Bourneův záměr

Robert Ludlum

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Při pronásledování nájemných zabijáků v Africe se Jason Bourne stane svědkem smrti obchodnice s uměním – a v jeho narušené paměti to vyvolá vzpomínku na vraždu mladé ženy na Bali. Ta mu věnovala prsten, zdánlivě obyčejný kroužek, ale tajemné znaky vyryté do jeho vnitřní strany skrývají tajemství natolik významné, že jsou lidé kvůli němu ochotni vraždit. Bourne se rozhodne zjistit, v čem spočívá podstata a výjimečnost onoho tajemného nápisu. Stopy ho neomylně dovedou k ruskému nájemnému vrahovi Leonidu Arkadinovi, a to je velmi těžký soupeř. Oba absolvovali speciální výcvikový program americké CIA, a proto disponují stejnými schopnostmi, důvtipem a silou. Vše nasvědčuje tomu, že střet dvou elitních zabijáků je neodvratný… Bourne ovšem nemusí bojovat jen se svým úhlavním ruským nepřítelem, ale také s americkými agenty a tajemnou organizací Severus Domna, která usiluje o nadvládu nad světem – a k jejímu dosažení potřebuje právě Bourneův prsten.

Robert Ludlum

Eric van Lustbader

Bourneův záměr

***

Při pronásledování nájemných zabijáků v Africe se Jason Bourne stane svědkem smrti obchodnice s uměním – a v jeho narušené paměti to vyvolá vzpomínku na vraždu mladé ženy na Bali. Ta mu věnovala prsten, zdánlivě obyčejný kroužek, ale tajemné znaky vyryté do jeho vnitřní strany skrývají tajemství natolik významné, že jsou lidé kvůli němu ochotni vraždit.

Bourne se rozhodne zjistit, v čem spočívá podstata a výjimečnost onoho tajemného nápisu. Stopy ho neomylně dovedou k ruskému nájemnému vrahovi Leonidu Arkadinovi, a to je velmi těžký soupeř. Oba absolvovali speciální výcvikový program americké CIA, a proto disponují stejnými schopnostmi, důvtipem a silou. Vše nasvědčuje tomu, že střet dvou elitních zabijáků je neodvratný…

Bourne ovšem nemusí bojovat jen se svým úhlavním ruským nepřítelem, ale také s americkými agenty a tajemnou organizací Severus Domna, která usiluje o nadvládu nad světem – a k jejímu dosažení potřebuje právě Bourneův prsten.

***

Copyright © 2010 by MYN PYN LLC

Translation © 2011 by Michael Havlen

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu ROBERT LUDLUM’S THE BOURNE

OBJECTIVE, vydaného nakladatelstvím Orion Books, Londýn 2010,

přeložil Michael Havlen

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazykové redaktorky: Hana Kneblová a Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázek 1 Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v srpnu 2011

ISBN 978-80-7303-657-7

***

Tuto knihu věnuji J. Levinovi,

díky jehož redaktorským zkušenostem a nezměrnému pracovnímu

nadšení bylo pro mě psaní této knihy ještě větším požitkem

než obvykle.

Prolog

BENGALÚRU, INDIE

Večer padl na město jako opona z hemživého hmyzu, který se západem slunce ožíval. Strašlivý hluk doplňoval zápach nemytých těl, lidských výměšků, hnijícího jídla a rozkládajících se mršin. Odpadky se přesouvaly sem a tam jako vlny kalu hnané přílivem a odlivem.

Leonid Danilovič Arkadin seděl v temné místnosti čpící rozpálenými přístroji, kouřem a ochlazovači vzduchu. Zažehl si cigaretu chromovým zapalovačem a zadíval se z výšky na kostru takzvané Třetí fáze, části neustále se rozšiřujícího Elektronického města vyrůstajícího z chudinských brlohů, které se držely Bengalúru jako nějaká nevyléčitelná nemoc. Elektronické město, postavené v devadesátých letech dvacátého století, se stalo hlavním světovým centrem technologického vývoje. Snad každá velká společnost zde měla svou počítačovou základnu, která chrlila nové a nové technologie a zásobovala jimi doslova celou planetu.

Zlato z betonu, pomyslel si Arkadin obdivně. Důkladně si prostudoval dějiny alchymie, protože její schopnost měnit hmotu ho fascinovala. V tuto časnou večerní hodinu – tedy časnou pro personál vývojových firem, jejichž kanceláře většinou zaplňovaly budovy až po střechu – panoval ve vestibulu i na chodbách klid jako v New Yorku ve tři hodiny ráno. Zdejší zaměstnanci se totiž řídili pracovním dnem ve Spojených státech, díky čemuž u svých přístrojů s bezdrátovými sluchátky na uších působili ve spícím městě jako duchové.

Po neúspěchu akce v Íránu, kde dokonale převezl Maslova, si Arkadin zřídil hlavní stan tady, daleko od těch, s nimiž si šel po krku: Dimitrije Iljiče Maslova i Jasona Bournea.

Ze své kanceláře měl dokonalý výhled na obří staveniště, zatím v podstatě jen vyhloubenou jámu, v níž dělníci betonovali patky pro základy další vysokopodlažní budovy. Staveniště obvykle ozařovaly jasné reflektory, takže dělníci mohli pracovat i přes noc. Před dvěma týdny však stavební ruch nečekaně utichl a dosud se ještě nerozběhl, což mělo za následek, že výkop vzala útokem armáda žebráků, prostitutek a výrostků, která se snažila obrat každého, kdo šel náhodou kolem.

Vydechoval nosem cigaretový kouř a občas přitom zaslechl kradmé kočičí kroky svých mužů strategicky rozmístěných po kancelářích. V této místnosti byl však sám s Hassanem, velkým a ramenatým počítačovým mágem, z něhož stoupala slabá vůně elektroniky a kmínu. Arkadin si s sebou přivedl i své lidi. Všichni to byli pravověrní muslimové, což byl v místním prostředí trochu problém, jelikož rodilí Hindové muslimy nenáviděli. Původně chtěl použít oddíl sikhských žoldáků, ale nedokázal jim prostě důvěřovat.

Hassan se osvědčil jako neocenitelný pomocník. Pracoval jako programátor pro nebožtíka Nikolaje Jevsina, neoblíbeného obchodníka se zbraněmi, jehož byznys Arkadin vyfoukl Maslovovi. Hassan si z Jevsinova centrálního počítače okopíroval veškeré údaje o zákaznících, dodavatelích i kontaktech a pak celý jeho obsah smazal. Díky Jevsinovu seznamu teď Arkadin dodával zbraně a munici nejrůznějším válečníkům, despotům a teroristickým organizacím po celé zeměkouli a vydělával nepředstavitelné hory peněz.

Hassan se hrbil nad svým počítačem a pracoval se šifrovanými programy spouštěnými ze vzdálených serverů, jež Arkadin ukryl na bezpečném místě. Byl to člověk, který žil jen prací. Od Hassanovy dezerce a Jevsinovy smrti v Chartúmu už uběhly týdny, Arkadin ho však neviděl jedinkrát opustit svou kancelář. Vždycky se jen lehce naobědval, pak si zdříml, přesně od jedné do půl čtvrté, a znovu zasedl k počítači.

Arkadin nevěnoval Hassanovi plnou pozornost. Na nedaleké skříňce ležel notebook, do nějž předtím vložil harddisk z laptopu, který jeden z jeho mužů ukradl Gustavu Morenovi těsně předtím, než byl tento kolumbijský drogový boss ve svém sídle v Mexico City zastřelen. Když se Arkadin k přístroji otočil, jeho tvář se ocitla ve strašidelně namodralé elektronické záři, která mu svou neochvějností připomínala otcovu mozolnatou pěst.

Típl cigaretu a začal procházet soubory, které si už předtím opakovaně prohlédl. Platil sice řadu počítačových odborníků, ale žádnému z nich – dokonce ani Hassanovi – nedovolil s tímto harddiskem manipulovat. Vrátil se zpátky k zabezpečenému souboru, který neochotně ukázal svou tajuplnou tvář až pod tlakem výkonného antivirového programu. Teď už jej sice viděl, ale stále byl uzamčený a zašifrovaný logaritmem, který Arkadinův kryptografický software stále nedokázal prolomit navzdory tomu, že už běžel více než čtyřiadvacet hodin.

Morenův notebook schovaný na bezpečném místě představoval stejnou záhadu jako tento tajný soubor. Na boku měl štěrbinu, která byla příliš velká pro konektor USB nebo paměťovou kartu, ale na čtečku otisků prstů zase malá. Zjevně ji někdo nainstaloval dodatečně, ale za jakým účelem?

Vrtalo mu hlavou, co ten soubor může do prdele obsahovat. A kde obchodník s drogami sehnal podobný nerozluštitelný logaritmus? Na počítačovém trhu v Cali nebo v Mexico City rozhodně ne.

Arkadin se sice utápěl v hlubokém zamyšlení, přesto však zvedl hlavu, jako by ten zvuk snad ani neslyšel, ale spíš vycítil. Našpicoval uši jako lovecký pes, ustoupil do stínu a řekl: „Hassane, co je to tam dole na staveništi za světlo?“

Hassan vzhlédl. „Které myslíte, pane? Je tam tolik ohňů, že…“

„Tam,“ ukázal Arkadin. „Ne, víc dole, zvedni se a uvidíš ho.“

Když Hassan vstal a předklonil se, spustila se střelba, která roztříštila okna kanceláře a pokropila Hassana, stůl i koberec přívalem skleněných střepů. Hassan odlétl zpátky, zůstal ležet v krvi na koberci a lapal po dechu.

Dřív než rozbitými okny vlétla dovnitř druhá dávka palby a podobala protější stěnu, Arkadin stačil vyjmout harddisk z notebooku. Schoval se pod stůl, vytáhl samopal vzor 61 zvaný Škorpion a rozstřílel na kousky počítač, na kterém předtím Hassan pracoval. Tou dobou se už přerušovaná střelba začala ozývat i z kanceláří. Třeskot projektilů doprovázely výkřiky rozkazů a úpění umírajících. Bylo jasné, že od svých vojáků se pomoci nedočká. Poznal však, v jakém jazyce úsečné rozkazy padají. Byla to ruština, přesněji moskevský dialekt.

Arkadin měl za to, že Hassan cosi říká nebo alespoň vydává nějaké zvuky, ale ať to bylo cokoli, zanikalo to v burácení střelby. Jelikož útočníci byli Rusové, nepochybně jim šlo o Jevsinovy drahocenné informace. Arkadin si uvědomoval, že je v kleštích – nebezpečí hrozilo zvenčí i zevnitř budovy. Měl jen chvíli na to, aby něco podnikl. Vstal, přeběhl k ležícímu Hassanovi, jenž k němu obrátil své žadonící zarudlé oči.

„Pomozte…, pomozte mi.“ Hassan se zalykal hrůzou a vlastní krví.

„To víš, že ti pomůžu, příteli,“ řekl Arkadin laskavě.

Při troše štěstí si ho nepřátelé spletou s Hassanem a on tím získá drahocenný čas k úniku. Ale Hassan nesmí začít křičet. Arkadin si zastrčil harddisk hluboko do kapsy a dupl Hassanovi botou na krk, až se ten nebožák prohnul jako luk a vypoulil oči, div mu nevypadly z důlků. S poškozenou průdušnicí však nemohl vyloudit ani hlásku. Arkadin slyšel za zády horečnou změť zvuků vycházející zpoza zavřených dveří. Věděl, že by ho jeho muži bránili vlastním tělem, ocitli se však tváří v tvář přesile, na kterou nebyli připraveni. Zbývalo mu jen několik vteřin.

Velká okna byla jako ve všech moderních kancelářských budovách zavřená napevno, snad jako pojistka proti pokusům o sebevraždu, k nimž čas od času docházelo. Arkadin tedy otevřel boční okénko a vyklouzl do neklidné noci. Šest pater pod ním zel výkop, z něhož měla vyrůst nová výšková stavba. Mezi provizorními kartónovými chatrčemi a ohýnky se jako dlouhokrcí draci klimbající v pološeru tyčily obří zemní stroje.

Štíhlá postmoderní budova neměla žádné parapety, mezi okny se však táhly svislé pruhy z betonu a oceli. Arkadin se vyhoupl na jeden z nich právě v okamžiku, kdy dveřmi do jeho kanceláře prolétly první výstřely. Jeho muži prohráli svou statečnou bitvu s vetřelci.

Když se začal spouštět po sloupu z betonu a oceli, z výkopu šest pater hluboko k němu jako jedovatá mlha dolehl pach přepuštěného másla, palačinek, arakové šťávy a lidských výkalů. Vtom si pod sebou všiml křížících se paprsků světla: nepřátelům se ho nepodařilo zlikvidovat v kanceláři, a tak po něm začínali pátrat na zemi. Lezl jako pavouk po stěně budovy a naléhavě si přitom uvědomoval, jak je tady nápadný a zranitelný. Zastavil se na úrovni čtvrtého podlaží. Tabule skla tu byly menší a rovnoměrněji rozmístěné, jelikož se v tomto patře nacházela klimatizace, rozvody elektřiny, vody a podobně. Špičkou boty kopl do okna, ale bezvýsledně: sklo bylo vůči úderům odolné. Spustil se tedy ještě níž a vrazil nohou do kovové desky pod oknem. Prohnula se, roh se odchlípl, ale nepovolil. Arkadin slezl ještě o kousek a až v této krkolomné pozici se mu podařilo vložit prsty do prostoru mezi kovem a stěnou. Zatlačil a desku vypáčil. Nyní před sebou měl obdélníkový otvor, který byl právě tak velký, aby se do něj nasoukal. Chytil se oběma rukama sloupu, zhoupl nohy do mezery, zatlačil, protáhl nohy skrz a následně i hýždě. Teprve pak se sloupu pustil.

Na malý okamžik zůstal hlavou a trupem viset v prostoru, ale stačilo to, aby vzhůru nohama viděl, že reflektory stoupají a plíží se po fasádě budovy směrem k němu. O chvíli později ho oslepily: uvázl přímo v jejich středu. Zaslechl zvýšené hlasy a hrdelní výkřiky v ruštině, vzápětí se však vzchopil a protáhl se dovnitř celý. Ocitl se v černém tunelu a uslyšel střelbu. Třeskala nebezpečně blízko.

Ležel bez hnutí, popadal dech a snažil se vzpamatovat. Pak se za pomoci chodidel a kolen pokoušel posouvat stísněným prostorem. Kroutil přitom tu jedním ramenem, tu zas druhým. Tímto způsobem se posunul asi o metr, pak narazil na jakousi překážku. Natáhl krk a kdesi ve tmě před sebou matně rozeznal šedivou skvrnu: nešlo o žádnou překážku, ale průlez se tu nečekaně zužoval. Zatlačil tedy nohama, ale tím se jen pevněji zaklesl rameny do stěn, tak toho raději nechal a nedělal vůbec nic. Vlastně ano: snažil se co nejvíc uvolnit a a zatím v duchu spřádal plány, jak se z téhle prekérní situace vymanit.

Zahájil sérii hlubokých dechových cvičení a s každým výdechem zpomaloval. Vštěpoval si myšlenku, že jeho tělo nemá žádné kosti a je nekonečně pružné, až o tom sám sebe přesvědčil. Pak stáhl ramena k hrudníku, jak to kdysi viděl při vystoupení hadí ženy v moskevském cirkuse. Zvolna a opatrně se zapřel o vnější okraje podrážek. Nejdřív se nic nestalo, ale když se chvíli snažil, začal se posunovat kupředu a úspěšně prolezl zúženým úsekem tunelu. Vzápětí narazil temenem hlavy na jakousi mříž. Přitáhl nohy k sobě, jak jen to stísněný prostor dovoloval, a představil si, jak procházejí mřížkou. Pak najednou nohy prudce vymrštil a udeřil do mříže s takovou silou, že vyskočila a on se převalil do jakési komory páchnoucí žhavým kovem a olejem.

Po bližší obhlídce odhalil, že kobka je ve skutečnosti rozvodnou stanicí výtahu. Arkadin vyšel druhou stranou ven a ocitl se ve výtahové šachtě. Uslyšel výkřiky ruských zabijáků. Kabina výtahu klesala směrem ke čtvrtému patru. Muži venku očividně své kolegy uvnitř informovali, kudy Arkadin znovu vstoupil do budovy.

Rozhlédl se a přímo naproti spatřil žebřík přišroubovaný ke zdi. Než však stačil cokoli podniknout, poklop na střeše výtahové kabiny se rozlétl a vykoukl z něj jeden z Rusů. Když si Arkadina všiml, pozvedl samopal.

Arkadin se přikrčil a dávka střel se s jiskrami odrazila od stěny přesně v místě, kde měl ještě před chvílí hlavu. V podřepu namířil od boku a pokropil Rusovu hlavu krupobitím projektilů. Střecha kabiny se nacházela téměř v jeho úrovni, a tak se odrazil a skočil. Jakmile se dotkl botou střechy, vylétly otevřeným poklopem další výstřely, které ho málem srazily na kolena. Nenechal se však rozhodit. Udělal dlouhý krok na druhou stranu výtahu, přeskočil mezeru ke svislému žebříku a okamžitě se po něm vydal dolů. Kabina výtahu za jeho zády zatím začala klesat. Když byla asi dva metry pod ním, zastavila se.

Pevně se chytil, prudce se otočil, a jakmile spatřil v otevřeném poklopu pohyb, třikrát v rychlém sledu vypálil, až kulky zazvonily o střechu. Pak pokračoval po žebříku dolů a bral to po dvou až třech příčkách, aby bylo pro nepřítele složitější ho zaměřit.

Z výtahu vyšlehly výstřely, které zajiskřily o kovový žebřík, Arkadin však neochvějně dál slézal dolů jako pavouk. Pak střelba náhle ustala. Arkadin se odvážil pohlédnout vzhůru a okamžitě si všiml, že jeden z Rusů, kteří přežili, vylezl otevřeným poklopem ven a pustil se po žebříku za ním.

Arkadin se zastavil, pozvedl zbraň, ale než stačil vypálit, Rus se pustil, vrhl se dolů a zachytil se ho, div mu nevyrval paže z ramenních kloubů. Nebezpečně se zhoupl pod vahou padajícího útočníka a ten mu mezitím vyrazil zbraň z ruky. S řinčením slétla do šachty a odrážela se z jedné strany na druhou. Výtah se opět rozjel směrem dolů.

Rus jednou rukou držel Arkadina pod krkem, zatímco druhou vytrhl z pochvy bojový nůž. Zatlačil Arkadinovi bradu nahoru a odhalil hrdlo. Hrozivá, široká čepel opsala oblouk vzduchem. Arkadin vymrštil koleno, Rus se prohnul v zádech a střetl se s dnem klesajícího výtahu.

Arkadin byl sice pevně zapřený, přesto měl však co dělat, aby ho s sebou Rus nestrhl a on nevrazil do kabiny. Chvíli zůstal viset hlavou dolů a zachránily ho jen kotníky zaháknuté do příček žebříku. Houpal se sem a tam a pokoušel se zorientovat. Pak se natáhl, silnýma rukama sevřel žebřík, vyprostil kotníky a spustil nohy dolů. Byl to pořádný nápor na ramena, ale Arkadin tentokrát neponechal nic náhodě a nezakolísal. Našel chodidly příčku pod sebou a pokračoval v sestupu.

Výtah zatím pokračoval v jízdě do přízemí, z otevřených horních dvířek však už hlavu nikdo nevystrčil. Arkadin seskočil na střechu a obezřetně nahlédl dovnitř. Byli tam dva muži, oba mrtví. Spustil se do kabiny, sebral jednomu z bezvládných gangsterů zbraň a pak stiskl knoflík s nápisem SUTERÉN.

Podzemí věžáku tvořila parkovací garáž osvětlená zářivkami. Nebyla však příliš využívaná, jelikož většina lidí, kteří v budově pracovali, si nemohla auto dovolit a jezdila do zaměstnání taxíkem.

Kromě jeho BMW, dvou nablýskaných mercedesů, jedné Toyoty Qualis a Hondy City neparkovaly v garáži žádné vozy. Arkadin všechna auta zkontroloval: nikdo v nich neseděl. Vyhnul se svému BMW, vloupal se do toyoty a po několika chvílích hraní s elektronikou se mu podařilo vyřadit z provozu imobilizér. Usedl za volant, zařadil rychlost a přejel po holém betonu k výjezdu na ulici.

Se sprškou jisker sršících od podvozku se vyřítil ze zadní části budovy na nerovně dlážděnou ulici. Přímo před sebou měl staveniště, které předtím sledoval z výšky. Mezi sutinami a obřími stroji plálo tolik ohňů, že tam snad každou chvíli muselo začít hořet.

Z obou stran uslyšel hrdelní řev silných motocyklových motorů: dva Rusové se k němu hnali na svých mechanických koních. Bylo zřejmé, že na něho čekali na opačných koncích ulice, a ať se vrtne doleva či doprava, odříznou mu cestu. Sešlápl plynový pedál až na podlahu, vyrazil rovně, přejel ulici a proboural chatrný plot ohraničující staveniště.

Předek toyoty se okamžitě sklonil dolů a vůz se krkolomně řítil do hluboké jámy. Dopad sice zmírnily tlumiče, Arkadin však přesto nadskočil, když auto dopadlo na dno a za kvílení pneumatik pokračovalo v jízdě. Oba motocykly se za jeho zády zvedly do vzduchu a slétly do výkopu. Přistály, odrazily se od země a vydaly se za ním.

Arkadin mířil přímo k jednomu z ohňů a bezdomovci před ním zoufale uskakovali stranou. Když projížděl mezi plameny, strhl volant ostře doleva a protáhl se jako nit uchem jehly mezi dvěma obřími stroji. Těsně se vyhnul jedné z nebezpečných mastných skvrn a prudce zabočil doprava směrem k dalšímu ohni a další tlupě ztroskotanců.

Podíval se do zpětného zrcátka a viděl, že jeden z motocyklistů se ho stále drží. Že by toho druhého setřásl? Řítil se vstříc plamenům, počkal si do poslední chvíle, kdy ho záře téměř oslepila, a pak dupl na brzdu. Zatímco se lidé rozprchli všemi směry, motorka se zabořila do toyoty a její řidič, který v ostrém jasu pořádně neviděl, vylétl střemhlav ze sedla. Odrazil se od střechy auta a sklouzl na zem.

To už Arkadin vyskočil z vozu. Slyšel, jak motocyklista sténá, zatímco se lopotně snaží vstát z hlíny, a tak ho Arkadin tvrdě nakopl do spánku. Když se vracel k autu, do blatníku se zarylo několik projektilů. Skrčil se. Samopal, který sebral mrtvému ve výtahu, ležel na sedadle spolujezdce, kam nedosáhl. Pokusil se proplížit ke dveřím řidiče, ale výstřely skrápějící bok toyoty ho pokaždé zahnaly zpátky.

Lehl si na zem a začal se plazit pod autem. Závan vazkého čpavého vzduchu ho udeřil jako kladivo. Vylezl na druhé straně, otevřel zadní dveře toyoty – a nepřítel mu málem ustřelil hlavu.

Skočil zpátky pod vůz, aby si rozmyslel další postup, a během několika vteřin si uvědomil, že mu nezbývá než auto opustit. Bylo mu jasné, že přesně k tomu ho chce protivník donutit. Arkadin musel přijít na to, jak jeho výhodu zmenšit nebo úplně smazat.

Na chvíli zavřel oči a na základě směru přilétajících střel si představil, kde asi ruský motorkář je. Pak se obrátil o devadesát stupňů, zahákl prsty kolem předního nárazníku a vyškrábal se zpod vozu.

Výstřely rozbily čelní okno, ale díky bezpečnostnímu sklu zůstalo pohromadě. Vytvořila se na něm ale tak hustá pavučina, že přes ni pronásledovatel nemohl prchajícího Arkadina vidět. Stavební jáma byla plná páchnoucích bezdomovců, zbídačelých lidských trosek. Arkadin mezi těmi pobledlými kostlivci kličkoval a letmo zahlédl jejich tváře. Pak ve změti hindských a urdských slov uslyšel hrdelní zakašlání motocyklového motoru. Lidské mátohy se vlnily jako moře a rozestupovaly se před ním. Ruský nepřítel ho však sledoval jako tečku na obrazovce sonaru.

Po chvíli běhu Arkadin v temnotě rozeznal kostru z kovových traverz ukotvených v hlubokých betonových základech a rozběhl se k nim. Motorka se s dalším zaburácením vymanila z proudu lidí a blížila se, Arkadin však už zmizel v kovové konstrukci.

Rus dojel až ke stavbě a zpomalil. Vlevo od něj se táhla ohrada z vlnitého plechu, která rezivěla v lepkavém indickém vzduchu, dal se tedy doprava a začal kovovou kostru objíždět. Nahlížel přitom dolů do temné propasti, z níž čněly masivní betonové patky jako stoličky. Samopal Kalašnikov měl připravený ke střelbě.

Byl zhruba v půli cesty, když na něj Arkadin skočil z horního nosníku, kde předtím vleže číhal jako levhart. Když se Rus zaklonil, rukou reflexivně přidal plyn. Motorka se vzepjala na zadním kole, vyrazila kupředu jako neřízená střela a odhodila oba muže stranou. Rus se udeřil hlavou do jedné z traverz a upustil zbraň. Arkadin se na něj chtěl vrhnout, ale zjistil, že střepina kovu mu projela kůží na zadní straně stehna až na kost. Se zaťatými zuby a zatajeným dechem si tu ostrou věc vykroutil ven. Bolelo to jako čert a před očima se mu dělaly mžitky. Rus ho však nešetřil, vrhl se na něj a zasypával ho sérií úderů do hlavy, žeber a hrudní kosti, dokud Arkadin nemáchl kovovou střepinou a nezabodl mu ji do srdce.

Muž otevřel ústa překvapením a nechápavě se na Arkadina podíval. V příští chvíli obrátil oči v sloup a svezl se na zem nasáklou krví. Arkadin se otočil a vykročil k východu na ulici, měl však pocit, jako by mu někdo píchl uklidňující injekci. Jeho zkoprnělé nohy příliš nereagovaly na povely z mozku, který upadal do stále většího otupění. Nemohl se soustředit a dala se do něj zima. Snažil se popadnout dech, ale nešlo to. Upadl.

Snad všude kolem něj hořely ohně, celé město bylo v plamenech, noční obloha měla barvu krve a tepala v rytmu jeho vyčerpaného srdce. Uviděl před sebou oči lidí, jež zabil. Byly rudé jako oči krys, které ho obkličovaly ze všech stran. Nechci tady s vámi zůstat, pomyslel si a začal se propadat do mrákot.

A možná právě tato myšlenka ho přiměla zhluboka se nadechnout a v nastalém okamžiku zklidnění či slabosti přijmout vodu od těch, kteří ho obklopovali. Uvědomil si, že to nejsou známí mrtví, ale neznámí živí. Byli sice špinaví, otrhaní a zoufalí, neomylně však poznali, když někdo potřeboval pomoci. Měli v sobě vrozenou lásku k bližnímu. Neslétli se na něj jako hejno supů na mršinu, ale otevřeli mu svá srdce. Chudáci jsou obvykle ochotnější podělit se o to málo, co mají, než milionáři bydlící v pevnostech s branami na druhé straně města. To Arkadinovi běželo hlavou, když od nich přijímal darovanou vodu a na oplátku jim dal hrst rupií ze své kapsy. Zanedlouho se vzpamatoval natolik, že měl sílu zavolat do místní nemocnice. Pak si utrhl rukáv košile a omotal jej kolem stehna, aby zastavil krvácení. Na staveništi byla i parta kluků, kteří utekli z domova nebo přišli o rodiče při jedné z mnoha krvavých náboženských šarvátek, jež v okolí čas od času propukaly. Sledovali ho jako hrdinu z nějaké videohry, jako by snad ani nebyl z masa a kostí. Pokynul jim a oni k němu přispěchali jako jeden muž. Ve svém středu ukrývali Rusův motocykl a Arkadin pochopil, že ho chrání jako cennou trofej.

„Nebojte, já vám tu motorku neseberu,“ ujistil je hindsky. „Pomozte mi dostat se odsud na ulici.“

Za stále silnějšího kvílení sirén se s pomocí chlapců vybelhal z jámy přímo do rukou zdravotníků, kteří ho naložili do sanitky. Jeden z nich mu změřil srdeční tep a druhý prohlédl ránu.

O deset minut později ho na skládacím lehátku přivezli na ambulanci a přeložili na břicho na jedno z lůžek. Studený vzduch ho probral z horečnatého stavu, v němž se nacházel. Dostal injekci lokálního anestetika a sledoval přicházející a odcházející personál. Pak si jakýsi chirurg umyl ruce v dezinfekčním gelu z nádobky připevněné ke sloupu, navlékl si rukavice a začal mu čistit a zašívat ránu.

Při ošetřování měl Arkadin čas zamyslet se nad předchozím útokem. Věděl, že si ho objednal Dimitrij Iljič Maslov, šéf Kazaňské mafie, součásti moskevského podsvětí. Arkadin pro Maslova kdysi pracoval a pak od něj převzal ilegální obchod se zbraněmi. Tento obchod byl pro Maslova životně důležitý, protože Kreml po mafii tvrdě šel a pomalu, ale jistě připravoval její jednotlivé klany o mocenskou základnu, kterou si od dob perestrojky budovaly. V průběhu let však Dimitrij Maslov prokázal, že je jiný než šéfové ostatních band, kteří buď přicházeli o vliv, nebo už seděli ve vězení. Maslovovi se v těžkých dobách celkem dařilo, jelikož měl dostatečnou politickou podporu na to, aby úřadům vzdoroval nebo si je alespoň držel dál od těla. Byl to nebezpečný chlap a ještě nebezpečnější nepřítel.

Ano, pomyslel si Arkadin, když chirurg odstřihl konce nití. Maslov si ten útok určitě objednal, ale sám ho nenaplánoval. Měl plné ruce práce s politickými protivníky, kteří na něj doráželi ze všech stran. Navíc už se dlouho nepohyboval v terénu a ztratil ostré reakce, jež člověk získá jedině na ulici. Komu tedy ten úkol svěřil? ptal se Arkadin sám sebe.

V té chvíli jakoby zásahem shůry dostal odpověď. V části sálu ukryté ve stínu totiž postával Vjačeslav Germanovič Ozerov, Maslovův nový zástupce pro černou práci. Spěchající personál ani sténající pacienti mu nevěnovali žádnou pozornost. Arkadin měl s Ozerovem nevyřízené účty, které sahaly až do Arkadinova rodného města Nižního Tagilu. Dělil je hluboký příkop plný žluči a nenávisti. Stále si živě vzpomínal na jejich poslední setkání – násilný střet v horách severního. Ázerbájdžánu, kde Arkadin cvičil pro Maslova údernou skupinu a přitom plánoval, jako ho oklame. Ozerova tenkrát málem ubil k smrti, čímž ho nikoli poprvé ztrestal za zvěrstva, jež Ozerov před mnoha lety napáchal v Arkadinově domovském městě. Ozerov byl pro naplánování útoku samozřejmě ideálním adeptem a v případě potřeby by při plnění úkolu jistě nasadil i vlastní život.

Ozerov stál s rukama založenýma na prsou a zdálo se, že se dívá do prázdna, ve skutečnosti však Arkadina pozoroval s cílevědomým soustředěním jestřába sledujícího kořist. Tvář měl poďobanou a zjizvenou stopami spáchaných vražd, pouličních rvaček a soubojů na život a na smrt. Koutky jeho širokých úst s tenkými rty byly ohnuté do dobře známého nenávistného úsměvu, blahosklonného a odporného.

Arkadin byl uvězněn ve vlastních kalhotách. Měl je shrnuté ke kotníkům, aby se zdravotníci nezdržovali s jejich svlékáním. Stehno ho v danou chvíli vůbec nebolelo, ale nevěděl, jestli mu střelná rána umožní běžet.

„Hotovo,“ uslyšel chirurga. „Nejméně týden udržujte ránu v suchu. Předepíšu vám antibiotika a prášky proti bolesti. Cestou si je můžete vyzvednout v lékárně. Máte štěstí, rána byla jasně ohraničená a přivezli vás dřív, než se do ní stačila dostat infekce.“ Pak se lékař zasmál. „Ale na maratóny musíte na chvíli zapomenout.“

Sestra mu přiložila ke stehnu sterilní polštářek a upevnila jej na místě leukoplastí.

„Asi hodinu byste neměl nic cítit,“ řekla. „Do té doby určitě začněte užívat oba léky, které vám pan doktor předepsal.“

Ozerov spustil paže a odstoupil od stěny. Pořád se nedíval přímo na Arkadina, pravou ruku však zabořil do kapsy kalhot. Arkadin netušil, co má za zbraň, ale nechtěl čekat, až mu ji ukáže.

Požádal sestru, aby mu pomohla obléct kalhoty. Když si zapnul pásek a posadil se, otočila se k odchodu. Ozerov se viditelně napjal. Arkadin spustil nohy z postele a pošeptal sestře do ucha: „Jsem od tajné policie. Toho chlapa poslali, aby mě zabil.“ Když sestra vytřeštila oči, dodal: „Udělejte, co vám řeknu, a nic se nestane.“

Pak vykročil doprava a držel ženu mezi sebou a Ozerovem, který ostražitě sledoval každý jeho krok.

„Vzdalujete se od východu,“ hlesla sestra.

Arkadin však šel dál. Blížil se ke sloupu, kde si předtím chirurg dezinfikoval ruce. Poznal, že sestra je čím dál nervóznější.

„Prosím vás,“ zašeptala, „dovolte mi zavolat ochranku.“

Zastavili se vedle sloupu. „Dobře,“ řekl a strčil do ní tak silně, že nalétla do vozíku s lékařským náčiním a srazila k zemi další sestru a doktora. V nastalém zmatku přispěchal z chodby člen ostrahy a Ozerov k němu zamířil se zlověstnou dýkou v ruce.

Arkadin popadl nádobku s dezinfekcí a vytrhl ji z držáku. Tvrdě s ní udeřil strážného do hlavy a padající muž uklouzl po linoleu. Arkadin zastrčil lahvičku do podpaží, přeskočil ležící tělo a vyrazil do chodby.

Ozerov mu byl v patách a s každým krokem se blížil. Arkadin si uvědomil, že z obavy, aby si nepotrhal stehy, bezděčně zpomaluje. Ušklíbl se sám nad sebou, proplul kolem dvou vyděšených lékařů a prudce přidal. Chodba před ním byla liduprázdná. Zašátral v kapse po zapalovači, rozžehl plamínek a vystříkl dezinfekci z nádobky. Slyšel za sebou dusot Ozerovových bot a úplně cítil, jak se Rusovi zrychluje dech.

Náhle se prudce otočil, zapálil vysoce hořlavou tekutinu, napřáhl nádobku a hodil ji na blížícího se pronásledovatele. Ten se otočil a vrhl se pryč, exploze ho však přesto zasáhla s takovou silou, že odlétl o velký kus chodby dál.

Rozezvučel se alarm, který doplňoval nesourodou změť výkřiků, pištění, dupání a mihotavých plamenů. Arkadin vyrazil dál, ale na rohu zvolnil do chůze. Kolem něj se prohnali dva členové ochranky se skupinkou starších doktorů, div ho nesrazili na zem. Po noze mu začala stékat krev, horká a životadárná. Jeho vidění bylo křišťálově jasné, ostře ohraničené, barvité a plné života. Přidržel dveře jakési ženě v invalidním vozíku, která svírala v náruči dítě. Poděkovala mu a on se tak upřímně zasmál, že se také neubránila smíchu. Dveřmi, jež držel otevřené, v příští chvíli vtrhl z ulice oddíl sveřepě se tvářících policistů a proběhl přímo kolem něj.

KNIHA PRVNÍ

1

„Ano,“ řekl Suparwita, „to je ten prsten, který Holly Marie Moreauová dostala od otce.“

Jason Bourne zvedl jednoduchý zlatý kroužek s rytinou na vnitřní straně. „Zvláštní. Vůbec si na něj nevzpomínám.“

„Vy si nevzpomínáte na hodně věcí ze své minulosti,“ odvětil Suparwita, „a Holly Marie Moreauová je jednou z nich.“

Bourne a Suparwita seděli s překříženýma nohama na podlaze domku balijského šamana hluboko v džungli Karangasem na jihovýchodě Bali. Bourne se na ostrov vrátil, aby dopadl Noaha Perlise, špiona, jenž před lety Holly zavraždil. Když Perlise ani ne deset kilometrů od tohoto místa zabil, vypáčil tento prsten z jeho sevření.

„Hollyini rodiče sem přijeli z Maroka, když jí bylo pět,“ pokračoval Suparwita. „Vypadali jako uprchlíci.“

„Před čím utíkali?“

„Těžko říct. Pokud pověsti o nich nelžou, prchali před náboženským pronásledováním a ostrov Bali pro ně byl ideálním východiskem.“ Suparwita zastával hodnost Mangku, tedy vysokého kněze a šamana, byl ovšem i něčím víc. Něčím, pro co západní civilizace nemá označení. „Potřebovali se schovat.“

„Schovat?“ zachmuřil se Bourne. „Před kým?“

Suparwita byl pohledný muž neurčitého věku. Měl tmavou ořechovou pleť a široký, odzbrojující úsměv tvořený dvěma řadami pravidelných a dokonale bílých zubů. Na Balijce byl velký a vyzařoval jakousi nadpozemskou sílu, která Bournea fascinovala. Jeho dům – či spíš svatyně, obklopená bujnou zahradou prozářenou sluncem a vysokými štukovými stěnami – ležel v nejhlubším stínu, takže uvnitř i v poledne panoval příjemný chládek. Podlahu tvořila udusaná hlína pokrytá sisalovým kobercem. Tu a tam se na zemi či stěnách vyjímaly květináče s bylinkami, svazky kořenů či kytice usušených květů ve tvaru vějíře. Stíny, které zaplnily všechny kouty, působily dojmem neustálého pohybu, jako by snad byly tekuté.

„Před Hollyiným strýcem,“ odpověděl Suparwita. „To jemu ten prsten sebrali.“

„On věděl, že ho ukradli?“

„Myslel si, že se ztratil.“ Suparwita naklonil hlavu. „Venku někdo je.“

Bourne kývl. „Za chvíli to vyřídíme.“

„Nebojíte se, že sem vtrhnou se zbraněmi?“

„Nezasáhnou, dokud nevyjdeme ven. Chtějí mě, ne vás.“ Bourne se dotkl prstenu ukazovákem. „Pokračujte.“

Suparwita naklonil hlavu. „Skrývali se před Hollyiným strýcem. Zapřísahal se, že ji přivede zpátky do rodinného sídla v pohoří Atlas.“

„Jsou to Berbeři. Moreau samozřejmě znamená Maur,“ zauvažoval Bourne. „Proč chtěl strýc přivést Holly zpátky do Maroka?“

Suparwita spočinul na Bourneovi dlouhým pohledem. „Něco mi říká, že jste to kdysi věděl.“

„Jako poslední měl ten prsten Noah Perlis, takže Holly určitě zavraždil kvůli němu.“ Bourne vzal kroužek do ruky. „Proč po něm tak toužil? Co může být na nějakém snubním prstýnku tak zvláštního?“

„To je součást záhady, kterou jste se snažil rozplést.“

„To už je dávno. Teď bych nevěděl, kde mám začít.“

„Perlis si držel byty v různých městech,“ řekl Suparwita, „ale základnu měl v Londýně a právě tam Holly pobývala během těch osmnácti měsíců v zahraničí, než se znovu vrátila na Bali. Perlis se za ní sem vydal, aby ji zabil a získal ten prsten.“

„Jak to všechno víte?“ otázal se Bourne.

Suparwitova tvář se zkřivila do odzbrojujícího úsměvu, jenž byl pro něho typický. Náhle vypadal jako džin, kterého vypustil z láhve sám Aladin. „Vím to, protože jste mi to řekl.“

Rozdílu mezi starou CIA řízenou zemřelou Veronikou Hartovou a novou pod vedením M. Errola Danzigera si Soraya Mooreová všimla okamžitě po příchodu do centrály ve Washingtonu. Bezpečnostní opatření byla tak přísná, že zdolávání různých kontrol připomínalo spíš dobývání středověké pevnosti. Žádného z členů ostrahy navíc nepoznávala. Všechny tváře měly tvrdý, sveřepý výraz, který tak dobře ovládají jedině příslušníci americké armády. Nijak zvlášť ji to nepřekvapilo, vždyť M. Errol Danziger před svým jmenováním do ředitelské funkce působil jako zástupce šéfa Národní bezpečnostní agentury pro rádiový odposlech a měl za sebou dlouhou a úspěšnou kariéru v ozbrojených složkách a následně na ministerstvu obrany. Také to byl mizera, který se neohlížel na nikoho a na nic, přesto ji však rychlost, s níž nový vůdce CIA dosadil do funkcí své vlastní lidi, zaskočila.

Od dob, kdy CIA za druhé světové války vznikla jako Úřad strategických služeb, se tato zpravodajská organizace rozvíjela zcela samostatně bez zásahů z Pentagonu či jeho špionážní odnože Národní bezpečnostní agentury. Díky rostoucí moci ministra obrany Buda Hallidaye se však CIA s Národní bezpečnostní agenturou spojila a její unikátní genetická výbava se tím pádem rozředila. A nový vládce Danziger patřil k Hallidayovým lidem.

Soraya byla ředitelkou Týfónu, muslimské protiteroristické skupiny působící pod záštitou CIA. V duchu si vyhodnocovala dopad změn, které Danziger během několika týdnů jejího pobytu v Káhiře podnikl. Považovala za velké štěstí, že Týfón je částečně samostatný. Soraya podléhala přímo řediteli CIA, a tak se nemusela zdržovat se šéfy jednotlivých odborů. Byla napůl Arabka a všechny své lidi dobře znala, koneckonců si je ve většině případů sama vybrala. Kdyby je o to požádala, šli by s ní klidně i do pekla. Ale co její přátelé a kolegové uvnitř samotné CIA?

Vystoupila v patře, kde měl sídlo ředitel CIA, a zaplavila ji strašidelně zelená záře pronikající neprůstřelným sklem. Narazila na mladého muže hubeného jako tyčka, který měl ocelové oči a námořnický sestřih na ježka. Seděl za stolem a probíral se kupkou papírů. Na jmenovce vedle něj stálo: PORUČÍK R. SIMMONS READE.

„Dobrý den, já jsem Soraya Mooreová,“ představila se. „Mám domluvenou schůzku s panem ředitelem.“

Poručík Reade zvedl oči. Byl v nich neutrální pohled, který však obsahoval i špetku posměchu. Měl na sobě modrý oblek, naškrobenou bílou košili a červenomodrou proužkovanou kravatu. Aniž by se podíval do počítače, chladně jí sdělil: „Měla jste domluvenou schůzku s panem ředitelem. Před patnácti dny.“

„Ano, já vím,“ řekla. „Byla jsem v terénu. Musela jsem ještě vyřešit nějaké pozůstatky po té akci v severním Íránu, které se…“

Readeova tvář ve světlezelené záři vypadala ještě protáhlejší a ostřejší, jako nebezpečná zbraň. „Neuposlechla jste přímý ředitelův rozkaz.“

„Pan ředitel se sotva ujal funkce. Nemohl vědět, že…“

„Pan ředitel o vás ví všechno, co potřebuje, paní Mooreová.“

Soraya se naježila. „Co to má sakra znamenat? A jen tak mimochodem, jsem paní ředitelka.“

„Máte staré informace, paní Mooreová, což mě ani nepřekvapuje,“ pravil Reade ironicky. „Dostala jste výpověď.“

„Cože? To si snad děláte srandu! Já přece…“ Soraya měla pocit, že se jí pod nohama otevřela obří výlevka, která ji nemilosrdně stahuje dolů. „Chci mluvit s ředitelem!“

Reade se ještě víc zatvrdil. „Už tady nepracujete. Odevzdejte prosím služební průkaz, kreditní karty a mobilní telefon.“

Soraya se předklonila a opřela se pěstmi o hladkou desku stolu. „Kdo sakra jste, abyste mi mohl poroučet?“

„Jsem hlas ředitele Danzigera.“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„Vaše karty přestaly platit. Jinam než ven se nedostanete.“

Znovu se napřímila. „Řekněte řediteli, že až se uráčí mě vyslechnout, ať mi dá vědět. Budu u sebe.“

R. Simmons Reade sáhl na zem pro kartónovou krabici bez víka, kterou k ní posunul po stole. Soraya se podívala dovnitř a málem vyjekla. Ležely tam úhledně srovnané všechny její osobní věci, které měla v kanceláři.

„Mohu jen zopakovat to, co jste mi sám řekl.“ Suparwita vstal a Bourne ho napodobil.

„Takže už tehdy jsem se o Perlise zajímal.“ Nebyla to otázka a balijský šaman to tak ani nebral. „Ale proč? A co měl společného s Holly Marií Moreauovou?“

„Ať mezi vámi bylo cokoli,“ řekl Suparwita, „pravděpodobně se setkali v Londýně.“

„A co ten zvláštní nápis, který se táhne po vnitřní straně prstenu?“

„Kdysi jste mi ho ukázal, abych vám ho pomohl rozluštit. Nemám ponětí, co znamená.“

„Žádný moderní jazyk to není,“ podotkl Bourne a snažil se ze své porouchané paměti vylovit další podrobnosti.

Suparwita k němu udělal krok a ztlumil hlas až téměř do šepotu. Bourne jej však slyšel neuvěřitelně ostře.

„Jak jsem řekl, narodil jste se v prosinci, v Sivově měsíci.“ Jméno boha Sivy vyslovil jako všichni Balijci. „Navíc jste spatřil světlo světa v Sivův den: v poslední den měsíce, který je zároveň koncem i začátkem. Rozumíte? Jste předurčen zemřít a znovu se narodit.“

„To už jsem udělal před osmi měsíci, když mě Arkadin postřelil.“

Suparwita zasmušile přikývl. „Kdybych vám předtím nedal vypít životabudič, nejspíš byste tomu zranění podlehl.“

„Zachránil jste mě,“ uznal Bourne. „Proč?“

Suparwita se na něj znovu oslnivě usmál. „My dva jsme spojeni.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví, jak a proč?“

Bourne potřeboval přejít k praktickým věcem, a tak odbočil od tématu. „Venku jsou dva muži. Než jsem k vám vstoupil, spočítal jsem je.“

„A přesto jste je sem zavedl.“

Teď se pro změnu usmál Bourne a ještě víc ztišil hlas. „To všechno je součást plánu, příteli.“

Suparwita zvedl ruku. „Než ten svůj plán uskutečníte, musím vám říct něco důležitého.“

Odmlčel se na dostatečně dlouhou dobu, aby měl Bourne čas zauvažovat, co má asi na srdci. Trochu už šamana znal, a tak vycítil, že chce mluvit o něčem vážném. Stejný výraz u něj viděl těsně předtím, než mu Suparwita právě v této místnosti před několika měsíci podal lektvar z životabudiče.

„Dobře mě poslouchejte.“ Po úsměvu nezbylo na šamanově tváři ani památky. „Do roka zemřete. Budete muset zemřít, abyste zachránil lidi kolem sebe. Všechny, které máte rád a na kterých vám záleží.“

Bourne měl sice dobrý výcvik a uměl se ovládat, přesto mu však přejel mráz po zádech. Jedna věc je riskovat, opakovaně si zahrávat se smrtí a pokoušet osud, avšak jasně slyšet, že vám nezbývá ani rok života, to je něco úplně jiného. Ano, mohl se nad tím pousmát. Je přece racionální člověk ze Západu a na světě existuje tolik náboženství, že je snadné 99 procent z nich zlehčit či odmítnout. V Suparwitových očích však spatřil pravdu. Šamanovy zázračné schopnosti mu opět umožnily nahlédnout do budoucnosti, alespoň do své vlastní. „My dva jsme spojeni.“ Suparwita mu už jednou zachránil život, tak proč o jeho slovech pochybovat?

„Víte, jak a kdy se to stane?“

Mudrc zavrtěl hlavou. „Takhle to nefunguje. Vidím budoucnost jen v záblescích. Jsou to jakési živé sny plné barev a zlých znamení. Nejsou v nich však žádné konkrétní obrazy ani podrobnosti, nemají jasné kontury.“

„Jednou jste mi řekl, že mě Siva ochrání.“

„Pravda.“ Do Suparwitovy tváře se vrátil úsměv. Zavedl Bournea do jiného pokoje, který byl plný stínů a kadidlové vůně. „A několik příštích hodin bude příkladem jeho pomoci.“

Valerie Zapolská, osobní asistentka Roryho Dolla, doručila ten vzkaz řediteli CIA sama, protože prý její šéf nechtěl zprávu posílat přes počítač, i když mají systémy CIA špičkové zabezpečení.

„Proč to Doll nepřinesl osobně?“ zachmuřil se Danziger, aniž by vzhlédl.

„Pan ředitel je zaneprázdněn,“ odvětila Valerie. „Dočasně.“

Byla to malá snědá žena s převislými víčky. Danzigerovi se nelíbilo, že ji Doll poslal.

„Jason Bourne žije? Co to má sakra znamenat?“ Vyskočil z křesla, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Nevěřícně si pročítal hlášení, které bylo krátké a postrádalo bližší detaily, a do hlavy se mu hrnula krev, že se mu div nerozskočila.

Pak se Valerie dopustila osudové chyby tím, že se zachovala starostlivě. „Pane řediteli, mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Udělat, udělat?“ Zvedl oči, jako by se probral z omámení. „Jasně že můžete. Řekněte mi, že je to od Roryho Dolla jen blbej fór. Protože jestli ne, tak vás okamžitě vykopnu.“

„To je všechno, Val,“ řekl Rory Doll, který se objevil ve dveřích za jejími zády. „Vraťte se do kanceláře.“ Její děkovný výraz jen částečně ulevil Dollovým výčitkám svědomí, že ji předhodil lvovi.

„Já jí dám vážně padáka, přísahám!“ zaburácel Danziger.

Doll vstoupil do kanceláře a zastavil se až před ředitelským stolem. „Pokud to uděláte, Stu Gold se na vás vrhne jako mouchy na lejno.“

„Gold? Kdo je kurva Stu Gold? Co mi je do něj?“

„Je to právník CIA.“

„Toho taky kopnu na zadku.“

„Vyloučeno, pane. Jeho firma má se CIA neprůstřelnou smlouvu a on je jediný, kdo má všechny prověrky.“

Ruka ředitele CIA se vymrštila do výhrůžného gesta. „Myslíte, že si nenajdu důvod, proč bych ji propustil?“ Luskl prsty. „Jak se jmenuje?“

„Zapolská. Valerie Zapolská.“

„Výborně. Je to Ruska? Chci ji znovu nechat proklepnout. Chci vědět i to, čím si lakuje nehty. Rozumíte?“

Doll diplomaticky přikývl. Byl štíhlý, světlovlasý a jeho pomněnkově modré oči zářily do dálky. „Naprosto, pane.“

„A Bůh s vámi, jestli se na ní najde sebemenší poskvrnka nebo třeba jen nejasnost.“

Od nedávného zběhnutí Petera Markse měl ředitel CIA mrzutou náladu. Nový ředitel operací dosud nebyl jmenován. Doll býval Marksovým podřízeným a věděl, že když Danzigerovi prokáže věrnost, získá dobré vyhlídky na šéfovskou pozici. Zaťal tedy zuby a změnil téma. „Musíme si o té nové informaci promluvit.“

„Takže to není vtip?“

„Bohužel ne.“ Doll zavrtěl hlavou. „Jasona Bournea vyfotili, když žádal o dočasné vízum na letišti Denpasar na ostrově Bali. V Indonésii.“

„Sakra, já vím, kde je Bali.“

„Jen jsem se chtěl vyjadřovat přesně, jak jste nás žádal při úvodní instruktáži.“

Ředitel CIA měl pořád zlost, ale nic na to neřekl. Zprávu se zrnitou černobílou fotografií Bournea svíral v pěsti – ve své železné pěsti, jak rád říkal.

„Jak vidíte na elektronickém označení v pravém dolním rohu, snímek byl pořízen před třemi dny ve čtrnáct hodin dvacet devět minut místního času. Našim technikům chvíli trvalo, než se přesvědčili, že při přenosu nedošlo k chybě ani k úniku.“

Danziger se nadechl. „Bourne přece zemřel. Má být po smrti. Myslel jsem, že jsme s ním navždy skoncovali.“ Zmačkal fotku a hodil ji do koše u skartovacího stroje. „Je tam pořád? Doufám, že víte aspoň tohle.“

„Ano, pane.“ Doll přikývl. „V tuto chvíli je na Bali.“

„Sledujete ho?“

„Čtyřiadvacet hodin denně. Bez našeho vědomí neudělá ani krok.“

Danziger se na chvíli zamyslel a pak se zeptal: „Koho máme v Indonésii na černou práci?“

Doll byl na tuto otázku připraven. „Covena. Ale dovolte mi připomenout, že Soraya Mooreová ve své poslední zprávě z Káhiry uvádí, že Bourne měl velkou zásluhu na tom, že v severním Íránu nedošlo ke katastrofě. Mluvím o akci, která zničila agenturu Černá řeka.“

„Bourne je nebezpečný právě i tím, že – jak jen to říct? – že dokáže nežádoucím způsobem ovlivňovat ženy. Mooreová k nim nepochybně patří, a proto byla také propuštěna.“ Ředitel CIA pokýval hlavou. „Aktivujte Covena, pane Dolle.“

„To samozřejmě mohu, ale chvíli mu potrvá, než…“

„Kdo je blíž?“ štěkl Danziger netrpělivě.

Doll se podíval do svých poznámek. „V Jakartě máme zásahovou jednotku. Do hodiny může sedět ve vojenské helikoptéře.“

„Tak to zařiďte a Covena mějte v záloze,“ přikázal ředitel CIA. „Ať Bournea přivedou. Chci ho podrobit důkladnému, ehm, výslechu. Prohrabu mu mozek a odhalím jeho tajemství. Dozvíme se, jak se mu daří pořád nám unikat a vyhýbat se smrti.“ Danzigerovy oči se zlomyslně zaleskly. „A až s ním skoncujeme, střelíme ho do hlavy a hodíme to na Rusy.“

2

Dlouhá noc v Bengalúru se chýlila ke konci, popelavý rozbřesk však městu nedokázal navrátit barvu. Byl prosycený puchem čerstvých splašků, nemocí a lidského potu, ale také strachem, zlostí, beznadějí a zoufalstvím.

Když Arkadin konečně našel ordinaci místního doktora, vloupal se dovnitř a vzal si, co potřeboval: šití, jód, sterilní vatu, obvazy a antibiotika místo těch, která si nevyzvedl v nemocnici. Chvatně kráčel bzučícími ulicemi a uvědomoval si, že nutně potřebuje zastavit krvácení z rány na zadní straně stehna. Sice ho přímo neohrožovala na životě, ale byla hluboká a víc krve už ztratit nechtěl. Ještě důležitější však bylo nalézt nějaký úkryt, kde by mohl zastavit hodiny, které Ozerov spustil, trochu si odpočinout a zhodnotit situaci. V duchu se proklínal za to, že se nechal nepřítelem nachytat v nedbalkách. Dobře věděl, že ho čeká zásadní krok, jinak by tahle nešťastná situace mohla přerůst v opravdovou katastrofu.

Do řad jeho místních spolupracovníků se vloudil nepřítel, a tak už žádnému z nich nemohl stoprocentně důvěřovat. Zbývala jediná možnost: jediné místo, kde si udržoval absolutní vliv. Cestou zadal šifrované číslo, které ho přesměrovalo přes řadu zabezpečených stanic, a postupně zavolal Stěpanovi, Lukovi, Pavlovi a Alikovi, ale také Ismaelu Beyovi, loutkovému vládci Východního bratrstva, které Arkadin ovládal.

„Čelíme útoku Maslova, Ozerova a celé Kazaňské,“ sdělil každému stroze a bez okolků. „Od téhle chvíle jsme ve válečném stavu.“

Vycvičil je dobře, takže všichni úsečnou odpovědí přijali rozkaz a nekladli zbytečné otázky. Pak zavěsili a zahájili přípravy, jež jim Arkadin už před mnoha měsíci nalinkoval. Každý velitel měl svou konkrétní roli a plnil svou část plánu, který překlenoval doslova celou zeměkouli. Jestli chce Maslov válku, má ji mít – a hned na několika frontách.

Arkadin zavrtěl hlavou a štěkavě se zasmál. Tahle chvíle vždycky visela ve vzduchu, byla to jen otázka času. Když se teď rozhodl jednat, hmatatelně se mu ulevilo. Už žádné úsměvy cezené skrz zaťaté zuby, žádné falešné přátelství. Jen žlučovitá nenávist.

Jste mrtvý muž, Dimitriji Iljiči, pomyslel si Arkadin. Jen to ještě nevíte.

Obloha získávala matně růžový nádech a Arkadin byl už skoro u Chaayai. Přišel čas vyřídit nejtěžší telefonát. Naťukal jedenáctimístné číslo a trubec na druhém konci rusky ohlásil: „Federální protidrogový úřad.“ Nechvalně známá organizace FSB-2 se pod vedením Viktora Čerkesova stala nejmocnější a nejobávanější tajnou službou Ruska a předčila dokonce i samotnou FSB, nástupkyni komunistické KGB.

„Prosil bych plukovníka Karpova,“ řekl Arkadin.

„Jsou čtyři ráno. Plukovník Karpov je nedostupný,“ odtušil nějaký muž monotónním hlasem, jímž připomínal oživlou mrtvolu z nějakého hororu.

„To já taky,“ sdělil mu Arkadin jízlivě, „ale udělal jsem si na něj čas.“

„A kdo vůbec jste?“ zeptal se ho ten bezbarvý hlas.

„Jmenuji se Arkadin, Leonid Danilovič Arkadin. Sežeňte mi šéfa, chci s ním mluvit.“

Muž zalapal po dechu a vyhrkl: „Nezavěšujte.“

„Máte na to přesně minutu,“ řekl Arkadin, podíval se na hodinky a začal odpočítávat. „Ani o vteřinu víc.“

Po padesáti pěti vteřinách se ve sluchátku ozvalo cvakání a po něm hluboký, drsný hlas. „Tady plukovník Karpov.“

„Borisi Iljiči, kolikrát jsme se za ty roky málem setkali?“

„Jak můžu vědět, že opravdu mluvím s Leonidem Danilovičem Arkadinem?“

„Dimitrij Maslov vám pořád dává zabrat, viďte?“

Když Karpov neodpověděl, Arkadin pokračoval. „Pane plukovníku, kdo jiný než já by vám mohl přinést Kazaňskou na stříbrném podnose?“

Karpov se drsně zasmál. „Opravdový Arkadin by se nikdy neobrátil proti svému učiteli. Ať jste kdokoli, jen mě připravujete o čas. Sbohem.“

Arkadin mu řekl adresu budovy na průmyslovém předměstí Moskvy.

Karpov chvíli mlčel, ale Arkadin dobře poslouchal a zachytil drsné sípání jeho dechu. Na tomto rozhovoru záviselo úplně všechno. Karpov musí uvěřit, že skutečně hovoří s Leonidem Danilovičem Arkadinem, který mu říká pravdu.

„A co s tou adresou?“ zeptal se plukovník po nějaké době.

„Je to skladiště. Zvenčí vypadá přesně jako desítky dalších v okolí. Vevnitř taky.“

„Nudíte mě, pane Bůhvíkdo jste.“

„Třetí dveře vzadu vlevo vedou na pánskou toaletu. Projdete kolem pisoáru k poslední kabince vpravo. Není tam žádná mísa, jen další dveře.“

Po chvilkovém zaváhání se Karpov otázal: „A pak?“

„Vstoupíte dovnitř,“ odpověděl Arkadin. „V plné zbroji.“

„Mám s sebou vzít oddíl?“

„Ne! Půjdete tam sám. A tajně. V práci si nezapíšete odchod a nikomu neřeknete, kam máte namířeno. Povězte třeba, že jdete k zubaři nebo si někam zašukat, prostě cokoliv, čemu vaši kolegové uvěří.“

Nastala další odmlka, tentokrát poněkud zlověstná. „Kdo je ten špion v mých řadách?“

„No tak, Borisi Iljiči, prokažte aspoň trochu vděku. Přece byste mi nezkazil radost, když vám nabízím takový dárek.“ Arkadin se nadechl. Dospěl k názoru, že plukovník zabral na návnadu, teď jen vystihnout správnou chvíli a zaseknout háček. „Ale na vašem místě bych použil množné číslo – špioni by bylo přesnější.“

„Prosím? Poslyšte, vážený…“

„Měl byste začít jednat, pane plukovníku, nebo si vaše terče sbalí fidlátka a zmizí.“ Uchichtl se. „Nadiktuju vám svoje číslo. Vím, že se vám na telefonu nezobrazilo. Až se vrátíte, zavolejte mi a promluvíme si o jménech. A možná i o spoustě dalších věcí.“

Než Karpov stačil něco říct, Arkadin přerušil spojení.

Ke konci pracovního dne seděla Delia Traneová za svým stolem, prohlížela si trojrozměrný počítačový model ďábelsky chytrého výbušného systému a snažila se přijít na to, jak jej zneškodnit dřív, než časové zařízení odpálí nálož. Pokud by při své práci selhala a virtuálními kleštičkami přestřihla špatný drát nebo s ním nešetrně pohnula, zazněl by bzučák ukrytý hluboko v nitru bomby. Počítačový program, který zobrazoval virtuální nálož, sice sama vytvořila, přesto se však při její likvidaci pořádně zapotila.

Delia byla tuctová třicátnice se světlýma očima, krátkými vlasy a pletí snědou díky genům po své kolumbijské matce. Navzdory svému mládí a vznětlivé povaze patřila k nejvyhledávanějším expertům na trhaviny Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Navíc byla nejlepší přítelkyní Sorayi Mooreové, a když jeden ze strážných z recepce zavolal, že za ní Soraya přišla na návštěvu, požádala ho, aby ji okamžitě poslal nahoru.

Poznaly se díky práci a jedna v druhé našla spřízněnou duši, což se v hermeticky uzavřeném světě státních úřadů ve Washingtonu stává velmi vzácně. Jelikož se setkaly při jednom ze Sorayiných tajných úkolů, nemusely před sebou tajit, co dělají za práci, což bývá v takových případech největším zabijákem vztahů. Kromě toho si obě uvědomovaly, že celý jejich život je spojen se státní službou a že se na jinou než na tajnou práci ani nehodí, což svým způsobem ospravedlňovalo jejich existenci, nezávislost a důležitost navzdory předsudkům, jež vůči ženám obvykle v mužských kolektivech panují. Společně proti nim denně bojovaly jako dvě Amazonky.

Delia se vrátila k úvahám nad svým modelem, který pro ni představoval zmenšený celý svět. Během několika vteřin se natolik ponořila do svého problému, že se vůbec nepozastavila nad tím, co tady její přítelkyně v tuhle hodinu vlastně dělá. Když na počítač před ní padl stín, zvedla oči a ze Sorayina výrazu okamžitě vyčetla, že se stalo něco vážného.

„Proboha, posad se,“ nabídla jí volné křeslo. „Sotva se držíš na nohou. Umřel někdo?“

„Jen moje práce.“

Delia se na ni nechápavě podívala. „Tomu nerozumím.“

„Vyhodili mě. Dostala jsem červenou kartu,“ řekla Soraya. „Byla jsem propuštěna z pracovního poměru, jestli to chceš oficiálně,“ dodala s černým humorem.

„Co se sakra stalo?“

„Jsem Egypťanka. Muslimka. Žena. Nový ředitel CIA jiné důvody nepotřebuje.“

„Neboj se, znám dobrého právníka, který…“

„Zapomeň na to.“

Delia se zamračila. „Přece nechceš, aby jim to jen tak prošlo. To je diskriminace!“

Soraya mávla rukou. „Nehodlám ztratit další dva roky života válčením se CIA a ministrem Hallidayem.“

Delia se opřela. „Sahá to tak vysoko?“

„Jak mi to mohli udělat?“

Delia vstala, obešla stůl a objala přítelkyni. „Vím, jaké to je, když tě opustí milenec, o kterém sis myslela, že ho dobře znáš, ale který tě přitom jen využíval a celou dobu tě podváděl.“

„Teď už vím, jak asi bylo Jasonovi,“ řekla Soraya zasmušile. „Kolikrát za CIA tahal z ohně horké kaštany, a co z toho měl? Štvali ho jako lovnou zvěř.“

„Ber to jako vysvobození.“ Delia políbila Sorayu na temeno hlavy. „Můžeš začít znovu.“

Soraya k ní vzhlédla. „Vážně? A co budu jako dělat? Práce ve špionáži mě baví a nic jiného ani neumím. Danziger se ale tak rozčílil, že jsem se na jeho rozkaz nevrátila, že mě dal napsat na černou listinu tajných služeb. Žádná mě teď nesmí přijmout!“

Delia se na chvíli zahloubala. „Hele, já si teď skočím něco vyřídit, zavolám si a pak můžeme zajít na večeři a na panáka. A potom tě vezmu někam, kde se ti bude líbit. Co tomu říkáš?“

„Lepší než jít domů, nacpat se zmrzlinou a čučet na televizi.“

Delia se zasmála. „Moje řeč. Neboj, dneska večer si užijeme tolik zábavy, že na smutek nebudeš mít vůbec čas.“

Soraya se na ni nevesele usmála. „A na špatnou náladu?“

„S tou si taky poradíme.“

Bourne vyběhl ze Suparwitova domu, aniž by se rozhlédl doprava nebo doleva. Pozorovatelům se musel jevit jako člověk, jenž má na práci něco hodně naléhavého. Předpokládal, že budou zvědaví a vydají se za ním.

Slyšel, jak ho stopují lesem, přivábeni jeho zdánlivě roztržitým chováním. Spěchal mlázím a chtěl, aby se k němu přiblížili a ztratili svůj klid. Věděl, že ho potřebují vyslechnout a do té doby mu nic nehrozí. Zajímalo je, co ví o tom prstenu. Měli dojem, že jsou nenápadní, ale na Bali se nic neutají. Bourneovi se doneslo, že se na ten prsten vyptávali v Manggisu, místní vesnici. Když zjistil, že to jsou Rusové, byl si téměř jistý, že pracují pro Leonida Arkadina. Svého úhlavního nepřítele, prvního absolventa tajného výcvikového programu Treadstone, naposledy viděl na místě boje v severním Íránu.

Nyní uprostřed smaragdově zelené balijské džungle Bourne ostře zabočil doprava a mířil k ohromnému fíkovníku, balijskému symbolu nesmrtelnosti. Vyskočil na rozložitý strom a šplhal vzhůru labyrintem větví až do prostoru, odkud se mu naskytl panoramatický výhled na celé okolí. Ptáci zpívali a hmyz neúnavně bzučel. Mnohovrstevnatým baldachýnem tu a tam pronikala kopí slunce, v jejichž záři se měkká lesní půda měnila v čokoládu.

Po chvíli zahlédl jednoho z Rusů: opatrně se kradl křovím kolem stromů s hustými listy. O levé předloktí měl opřenou hlaveň samopalu AK-47, ukazovák pravé ruky na spoušti připravený vystřelit při sebemenším hluku či vyrušení. Pomalu postupoval k Bourneovu fíkovníku a co chvíli pátravým zrakem vzhlédl do korun stromů.

Bourne se tiše pohyboval ve větvích a hledal co nejlepší pozici. Počkal, až Rus dojde přímo pod něj, a pak se vrhl ze stromu jako jedno ze slunečních kopí. Patami dopadl na Rusova ramena, jedno mu vykloubil a srazil ho k zemi. Schoulil se do klubíčka, ztlumil tvrdý dopad lopatkou a udělal kotrmelec. Vstal a vrhl se na stopaře, než muž stačil popadnout dech. Protivník však měl slušný výcvik: bleskově vykopl nohu a zasáhl Bournea do břicha.

Bourne zasténal. Rus zaťal zuby bolestí a snažil se vyškrábat na nohy. Čas jako by se zastavil a pravěký les kolem nich snad v tu chvíli zadržel dech. Bourne sekl pravou rukou a hranou dlaně zlomil Rusovi kosti ve vykloubeném rameni. Chlap zaúpěl, ale současně vrazil Bourneovi do boku pažbu samopalu a odhodil jej stranou. Pak se o svou zbraň ztěžka opřel a vrávoravě vykročil k Bourneovi ležícímu v zajetí plazivých rostlin. Namířil na něj, ale Bourne ho kopl do kolena a podrazil mu nohy. Ze samopalu vylétla do vzduchu krátká dávka a v příští chvíli se na oba snesly útržky listí, kůry a větví. Rus máchl samopalem a snažil se jej použít jako beranidlo, jenže Bourne byl příliš blízko, a tak se rána minula účinkem. Úderem karate Bourne Rusovi zlomil klíční kost a druhou rukou ho praštil do nosu takovou silou, že mu zarazil chrupavky i kosti až do mozku. Když se Rus bezvládně svezl do hlíny, Bourne mu vytrhl samopal z krvavých rukou. Všiml si neumělého tetování v podobě hada omotaného kolem dýky, které Rus nepochybně získal ve vězení. Jasný důkaz, že patřil k mafii.

Bourne se začal vymotávat z plazivých rostlin, když za sebou zaslechl hrdelní hlas. „Odhoď zbraň,“ zaznělo rusky s moskevským přízvukem.

Bourne se pomalu otočil a uviděl druhého ruského stopaře. Přišel se podívat, proč se tady střílí.

„Odhoď ji, povídám,“ zavrčel Rus. I on v rukou třímal samopal Kalašnikov a mířil Bourneovi na břicho.

„Co chceš?“ zeptal se Bourne.

„Ty víš moc dobře, co chci,“ zpražil ho ozbrojenec. „Odhoď zbraň a odevzdej mi to.“

„Co mám odevzdat? Stačí říct, co bys rád, a já ti to dám.“

„Ten prsten. Ale nejdřív odhoď kámošův samopal.“ Pokynul mu rukou. „Tak bude to, ty šmejde? Jinak ti ustřelím jednu nohu, pak druhou, a jestli ti to nebude stačit, můžu pokračovat. Víš, jak bolí taková rána do břicha a jak dlouho se budeš svíjet v bolestech, než konečně vykrvácíš?“

„Tvůj kámoš moc dobře nedopadl,“ řekl Bourne a upustil samopal.

Rus se instinktivně ohlédl po svém mrtvém druhovi a pád samopalu ho přinutil sklopit zrak. Toho Bourne využil a šlehl po něm plazivou rostlinou, kterou se mu podařilo nenápadně sevřít. Když se omotala Rusovi kolem krku, Bourne jím prudce škubl k sobě a udeřil ho pěstí do obličeje. Rus se předklonil, Bourne pustil liánu a obouručným úderem ho zasáhl do šíje.

Chlap se zhroutil a Bourne ho převalil na záda. Rus byl omráčený, lapal po dechu a mrskal sebou jako ryba na suchu. Bourne mu dal pár facek, aby se probral, pak mu přitlačil koleno na břicho a plnou vahou se do něj opřel.

Muž vykulil modré oči a nepřirozeně zbrunátněl. Z koutku úst se mu spustil pramínek krve.

„Proč tě Leonid poslal?“ zeptal se ho Bourne rusky. Oběť zamžikala. „Kdo?“

„Tohle na mě nezkoušej.“ Bourne přitlačil a muž zasténal. „Ty víš moc dobře, koho myslím. Leonida Arkadina.“

Rus na něj chvíli jen oněměle zíral, ale pak se i navzdory své svízelné situaci zasmál. „Cože?“ Z koutků očí mu skanuly slzy. „Vážně si myslíš, že pracuju pro toho hajzla?“

Rusova odpověď byla příliš spontánní a nečekaná. Nejspíš nelhal. Proč by to navíc dělal? Bourne se na chvíli odmlčel a zamyslel se. „Když ne Arkadin, tak kdo?“ otázal se pomalu a každé slovo pečlivě artikuloval.

„Jsem člen Kazaňské.“ V jeho hlase zaznívala neskrývaná pýcha. Ani tu nepředstíral.

„Takže tě poslal Dimitrij Maslov.“ Nebylo to tak dávno, co Bourne šéfa Kazaňské mafie potkal za nepříjemných okolností v Moskvě.

„Dá se to tak říct,“ odvětil Rus. „Mým přímým nadřízeným je Vjačeslav Germanovič Ozerov.“

„Ozerov?“ Bourne o něm jaktěživ neslyšel. „Kdo to je?“

„Ředitel operací. Vjačeslav Germanovič plánuje akce, kdežto Maslov má na starosti čím dál složitější vyjednávání s vládou.“

Bourne se na chvíli zamyslel. „Dobře, takže tobě velí ten Ozerov. Proč tě rozesmálo, když jsem si myslel, že tě poslal Arkadin?“

Rusovi se zalesklo v očích. „Ty nemáš o ničem ani páru. Ozerov s Arkadinem si nemůžou přijít na jméno.“

„Proč?“

„Táhne se to už roky.“ Vyplivl trochu krve. „Výslech skončil?“

„Ale proč se nemají rádi?“

Rus se na něj zašklebil krvavými zuby. „Slez mi sakra z hrudníku.“

„Jasně.“ Bourne vstal, shrábl Rusův samopal a vrazil mu pažbu do spánku.

3

„To jsem si mohla myslet,“ ucedila Soraya.

Delia se k ní otočila se šibalskou jiskrou v oku. „Copak?“

„Že notorická hráčka jako ty mě vezme do vyhlášeného karbanického doupěte, kde se hraje poker.“

Delia se zasmála, zatímco je Reese Williamsová vedla vytapetovanou chodbou posetou obrazy a fotografiemi africké divočiny, především slonů.

„O tomhle místě jsem hodně slyšela,“ řekla Soraya Williamsové, „ale dneska se Delia poprvé odhodlala vzít mě sem.“

„Nebudete litovat,“ odtušila Williamsová přes rameno, „za to vám ručím.“

Nacházeli se v jejím honosném domě ve Washingtonu, nedaleko kruhové křižovatky Dupont Circle. Reese Williamsová byla pravou rukou policejního komisaře Lestera Burrowse, bez níž by se v mnoha ohledech neobešel, například pro její rozsáhlé kontakty v politických kruzích.

Williamsová rozrazila dvojité dveře a odhalila knihovnu přestavěnou na hernu se stolem potaženým zeleným suknem, pohodlnými křesly pro šest lidí a oblaky vonného doutníkového dýmu. Když vstoupily dovnitř, uslyšely klapání žetonů a tiché šelestění karet, nejprve obratně zamíchaných a poté rozdaných čtyřem mužům sedícím kolem stolu.

Kromě Burrowse Soraya poznala dva senátory, jednoho mladšího, druhého staršího, dále vlivného lobbistu a také… Vykulila oči. To snad není možné!

„Petere?“ vyhrkla nevěřícně.

Peter Marks vzhlédl od počítání žetonů. „Panebože, Sorayo.“ Okamžitě vstal a řekl: „Hrajte sami.“ Pak obešel zelený stůl a objal ji. „Delio, nechceš to vzít místo mě?“

„S radostí.“ Otočila se na svou přítelkyni. „Peter je tady pravidelným hostem a já jsem mu z kanceláře zavolala. Myslela jsem, že bývalého kolegu ráda uvidíš.“

Soraya se usmála a políbila Deliu na tvář. „Díky.“

Delia kývla a usedla ke stolu. Vzala z banku své obvyklé množství žetonů a podepsala dlužní úpis na příslušnou částku.

„Jak se máš?“ zeptal se Marks, jenž držel Sorayu v natažených rukou.

Soraya ho zpražila pohledem. „Jak asi?“

„Od kamarádů v CIA jsem slyšel, co ti Danziger udělal.“ Zavrtěl hlavou. „Lhal bych, kdybych řekl, že mě to překvapilo.“

„Jak to myslíš?“

Marks ji odvedl chodbou do tichého kouta v opuštěném salonku, kde měli zajištěné naprosté soukromí. Francouzská okna nabízela výhled do stinné uličky v zeleni. Místnost byla vytapetovaná v teplé oranžové barvě a na stěnách visely snímky Reese Williamsové v Africe uprostřed hloučků domorodců. Na některých z nich byla také s jakýmsi starším mužem, snad otcem. Před krbem s mramorovou římsou stály luxusní pohovky a několik bohatě čalouněných křesel potažených pruhovanou látkou. Idylu doplňoval nízký stolek z leštěného dřeva a příborník se dvěma tácy, na nichž stály láhve s alkoholem a křišťálové sklenky. Takový nádherný dům si rozhodně nikdo nemohl pořídit ze státního platu. Soraya si pomyslela, že Reese asi pochází z velice bohaté rodiny.

Usedli bok po boku na jednu z měkkých pohovek a pootočili se k sobě.

„Danziger jen hledá záminky, aby se zbavil nejvyššího vedení CIA,“ řekl Marks. „Chce na mocenské posty dosadit své lidi, tedy spíš lidi ministra Hallidaye, ale ví, že musí postupovat opatrně, aby to nevypadalo jako nějaká čistka. O nic jiného přitom od začátku nejde. Když jsem pochopil, co se chystá, radši jsem zmizel.“

„Byla jsem v Káhiře. Nevěděla jsem, že jsi odešel z CIA. Kde teď děláš?“

„V privátním sektoru.“ Marks se na chvíli odmlčel. „Poslyš, Sorayo, já vím, že umíš držet jazyk za zuby, takže teď trochu zariskuju a povím ti to.“ Slehl očima směrem ke dveřím, které předtím pečlivě zavřel.

„Ven s tím.“

Marks se ještě víc naklonil, takže se téměř dotýkali tvářemi. „Dal jsem se k Treadstonu.“

V místnosti se rozhostilo ohromené ticho, které narušoval jen tikot mosazných hodin na mramorové římse. Pak se Soraya pokusila o úsměv. „Ale jdi ty, projekt Treadstone je přece mrtvý.“

„Starý Treadstone ano,“ odpověděl, „ale vznikl nový. Vzkřísil ho Frederick Willard.“

Když Soraya uslyšela Willardovo jméno, úsměv jí ztuhl na rtech. Slyšela o tom, že Willard působil jako spící agent uvnitř Národní bezpečnostní agentury a zásadním způsobem se podílel na odhalení nezákonných výslechových metod minulého ředitele. Od té doby se však po něm slehla zem. Peterova informace tedy zněla vcelku věrohodně.

Znepokojeně zavrtěla hlavou. „To nechápu. Treadstone měl ilegální charakter dokonce i podle předpisů CIA pro tajné akce. K jeho ukončení byl velice pádný důvod. Proč by ses na něčem takovém měl podílet?“

„To je prosté. Willard nesnáší Hallidaye stejně jako já – nebo ty. Slíbil mi, že využije zdrojů Treadstonu ke zničení Hallidayova jména i jeho mocenské základny. Proto chci, aby ses k nám přidala.“

To jí vyrazilo dech. „Cože? Mám se dát k Treadstonu?“ Když přikývl, podezíravě přimhouřila oči. „Tak moment. Ty jsi věděl, že jakmile vstoupím do centrály, dostanu padáka.“

„Věděli to všichni, Sorayo, kromě tebe.“

„Panebože.“ Vyskočila, začala přecházet po místnosti a přitom zcela bezděčně přejížděla konečky prstů po hřbetech knížek na policích, konturách bronzových slonů a těžkých látkových závěsech. Peter ji jen mlčky sledoval. Nakonec se k němu obrátila z druhého konce místnosti. „Řekni mi jediný důvod, proč bych se k tobě měla přidat – a vynech prosím to, co se nabízí.“

„Dobře, když pomineme skutečnost, že potřebuješ práci, zkus se na věc podívat trochu s odstupem. Až Willard splní slib a odstraní Hallidaye, jak dlouho podle tebe asi Danziger vydrží v čele CIA?“ Vstal. „Nevím jak ty, ale já chci zpátky starou dobrou CIA, kterou desítky let řídil Starý pán a na kterou můžu být hrdý.“

„Myslíš tu, která bezohledně zneužívala Jasona vždycky, když se jí to hodilo?“

Zasmál se, aby otupil její ostrý břit. „Není to náhodou věc, kterou špionážní služby umějí nejlíp?“ Vykročil k ní. „No tak, neříkej mi, že nechceš zpátky starou dobrou CIA.“

„Chci znovu šéfovat Týfónu.“

„No vidíš. A určitě bys nerada, aby Danziger zničil celou síť informátorů, kterou jsi vybudovala.“

„Abych pravdu řekla, od chvíle, kdy jsem vyšla ze sídla CIA, nemyslím na nic jiného než na to, co teď bude s Týfónem.“

„Tak pojď k nám.“

„Co když Willard selže?“

„To se nestane,“ řekl Marks přesvědčivě.

„Nic v životě není stoprocentní, Petere, ty bys to měl vědět nejlíp.“

„No tak dobře. Budiž. Pokud selže, bude to pro nás všechny průšvih. Ale aspoň nás může hřát pocit, že jsme se nepodrobili Hallidayovi a Národní bezpečnostní agentuře, a pokusili jsme se oprášit tu pravou CIA.“

Soraya vzdychla a přešla po koberci k Marksovi. „Kde sakra Willard sehnal peníze na obnovení činnosti Treadstonu?“

Věděla, že pouhým vyslovením té otázky vlastně přijímá jeho nabídku. Zahákla se drápkem. Zatímco o tom uvažovala, téměř jí unikl ztrápený výraz na Peterově tváři. „Nebude se mi to líbit, že ne?“

„Mně se to taky nelíbí, ale…“ Pokrčil rameny. „Říká ti něco jméno Oliver Liss?“

„Jeden z šéfů bezpečnostní agentury Černá řeka?“ Vykulila na něj oči a vzápětí vyprskla smíchy. „Děláš si srandu? Jason a já jsme se zasloužili o diskreditaci Černé řeky. Myslela jsem, že všichni tři hlavní pachatelé byli obviněni.“

„Lissovi partneři ano, ale on s Černou řekou přerušil veškeré svazky několik měsíců před tím, než jste s Bournem rozvířili situaci. Nikdo nenašel ani náznak, že by se podílel na trestné činnosti.“

„On to věděl dopředu?“

Peter pokrčil rameny. „Třeba měl jen štěstí.“

Probodla ho pohledem. „Tomu nevěřím a ty taky ne.“

Marks zavrtěl hlavou.

„To si piš, že se mi to nelíbí. Co to vypovídá o Willardově charakteru?“

Marks se zhluboka nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. „Halliday hraje tu nejšpinavější hru, jakou si umím představit. V tomhle případě účel světí prostředky. Jestli existuje způsob, jak ho sestřelit, chci ho využít.“

„A uzavřít smlouvu s ďáblem?“

„Možná nikdo jiný než ďábel na toho satana nestačí.“

„I kdyby to byla pravda, pohybuješ se na hodně tenkém ledě, Petere.“

Marks se zazubil. „A proč si myslíš, že o tebe tak stojím? Přijde chvíle, kdy budu potřebovat, aby mě někdo vytáhl z bahna, jinak se v něm utopím. A vhodnější osoba než ty mě nenapadá.“

Moira Trevorová stála s pistolí Lady Hawk schovanou v pouzdře na stehně a rozhlížela se po prázdných kancelářích své nové, ale zkrachovalé společnosti Heartland Risk Management. Ten prostor se jí v poslední době tak zprotivil, že ho opouštěla s celkem lehkým srdcem, ale na druhou stranu toho litovala: vždyť samostatně podnikala necelý rok! Nezbylo tu zhola nic, ani vzpomínky, které by si mohla vzít s sebou. Jen prach.

Otočila se k odchodu a ve dveřích do chodby spatřila jakéhosi muže. Měl na sobě drahý třídílný oblek na míru, nablýskané polobotky a navzdory jasnému počasí třímal v ruce úhledně svinutý deštník s rukojetí z tvrdého dřeva.

„Paní Trevorová?“

Podezíravě si ho změřila. Měl vlasy jako ocelové štětiny, černé oči a přízvuk, který nedokázala nikam zařadit. Pak spočinula pohledem na jeho hnědé papírové tašce. „A vy jste kdo?“

„Binns.“ Podal jí ruku. „Lionel Binns.“

„Lionel? To je vtip, ne? Takhle se přece dneska nikdo nejmenuje.“

Příchozí ani nemrkl. „Můžu dál, paní Trevorová?“

„A proč?“

„Mám pro vás jistou nabídku.“

Na okamžik zaváhala, ale pak kývla. Překročil práh, aniž by se pohnul, nebo to tak alespoň působilo.

Rozhlédl se a řekl: „Panebože, kde to jsem?“

„V Slzavém údolí.“

Binns se pohotově usmál. „Tu písničku jsem měl vždycky rád.“

„Co pro vás můžu udělat, pane Binnsi?“ Když zvedl hnědou papírovou tašku a otevřel ji, nervózně se napjala.

Vytáhl dva kartónové pohárky. „Přinesl jsem trochu kardamomového čaje.“

První indicie. „To je od vás milé,“ ucedila Moira a vzala si nabízený čaj. Sundala plastové víčko a nahlédla dovnitř: byl světlý od mléka. Usrkla. A velice sladký. „Děkuji.“

„Paní Trevorová, jsem právník. Můj klient by si vás rád najal.“

„Prima.“ Rozhlédla se po slzavém údolí. „Nějaká práce by se mi hodila.“

„Můj klient chce, abyste mu našla ukradený notebook.“

Moira se zarazila s pohárkem v půli cesty k ústům a zkoumavě upřela na Binnse své kávové oči. Měla výraznou tvář, v níž se zračila silná osobnost.

„Zřejmě si mě pletete se soukromým detektivem. Těch je tady kolem plno a určitě vám.“

„Můj klient chce vás, paní Trevorová. Nikoho jiného.“

Pokrčila rameny. „Brečíte sice hezky, ale na špatném hrobě. To není můj obor, takže bohužel.“

„Omyl, je to váš obor.“

Z Binnsova výrazu nečišelo nic zlého, dokonce ani nepříjemného. „Když dovolíte, trochu bych to zrekapituloval. Byla jste velice úspěšnou agentkou Černé řeky. Před osmi měsíci jste od ní odešla, vyfoukla jste svému bývalému zaměstnavateli ty nejlepší a nejchytřejší lidi a založila si vlastní bezpečnostní agenturu Heartland. Nelekla jste se zastrašování ze strany Černé řeky, naopak jste se úspěšně bránila a poukázala na její nezákonnou činnost. Váš bývalý šéf Noah Perlis je teď ke své škodě po smrti, Černá řeka byla rozpuštěna a dva její zakladatelé čelí závažnému obvinění. Jestli jsem něco řekl špatně, klidně mě opravte.“

Moira jen ohromeně mlčela.

„Podle mého klienta jste ideální osobou, která mu může najít a vrátit ukradený počítač.“

„A co k tomu vašeho klienta vede?“

Binns se na ni usmál. „Zajímá vás to? V tom případě je pro vás připravena velice slušná odměna.“

„O peníze mi nejde.“

„I když tu práci potřebujete?“ Binns naklonil hlavu. „No, to je jedno, já totiž o penězích nemluvil, i když honorář v obvyklé výši dostanete předem. Ne, paní Trevorová, já mám na mysli něco mnohem cennějšího.“ Rozhlédl se po prázdné místnosti. „Mám na mysli důvod, proč se odsud stěhujete.“

Moira ztuhla a zrychlil se jí tep. „Kam tím míříte?“

„Máte ve firmě zrádce,“ odpověděl Binns bez obalu. „Člověka podplaceného Národní bezpečnostní agenturou.“

Moira se zamračila. „Kdo je ten váš klient, pane Binnsi?“

„Nemám svolení prozradit jeho jméno.“

„Předpokládám, že mi ani neprozradíte, odkud toho o mně tolik ví.“

Binns rozpřáhl ruce.

Pokývala hlavou. „Fajn. Najdu si toho zatraceného zrádce sama.“

Tato odpověď u Binnse bůhvíproč vyvolala úsměv. „Můj klient říkal, že budete takhle reagovat. Nevěřil jsem mu, takže jsem prohrál tisíc dolarů.“

„Vy už si určitě najdete způsob, jak je vydělat zpátky.“

„Až mě poznáte, zjistíte, že takový nejsem.“

„Vidíte to moc optimisticky,“ zpražila ho Moira.

Přikývl. „Možná.“ Odebral se ke dveřím a pokynul jí. „Když mě doprovodíte…“ Moira však zůstala stát, a tak dodal: „Zkuste mi prosím vyhovět, aspoň jednou. Bude vás to stát jen čtvrt hodiny času, co tím můžete ztratit?“

Moira si na nic nemohla vzpomenout, a tak se nechala odvést ven.

Chaaya bydlela ve střešním bytě v jedné z atraktivních moderních čtvrtí Bengalúru. Její věžový dům se nacházel v uzavřeném bytovém komplexu střeženém dnem i nocí proti nespočetným nástrahám města. Arkadin si však kladl otázku, zda přísná bezpečnostní opatření obyvatele chrání, nebo z nich dělají vězně této pevnosti.

Chaaya na jeho zaklepání přišla otevřít jako vždy bez ohledu na to, v jakou hodinu se objevil. Neměla příliš na vybranou. Pocházela z bohaté rodiny a žila v luxusu, kdyby však vyšlo najevo její tajemství, o všechno by přišla. Byla hindka a zamilovala se do muslima, což byl v očích jejího otce i tří bratrů smrtelný hřích, a proto se o tom nesměli dozvědět. Arkadin se s jejím milencem sice nikdy nesetkal, ale postaral se o to, aby zůstal v utajení. Chaaya mu vděčila za mnohé a podle toho se také chovala.

V průsvitném župánku se pohybovala bytem pod oblohou se smyslnou grácií hollywoodské herečky. Postavu měla zaoblenou na správných místech, snědou pleť a oči stále ztěžklé spánkem. Nebyla vysoká, ale díky držení těla tak působila. Když vstoupila do místnosti, všichni k ní otočili hlavu, muži i ženy. Arkadina absolutně nezajímalo, co si o něm myslí a jestli ho má ráda. Bála se ho a víc nepotřeboval.

Tady nahoře nad střechami panovalo větší světlo, které budilo mylný dojem, že den už začal. Tento byt však byl plný falešných dojmů.

Okamžitě si všimla jeho krvavé nohy a odvedla ho do prostorné koupelny obložené zrcadly a mramorem se zlatými a růžovými žilkami. Když si svlékl kalhoty, pustila teplou vodu. Šití rány jí šlo velice dobře, a tak se jí zeptal, jestli už to někdy dělala.

„Jednou, ale to už je dávno,“ odpověděla záhadně.

To byl také důvod, proč za ní přišel právě teď, když nemohl nikomu důvěřovat. S Chaayou v sobě totiž navzájem rozpoznali něco ze sebe, něco temného a zlomeného. Oba stáli stranou hlavního proudu a ve světě, v němž žila většina lidí, se necítili dobře. Raději se pohybovali na okraji společnosti a ukrývali se ve stínech, jichž se normální lidé děsili. Připadali cizí nejen ostatním, ale snad i sami sobě, a právě proto měli jeden k druhému blízko.

Zatímco ho omývala a ošetřovala mu ránu, Arkadin zvažoval svůj příští krok. Potřeboval se dostat z Indie, o tom nebylo pochyb. Kam podle toho pitomce Ozerova asi pojede? Do švýcarského Campione d’Italia, kde si Východní bratrstvo drželo vilu, nebo snad přímo do mnichovské centrály? Ozerovův seznam možností byl dozajista krátký. Ani Maslov by nevyslal úderný oddíl do vzdálených končin jen tak nazdařbůh. Nikdy zbytečně neplýtval penězi ani silami, a proto také stále řídil nejmocnější mafiánský klan, i když Kreml síly podsvětí nemilosrdně potíral.

Arkadin věděl, že se musí uchýlit na naprosto bezpečné místo, ale takové, které by Ozerova s Maslovem ani nenapadlo. A neřekne o tom nikomu ze své organizace – alespoň dokud nezjistí, od koho dostal Ozerov tip, že teď pobývá v indickém Bengalúru.

Potřebuje si zařídit výjezd z města i ze země. Nejdřív však musí vyzvednout ze skrýše notebook Gustava Morena.

Když Chaaya skončila a přemístili se do obývacího pokoje, požádal ji: „Přines, prosím tě, ten dárek ode mě.“

Chaaya naklonila hlavu a v koutcích úst jí zahrál drobný úsměv. „Můžu si ho konečně otevřít? Umírám zvědavostí!“

„Prostě ho přines.“

Vyběhla z pokoje a o chvíli později se vrátila s velkou stříbrnou krabicí převázanou purpurovou stuhou. Dychtivě se posadila naproti němu a položila si krabici do klína. „Můžu ji teda otevřít?“

Arkadin se podíval na balíček. „Ty už jsi ji otevřela.“

V její krásné tváři se mihl stín strachu, jako když racek přelétne nad přístavištěm. Pak se přinutila k úsměvu. „Promiň, Leonide, ale já jsem se nemohla ubránit. Jsou to tak nádherné šaty! Takové hedvábí jsem v životě neviděla, muselo tě to stát balík.“

Arkadin natáhl ruce. „Dej to sem.“

„Leonide…“ Udělala však, oč ji požádal. „Já je nevyndala, jen jsem se jich dotkla.“

Uvolnil stužku, kterou zjevně s velkou pečlivostí znovu zavázala, a pak odklopil víko.

„Strašně se mi líbí. Zabila bych každého, kdo by se k nim přiblížil.“

Arkadin na to ve skutečnosti spoléhal. Když Chaaye krabici svěřoval a zapřísahal ji, aby ji neotvírala, viděl v jejích očích neukojitelnou zvědavost a bylo mu jasné, že neodolá. Současně však věděl, že bude balíček střežit jako oko v hlavě. To byla celá Chaaya.

Šaty, které opravdu stály spoustu peněz, byly pečlivě složené na třetiny. Vytáhl laptop, který opatrně ukryl v nadýchaných skladech, a pak jí šaty podal.

Hned začal odšroubovávat spodní část počítače, aby mohl vložit harddisk na své původní místo, a tak téměř nevnímal její radostné pištění a záplavu díků, jimiž ho zahrnovala.

Ředitel CIA M. Errol Danziger nejčastěji obědval za svým pracovním stolem, a přitom dumal nad hlášeními od šéfů jednotlivých odborů a porovnával je se zprávami, které každodenně dostával od Národní bezpečnostní agentury. Dvakrát týdně však jedl mimo sídlo CIA. Vždycky chodil do stejné restaurace – Occidental na Pennsylvania Avenue – a obědval se stejným člověkem, ministrem obrany Budem Hallidayem. Danziger si naléhavě uvědomoval, jak byl zavražděn jeho předchůdce, a tak jezdil na tyto schůzky v opancéřovaném terénním autě GMC Yukon Denali v doprovodu poručíka R. Simmonse Readea, dvou osobních strážců a tajemníka. Nikdy nebyl sám. Samoty se bál už od dětství plného hádek rodičů a pocitu opuštěnosti.

Soraya Mooreová na jeho příjezd čekala. Ředitelův program získala od svého bývalého šéfa operací, který se dočasně postavil do čela Týfónu. Seděla v kavárně Willardova hotelu, která sousedila s terasou restaurace Occidental, a přesně ve 13.00 spatřila jeho auto. Když se otevřely zadní dveře, vstala od stolu, a než se družina CIA shromáždila na chodníku, přiblížila se k Danzigerovi, jak jen to jeho strážci dovolili. Jeden z nich s hrudníkem širokým jako stůl, u něhož předtím seděla, jí zastoupil cestu a zpražil ji pohledem.

„Pane řediteli,“ oslovila Danzigera zezadu, „jsem Soraya Mooreová.“

Druhý bodyguard už sahal po pistoli, ale šéf CIA jim dal oběma pohov. Byl to menší podsaditý muž se svěšenými rameny. Studoval islámskou kulturu, což jen zvýšilo jeho neochvějný odpor k tomuto náboženství a potažmo k celému životnímu stylu, který považoval za zkostnatělý, jako by byl ze středověku. Zastával pevné přesvědčení, že ať si islamisté, jak je soukromě nazýval, říkají, co chtějí, nikdy nedokážou přizpůsobit své náboženské vyznání tempu a pokroku moderního světa. Kvůli jeho nepokryté touze zbavit svět muslimských teroristů a všech islamistů, kteří by se mu připletli do cesty, mu za zády přezdívali Arab. A byl v tom i jistý obdiv.

Danziger vstoupil mezi své strážce a řekl: „Vy jste ta Egypťanka, která považovala za nutné zůstat v Káhiře, i když jsem ji odvolal z akce.“

„Měla jsem tam rozdělanou práci. Víte, v terénu jsou kulky a bomby opravdové, žádné počítačové simulace,“ odvětila Soraya poněkud ironicky. „A pro pořádek: jsem Američanka jako vy.“

„Vy vůbec nejste jako já, paní Mooreová. Já totiž udílím rozkazy. Ti, kteří je odmítnou splnit, ztratí moji důvěru a nemohou pro mě pracovat.“

„Vždyť jste mě ani nevyslechl. Kdybyste věděl…“

„Paní Mooreová, vy už pro CIA nepracujete. Smiřte se s tím.“ Danziger se předklonil do bojového postoje boxera v ringu. „Nemám nejmenší zájem vás vyslechnout. Proč bych se bavil s nějakou Egypťankou? Bůhví, pro koho vám bije srdce.“ Ušklíbl se. „Já bych vlastně možná věděl. Že by pro Amúna Chaltúma?“

Amún Chaltúm byl šéfem egyptské tajné policie Muchábarát, s nímž Soraya nedávno spolupracovala a zůstala s ním v Káhiře, když jí Danziger v rozporu s předpisy CIA nařídil, aby se předčasně vrátila domů. Při plnění akce se do sebe s Amúnem zamilovali. Sorayu překvapilo nebo spíš šokovalo, že Danziger zná takové důvěrné podrobnosti. Jak se o ní a Amúnovi k čertu dověděl?

„Vrána k vráně sedá,“ pokračoval ředitel CIA. „Bratřila jste se s nepřítelem, jestli to tak mohu nazvat, což je v rozporu s profesionálním chováním, které od svých lidí očekávám.“

„Amún Chaltúm není nepřítel.“

„Váš rozhodně ne.“ Ukročil dozadu, a tím dal svým strážím pokyn, aby ho obstoupily a zahradily jí cestu. „Hodně štěstí při hledání práce ve státních službách, paní Mooreová.“

Poručík Reade se v pozadí jen ušklíbl, odvrátil se a vykročil za ředitelem CIA, který obklopen svou družinou už mířil do restaurace Occidental. Lidé v nejbližším okolí na ni upřeně hleděli. Přiložila si ruku k obličeji a zjistila, že jí hoří tváře. Chtěla se obhájit, jenže vážně podcenila jeho inteligenci a informovanost.

Mylně předpokládala, že ministr Halliday přiměl prezidenta, aby do čela CIA jmenoval hloupou nastrčenou figurku, s níž se dalo libovolně manipulovat. Jaká bláhovost!

Když pomalu vykročila z místa své potupné porážky, slíbila si, že tuhle chybu už nikdy neudělá.

Ať už byl ten člověk v telefonu kdokoli, v jedné věci měl pravdu. To skladiště na okraji Moskvy se nelišilo od ostatních budov rozmístěných v úhledných řadách po okolí. Boris Karpov, ukrytý ve stínu naproti vstupním dveřím, zkontroloval adresu, kterou si zapsal během telefonického rozhovoru s mužem, jenž se označil za Leonida Arkadina. Ano, je na správném místě. Otočil se a pokynul ozbrojeným agentům s neprůstřelnými vestami a helmami těžkooděnců. Karpov měl na pasti čich a větřil něco nekalého. Nikdy by sem nepřišel sám, byť sebelépe ozbrojený, a nestrčil by krk do oprátky, kterou pro něho nachystal Dimitrij Maslov.

Proč jsem sem tedy vůbec chodil? ptal se sám sebe snad posté. Odpověď byla nabíledni: pokud tím mužem v telefonu skutečně byl Leonid Danilovič Arkadin a mluvil pravdu, bylo by trestuhodnou chybou jeho stopu neprozkoumat. Tajná služba FSB-2, a zvlášť Karpov šli po Maslovovi a jeho Kazaňské bandě už celá léta, ale bez valného úspěchu.

Zmocnění pohnat Dimitrije Maslova i Kazaňskou před soud mu udělil jeho přímý nadřízený Melor Bukin, tedy ten, kdo ho odlákal od FSB s vidinou povýšení na plukovníka s vlastní velitelskou pravomocí. Karpov sledoval strmý vzestup Viktora Čerkesova a tahle práce ho lákala. Čerkesov přeměnil FSB-2 z protidrogové agentury na bezpečnostní složku, která mohla soupeřit i se slovutnou FSB. Bukin byl Čerkesovův přítel z dětství a díky tomu u něj měl dobrou pozici; věci v dnešním Rusku často fungují právě na základě známostí. A díky Bukinovi se zase Karpov dostal blíž k vrcholu moci a vlivu.

Bukin si vyslechl Karpovův telefonát, kam a proč jede, a bez velkých okolků mu dal požehnání.

Když tedy Karpov v tichosti rozmístil jednotku kolem cíle, zavelel k frontálnímu útoku na skladiště. Nařídil jednomu ze svých mužů ustřelit zámek na dveřích a pak vstoupili dovnitř. Tam dal podřízeným pokyn, aby zkontrolovali všechny uličky mezi stohy beden. Bylo už dlouho po skončení pracovní doby, takže tu žádné dělníky neočekávali a ani na ně nenarazili.

Když mu všichni muži ohlásili splnění úkolu, Karpov je zavedl na toaletu, jak mu poradil onen hlas v telefonu. Vlevo se nacházely pisoáry, naproti byla řada kabinek. Jeho muži postupně rozráželi jednotlivé dveře, ale nikde nikdo nebyl.

Před poslední kabinkou se Karpov zastavil a pak vpadl dovnitř. Nebyla tam žádná mísa, jen další dveře vsazené do zadní stěny, přesně jak popsal ten hlas. Karpovovi se sevřel žaludek a zuřivou dávkou ze samopalu AK-47 ustřelil zámek. Vzápětí rozrazil dveře ramenem a ocitl se v hale, na jejímž konci se nacházela kancelář. Byla nad úrovní podlahy a vedl k ní kovový žebřík.

V kanceláři nikdo nebyl. Sluchátka telefonů bezvládně visela ze stěn, skříňky i stoly byly zpřevracené a otevřené zásuvky se Karpovovi vysmívaly svou prázdnotou. Zjevně je někdo ve spěchu vyraboval. Karpov se pomalu otáčel a cvičeným okem pročesával všechno kolem. Nic. Nezbylo tam vůbec nic.

Kontaktoval své vojáky střežící okolí a ti mu potvrdili, co mu napovídal svíravý pocit v břiše: od chvíle jejich příchodu do skladiště nikdo nevstoupil ani nevyšel ven.

„Do prdele!“ Karpov se posadil statnou hýždí na roh stolu. Muž v telefonu měl od začátku do konce pravdu. Varoval Karpova, aby o tom nikomu neříkal, že by Maslovovi lidé mohli dostat varování. Musel to být Leonid Danilovič Arkadin.

Před kancelářskou budovou stál rolls royce, který byl tak ohromný, že snad pocházel z nějakého jurského parku automobilů. Leskl se jako stříbrný vlak. Lionel Binns udělal krok před Moiru a otevřel zadní dveře směřující na chodník. Když se Moira sklonila a nastoupila, udeřila ji do nosu vůně kadidla. Právník za ní zavřel dveře.

Uvelebila se na koženém sedadle a rozkoukávala se v kalném šeru. Zjistila, že sedí vedle poměrně vysokého, zavalitého muže s ořechovou pletí a očima tmavýma jako bezedné studny. Měl husté kučeravé vlasy a dlouhou vlnitou bradku jako babylonský král Nabuchodonozor. Najednou pochopila, proč ten kardamomový čaj. Byl to zřejmě Arab. Při důkladnějším pohledu si všimla, že má sice oblek západního střihu, ale ramena i hrudník se mu v něm utápějí jako v berberské róbě.

„Děkuji, že jste přišla,“ pronesl zvučným, dunivým hlasem, který se odrážel ozvěnou od vzorně naleštěného interiéru z ořechového dřeva. „Umím si představit, že to pro vás nebylo jednoduché.“ Mluvil těžkým, téměř hrdelním přízvukem, ale jeho angličtina byla dokonalá.

O chvíli později se šofér ukrytý za ořechovým panelem vmísil s vozem do provozu a zamířil na jih.

„Vy jste klient pana Binnse?“

„Ano. Jmenuji se Džalal Essai a pocházím z Maroka.“

Skutečně Berber. „A ukradli vám notebook.“

„Přesně tak.“

Moira se pravým ramenem opírala o dveře. Náhle se do ní dala zima. Kabina jí připadala dusivě těsná, jako by se duše toho chlapa odpoutala od těla, zastínila celé zadní sedadlo a vkradla se do ní. Snažila se popadnout dech, ale místo toho se jen zajíkla. Zdálo se jí, že vzduch v autě žhne a mihotá se jako fata morgana v rozpálené poušti. „Ale proč já? Pořád tomu nerozumím.“

„Paní Trevorová, vy máte jisté, řekněme, unikátní schopnosti, které by mi mohly v nalezení toho počítače velice pomoci. Pevně tomu věřím.“

„Jaké schopnosti máte na mysli?“

„Dokázala jste si poradit s Černou řekou i s Národní bezpečnostní agenturou. Znáte jiného soukromého detektiva, který by to o sobě mohl prohlásit?“ Otočil se a usmál se na ni dvěma řadami velkých, zářivě bílých zubů kontrastujících se snědou tváří s vysedlými lícními kostmi a zapadlýma jestřábíma očima. „Nemusíte mi odpovídat, nebyla to otázka.“

„Dobře, na něco se vás zeptám: Myslíte, že se na té krádeži podílely tajné služby?“

Essai se zatvářil, že nad tím přemýšlí, i když Moira tušila, že to dobře ví.

„Je to možné,“ odvětil nakonec. „Dokonce pravděpodobné.“

Moira překřížila ruce na prsou, jako by se chtěla chránit před tlakem, jímž narušoval její odhodlání. Vyzařovaly z něj vlny temné energie, které jaktěživa z nikoho necítila. Jako by seděla příliš blízko u nějakého velkého urychlovače částic. Důrazně zavrtěla hlavou. „Tak to bohužel nepůjde.“

Essai pokýval hlavou. Zdálo se, že ho nemůže naprosto ničím překvapit.

„Ať rozhodnete jakkoli, tohle je pro vás.“

Podal jí žluté desky. Moira se na ně podezíravě zadívala. Zmocnila se jí podivná hrůza. Proč si připadá jako Eva, která si bere jablko poznání? Jako by však její ruce poslouchaly příkazy někoho jiného, a tak si desky od něho vzala.

„Ujišťuji vás, že v tom není žádný háček,“ řekl Essai.

Na chvíli zaváhala, pak složku přece jen otevřela. Uvnitř našla fotografie jednoho z předních agentů, které odloudila Černé řece, při setkání s ředitelem operací Národní bezpečnostní agentury.

„Tim Upton? On je ten špion Národní bezpečnostní agentury? Není to fotomontáž?“

Essai na to nereagoval, takže sklopila oči a přečetla si přiložený seznam časů a míst, kdy a kde se Upton tajně setkával s různými představiteli Národní bezpečnostní agentury. Těžce vzdychla, zabořila se do měkkého opěradla a pomalu desky zavřela.

„To je od vás velkorysé.“

Essai pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. Rolls royce jako na povel zpomalil a zajel k chodníku. „Na shledanou, paní Trevorová.“

Moira sáhla po klice, ale pak se k vousatému muži otočila a zeptala se: „A co je na tom vašem notebooku tak cenného?“

Essaiův úsměv se rozzářil jako maják.

4

Bourne dorazil do Londýna za depresivně kalného, větrného rána. Vlhká mlha vířící podél Temže zahalovala Big Ben a nízká obloha těžká jako olovo visela těsně nad novými věžáky v moderních čtvrtích města. Vzduch čpěl benzinem a uhelným prachem, ale možná to byl jen průmyslový popílek rozdmýchaný větrem.

Suparwita mu sdělil adresu bytu Noaha Perlise. Byl to jediný záchytný bod, který mu zbyl z doby, na kterou si teď nemohl vzpomenout. Cestou taxíkem z letiště Heathrow sice sledoval ze zadního okna ubíhající krajinu, ale vůbec ji nevnímal. Často si vůbec neuvědomoval, že před ztrátou paměti měl nějaký život, ale pak se vždycky nečekaně vynořil z temnoty nějaký jeho střípek a připomněl mu minulost, kterou si už možná nikdy nevybaví. V takových chvílích mu bylo, jako by dostal facku. Připadal si jako poloviční člověk, který se jen bezmocně honí za nějakým stínem. Ten stín však byl reálný a tvořil součást jeho duše, jíž se mohl dotknout jen krátce a prchavě, což ho přivádělo k zoufalství. Byly to jen záblesky na nejvzdálenějším okraji jeho vědomí.

A přesně to se mu stalo před několika týdny na ostrově Bali, když ve snaze najít Suparwitu vystoupil k prvnímu chrámu v komplexu Pura Lempuyang. Stanul přesně na místě, o němž se mu zdálo ve snech, a zjistil, že se tam před ztrátou paměti údajně setkal s Holly Marií Moreauovou. Vynořila se mu dávná vzpomínka – vybavil si, že viděl její smrtelný pád ze strmého kamenného schodiště. Byl však tak daleko, že jí nemohl pomoci. Později se dozvěděl, že do ní strčil Noah Perlis schovaný ve stínu zdobené kamenné brány.

Perlisův byt ležel v honosné čtvrti Belgravia na západě Londýna. Nacházel se v někdejším georgiánském kupeckém sídle, které bylo v moderních dobách rozděleno na jednotlivé bytové jednotky. Zářivě bílý dům měl velkou terasu s výhledem na náměstí obklopené stromy. Belgravia byla plná starších řadovek, ambasád i luxusních hotelů a doslova vybízela k příjemným procházkám.

Zámek hlavních dveří nepředstavoval žádnou překážku, ani ten v Perlisově bytě v prvním patře. Bourne vstoupil do prostorného obývacího pokoje, elegantně a moderně zařízeného, ale zřejmě nikoli samotným Perlisem, jenž na tak přízemní záležitosti určitě neměl čas. Navzdory slunečním paprskům tu byl chladný vzduch a pochmurně smutná atmosféra typická pro opuštěné byty. Bourneovy smysly však zaznamenaly jisté chvění, které tam po sobě možná Perlis zanechal od své poslední návštěvy. Kromě tichého ševelení větru starými okenními rámy a ospale se vznášejících smítek prachu v šikmých paprscích světla tu panoval mrtvolný klid.

Kožená pohovka v barvě whisky, masivní dřevo i tmavé odstíny na stěnách vypovídaly o tom, že tu bydlí muž. Z doplňků, jako byl cínový svícen s napůl vyhořelými krémovými svíčkami, zdobené marokánské lampy či mexické kuchyňské kachle v křiklavých barvách tropických ptáků, však Bourne cítil ženskou stopu. Jeho podezření se potvrdilo ve výstavní koupelně s růžovými a černými kachličkami ve stylu retro, která svou elegancí a čistotou nezapřela ženskou ruku. Podíval se za nádržku toalety a zvedl i víko, jestli do těchto oblíbených skrýší Perlis něco nepřilepil.

Když nic nenašel, přesunul se do ložnice, která ho zajímala nejvíc. Právě v ložnicích totiž lidé – dokonce i opatrní profesionálové Perlisova typu – obvykle ukrývají intimní předměty, jež mohou hodně napovědět o osobnosti majitele.

Začal v šatníku s úhlednými řadami černých či tmavomodrých kalhot a sak, avšak bez obleků. Všechno bylo podle letošní módy, někdo tedy zjevně Perlisovi i nakupoval. Bourne odsunul oblečení z police a začal poklepávat na zadní stěnu, žádná dutá místa ovšem nenašel. Stejně postupoval i u bočních stěn a pak nadzvedával boty a hledal skrýš pod nimi. Poté prošel prádelník a důkladně ohmatal spodní stranu každé ze zásuvek. Trefa: pod spodním šuplíkem vzadu našel pistoli Glock. Zjistil, že je dobře promazaná a nabitá. Zastrčil si ji do kapsy.

Nakonec zamířil k posteli, nadzvedl matrace a pátral po papírech, fotkách, paměťových kartách nebo po nějaké tajné schránce, v níž by se mohly skrývat. Schovávat něco pod matrací je sice dětinské, ale právě proto to většina lidí dělá. Zvyk je železná košile. Uvolnil rošt z kovového rámu, obrátil jej, ale nic zvláštního nenašel. Znovu postel složil, usedl na její okraj a zamyšleně se zahleděl na sedm zarámovaných snímků na prádelníku. Stály v takovém úhlu, že to byly nejspíš poslední věci, které Perlis vídal před spaním, a první při probuzení.

Samotný Perlis figuroval na všech obrázcích kromě jednoho. Procházel se v Hyde Parku s Holly Marií Moreauovou. Zastavili se před jedním z pouličních řečníků a Noah asi požádal někoho z davu, aby je vyfotil. Na dalším snímku, pořízeném zřejmě na samospoušť, byli na lodi plující snad po Temži. Holly se smála, možná něčemu, co Noah pronesl. Vypadala uvolněně, což Bourne při znalosti Perlise a tragického konce jejich vztahu pokládal za velice znepokojivé.

Třetí fotka zachycovala Noaha po boku jakéhosi pohledného mladíka v módním obleku s vestičkou. Měl snědou pleť a exotické rysy. Něco v jeho tváři připadalo Bourneovi povědomé, jako by ho potkal ve svém zapomenutém životě, nebo alespoň někoho podobného. Na dalším snímku byli ti dva s ženským doprovodem v nějakém londýnském nóbl nočním klubu. V pozadí se rýsoval hrací stůl, nad nímž se sázející nervózně hrbili jako důchodci. Bourne se pozorněji zadíval na ženy. Obě byly částečně schované za svými partnery a lehce rozostřené, ale když si tu fotku prohlédl lépe, poznal Holly… a Tracy! Málem zalapal po dechu. S Tracy se setkal před měsícem v letadle do Sevilly, stali se z nich spojenci a společně odcestovali do Chartúmu, kde mu zemřela v náruči. Teprve později zjistil, že dostává rozkazy od Arkadina.

Takže Tracy, Perlis, Holly a ten neznámý mladý muž tvořili čtveřici. Jaká podivuhodná hříčka osudu je svedla dohromady a učinila z nich přátele?

Další na řadě byl portrét toho mladíka. Díval se do objektivu s ironickým úsměvem, který děti z bohatých rodin s oblibou používají jako zbraň nebo vábničku. Na poslední, sedmé fotce se vyjímal Perlis, neznámý mládenec a Holly Marie Moreauová. Kde byla Tracy? Snad je fotila nebo zrovna vyrazila na jednu ze svých nespočetných cest. Tváře jim zespoda ozařovaly svíčky zdobící dort. Byly to Hollyiny narozeniny. Skláněla se mezi těmi dvěma muži, jednou rukou si odhrnovala dlouhé vlasy z čela a nadmutými tvářemi se připravovala sfouknout svíčky. Měla nepřítomný pohled, jako by přemýšlela, co si má přát. Vypadala velice mladě a nevinně.

Bourne se znovu zadíval na všechny snímky v rámečcích, pak vstal a prohlédl si je blíž. Na zadní straně narozeninové fotky byl přilepený náhradní pas na Perlisovo jméno. Bourne si jej strčil do kapsy a znovu obrázky sestavil do pravidelného šiku, nemohl však odtrhnout pohled od Holly Marie Moreauové. Jaká asi byla? Kde ji Perlis potkal? Byli milenci, kamarádi nebo ji jen využíval? Nebo snad ona využívala jeho? Prohrábl si vlasy a poškrábal se na hlavě, jako by tím mohl přinutit mozek, aby si vzpomněl na to, co zjevně nebylo v jeho silách. Náhle se ho zmocnila panika. Připadalo mu, že jeho malá bárka se bezmocně houpe na moři zahaleném oparem, který mu brání ve výhledu do všech stran. Ať se snažil sebevíc, nemohl si vybavit chvíle strávené s Marií. Nebýt snu o její smrti, který se mu na Bali stále vracel, vůbec by si na ni nevzpomněl. Copak tahle noční můra nikdy neskončí? Copak se z husté mlhy jeho minulosti budou věčně vynořovat neznámí lidé připomínající duchy zemřelých? Obvykle držel své emoce na uzdě, ale věděl, proč tomu nyní tak není: pořád totiž cítil, jak svírá Tracy Athertonovou, když z ní neodvratně vyprchával život. Nedržel takhle i Holly, když ležela polámaná na úpatí strmého schodiště u balijského chrámu?

Posadil se na postel, sklonil hlavu a zahleděl se do studny vzpomínek na blízké lidi, kteří byli teď mrtví. Kvůli němu? Protože ho měli rádi? Marii miloval, o tom nebylo pochyb. Ale co Tracy? Mohl milovat někoho, koho znal jen pár dní nebo týden? Taková věc se většinou nepozná ani za měsíc. Tracy přesto zůstávala v jeho mysli, živá a nekonečně smutná. Chtěl se jí dotknout a něco jí říct, ale nešlo to. Promnul si rukama oči. Navíc ho mučila představa, že pro něj Holly něco znamenala, že kráčela vedle něj a možná se smála tak jako s Noahem Perlisem, ale on to nikdy nezjistí. Vzpomínal si jedině na to, jak padá, padá a padá ze schodů toho chrámu. A teď byl znovu sám, protože nechtěl, aby Moiru postihl osud všech ostatních, k nimž se kdy pokusil přiblížit. Sám, jednou a provždy…

Tracy se mu tehdy zachvěla v náruči, jako by naposledy vydechla. „Jasone, já nechci být sama.“

„Vy nejste sama, Tracy.“ Vzpomněl si, jak jí přitiskl rty na čelo. „Jsem tady s vámi.“

„Ano, já vím. To je dobře, cítím vás u sebe.“ Těsně před smrtí vzdychla jako spokojeně předoucí kočka.

Závěsy v bytě Noaha Perlise sebou trhly a zachvěly se jako obživlé a z jeho úst se vydral drsný, pronikavý smích. Nezašeptala mu Holly stejně jako Tracy: V poslední temné hodince nás tajemství sežerou zaživa? Tracy netušila, že každá hodina života bez vzpomínek je pro něj temná a že tajemstvím, která ho požírají zaživa, sám nemůže přijít na kloub. Najednou se mu po ní zastesklo tak silně, jako by mu někdo vrazil dýku mezi žebra. Nahlas vyjekl. Závěsy se znovu zavlnily ve větru pronikajícím špatně utěsněnými okny a Bourne měl náhle pocit, že je tady Tracy s ním. Sledovala ho velkýma modrýma očima a vykouzlila zářivý úsměv, jaký znal od Suparwity. Slyšel, jak se zasmála, a zdálo se mu, že ho hřbetem ruky hladí po tváři a šimrá na kůži.

Znal ji jen velice krátce, ale prožil s ní vypjaté chvíle, kdy jim oběma šlo o život. Z takových setkání obvykle vznikají celoživotní přátelství.

Tracy se ho dotkla na citlivém místě, které si jinak úzkostlivě střežil. Vkradla se mu do srdce a zůstala tam schovaná i po smrti. Měl pocit, že v sobě cítí její teplý dech.

Jak tak rozjímal, v duchu najednou uslyšel její hlas. Vzpomněl si na věty, které mu řekla večer před svou tragickou smrtí: „Bydlím v Londýně, v Belgravii. Kdybyste viděl můj byt. Je strašně malý, ale je můj a mám ho ráda. Vzadu je dvůr s kvetoucí hrušní, na které každé jaro hnízdí pár jiřiček. A večer mi tam často prozpěvuje lelek.“

Zatajil dech. Opravdu byla náhoda, že Tracy i Perlis bydleli v Belgravii? Bourne na náhody nevěřil a už vůbec ne, když šlo o Tracy, Holly, Perlise, otce a syna Hererrovy, Nikolaje Jevsina či Leonida Arkadina. Perlis a Jevsin byli po smrti stejně jako Tracy s Holly a Arkadin zmizel bůhvíkam. Tuto podivnou sestavu tedy nyní drželi pospolu jen Hererrové.

Jedině fotografie toho pohledného mladíka s posměšným úsměvem zůstávala neobjasněná. Kde už jen ten obličej viděl? Byl mu strašně povědomý, a přece trochu jiný, jako by toho člověka viděl, když byl mladší… nebo starší! Z náhlého popudu vyloupl z rámečku kartónovou výztuhu a objevil malý klíček přilepený k zadní straně fotky. Strhl jej. Podle velikosti byl od schránky z letiště, nádraží nebo… Na papírovém štítku připevněném ke klíči kouskem tenkého drátu stála série čísel napsaných inkoustovým perem. Takže bezpečnostní schránka. Otočil klíček v ruce. Na druhé straně byl znak složený ze dvou drobných propojených písmen: AB.

Všechno do sebe zapadlo. Ten mladík byl Diego Hererra, syn a dědic dona Fernanda Hererry, jenž pokoutně obchodoval se zbraněmi s Nikolajem Jevsinem, legendárním ruským šéfem podsvětí, kterého Bourne minulý měsíc zabil. Oficiálně se don Hererra zabýval finančnictvím a patřila mu banka Aguardiente Bancorp: AB. Synu Diegovi svěřil řízení její londýnské pobočky.

Noah Perlis se přátelil s Diegem Hererrou a oba znali Holly. Zvedl snímek z Hollyiných narozenin, přejížděl z jedné tváře na druhou a všiml si v očích všech tří zúčastněných stejného spikleneckého pohledu. Perlis se znal s Holly a zavraždil ji. Ten spiklenecký přátelský výraz… a pak vražda.

Vtom si něco uvědomil a málem ho to porazilo. Do té sestavy patřil i on. Podle Suparwity dostala Holly ten prsten od svého otce. Perlis ji zabil, aby ho získal, a teď ho měl on. Pomalu vytáhl prsten z kapsy a obrátil ho mezi prsty. Co jen ta rytina znamená?

Fotografie Perlise, Diega a Holly se mu vysmívala do očí. Na čem bylo jejich přátelství založené? Šlo o švédskou trojku? Spojila je fyzická přitažlivost, která nakonec pro Perlise nic neznamenala, nebo se s Holly sblížil z nějakého konkrétního důvodu? A jaký měli ti tři vztah k Tracy? Dělo se tady něco, čemu Bourne nerozuměl. Něco důvěrného a současně odpudivého. Jednu věc však věděl jistě: pochopení povahy jejich vztahu bylo velice důležité pro rozluštění tajemství prstenu.

Když muž, kterého na odboru operací CIA znali pod jménem Coven, dorazil na Bali, hned se zase otočil a vydal se za Bournem do Londýna. Teď seděl v autě z půjčovny a s dalekohledem u očí sledoval okno v prvním patře bytu nebožtíka Noaha Perlise. Závěsy se znovu pohnuly a on se snažil rozeznat, kdo v bytě je. Na klíně měl kopii Perlisova spisu ve formátu PDF, kterou si vyžádal. Díky tomu zjistil, co všechno CIA o Perlisovi ví. Pravda, příliš toho nebylo, ale dost na to, aby Covenovi vrtalo hlavou, proč se o Perlise zajímá Jason Bourne. Jeho původním úkolem sice bylo Bournea chytit a přivést v poutech, to se však po žádosti o tento spis změnilo. Zavolal mu ředitel Danziger osobně a podrobil ho nemilosrdnému výslechu, proč zjišťuje informace o Perlisovi. Většinou totiž Coven do ničeho nestrkal nos, poctivě a beze stop odvedl svou černou práci a tím to pro něj končilo. Žádné zbytečné otázky. Jenže tohle byla jiná situace. Když se řízení operace chopil samotný ředitel CIA Danziger, zbystřil pozornost. A pak Danziger jeho podezření a zvědavost ještě víc podnítil, změnil totiž zadání úkolu a přikázal Covenovi, aby zjistil, co měl Bourne společného s Perlisem. Teprve poté ho měl odevzdat do rukou CIA.

Bylo sice poledne, šero, které panovalo, však připomínalo spíš večer. Nízké mraky se otevřely a spustil se z nich déšť, který skrápěl chodníky, stékal do kanálů, bušil do střech aut i čelních skel, rozmazal obrysy předmětů a smýval ze světa veškerou barvu.

Coven původně neměl na výměnu šéfa CIA žádný radikální názor. Černá práce zůstane černou prací. On přece plní úkoly v terénu, daleko od centrály organizace, a tak mu může být v podstatě jedno, kdo to celé řídí. To však bylo předtím, než ředitel Danziger vydal nové rozkazy, které Coven považoval za neprofesionální, a bál se, že by mohly způsobit katastrofu.

Jak tak mžoural do deště a pozoroval Bournea vycházejícího z domu, v duchu se neubránil úvahám, co má asi ředitel Danziger za lubem. Nebylo by to poprvé, kdy by šéf CIA sledoval nějaký skrytý zájem. Tenhle člověk však byl nový a nevystoupal poctivě po žebříku moci, a tím pádem si nezískal loajalitu lidí Covenova typu, kteří každodenně riskovali život při nebezpečných akcích. Představa, že ho tenhle vetřelec zneužívá k nějakému vlastnímu plánu, se Covenovi zajídala. Jakmile tedy zahlédl Bournea vycházet z budovy, rozhodl se splnit úkol po svém a vykašlat se na ředitele Danzigera i jeho tajný plán. Jestli má Bourne něco tak cenného, Coven to získá sám.

„V tom počítači je celá historie mé rodiny,“ řekl Džalal Essai. „Kvůli tomu by se o něj Černá řeka a Národní bezpečnostní agentura určitě nezajímaly,“ namítla Moira.

„To máte samozřejmě pravdu.“

Essai vzdychl a zabořil se do sedačky. Seděli u rohového stolu uprostřed zahradní restaurace u luxusního hotýlku ve Virginii, který Esssaiovi patřil. Po třech stranách stoupaly cihlové stěny v barvě břečťanu, čtvrtou zaujímala řada ohromných francouzských dveří, jež vedly do vnitřní části podniku.

Obsluha jim přinesla mátový čaj spolu s vkusným jídelníčkem s čerstvou denní nabídkou, ale Moiru mnohem víc zajímal její hostitel. Nyní byl uvolněnější, snad díky tomu, že se chystala kývnout na jeho návrh, nebo jednoduše proto, že se nacházeli v jeho domácím prostředí. Zatímco v interiéru restaurace byla obsazena víc než polovina míst, na terase seděli úplně sami. Opodál postávala řada číšníků, kteří čekali, až je jejich pán povolá. Ten výjev působil poněkud exoticky, a tak člověk mohl snadno propadnout dojmu, že se nachází daleko za hranicemi Spojených států amerických.

„Mohl bych lhát, ale na to si vás příliš vážím.“ Essai smočil rty v čaji. „Jisté síly ve vedení vaší země, ale i v privátním sektoru se o historii mé rodiny zajímají. Dokonce velice.“

„Proč, prosím vás?“ zeptala se Moira. „A buďte konkrétní.“

Essai se usmál. „Já jsem hned poznal, že se mi budete líbit, a měl jsem pravdu.“

„Vsadil jste se s panem Binnsem?“

Essai se zasmál, znělo to však spíš jako úder do bronzového gongu. „On vám o naší sázce řekl, viďte?“ Zavrtěl hlavou. „Náš pan Binns je konzervativní muž. Jedna sázka a dost.“

Moiře přivlastňovací zájmeno náš neušlo, ale rozhodla se to přejít. „Vraťme se k tématu.“

Essai se znovu napil čaje. Stejně jako většina Arabů ani on nešel na věc přímo, ale zdlouhavou oklikou, při níž měly obě strany čas získat cenné informace a teprve na jejich základě pak mohly uzavřít dohodu. Moira to samozřejmě věděla, ale Binns s Essaiem ji zaskočili nepřipravenou a to se jí nelíbilo. Potřebovala znovu získat půdu pod nohama, kterou ztratila během série překvapivých sdělení, jež na ni Essai ve svém luxusním autě vychrlil. K tomu bylo ovšem nutné, aby začala udávat tempo i směr konverzace.

„Nějak to souvisí s Noahem, že?“ vyhrkla náhle. „Pracovala jsem pro něj v Černé řece. Zřejmě má něco společného se zmizením toho počítače, a proto jste si mě vybral. Je to tak?“

Essai se na ni zpříma podíval. „Jak jsem řekl, vy se na tu práci hodíte z mnoha důvodů. Připouštím, že váš vztah k Noahu Perlisovi je jedním z nich.“

„Co Noah provedl? To on ten notebook ukradl?“

Essai zvedl jídelníček a zadíval se do něj. „Dnešní specialitou je mořský jazyk. Velice doporučuji.“ Vzhlédl k ní tmavýma očima, které najednou zvážněly. „Podávají ho tady s pravým marockým kuskusem.“

„Tak to nemůžu odmítnout.“

„Výborně!“ Spokojeně se rozzářil, a když se otočil, hned měl u pravého lokte jednoho z členů obsluhy. Objednal specialitu a vrátil číšníkovi oba jídelníčky. Když znovu osaměli, spojil prsty a monotónním hlasem pronesl: „Váš tragicky zemřelý šéf pan Perlis, kterého zřejmě nikdo neoplakává, s tím měl skutečně hodně společného.“

Moira se dychtivě předklonila. „A sice?“

Pokrčil rameny. „Nemůžeme postoupit dál, dokud neuzavřeme dohodu. Najdete mi ten notebook, nebo ne?“

Moira vnímala vlastní dech, ale připadala si odtržená od svého těla, jako by všechno sledovala z výšky. Mohla z toho ještě vycouvat, ale uvědomila si, že nechce. Nějakou práci potřebovala a teď se jí nabízela nová příležitost. Ten člověk jí poskytl informace, které mohly zachránit její firmu před krachem, a tak by nebylo rozumné ho odmítnout.

„Tak dobře,“ slyšela vlastní hlas. „Ale chci dvojnásobek obvyklého honoráře.“

„Platí.“ Essai přikývl, jako by tu odpověď celou dobu očekával. „Udělala jste mi velkou radost, paní Trevorová. Děkuji vám z celého srdce.“

„Poděkujte mi, až vám ten počítač přinesu,“ mírnila ho. „A teď k Noahovi.“

„Váš pan Perlis byl tak trochu parazit. Tyl z nápadů jiných lidí.“ Rozpřáhl ruce. „Ale neříkám vám nic, co byste už nevěděla, viďte?“

Moira zavrtěla hlavou.

„A tohle byl podobný případ. Pan Perlis se do toho zapojil až později.“

Moiře se rozezněl v uších varovný zvon. „Co to znamená?“

„Úkol najít a nezákonnou cestou získat můj notebook vzešel z dílny CIA, přesněji řečeno z jedné její tajné odnože.“

„Z jaké?“

„Říká se jí Treadstone.“

Moira oněměla úžasem. „Váš notebook chtěl Alex Conklin?“

„Přesně tak.“ Essai se opřel. Obsluha přinesla předkrm v podobě salátu s krevetami včetně hlav a beze slova zmizela. „To on ten útok provedl?“

„Conklin? Kdepak.“

Essai zvedl vidličku a se soustředěním chirurga začal krevetám oddělovat hlavy. Jednu z nich nabodl na vidličku a zadíval se Moiře do očí tak hrozivě, že se instinktivně odtáhla, jako by chtěla uniknout nebezpečí.

„To váš přítel Jason Bourne se vloupal do mého domu, kde moji blízcí jedí, spí a smějí se.“

Moiře se zdálo, že se zastavil čas a přestalo jí bít srdce. Náhle poznala, z čeho vyplývá ten její zvláštní pocit odcizení. Takhle si člověk připadá v té strašlivé chvíli, když mu selžou brzdy a on se řítí proti jinému autu a nedokáže tomu nijak zabránit.

„Kde mi manželka zašívá šaty, kde mi dcera dává hlavu do klína, kde se můj syn den za dnem učí být mužem.“ Jeho hlas nabral temný podtón, v němž zaznívala touha po pomstě. „Když mi Jason Bourne ukradl ten notebook, porušil tím všechny posvátné zásady mého života.“ Zvedl krevetí hlavu, jako by to byla korouhev na bojišti. „A vy mi ho teď přinesete zpátky, paní Trevorová.“

5

Londýnská City o rozloze téměř tří kilometrů čtverečních dnes tvoří historické jádro hlavního města Velké Británie. Ve středověkých časech do ní patřil Londýn, Westminster a Southwark, které střežily obranné hradby postavené Římany ve druhém století, kolem nichž se časem rozrostla chapadla moderní metropole, jako když pavouk postupně rozšiřuje svou síť. V dnešní době City představuje finanční centrum Londýna. Banka Aguardiente, která sloužila především podnikové klientele, měla svou jedinou pobočku v Chancery Lane, kousek na sever od známé ulice Fleet Street. Bourne si uměl představit, že z velkých majestátních oken budovy obrácených na jihozápad musel být kdysi výhled na historickou bránu Temple Bar, která spojovala City se silnicí do Westminsteru, politického sídla Londýna. Bráně pojmenované po templářském chrámu, někdejším domově řádu templářů, rozvážně vévodily sochy bájného gryfa a dvou draků. Bourne samozřejmě nevypadal jako Bourne, ale spíš jako Noah Perlis. Byl to výsledek jeho nákupů v obchodě s divadelními líčidly v Covent Garden.

Interiér banky ze šedého kamene a černého mramoru působil střízlivě, jak se slušelo na instituci, k jejímž zákazníkům patřila většina nadnárodních společností podnikajících v City. Strop byl klenutý a vysoký jako v nějakém kostele a připomínal temnou venkovní oblohu, která shodila na město svůj mokrý obsah a teď se nad ním vznášela jako havrani nad londýnským Towerem. Bourne zamířil k přepážce bezpečnostního sejfu a jeho kroky se s lehkou ozvěnou odrážely halou. Za pultem stál pán jako vystřižený z nějakého románu Charlese Dickense: měl útlá svěšená ramena, pobledlou pleť a drobnými očky neustále sledoval, co se šustne kolem.

Bourne se prokázal Perlisovým pasem. Postava od Dickense našpulila rty, zažloutlýma rukama nastavila průkaz světlu a zamžourala na jemný tisk. Pak doklad náhle zaklapla, řekla: „Okamžik, pane,“ a zmizela v tajemných útrobách banky.

V nízké skleněné zástěně chránící stanoviště bledého úředníka Bourne sledoval mlhavé odrazy zákazníků i zaměstnanců banky, kteří přecházeli za jeho zády. Zahlédl tvář, kterou už určitě někde viděl. Ano, dnes ráno v jednom obchodě v Tavistock Street. Nebylo na ní vůbec nic nápadného, obyčejnější obličej si snad ani neumíte představit. Jen Bourne a hrstka lidí s podobnými zkušenostmi a schopnostmi by si všimla upřeného pohledu očí, jimiž ten muž těkal po rozlehlém vestibulu banky a systematicky pročesával každý kout. Bourne se na ty oči zaměřil a viděl, že jejich pohyby tvoří povědomý obrazec. Dotyčný posuzoval, jak se k němu může dostat, odměřoval vzdálenost únikových cest k východům, rozmístění bankovní ochranky a tak podobně.

O chvíli později se Dickensův hrdina vrátil. Jeho tvář dál zůstávala uzamčená jako bankovní trezor.

„Tudy, pane,“ pravil úředník slabým hláskem, který Bourneovi připomněl kloktání. Otevřel dvířka v mramorové bariéře a Bourne prošel dovnitř. Když se dveře s tichým klapnutím zase uzamkly, muž vedl Bournea mezi řadami leštěných dřevěných stolů, u nichž seděli muži a ženy v tmavých oblecích a kostýmech konzervativního střihu. Někteří mluvili do telefonu, jiní hovořili se zákazníky sedícími přímo u stolu. Když Bourne s tím pobledlým sušinkou procházeli kolem, žádný z nich nezvedl zrak.

Na konci šiku stolů stiskl hrdina z Dickensova románu bzučák vedle dveří z mléčného skla, které propouštěly světlo zevnitř, ale nic víc. Dveře se otevřely a úředník ustoupil stranou.

„Rovně a pak doleva. Je to kancelář v rohu.“ A s jízlivým úsměvem dodal: „Pan Hererra vás přijme.“ On jako Dickensova postava dokonce i mluvil.

Bourne chvatně kývl, vykročil doleva a pokračoval k rohové kanceláři se zavřenými dveřmi. Zaklepal na ně, a když uslyšel „dále“, vstoupil.

Ocitl se ve velké a nákladně zařízené kanceláři s úžasným výhledem na kypící čtvrť City se směsicí starých věží i podivných postmoderních mrakodrapů, která na Bournea působila poněkud násilně.

Kromě obvyklé praktické sestavy stolů, křesel a skříní měla kancelář na pravé straně i společenskou část, již tvořila kožená pohovka s křesly, konferenční stolek ze skla a oceli, lampy a příborník sloužící jako bar.

Když Bourne vkročil dovnitř, Diego Hererra vyšel zpoza stolu a se širokým úsměvem podal Bourneovi ruku. Podobal se svému otci ještě víc než na fotkách.

„Noahu,“ řekl srdečným, hlubokým hlasem. „Vítej doma!“

Ve chvíli, kdy mu Bourne stiskl ruku, ucítil nad pravou ledvinou špičku vystřelovacího nože, která se mu zaryla do bundy.

„Kdo sakra jste?“ zavrčel Diego Hererra.

Bourne nehnul ani brvou. „Takhle se chová bankéř?“

„Běžte do prdele.“

„Jsem Noah Perlis, mám to v pase.“

„To určitě,“ řekl Diego Hererra odmítavě. „Noaha před týdnem zabili na Bali. Byl jste to vy?“ Prořízl mu nožem bundu. „Řekněte mi, co jste zač, nebo vás podříznu jako podsvinče.“

„To by snad stačilo,“ odtušil Bourne a sevřel Hererrovi ruku držící nůž, takže s ní nemohl hýbat. Když se bankéř vzepřel, Bourne dodal: „Pohněte se a zlomím vám ruku tak ošklivě, že už vám ji nikdo nedá dohromady.“

V tmavých očích Diega Hererry vzplál těžko potlačovaný vztek. „Ty hajzle!“

„Uklidněte se, seňore Hererro, jsem přítel vašeho otce.“

„Nevěřím vám.“

Bourne pokrčil rameny. „Tak mu zavolejte. Řekněte mu, že je u vás v kanceláři Adam Stone.“ Bourne nepochyboval, že by Hererrův otec poznal pseudonym, který Bourne použil před několika týdny při jejich setkání v Seville. Když Diego Hererra neudělal žádný vstřícný krok, Bourne změnil taktiku a nasadil smířlivý tón. „Byl jsem Noahův přítel. Před nějakým časem mi předal tajné instrukce. V případě jeho smrti jsem měl zajít do bytu v Belgravii a najít na popsaných místech duplikát pasu a klíč k bezpečnostní schránce, která se nachází tady. Chtěl, abych se o obsah té schránky postaral. To je všechno, co vím.“

Diego Hererra zůstal neoblomný. „Jestli jste byl jeho přítel, jak to, že o vás nikdy nemluvil?“

„Asi proto, aby vás chránil, seňore Hererro. Víte stejně dobře jako já, jak nebezpečný život Noah vedl. Striktně odděloval svou práci od soukromí a nikomu se nesvěřoval, ani přátelům a kolegům.“

„A co známým?“

„Noah žádné neměl.“ Tolik Bourne vytušil ze svých krátkých, ale o to intenzivnějších setkání s Perlisem v Mnichově a na Bali. „To víte stejně dobře jako já.“

Diego Hererra zavrčel. Bourne se chystal dodat, že byl také přítelem Holly, ale nějaký šestý smysl vybroušený léty zkušeností ho před tím varoval. Místo toho tedy dodal: „A navíc jsem se dobře znal s Tracy Athertonovou.“

To na Hererru očividně zapůsobilo. „Opravdu?“ Bourne přikývl. „Byl jsem s ní, když umírala.“

Bankéř přimhouřil oči. „A kde to bylo?“

„V sídle letecké společnosti Air Afrika,“ odtušil Bourne bez nejmenšího zaváhání. „V súdánském Chartúmu. Ulice El Gamhuria číslo popisné sedm set sedmdesát devět, abych byl úplně přesný.“

„Kristepane.“ Diego Hererra se konečně obměkčil. „To byla strašlivá tragédie.“

Bourne pustil jeho ruku, Hererra zavřel vystřelovací nůž a pak Bourneovi pokynul, aby se s ním přemístil do společenského koutku. Když se Bourne posadil, Hererra zamířil k baru.

„Je sice dost brzy, ale něco k pití přijde k chuti.“ Nalil přesně tři prsty vybrané tequilly Herradura Selección Suprema do dvou tlustých nemoderních sklenek, jednu podal Bourneovi a pak si také sedl. Když si oba poprvé labužnicky usrkli, zeptal se: „Můžete mi popsat, co se stalo?“

„Tracy měla doručit jeden obraz,“ řekl Bourne pomalu. „Dostala se do palby, když na sídlo Air Afrika zaútočily ruské bezpečnostní síly, které šly po Nikolaji Jevsinovi.“

Diego Hererra prudce zvedl hlavu. „Po tom obchodníkovi se zbraněmi?“

Bourne přikývl. „Využíval svou leteckou společnost k dopravě kontrabandu.“

Bankéřův zrak potemněl. „Pro koho pracovala?“

Bourne pozvedl sklenku ke rtům a nenápadně přitom sledoval Diegovu tvář. „Pro jistého Leonida Daniloviče Arkadina.“ Znovu si usrkl kvalitní vyzrálé tequilly. „Znáte ho?“

Diego Hererra se zachmuřil. „Proč se ptáte?“

„Protože ho chci zabít,“ odpověděl Bourne pomalu a zřetelně.

On žije, pomyslel si Leonid Arkadin. Vjačeslav Germanovič Ozerov neuhořel v chodbě té nemocnice v Bengalúru. No to mě podržte, on to fakt přežil.

Prohlížel si fotku muže, který měl strašlivě znetvořenou pravou část obličeje. Ale aspoň jsem ho pořádně poznamenal, to je vidět, řekl si v duchu a bezděčně se dotkl rány na noze, která se mu dobře hojila.

Usadil se ve starém klášteře, zaprášeném a vysušeném jako nějaký starodávný filozofický text. Stál na okraji Puerto Peňasco, pobřežního města na severozápadě mexického státu Sonora. V Puerto Peňasco však bylo staré snad úplně všechno. Ošklivé průmyslové čtvrti alespoň trochu vyvažovala široká bílá pláž a teplá mořská voda.

Puerto Peňasco leželo mimo oblast zájmu většiny lidí, ale to byl jen jeden z důvodů, proč si je vybral. V tomto ročním období se totiž přes hranici z americké Arizony přelévali univerzitní studenti, kteří tu využívali velkých vln, výškových hotelů i úplatných policistů ochotných za příslušný obnos v dolarech přimhouřit oko. V záplavě tolika mladých lidí se Arkadin cítil celkem bezpečně. I kdyby ho snad Ozerov a jeho úderný oddíl nějakým zázrakem našli, jak se jim to podařilo v Bengalúru, byli by tady tak nenápadní jako mniši na jarní dovolené.

Pořád mu vrtalo hlavou, jak ho Ozerov mohl v Indii vypátrat. Jistě, notebook Gustava Morena vyvázl bez úhony a on se mohl znovu spojit se vzdáleným serverem obsahujícím smlouvy s odběrateli zbraní, přišel však o šest mužů, a navíc se ukázalo, že jeho bezpečnostní opatření nejsou tak dokonalá, jak se rád chlubil. Někdo z jeho vlastní skupiny donášel Maslovovi.

Když už se chystal sejít dolů na pláž, zazvonil mu mobilní telefon. Jelikož příjem signálu byl v téhle smradlavé díře hodně kolísavý, raději zůstal stát na místě a zíral na pásy mraků na západě, jež se začínaly rozžíhat jako neonové reklamy.

„Arkadin.“

Ke svému uspokojení zjistil, že volá Boris Karpov. „Neprozradil jste někomu, kam jdete?“ Výmluvná odmlka byla dostatečnou odpovědí. „Je mi to jasné: nikdo tam nebyl a všechno zmizelo.“

„Kdo to je, Arkadine? Kdo jsou Maslovovi špioni uvnitř mé organizace?“

Arkadin chvíli přemítal a nechával plukovníka podusit ve vlastní šťávě. „Tak jednoduché to bohužel nebude, Borisi Iljiči.“

„Jak to myslíte?“

„Měl jste tam jít sám, ale vy jste mě neposlechl,“ připomněl mu Arkadin. „Sám jste si zkomplikoval splnění naší dohody.“

„Jaké dohody?“ zeptal se Karpov.

„Nasedněte do prvního letadla do ciziny.“ Arkadin sledoval, jak zapadající slunce vybarvuje mračna stále sytějšími tóny, až byly tak zářivé, že ho rozbolely oči. Byla to však taková krása, že neodvrátil zrak. „Až dorazíte na LAX – doufám, že víte, co to je.“

„Samozřejmě. Mezinárodní letiště v Los Angeles.“

„Takže až tam budete, zavoláte na číslo, které vám teď dám.“

„Ale…“

„Chcete ty špiony, Borisi Iljiči, tak se nevytáčejte. Prostě to udělejte.“

Arkadin ukončil spojení a vykročil po písku. Na bosých chodidlech ucítil pleskání mořských vlnek, a tak se shýbl a vyhrnul si kalhoty.

„Arkadin možná Tracy sám nezabil,“ řekl Bourne, „ale nese za její smrt odpovědnost.“

Diego Hererra se na chvíli opřel a přemítavě balancoval se sklenkou na koleni. „Zamiloval jste se do ní, viďte?“ Zvedl ruku dlaní dopředu. „Neodpovídejte mi, do Tracy se totiž zamiloval každý a ona přitom ani nemusela hnout prstem.“ Zamyšleně pokýval hlavou. „Pokud budu mluvit za sebe, tohle mě u ní právě dostávalo nejvíc. Víte, některé ženy se strašně snaží a působí až zoufale, takže vás to odrazuje. Ale Tracy byla úplně jiná. Měla mimořádnou…“ Několikrát luskl prsty, „…jak tomu říkáte?“

„Sebedůvěru.“

„To taky, ale něco víc.“

„Sebekontrolu.“

Diego Hererra nad tím chvíli uvažoval a pak rázně pokýval hlavou. „Ano, to je ono, dokázala se za každých okolností ovládat.“

„Když zrovna neseděla v letadle,“ poznamenal Bourne. Vzpomněl si, jak se Tracy při tom příšerném letu z Madridu do Sevilly pozvracela.

Diego pohodil hlavou dozadu a zasmál se. „Letadla nesnášela, to je fakt, ale bohužel je musela často využívat.“ Nabral do úst trochu tequilly, chvíli si ji vychutnával a polkl. Pak odložil sklenku. „A vy teď chcete splnit úkol, kterým vás naše společná přítelkyně před smrtí pověřila.“

„A čím dřív, tím líp.“ Bourne vstal a poté společně s Diegem Hererrou vyšli z kanceláře a několika ztichlými, zšeřelými chodbami se dostali k dlouhé rampě, jež končila u otevřeného trezoru. Bourne vytáhl svůj klíček, ale viděl, že nemusí Diegovi říkat číslo schránky, protože bankéř zamířil přímo k ní. Bourne vložil klíč do jednoho zámku a Diego svůