile půjdou Škorpioni ke dnu – a oni půjdou –, my vstaneme z popela… Na oplátku vám poskytneme jinou limuzínu, která vás vyzvedne a vy pojedete do Bílého domu, kde už je všechno připraveno. V osm hodin sejdou ze společenského salonku v prvním patře dva agenti FBI, kteří budou mít na kapse saka cedulku s potvrzením, že prošli bezpečnostní prověrkou Bílého domu. Přidá se k nim šofér v livreji, taky prověřený, který vevnitř dostane zbraň pro případ nějakých problémů. Vydají se chodbou k Oválné pracovně, kde počkají, až se objevíte. Jak už jsem vám řekla, heslo zní ‚Ašchelon‘. Půjdete rychle za nimi.“

„Agenti FBI…?“

„Když už někam pronikneme, tak pořádně hluboko, Amájo Aqirreová. To vám musí stačit. A teď běžte, Alláhova dcero.“

„Já nejsem dcera Alláha, ani nikoho jiného,“ řekla Baj. „Já jsem já.“

„Tak si tedy běžte sama a splňte svůj úkol.“

Bajarattová a Dante Paolo, barone-cadetto di Ravello, nastoupili do limuzíny a přisedli si k senátorovi z Michiganu, jenž se vezl na prostorném zadním sedadle.

„Moc se omlouvám za to zpoždění,“ vyhrkl Nesbitt, „ale představte si, že jsme měli nehodu. Předek byl na cimprcampr a řidič toho druhého auta vzal roha. Moje kancelář mi ovšem operativně poslala jiné auto.“

„Vaši zaměstnanci zaslouží pochvalu, Signor Senatore.“

„Jsou velmi schopní a musím vám říct, že prezident už se na vás moc těší. Osobně mi řekl, že se asi setkal s panem baronem a jeho otcem – tedy i s vaším otcem –, když za druhé světové války přistál v Anziu. Řada velkostatkářů prý jim velice ochotně pomáhala. On byl tehdy mladý poručík.“

„To je docela dobře možné,“ pravila contessa nadšeně. „Rodina byla proti fašistům od začátku. Předstírali věrnost tomu praseti Ducemu, a zatím spolupracovali s partyzány a pomohli spoustě sestřelených pilotů na útěku.“

„Tak to si budete mít o čem povídat.“

„Promiňte, pane senátore, ale já se narodila až po válce…“

„No jistě, ovšem.“

„Můj bratr je o něco starší než já.“

„Vůbec jsem nechtěl naznačit, že jste tam byla, paní hraběnko.“

„Non importa,“ řekla Bajarattová, pohlédla na Nicola a usmála se. „O tolik mladší zase nejsem.“

Limuzína mířila východním směrem vstříc soumraku nad Washingtonem. V závislosti na hustotě provozu měli dorazit do Bílého domu za necelých patnáct minut.

19.33

Spojovatelka na červené lince dala Hawthorneovi číslo do rezidence senátora Nesbitta. Telefon zvedla žena, která buď nic nevěděla, nebo to nechtěla říct.

„Já jsem jen hospodyně, pane. Pan senátor mi neříká, kam jde, a já to od něj ani nečekám. Starám se jen o to, aby dostal včas jídlo.“

„Do prčic!“ zahromoval Tyrell a praštil béžovým telefonem.

„Zkoušel jsi mu volat do kanceláře?“ zeptala se Phyllis, jež právě vešla na verandu.

„Jasně. Má tam záznamník, co jen přehrává bláboly pro jeho voliče… ‚Pokud zanecháte své jméno, adresu a číslo, pan senátor nebo některý z jeho spolupracovníků se vám ozve, buď telefonicky, či písemně. Pan senátor je vždy k dispozici‘ – a tak dále a tak dále!“

„A co jeho lidi?“ naléhala vdova. „Když Hank potřeboval nějaké informace, často se mu je podařilo získat od něčího asistenta. Když někoho nemohl sehnat, bylo to nejrychlejší řešení.“

„Má to jeden pořádný háček. Já o Nesbittových lidech vůbec nic nevím.“

„Ale Hank věděl,“ řekla Phyllis a rychle přešla k masivnímu kusu nábytku, zhruba osmdesát centimetrů vysokému a šedesát širokému, jehož tmavé dřevo zdobilý vyřezávané orientální motivy. Stála na něm lampička. „Tohle je skříňka na spisy,“ dodala, sehnula se a šátrala prsty po pravé straně skříně. „No nazdar, on ji zamkl a já neznám kombinaci. Říkal, že to tak bude lepší.“

„O čem to mluvíš, Phyll?“

„Je to čínská tajná skříňka. Koupili jsme ji před lety při jeho cestě do Hongkongu. Když se nedá otevřít postranním tlačítkem, musíš ve správném pořadí postupně zmáčknout různé vyřezané figurky.“

„Zajímá mě, co je vevnitř.“

„Henry si vedl neustále aktualizované seznamy všech lidí ve Washingtonu i jejich hlavních poradců, kterým by třeba mohl zavolat v případě nouze. Byli na něm všichni senátoři a kongresmani. Henry byl…“

„Já vím,“ přerušil ji Hawthorne. „Na podobné věci byl pedant. Jak tu skříň otevřeme?“

„Rozbijeme ji.“ Phyll sáhla po stojací lampě s těžkým podstavcem a vytáhla šňůru ze zásuvky. „Prašť do ní, Tyei!“

Hawthorne začal mlátit těžkým podstavcem lampy do horní části trezoru, který nakonec na sedmý pokus povolil. Tyrell s Phyllis se sklonili nad rozbitou čínskou skříňkou, odstranili úlomky dřeva a vnořili ruce mezi poličky se složkami.

„Tady je to,“ zvolala vdova po Henry Stevensovi a vytáhla tlustý spis. „‚Sněmovna a Senát‘. Tam je všechno!“

První osobou, jíž se Hawthorne dovolal bez záznamníku, se nenacházela v horní části seznamu senátorových poradců. Byl to obyčejný asistent se jménem začínajícím na A.

„Šuškalo se, že jde dneska večer do Bílého domu, pane komandére, ale bližší podrobnosti neznám. Jsem v kanceláři nový, ale mám doktorát z politických věd…“

„Tak ať se daří,“ rozloučil se Tyrell, zavěsil a otočil se k Phyllis. „Další pán na holení. A najdi mi někoho důležitějšího,“ dodal.

„Jednoho bych měla,“ prohodila Phyllis. „Je to žena, které Nesbitt diktuje.“

Napodruhé se Tyrell dovolal Nesbittově osobní sekretářce, jejíž slova mu vyrazila dech. V prsou opět ucítil ostrou bolest, která vystřelovala do celého těla.

„Je to úžasné, pane komandére. Pan senátor má dnes večer soukromou schůzku s panem prezidentem. Doprovází na ní hraběnku Cabriniovou a jejího synovce. Je to syn velice bohatého italského barona, který hodně investuje…“

„Hraběnka a její synovec?“ vyhrkl Tyrell. „Ženská s mladým mužem?“

„Ano, pane. Asi bych to neměla říkat, ale pro mého šéfa je to pěkně tučná kořist. Taková spousta milionů do našeho státu…“

„Kdy je ta schůzka?“

„Kolem osmé hodiny. Myslím, že mezi osmou a čtvrt na devět. Bílý dům si v soukromých neplánovaných věcech vždycky nechává nějakou rezervu.“

„Sejdou se v prezidentově bytě?“

„To ne, pane, první dáma to jednoznačně odmítla, hlavně proto, že tam zrovna mají vnoučata. Schůzka se koná v Oválné pracovně…“

Smrtelně bledý Hawthorne zavěsil telefon.

„Bajarattová míří do Bílého domu!“ zašeptal. Pak zaječel: „Ten kluk je s ní! Kristepane, ona proklouzla přes všechny jejich nástrahy…! Ta hlídka venku, Phyll – jsou dobří?“

„Mají zakázáno vzdálit se od domu, Tyei.“

„A já nemám čas, abych je dal uvolnit. Ale znám cestu a mám auto ministerstva zahraničí s knoflíkem ‚siréna‘.“

„Jedeš sám?“

„Nemám na vybranou. Palisserovi se nemůžu dovolat, CIA buď nic neví, nebo to tají, což je ještě horší, Pentagon nepřipadá v úvahu, tajná služba mě nechce poslouchat a policie by mi nasadila svěrací kazajku.“

„Jak ti můžu pomoct?“

„Zavolej všem lidem, kteří Henrymu něco dluží, zkrátka všem parchantům z námořní rozvědky nebo jiného fízlovského oddělení, pro, které kdy pracoval, a dostaň mě přes bránu Bílého domu!“

„Pár jmen mě napadá, včetně jednoho admirála, kterého Hank zachránil před trestem za to, že radil jednomu dodavateli zbraní: Hraje poker se šéfem ochranky Bílého domu.“

„Zavolej mu, Phyll!“

19.51

Senátorova limuzína zastavila u jižní brány Bílého domu. Strážný z námomí pěchoty odškrtl jeho jméno na seznamu a rázně zasalutoval. Za několik vteřin už auto podle dohody spěchalo doprava směrem k hlavnímu vchodu, a nikoli doleva k západnímu křídlu, kde se nacházela Oválná pracovna. Když zastavili u chodníku pod malým schodištěm, Nesbítt pomohl hraběnce i jejímu synovci vystoupit, prohodil pár zdvořilostních frází k strážným stojícím po obou stranách dveří a uvedl hosty dovnitř.

„Tohle je můj kolega z Michiganu,“ řekl rychle. „Druhý senátor za náš stát.“ Následovalo potřásání rukou, jména zanikla v pochopitelném spěchu. Vtom se ve dveřích objevil fotograf s prstem na spoušti. „Jak jsem se vám zmínil, hraběnko, můj kolega je z prezidentovy strany a měl na dojednání této schůzky velkou zásluhu.“

„Ano, vzpomínám si,“ řekla Bajarattová. „Přál jste si společnou fotografii s vámi, vaším kolegou a Dante Paolem.“

„A s vámi samozřejmě také, jestli budete chtít.“

„Ne, signore, pro vás je důležitý můj synovec, ne já. Ale pospěšte si, prosím.“

Spoušť čtyřikrát po sobě cvakla a poté se v chodbě objevil další člověk, jenž se k nim blížil svižným krokem.

„Omlouvám se!“ zvolal muž v tmavém obleku, když k nim přistoupil. „Pokyny byly trochu popletené. Měli jste přijet ke vchodu do západního křídla.“

„To určitě,“ pošeptal mladší senátor z Michiganu svému kolegovi z parlamentu. „Dovedeš si představit, že by nám personální šéf dovolil společnou fotku?“

„Psst!“ zasyčel Nesbitt. „Přijmi omluvu, Joshi.“

„Jistě… Ovšem.“

„Kdyby nám strážný nedal zprávu vysílačkou, stáli byste tady ještě pěknou chvíli,“ poznamenal průvodce a odlehčil tak další chybu Bílého domu. „Tak pojďte, zavedu vás do Západního křídla.“

Po spěšné cestě labyrintem chodeb, jež trvala přesně čtyřicet šest vteřin, došla čtveřice k Oválné pracovně. Všichni byli představeni – dva z nich už poněkolikáté – prezidentovu personálnímu šéfovi. Byl to nevysoký štíhlý muž s pobledlou tváří, ustavičně zachmuřenou, jako by očekával nenadálý útok z míst, kam jeho oči nedohlédly. Jinak ovšem působil celkem sympaticky a mluvil upřímným znaveným hlasem přepracovaného člověka.

„Rád vás oba poznávám,“ řekl a podal ruku Baj a Nicolovi. „Prezident už sem jde, ale doufám, že pochopíte, paní hraběnko, že schůzka bude jen krátká.“

„O nic víc jsme nežádali, signore. Jde jen o fotografie pro mého bratra, barone di Ravello.“

„Víte, prezident chtěl, abyste věděla – a nejspíš vám to řekne sám, že krátkost vašeho setkání bohužel nezavinily žádné závažné státnické záležitosti. Pravda je taková, že tady má tento týden na návštěvě svou velice početnou rodinu včetně jedenácti vnoučat a první dáma stanovila jednoznačný program.“

„Kterápak matka nebo ještě spíš babička by to neudělala? Nás Italy velké rodiny přímo proslavily, i když to přináší pěkný zmatek.“

„To je od vás milé. Posadte se, prosím.“

„Nádherný pokoj, co říkáš, Dante Paolo?“

„Non ho capito.“

„La stanza. Magnifica!“

„Ah, si, zietta.“

„Sídlí v něm největší moc celého vesmíru… Je to pro nás obrovská čest!“

„Vesmíru? To nevím, hraběnko, ale jistě velké části světa… Páni senátoři, nechcete se posadit?“

„Díky, Frede, to nebude nutné,“ odvětil mladší senátor. „Všichni přece trochu spěcháme, ne?“

„Mladý muži…? Pane barone…?“

„Můj synovec je příliš nervózní, aby poseděl, signore.“

„Ah, bene,“ řekl Nicolo, jako by jen matně rozuměl slovům své tety.

Náhle se z chodby před Cnálnou kanceláří ozval zvučný hlas, jehož majitele stínili oba senátoři.

„Jestli mě ještě nějaké děcko praští do břicha, nebo mě plácne přes tvář, nebo mi nasadí kravatu, začnu natáčet reklamy na antikoncepci!“

Prezident Donald Bartlett si krátce a automaticky potřásl rukou se senátory a vstoupil do místnosti. Byl to muž, jenž neměl daleko do sedmdesátky, vysoký asi sto osmdesát centimetrů. Měl rovné šedivé vlasy a vrásčité ostře řezané rysy stárnoucího herce, jenž si stále udržuje mladický elán. Hlavně byl ovšem uznávaným politikem, jemuž v množství situací nechyběla ani potřebná ráznost, ani smysl pro humor. Zkrátka zjev, který se nedal přehlédnout.

„Hraběnka Cabrini a její synovec, baron z… prostě baron, pane prezidente,“ vykoktal ze sebe personální šéf.

„Moc se omlouvám!“ zvolal Bartlett upřímně. „Myslel jsem, že jdu moc brzo… Scusi, Contessa. Non 1’ho vista! Mi perdoni!“

„Parlare Italiano, Signor Presidente?“ zeptala se užaslá Bajarattová a vstala z křesla.

„Moc dobře ne,“ odvětil prezident a stiskl její pravici. „Per favore, si sieda.“ Bajarattová se posadila. „Ve válce jsem se musel trochu naučit. Byl jsem důstojníkem zásobování při invazi do Itálie a musím vám říct, že některé z vašich významných rodin nám vydatně pomáhaly. Víte, lidé, kteří neměli v lásce Mussoliniho.“

„Il Duce, to prase!“

„Hodně jsem o tom slyšel, hraběnko. Před přistáním jsme vždycky v noci shazovali z letadel zásoby pro případ, že by se věci zamotaly – pazzo – a že by naše vojska měla odříznutou cestu na sever. Říkali jsme tomu distribuční body. Vlastně jsem se už zmínil tady panu soudci, tedy senátorovi, že jsem v Ravellu asi setkal s vaším bratrem.“

„Myslím, že to byl náš otec, pane prezidente. Byl to čestný muž, který nemohl vystát fascisti.“

„Nejspíš máte pravdu. Scuzi di nuovo. Už jsem tak starý, že mi desetiletíí připadají jako roky! Ovšemže to byl váš otec. Vy jste tenkrát byla ještě dítě, jestli jste vůbec byla na živu.“

„Svým způsobem jsem pořád ještě dítě, pane. Dítě, které si pamatuje hodně věcí.“

„Opravdu?“

„Non importa. Dovolte, abych vám představila svého synovce, barone-cadetto di Ravello.“

Bajarattová znovu vstala, Bartlett se otočil a podal ruku Nicolovi, jenž se tvářil jaksepatří poctěně a vzhlížel k prezidentovi s obdivem.

„Můj bratr se chystá k velkorysým investicím do amerického průmyslu a žádá vás jen o společnou fotografii s jeho synem.“

„Beze všeho, paní hraběnko. Musím vám ovšem říct, že tenhle mládenec se možná stane příštím baronem, ale jak já to vidím, byl by z něj skvělý chytač pro baseballisty Washington Redskins. Má totiž úžasné rozpětí rukou… Hoši, neměl bych si stoupnout na bedýnku? Vedle toho kluka vypadám jako trpaslík.“

„Na to jsem se připravil, pane prezidente,“ řekl fotograf Bílého domu. „Navrhuji, abyste se posadili do křesílek k vašemu stolu. Vyfotím vás, jak si podáváte ruce.“

Zatímco fotograf s personálním šéfem aranžovali křesla, Bajarattová zasunula svou malou večerní kabelku s perlami mezi podušky křesílka, a když vyšlehly blesky fotoaparátu, zastrčila ji ještě hlouběji, takže nebyla vůbec vidět.

„To je báječné, pane prezidente! Bratr bude nadšený a nikdy vám to nezapomene!“

„Já mu nikdy nezapomenu, jestli firma Ravello Industries uzná za vhodné najít si v naší zemi, řekněme, jednu či dvě průmyslové základny.“

„S tím můžete počítat, pane. Mohl byste probrat podrobnosti s oběma pány senátory. Postoj svého bratra jsem vyložila. Nezklame vás, pane prezidente.“

„To mám v úmyslu, paní hraběnko,“ řekl Bartlett, usmál se, přátelsky kývl a společně s Nicolem vstal z křesla. „Aspoň si dám něco studeného k pití a na pár minut se zbavím těch chuligánů nahoře.“

„Vy jste brigante, signore!“ podotkla Bajarattová, zasmála se a stiskla prezidentovi pravici. „Já ale dobře vím, že na svoji rodinu nedáte dopustit.“

„To máte pravdu. Pozdravujte pana bratra.“

„Ma guardi,“ řekla Baj a podívala se na své hodinky vykládané diamanty. Bylo krátce po osmé. „Můj bratr. Za necelou půlhodinu bych mu měla zavolat na náš zvláštní telefon.“

„Moje auto vás odveze zpátky do hotelu,“ pravil Nesbitt.

„Doprovodím vás do sloupové haly před vchodem,“ dodal průvodce z Bílého domu. „Už jsem zařídil, aby tam přijela limuzína pana senátora.“

„Zvláštní telefony, zvláštní časy, zvláštní frekvence a teď dokonce i satelity,“ řekl prezident. „Na tyhle vymoženosti elektroniky si asi nikdy nezvyknu.“

„Porazil jste fascisti, Tenente Bartlette! Vyhrál jste jako člověk a co může být víc?“

„Víte, hraběnko, mně už dali různá jména, dobrá i špatná, a patří to k úřadu. Ale něco tak hezkého mi snad ještě nikdo neřekl.“

„Přemýšlejte o tom, pane prezidente. Na této zemi musíme všichni vyhrát jako lidé. Jinak tady nic nezbude… Pojď, Paolo, nesmíme zapomenout na tvého otce.“

20.02

Hawthorne projel autem ministerstva zahraničí jižní bránou Bílého domu. Měl to nejvyšší povolení, takže po něm nikdo nechtěl žádné doklady a radar rozpoznal jeho vůz už v okamžiku, kdy vjel na příjezdovou cestu. Phyllis Stevensová splnila svůj úkol a ještě něco navíc. Tyrell zahnul doprava směrem k vchodu do západního křídla a prudce zabrzdil pod schodištěm. Vystoupil a vyběhl po mramorových schodech ke kapitánovi námořnictva, jenž stál před čtyřčlennou jednotkou ochranky Bílého domu.

„Do Oválné pracovny,“ řekl Hawthorne stručně a jasně.

„Doufám, že k tomu máte oprávnění, pane,“ ucedil důstojník námořnictva s rukou připravenou na rozepnutém pouzdře s pistoli. „Prý máte, ale něco takového se ještě nikdy nestalo, a jestli jste nějaký šílenec, tak si to odskáču!“

„Šílence by nepustili bránou, kapitáne. Jde se.“

„Moment! Proč zrovna do Oválné?“

„Hodlám přerušit jednu schůzku. Kudy se tam jde?“

„Stát!“ vykřikl strážník, ukročil zpět, vytrhl z pouzdra kolt ráže dvanáct milimetrů a kývl. Členové jednotky učinili totéž.

„Co to sakra děláte?“ vyjekl rozlícený Hawthorne. „Dostali jste přece rozkazy!“

„Ty se ruší, když někdo lže.“

„Cože?“

„Žádná schůzka se nekoná!“ zavrčel důstojník námořnictva výhrůžně. „Ten telefon jsme měli před čtvrt hodinou a prověřili jsme si ho – já osobně jsem ho prověřil.“

„Jaký telefon?“

„Od člověka, který vám zajistil průchod nouzovými sledovacími kódy. Moc by mě zajímalo, jak se vám to povedlo, ale dál už se nedostanete…“

„Probůh, co to plácáte?“

„‚Najděte Dia‘, povídá ten hlavoun. ‚Odveďte ho z té schůzky a zajistěte ho ve sklepení…‘“

„Tohle všechno je v pořádku…“

„Omyl! Žádná schůzka se nekoná! Běželi jsme chodbou k Oválné pracovně a narazili jsme na samotného personálního šéfa. Řekl mi do očí, že se máme pořádně kouknout do svých záznamů, protože prezident si na večer nic nenaplánoval. A jestli ho chceme někam odvést, museli bychom jít do jeho bytu a přemluvit první dámu, protože je tam celá rodina včetně houfu vnoučat!“

„Já mám jiné informace, kapitáne!“

„Ty si můžete strčit za klobouk, komandére. Jelikož jsme předsunutá hlídka, personální nám zdůraznil, že jestli nás tisk oblafne a začne tady čmuchat nějaké bulvární senzace, můžeme se rozloučit s tou nejlepší prací, kterou kdy v námomictvu dostaneme.“

„To je pitomost…“

„Řekl jsem to trochu jinak, ale on se vyjádřil řádně po vojensku. Takže mě teď dobře poslouchejte, vy šílenče. Dáte si čelem vzad a pochodem vchod k ochrance…“

„Jděte s tím někam, vy kreténe!“ zahřměl Tyrell. „Já nevím, jaké hry se to tady hrají, ale zato vím, co je v sázce! Teď se co největší rychlostí rozběhnu po té chodbě, kapitáne, a klidně můžete začít palbu, ale já se snažím zabránit vraždě prezidenta!“

„Co jste to řekl?“ hlesl ohromený důstojník námořnictva celý zkoprnělý.

„Jen jsem zopakoval to, co jste pochopil správně, kapitáne. Musíte ho dostat z té schůzky.“

„Žádná schůzka není! Personální šéf říkal…“

„Možná nechce, abyste o tom věděli, a proto není v programu. Proč bych jinak dostal povolení ke vstupu? Měli byste to zjistit…! Jdeme!“

Hawthorne se rozběhl dlouhou širokou chodbou. Velitel předsunuté hlídky se podíval na své muže a přikývl. Během pár vteřin se čtveřice námomíků přidala k Tyrellovi, kapitán běžel po jeho boku.

„Co vlastně hledáme?“ zašeptal důstojník a popadal dech.

„Ženskou a kluka…“

„Malého kluka?“

„Velkého kluka, kterému táhne na dvacet.“

„Jak vypadají?“

„To je fuk, poznáme je… Jak daleko to ještě je?“

„Přímo za rohem, ty velké dveře nalevo,“ odvětil kapitán a ukázal směrem k slepé uličce ve tvaru T sedm metrů před nimi. Tyrell zvedl ruku a dal tak ostatním pokyn, aby se zastavili a ke konci chodby se blížili pomalu. Náhle zaslechli nějaké hlasy. Vzduchem se nesla kakofonie pozdravů – „adios“, „arrivedérci“ a také „nashledanou“ – a poté se v protější východní chodbě objevili tři muži. Dva na sobě měli tmavé obleky, třetí šedou uniformu řidiče a čepici s kšiltem. Všichni měli na klopách plastikové cedulky s povolením.

„Ašchelon!“ křikl šofér na kohosi na druhé straně.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se šokovaný kapitán námomictva.

„Členové FBI, přidělení ministerstvu zahraničí jako diplomatická ochranka,“ řekl překvapený muž vedle šoféra a očima těkal z důstojníka k postavám vycházejícím z Oválné pracovny, jež byly mimo zorný úhel. „Doprovodíme hraběnku do hotelu. Copak vás na to dispečer neupozornil?“

„Jaký dispečer? Ať jste z FBI, nebo ne, pokud jde o Oválnou pracovnu, naše ostraha mi volá minimálně hodinu předem. To je běžný postup!“

„On lže!“ zamumlal Hawthorne, jenž se částečně přesunul za námořníka a vytáhl z opasku automatickou pistoli.

„Použili jméno Ašchelon a to znamená jedinou věc… Bajarattová!“ zařval náhle Tyrell, vyrazil ze zákrytu a vypálil do stropu.

Okamžitě si však uvědomil, jakou hloupost varovným výstřelem udělal. Spustila se ohlušující palba. Jako první byl zasažen kapitán námořnictva, z jehož břicha se začala řinout krev. Ostatní námořníci uskočili ke zdem chodby. Ašchelonci ustupovali, zběsile stříleli a křičeli. Snažili se co nejvíc zmírnit křížovou palbu, stáhnout někoho k sobě a použít ho jako štít. Jeden z námomíků se obtočil kolem rohu a vypálil pět ran, jimiž skolil dva muže, kteří se vydávali za federální agenty. Jeden z nich ovšem nepřestával střílet ani vleže. Slepou uličkou ve tvaru T mezitím přeběhla jakási žena.

„Zabijte ho, zabijte toho kluka,“ vřeštěla. „Nesmí přežít!“

„Cabi…, Cabi!“ ozvaly se výkřiky mladíka skrytého za rohem. „Co to říkáte…? Aúúúú!“

Druhý člen stráže námořnictva udělal výpad dopředu, dvakrát vypálil a rozstřelil hlavu šoférovi, jenž se svalil Bajarattové do cesty. Tyrell zastavil druhého námořníka.

„Ukliďte odsud prezidenta!“ zařval. „Všichni musí pryč!“

„Cože, pane?“

„Neptejte se a dělejte!“

Bajarattová odstrčila padající mrtvolu řidiče, popadla jeho pistoli a rozběhla se chodbou, zatímco námořník v doprovodu svých kolegů vběhl do Oválné pracovny. Hawthorne mířil před sebe, přikrčil se a prudce se otočil. Pátral po ženě, o níž si kdysi myslel, že ji miluje, nyní ji však nenáviděl, neboť se z ní vyklubal had se skleněnýma očima a s ústy plnými jedu. Když viděl, že se blíží ke konci chodby, Tyrell se rozběhl tak prudce, až se mu otevřela rána na stehně a kalhoty mu nasákly krví.

Když byl v polovině chodby, ozvala se z Oválné pracovny silná exploze. Vyděšený Hawthorne se otočil na podpatku a naskytl se mu šokující pohled na oblaka dýmu a létající úlomky, vzápětí mu však spadl kámen ze srdce. Otevřenými dveřmi na vzdálenějším konci haly totiž spatřil nejasné rozčilené postavy. Námořníci splnili svůj úkol. Prezident a několik dalších pobíhali v panice po trávníku, ale byli pryč z Bílého domu, mimo nebezpečí. Když se Tyrell znovu otočil, strnul.

Kde je Bajarattová? Zmizela! Rozběhl se a dorazil do velké kruhové haly se širokým schodištěm, za nímž ústily tři chodby. Vybrala si jednu z nich – ale kterou? Prázdnými útrobami sídla hlavy státu se náhle rozlehly sirény a ohlušující zvony. Poté bylo slyšet hlasy – výkřiky, rozkazy, zkrátka masová hysterie. Znělo to jakoby odevšad a zároveň odnikud. A v tomto chaosu se na schodišti zjevila vysoká jednoruká postava a pomalu kráčela dolů. Muž měl napjatý výraz a vypoulené oči – jako sadista, jenž upřeně pozoruje brutální scénu, která ho silně vzrušuje.

„Je po všem, co, generále?“ houkl Hawthorne. „Vy jste to fakt udělal, že jo?“

„Vy!“ zaječel předseda sboru náčelníků štábů.

V tom okamžiku vyrazily z chodeb proudy námořníků i civilistů a uháněly velkým kruhovým sálem směrem k chodbě vedoucí k Oválné pracovně, aniž by věnovaly pozornost slavnému generálovi či krvácejícímu muži, jenž kulhal ke schodišti.

„A vy jste zase přišel s křížkem po funuse, že, pane?“ Meyers se díval na pistoli v Tyrellově dlani a schoval ruku za záda. „Mířilo na mě už tisíc zbraní a žádná mi nenahnala strach.“

„Téhle se bát nemusíte, generále. Možná vám prostřelím obě kolena, ale chci vás živého. Chci, aby celý svět viděl, jak se budete svíjet jako troska. Já totiž nepřišel s křížkem po funuse. Prohrál jste.“

Bez varování, aniž by sebemíň pohnul tělem, Meyers vymrštil ruku zpoza zad a jediným tětím odshora dolů pořezal Hawthornea na hrudníku čepelí svého bajonetu. Tyrell uskočil a vystřelil, na košili se mu objevily pramínky krve. Generál Maximální Mike Meyers padl tváří na schodiště. Chyběla mu větší část krku, na jehož místě zůstala jen změť bílé tkáně a krvavého masa. Hlava mu doslova visela na vlásku.

Bajarattová! Kde je?

Výstřel – výkřik! Ze vzdálenějšího konce chodby. Dominika znovu zabíjela – ne, Bajarattová!

Hawthorne si zmačkal košili na prsou, aby odsál krev, a belhal se chodbou k místu, odkud se ozval výstřel a křik. Zdi byly světle žluté a osvětlení zajišťovaly křišťálové lustry, žádné zářivky. Byla to krátká chodba s předpokoji, jež nejspíš sloužily při společenských příležitostech jako místo, kde se mohli pozvaní hosté upravit. Dvoje dveře napravo, dvoje nalevo. Na obzoru nebyla žádná mrtvola, byly tam však rudé proužky, jako by někdo odtáhl tělo do druhých dveří napravo. Zabiják se při kladení pasti dopustil chyby, kterou by odhalil jen jiný zabiják. V takové situaci člověk nejde za krví, ale pátrá jiným směrem. Tyrell se sunul obkročmo podél zdi na levé straně, zranění na stehně mu nyní silně krvácelo. Došel k prvním dveřím, sebral všechny zbylé síly, vrazil do nich ramenem a levou rukou zároveň otočil koulí. Bohatě zdobená místnost byla prázdná, v několika vysokých zrcadlech se zračil jen Hawthornův odraz. Rychle odkulhal zpátky do haly, do vřavy ječících sirén a ohlušujících zvonů. Zamířil ke druhým dveřím na levé zdi, za nimiž se skrývalo nelogicky logické útočiště vražedkyně. Věděl to, cítil to.

Opět v sobě sebral všechny zbytky sil, vzal za kliku a opřel se do dveří, jež se pod jeho vahou zastavily až o vnitřní zeď. Nic…! Vtom mu svitlo. Prudce se otočil a vrhl se doprava. Bajarattová svého pronásledovatele znala a nastražila past jinak! Vyběhla v napůl rozedraných šatech otevřenými dveřmi pokoje na druhé straně chodby a ve tváři zkřivené vztekem měla výraz člověka posedlého ďáblem. Dvakrát vystřelila. Tyrell prudce trhl hlavou, a tak jej první kulka jen škrábla do levého spánku. Druhá rozbila zrcadlo na toaletním stolku, místo třetího výstřelu se ozvalo jen cvaknutí. V pistoli, kterou si vzala od svého mrtvého kolegy, došly náboje.

„Střílej!“ zavřeštěla Bajarattová. „Zabij mě!“

Vtom Hawthorneovi projel hlavou blesk, jenž sežehl všechny jeho myšlenky a představy, avšak ponechal mu muka zraku. Zíral na zkřivený obličej dábla, jenž v minulém životě spával v jeho náručí, a mísily se v něm návaly nenávisti i někdejší lásky.

„A koho bych měl zabít?“ zeptal se slabým hlasem a hltavě se nadechoval. „Dominiku anebo teroristku, které říkají Bajarattová?“

„Co na tom záleží? Ani jedna z nás už stejně nemůže dál žít, copak to nechápeš?“

„Chápu, ale něco ve mně je proti.“

„Jsi slaboch! Vždycky jsi byl slaboch a utápěl ses v nechutné sebelítosti! Je mi tě líto! No tak, udělej to! Nemáš odvahu?“

„S tímhle nemá odvaha nic společného. Není žádné hrdinství zabít vzteklého psa. Ale možná to chce trochu víc odvahy chytit ho, rozřezat a zjistit, proč je nemocný. A taky se něco dovědět o dalších vzteklých psech, kteří tvoří jeho smečku.“

„Nikdy!“ zaječela Bajarattová, rýpla do zlatého náramku na zápěstí a vrhla se na něj.

Tyrell, ochromený zraněním stehna, padl na záda pod její vahou. Neměl už sílu vzdorovat zuřivému vzepětí fanatičky. Svíral její zápěstí, zlatý náramek se však přesto přiblížil těsně k jeho krku a on si všiml, že v jednom ze zlatých bodců je otvor. Kapala z něj tekutina, jež ho měla zabít. Vystřelil. Do jejích prsou.

Bajarattová zalapala po dechu a odvalila se ve smrtelném třesu.

„Muerte a toda…“

Hlava Amáji Bajarattové ochabla a svezla se k pravému ramenu. Její tvář jako by omládla, nenávistné rysy se zjemnily. Desetileté děvčátko konečně našlo svůj klid.

Epilog

The International Herald Tribune Pařížské vydání (strana 3)

ESTEPONA, Španělsko, 31. srpna – Policie v doprovodu amerického velvyslance včera zapečetila vilu bývalého soudce Nejvyššího soudu Spojených států amerických Richarda A. Ingersola, jenž zemřel na infarkt během pohřbu svého syna ve Virginii. Soudce Ingersol byl význačným členem smetánky v Playa Cervantes na Costa del Sol. Americký velvyslanec byl přítomen, protože si Ingersolovi pozůstalí přejí navrácení jeho osobních písemností do Spojených států. Některé z nich údajně obsahují důvěrné informace a rady, jež si od zesnulého vyžádali američtí vládní činitelé.

The Washington Post (Titulní strana, vpravo dole)

Generál Meyers nalezen mrtev Pravděpodobná příčina smrti: sebevražda.

WASHINGTON, D. C., 5. září – Tělo generála Michaela Meyerse, předsedy sboru náčelníků štábů, bylo nalezeno dnes časně ráno v křoví několik set metrů od památníku obětem vietnamské války. Příčinou smrti byla velká střelná rána v krku, vypálená zblízka ze zbraně, kterou generál držel v ruce. Motiv jeho sebevraždy je nejlépe zřejmý z Meyersových vlastních slov, jež pronesl vloni v květnu na shromáždění Navždy Amerika: „Kdybych kvůli nemocem jednou nemohl naplno vykonávat své úkoly, raději si tiše vezmu život, než abych se stal přítěží pro zemi, kterou mám tak rád. Chtěl bych spočinout mezi vojáky, kteří tak skvěle sloužili mně i všemu lidu.“ Generál, bývalý válečný zajatec, utrpěl četná zranění během války ve Vietnamu.

Přehled nejvýznamnějších událostí Meyersova života a vojenské kariéry najdete na stránce smutečních oznámení. Jak sdělil mluvčí Pentagonu, prapory před budovou budou týden viset na půl žerdi a dnes v poledne se uskuteční minuta ticha.

The New York Times (strana 2)

Je to čistka?

WASHINGTON, D. C., 7. září – Zdroje blízké CIA, Námořní rozvědce a Imigrační službě tvrdí, že v těchto organizacích probíhají důkladné prověrky zaměstnanců i spolupracovníků. Nikdo nechce sdělit, co je příčinou této akce, podle potvrzených informací však bylo zadrženo několik desítek lidí.

The Los Angeles Times (strana 4)

MEXICO CITY – Do redakce mexického bulvárního listu La Ciudad se dostavili dva američtí piloti, Ezechiel a Benjamin Jonesovi. Tvrdili, že mají informace o „zmizení“ Nilse Van Nostranda, mezinárodního finančního multimilionáře a poradce posledních tří amerických vlád i vybraných výborů Kongresu. Mluvčí pana Van Nostranda sdělil, že o dotyčných bratřích nikdy neslyšel a zpráva o Van Nostrandově „zmizení“ jej pobavila. Jeho šéf prý jen podniká tříměsíční cestu po světě, kterou plánoval už několik let. Letecká společnost z Nashville ve státě Tennessee, jež měla piloty podle jejich tvrzení najmout, oznámila, že o jejich zaměstnání nemá žádné záznamy. Dnes ráno přišlo hlášení, že dva muži odpovídající popisem bratrům Jonesovým odcizili letadlo typu Rockwell, zfalšovali označení stroje a odletěli na jih, pravděpodobně do Latinské Ameriky.

„Tak teď znáte pravdu, famiglia Capelli,“ řekl Nicolo a nervózně si poposedl na křesle v prostorném bytě nad lahůdkářstvím.

Hrudník pod sakem měl ovázaný, jeho levá ruka visela na pásce.

„Jsem jen kluk z přístavu v Portici, i když mi bylo řečeno, že velká rodina v Ravellu mě přijme jako svého vlastního, protože přišli o syna, který mi byl podobný… Nemůžu to udělat, už jsem si lhal dost dlouho. Všem jsem lhal.“

„Nebuď k sobě tak tvrdý, Paolo – Nico,“ řekla Anděla Capellová, jež seděla v křesle na druhém konci pokoje, jak si to přál její nedůvěřivý otec. „Můj právník mluvil s lidmi vlády…“

„Její ‚právník‘, Papa!“ vyprskl smíchy mladší bratr herečky.

„Naše Angelina má právníka!“

„Basta!“ okřikl ho otec. „Když se budeš pořádně učit, možná jí jednou budeš dělat advokáta sám… Co říkal ten právník, Angelino?“

„Je to státní záležitost, Papa, všechno je silenzio. Nicolo byl poslední čtyři dny v izolaci a vyslýchaly ho desítky úředníků. Řekl jim všechno, co věděl. Někteří by ho nejradši poslali na dlouhé roky do vězení, ale podle našich zákonů je nutný soud. Všichni obvinění mají nárok na advokáta a musím ti říct, Papa, že jsem díky svému právníkovi sehnala ty nejlepší obhájce.“ Anděla Capellová, vlastním jménem Angelina Capelliová, se odmlčela, lehce se zarděla a usmála se na Nica. „Pochopitelně by to mělo velkou publicitu a spoustě lidí ze státního aparátu i mimo něj by prý mohlo být pěkně horko. Myslím lidi, co pomáhali té teroristce, protože z ní koukaly peníze.“

„Cože?“ zahřměl Capelli. „To snad není pravda!“

„Ale je, Papa. Námořníci ze stráže i jejich velitel vypověděli, že jasně slyšelí, jak ta ženská nařídila Nicola zabít – zabít, Papa!“

„Madre di Dio,“ zašeptala paní Capelliová a upřela zrak na Nica. „Je to takový hodný chlapec, asi ne úplně dokonalý, ale určitě ne cattivo.“

„Ne, to není, Mama. Vyrostl na ulici jako spousta našich mladých, co se toulají v tlupách a dělají vylomeniny. On se ale chce polepšit. Kolik kluků z italských přístavů má střední školu? Nico ano.“

„Takže nepůjde do vězení?“ zeptal se bratr Capelli.

„Ne,“ odvětila Angel. „Pokud odpřisáhne, že nic neřekne, spokojí se s tím, že byl jen loutkou té hrozné osoby – un fantoccio, Papa. Advokát už připravil papíry a Nico je dneska odpoledne podepíše.“

„Scusa,“ řekl starý Capelli, jenž vypoulil oči překvapením. „Tady tvůj přítel – barone-cadettb… prostě tenhle Paolo nebo Nico mluvil o spoustě peněz v Neapoli a taky o obálce s tolika denaro, že bych na ně musel pracovat nejmíň půl roku…“

„Všechny jsou tam, Papa,“ odpověděla Angel. „Můj právník si to ověřoval u dotyčné banky v Neapoli… Instrukce jsou jasné. Jestli si je přijde vyzvednout Nicolo Montavi z Portici a bude mít příslušné doklady, peníze jsou jeho. V případě jeho smrti přecházejí na vkladatele, který s bankou obchoduje. A pokud si je nikdo nevyzvedne do šesti měsíců, bude částka převedena na jedno tajné konto v Curychu.“

„To všechno je pravda, signor Capelli,“ řekl Nicolo. „O své roli jsem nevěděl nic, byla to jen taková sciarada, zkrátka hra o peníze. Upřímně řečeno, v docích v Ponici jsou takové věci na denním pořádku.“

„A ty peníze jsou vám pořád k dispozici?“

„Neměly být,“ řekl chlapec z přístavu, krátce zavřel oči a po tváři mu přelétl záblesk hněvu. „Jak už vám Angelina řekla, ta ženská nařídila moji popravu,“ dodal tichým monotónním hlasem.

„Ale teď jsou,“ vyhrkla Anděla. „Můj právník říká, že když odletíme do Neapole a zajdeme do té banky, všechno je Nicovo!“

„Odletíme…? Vy dva spolu?“

„On je innocente, Papa. Určitě by nasedl špatného letadla.“

„Kolik je tam peněz?“

„Milion amerických dolarů.“

„Vezmi si s sebou advokáta, Angelino,“ pravil Angelo Capelli, jenž si ovíval tvář jídelníčkem. „Musíš mít pořádné garde, ale jestli se z tvého právníka vyklube něco jako tvůj agente, ten syčák, co ti změnil jméno, uvalím maledizione i na něj!“

Milá Cath,

strašně rád jsem tě včera navštívil a ještě větší radost jsem měl z toho, že se zase uzdravíš. Mimochodem, vypadala jsi nádherně, ale ty se mi budeš líbit vždycky. Tenhle dopis ti píšu proto, abys neměla čas vytáhnout na mě řeči o nadřízeném důstojnékovi, nebo se mnou mluvit, jako bych byl tvůj nezvedený mladší brácha, který se ztrácí v supermarketu. Je od nich hezké, že mi dali dovolenou, ale pravda je taková, že o ni nestojím. Vím, že jsem ti vyprávěl o tátovi a tys povídala, žes ani nevěděla, jaký to byl významný právník a podobně. Asi jsem ti ale neříkal, že táta odešel vloni do důchodu. Není už žádný mladík, Cath. Dalo by se říct, že rodiče nás se sestrou měli dost pozdě, protože jim tenkrát oběma bylo přes čtyřicet. Podle táty jsme prý tak chytří právě proto, že už byli s mámou plně vyvinutí. Tuhle teorii by ovšem pochopitelně vyvrátila jakákoli biologická studie o dědičnosti. Nemám žádný velký důvod jezdit domů, protože oni tam stejně moc nejsou. Trajdají si po Evropě jako dvě děcka, a když jim to tam začne lézt na nervy, tak zamíří zase jinam – naposledy prý do nějakého Adelaide v Austrálii. Mají tam totiž velké kasino a máma hazard přímo zbožňuje. Táta si zase rád dá pár panáků bourbonu s domorodci a vyhodí si z kopýtka. Uvažoval jsem, že bych se mohl podívat aspoň za sestrou, protože jsme spolu vždycky vycházeli. Jenže ona je teď celá blázen do jednoho chlápka, který má svoji vlastní firmu. Chce ji k sobě přetáhnout a nabízí jí snad dokonce místo zástupce ředitele. Když jsem jí volal, tak mi řekla: „Ať tě ani nenapadne sem teď jezdit, velkej brácho, protože on by tu práci nabídl tobě!“ Asi na tom něco bude, Cath. Holka je fajn, má spoustu nápadů, ale většinu věcí jsem ji naučil já. Já bych byl pro soukromý sektor vážně terno! No tak dobře, možná trochu přeháním, ale vím dost, abych se radši držel dál.

Co budu dělat? Vracím se do jediného domova, který teď právě mám, na základnu. Doufám, že ti to nebude vadit – tedy že odjedu bez rozloučení. A teď mi dovol jednu osobní poznámku, majorko. Řekl bych, že si teď musíš srovnat v hlavě spoustu věcí. Já tě znám, Cath, sledoval jsem tě skoro pět let a nemusím tě přesvědčovat, že tě miluju. Někdy mívám nemravné představy, ale vím, kdy je třeba říct dost. Navíc jsi nejmíň o sedm nebo osm roků mladší a já toho nechci zneužívat – to byl jen fór, majorko! Chci jen říct, že na rozdíl ode mě máš před sebou několik možností, například jednoho člověka, kterého vážně beru. Je to opravdový chlap a nemá potřebu to pořád někomu dokazovat. Má to prostě v sobě. Poprvé mi to došlo, když zabili Charlieho a já z toho byl úplně mimo. Ale ty víš, co se tenkrát stalo, a pokud si dobře pamatuju, on s tebou měl taky pohovor. Takové chvíle ti o chlapovi prozradí hodni jestli mi rozumíš. Tye sice zběhl, jak se říká, ale v souvislosti s ním mě nenapadá nic jiného, než ta pitomá fráze „důstojník každým coulem“. Jak povídám, on to prostě má v sobě, i když by se mnou už nejspíš nikdy nepromluvil, kdybych mu tohle řekl do tváře.

Vždycky jsem tvrdil, že tě Bůh stvořil, abys velela letectvu a podobně – a ty bys nejspíš vážně mohla. Jenže to bylo předtím, než mi Tye prozradil, co bys chtěla dělat, kdybys měla vysokou školu. Možná by sis ji mohla dodělat právě teď, jak navrhuje komandér. Doufám, že o tom budeš vážně uvažovat. Díky tomu bych pak mohl letectvu velet já. V nemocnici říkali, žes dostala uniformu. Budu upřímný, v šatech vypadáš báječně.

Miluju tě, Cath, a vždycky budu. Prosím tě, přemýšlej o tom, co jsem ti napsal. Mimochodem, byl bych skvělý strejda pro vaše děti. V kolika rodinách pomáhá s domácími úkoly opravdový génius? To je jen fór – vlastně ani ne!

Jackson

Majorka Catherine Neilsenová v modré uniformě letectva seděla v invalidním vozíku u stolku v zahradní restauraci nemocnice, odkud byl výhled na řeku Potomac. Před sebou měla vysokou sklenici s ledovou kávou, na vzdálenější straně stolu se v kbelíku s ledem chladila menší láhev bílého vína. Byl podvečer, oranžové slunce právě zapadalo a vrhalo dlouhé stíny na zčeřenou hladinu. Catherine si všimla pohybu u skleněných dveří, vzhlédla a spatřila kulhajícího Tyrella Hawthornea, jenž se proplétal mezi sedícími návštěvami a pacienty směrem k jejich stolku u zábradlí. Rychle zasunula Pooleův dopis do kabelky.

„Zdravíčko,“ zahlaholil Tyrell a posadil se. „V uniformě vám to sluší.“

„Nemocničních hadrů už jsem měla plné zuby, a protože jsem si nemohla nic koupit, Jackson mi poslal ze základny tohle… Objednala jsem vám nějaké Chardonnay, doufám, že nejste proti. Tvrdý alkohol tady nevedou.“

„Aby to na mě nebylo až moc dobré. Můj žaludek by se mohl vzbouřit.“

„Když už jsme u toho, tedy kousek vedle…“

„Díky za optání, nové stehy drží dobře, ale taky jsou v sádře. Ten kapitán od námořnictva dopadl líp. Kulka mu proletěla pravým bokem – rána je to ošklivá, ale čistá.“

„Jak proběhla schůzka?“

„Představte si klec plnou ocelotů pobíhajících dokolečka v blátě… Oni fakt nevědí, co na ně zaútočilo, ani jak to všechno překonalo jejich stoprocentní bezpečnostní opatření.“

„Ale no tak, Tyei, připusťte, že ten plán byl geniální.“

„Tohle neobstojí, Cathy. Byl geniální, protože jsme měli uvnitř takové trhliny, že by skrz ně klidně projel nákladák. Kristepane, ten kluk byl přece ve všech novinách! Falešná hraběnka stála pěkně v pozadí, to připouštím, ale byla tam. Kam se poděli všichni ti šíbři z kontrarozvědky se svými úžasnými počítači, které všechno důkladně prověří?“

„Vy jste přišel moc pozdě a Poole zrovna nebyl u počítače. Jinak by to všechno bylo jinak.“

„Pokud jde o mě, rád bych tomu věřil, ale život člověka ovlivňuje řada náhod… U Poolea to beru – a u vás taky, madam. Byla jste vynikající… Ale k věci, Howell – tedy sir John Howell z MI6 se ozval z reproduktorů v Situační místnosti Bílého domu. Londýn sebral čtyři komplice Bajarattové. Zbytek, tedy jestli ještě někdo zbyl, se podle nich asi vrátil do údolí Bikáa. Paříž si vedla fakt dobře. Deuxiéme vyslala signál, na který jednotka z údolí Bikáa čekala. Ve dvě hodiny ráno všechny rozhlasové a televizní stanice oznámily, že bylo s okamžitou platnosti svoláno mimořádné zasedání sněmovny. Takovou reakci by nemohlo vyvolat nic menšího, než katastrofa světového měřítka, nějaká strašná událost, která se zatím drží pod pokličkou. Pochytali pět teroristů, co se odtamtud snažili vypadnout jediným východem.“

„A co Jeruzalém?“

„Jsou to miláčkové. Nic neřeknou – jen to, že mají všechno pod kontrolou. Taky se objeví zpráva o smrti Van Nostranda. Bude oznámeno, že kdesi na své cestě, třeba na moři, utrpěl infarkt, nebo že měl nehodu. Čekají ho posmrtné chvalozpěvy.“

„A co Bílý dům?“

„Drží se historky o renovaci Oválné pracovny, která v Bílém domě údajně probíhá už pár týdnů, a proto se musely zrušit návštěvy. Pokud to bude nutné, mají připravený falešný plán pro ženijní vojsko i pro jednu stavební společnost mimo armádu.“

„Projde to?“

„Kdo by chtěl tvrdit opak? Načasování klaplo dokonale. Prezident byl nahoře se svou rodinou a výbuch bylo slyšet daleko víc uvnitř než venku.“

„Zemřeli tam lidi, Tyei, a to je pořádný průšvih!“

„Tajná služba jedná rychle a přesně ví, co má dělat.“ Přistoupila k nim číšnice v zástěře a po několika zdvořilostních frázích otevřela láhev vína. „Díky,“ řekl Tyrell. „Objednáme si později.“

„Takže takhle je to,“ utrousila majorka a sledovala, jak Hawthorne zhltl většinu vína v několika locích. Jeho tvář nesla zřejmé známky vyčerpání.

„Přesně tak,“ přitakal Tyrell. „Jenže to není konec, ale jen začátek. Za chvíli začnou unikat informace a ta zpráva se rozletí k fanatikům po celém světě: ‚Vždyť ona to skoro dokázala, byla tak blízko!‘ Výkřik ‚Ašchelon‘ nejspíš nahradí heslo ‚Bajarattová‘… jinak známá jako Dominika – Dominika Montaigneová.“ Hawthorneovi selhal hlas, dolil si sklenku. „Doufám, že jsme se aspoň trochu poučili,“ dodal téměř šeptem.

„V čem?“

„Že musíme znát každičký článek v tom vašem tajném řetězu velení, znát všechny zodpovědné lidi – a když ne, tak všechno zveřejnit.“

„Nevyvolalo by to zmatek a možná i hysterii?“

„Myslím, že ne, a už jsem se o tom hodně napřemýšlel. Ve válce oznamují hrozící nálet sirény a reflektory a občané se většinou pokojně odeberou do úkrytů. Vědí totiž, že lidi, kteří na to mají výcvik, udělají všechno proto, aby ochránili je i zájmy země. Není v tom tak velký rozdíl. Naopak by to mohlo fungovat jako sakramentsky účinné odstrašení… Řekněme, že by FBI ve spolupráci s CIA uspořádala tiskovou konferenci, která by běžela v televizi po celých státech. Byla by to výstraha, že do země ilegálně vstoupila jedna žena s mladíkem, kteří přijeli s úkolem z údoli Bikáa… a tak dále a tak dále. Myslíte, že by si Dominiky,“ – Hawthorne se odmlčel, zhluboka se nadechl a pevně sevřel sklenku, „tedy Bajarattové v Palm Beach nebo New Yorku nikdo nevšiml? Pochybuju. Jistě by se našel nějaký zvídavý reportér, který by si to dal dohromady, přinejmenším by se vyptával na její pečlivě vykonstruovanou minulost. Není vyloučeno, že to jeden či dva taky udělali. Chlapík z Miami Heraldu a zrzavý odborník na špínu jménem Reilly.“

„Možná máte pravdu. Tedy s tím zveřejněním.“

„Tak či onak, dneska odpoledne jsem to doporučil… Dal bych si ještě jednu láhev vína.“

Tyrell pokynul na servírku a ukázal na kbelík s ledem. Žena přikývla a zamířila k baru.

„Řekl jste…,“ začala Cathy jemně, „řekl jste jim, kdo byla Bajarattová?“

„Ne,“ odvětil Hawthorne rychle, zvedl zamlžené unavené oči a upřeně se zadíval na Catherine. „Nebyl žádný důvod, ba právě naopak. Je pryč a démoni, kteří ji hnali dopředu, zmizeli s ní. Její stopy smí vést pouze do údolí Bikáa. Všechno ostatní byla jen zástěrka, která by mohla zničit lidi, jež zneužila – stejně jako mě.“

„Já se s vámi přece nehádám,“ řekla Cathy a položila mu ruku na rameno. „Myslím, že jste se rozhodl správně. Nezlobte se, prosím vás.“

„Omlouvám se, já se nezlobím – Bůh ví, že na vás určitě ne. Já se chci jen vrátit ke své práci, znovu půjčovat lodě a sledovat, jak se příď probíjí vlnami.“

„Je to příjemný život, co?“

„Učiněný balzám na duši.“ Hawthorne se pousmál, v jeho výrazu však nebyla žádná výzva k soucitu.

„Ano, tomu věřím,“ řekla Cathy, jež chápala, co se v Tyrellovi děje. „Stejně mě hrozně mrzí, co všechno se vám stalo.“

„Mě taky, ale není důvod se v tom pitvat, co říkáte? Zřejmě mám nadání přitahovat ženy, které někdo zabije – nebo spíš ony přitahují mě. Kdybych to uměl stáčet do lahví, mohlo by se předejít spoustě rozvodů.“

„To od vás není moc hezké a nevěřím, že to myslíte vážně.“

„Ale ne, jen se necítím moc dobře. Až příliš často se mi vybavovaly vzpomínky z minulosti… Ale o sobě mluvit nechci. Dělá se mi z toho nanic. Chci mluvit o vás.“

„Proč?“

„Už jsme to přece probírali. Protože o vás mám zájem a záleží mi na vás.“

„Ale proč, pane komandére? Snad proto, že jste byl zraněný uznávám, že těžce – a já jsem po ruce, mám o vás starost a můžete se na mě obrátit jako na Dominiku?“

„Jestli si myslíte tohle, majorko,“ odsekl Tyrell rázně, odtáhl se a začal se zvedat, „tak končím rozhovor.“

„Sedni si, ty troubo!“

„Cože?“

„Právě jsi řekl to, co jsem chtěla slyšet, ty zabedněnče zabedněná.“

„Co jsem sakra řekl?“

„Že nejsem Dominika, nebo Bajarattová, nebo jak se vlastně jmenovala. A nejsem ani duch tvojí Ingrid… Já jsem já!“

„Nic jiného jsem si nikdy nemyslel…“

„Ale já to potřebovala slyšet.“

„Ježíšmarjá!“ ulevil si Hawthorne, posadil se a uvelebil se v křesle. „Co na to mám řict?“

„Měla bych návrh, možná dva. Prezident osobně rozkázal letectvu, abych dostala neomezenou dovolenou na zotavenou, což podle doktorů potrvá tak tři čtyři měsíce.“

„Pokud vím, Poole svoje volno odmítl,“ řekl Tyrell.

„On nemá kam jít, Tyei. Letectvo a počítače jsou jeho život, já ale nejsem Jackson.“

Hawthorne se pomalu naklonil nad stůl a opět upřel pohled na Cathy.

„Páni,“ řekl tiše. „Neklube se nám z té uniformy někdo jiný? Že by dívenka, která chtěla být antropoložkou?“

„Nevím. Armáda volá po dřívejším odchodu do důchodu, protože země si nemůže dovolit vojenský status quo. Já prostě nevím.“

„A víš, že Karibik je plný neodhalených antropologických záhad? Tak například zapomenuté osady indiánských kmenů Ciboney a Couri, kteří se na ostrovy dostali odkudsi z Guyany a od Amazonky. A co primitivní Aravakové, jejichž zákony na udržení míru o pár stovek let předběhly svoji dobu? Nebo třeba bojovný národ Karibů, jenž kdysi obýval větší část Malých Antil a který dovedl taktiku partyzánské války k takové dokononalosti, že se mu španělští dobyvatelé vyhýbali velkým obloukem – hlavně pak jejich večernímu opékání, kde by královi zbrojnoši pochopitelně posloužili jako hlavní chod. Samotný von Clausewitz by jim to schválil, jak ze strategického, tak z psychologického hlediska… Všechno tohle se dělo dlouho předtím, než začal obchod s otroky. Žily tam celé rozvinuté civilizace, jež držely pospolu díky ohromným bubnům, válečným kánoím a vůdcům, kteří vykonávali spravedlnost od ostrova k ostrovu jako kočovní soudcové na Divokém západě, když zrovna nebyli opilí nebo nepoctiví. Těch pár století byla strašně zajímavá doba, a přitom se o nich ví tak málo.“

„Na studia by ses měl dát spíš ty. Úplně ses rozohnil.“

„Ani nápad, já jsem typ, co si jen tak sedí u ohýnku a poslouchá historky. Kampak na mě se studiem. Ale ty by ses do toho mohla pustit.“

„Musela bych se vrátit do školy, jít na univerzitu.“

„Mezi Martinikem a Portorikem jich pár větších je. A slyšel jsem, že tam učí několik špičkových antropologů. Pro začátek by to stačilo, Cathy.“

„Vymyšlené to tedy máš hezky…, ale chceš tím říct…“

„Ano, majorko, chci říct, aby ses vrátila se mnou. Nejsme už děti a po nějakém čase poznáme, jestli to dělá dobrotu. Proč to nezkusit? Stejně nemáme moc co na práci, takže nás nějakých pár měsíců nezabije. Kam bys šla, zpátky na farmu?“

„Na pár dní snad. Potom by mě táta poslal do stodoly, abych vykydala kravám. A Bůh ví, že já na špinavou práci nejsem.“

„Proč to nezkusit, Cath? Jsi svobodná, kdykoli můžeš odejít.“

„Líbí se mi, když mi říkáš Cath…“

„Poručík Poole věděl, jak na to.“

„To jo. Dej mi svoje telefonní číslo.“

„A to je všechno?“

„Ne, komandére. Půjdu s tebou, miláčku.“

„Díky, majorko.“

Oba se usmáli, pak se začali tiše chichotat a vzali se za ruce.

Robert Ludlum (1927 – 2001) je všeobecně považován za otce politického thrilleru a jeho knihy jsou překládány do čtyřiceti jazyků.

Nakladatelství DOMINO postupně vydává celou jeho rozsáhlou tvorbu. Čeští čtenáři se mohli doposud seznámit s čtyřmi tituly, které mají na obálce Ludlumovo jméno: Křik Halidonu (1998), Bourneova totožnost (1999, v roce 2002 reedice s názvem Agent bez minulosti), Plán Ikaros (1999), Strážci apokalypsy (2000).

ROBERT LUDLUM – SPIKNUTÍ ŠKORPIONŮ

Tyrell Hawthorne býval jedním z nejlepších důstojníků americké námořní rozvědky – až do jedné deštivé noci, kdy v Amsterdamu přišla o život jeho žena, nevinná oběť temných zpravodajských her. Zoufalý Hawthorne odchází po této tragédii do výslužby. Své rozhodnutí považuje za definitivní, ale pak se přece jen nechá přemluvit k poslednímu úkolu. Je totiž jediným člověkem, který může zneškodnit nejobávanější světovou teroristku. Amája Bajarattová je krásná, nepolapitelná a smrtelně nebezpečná. Uvedla do pohybu rafinované spiknutí, proti němuž jsou úřady bezmocné. Hawthorne se vydává po její klikaté stopě, plné pokušení, zrady a smrti. Postupně se mu podaří odhalit zločinnou síť vlivných lidí, kteří bezohledné vražedkyni pomáhají, a v závěru zjistí i šokující pravdu, která se za spiknutím skrývá.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai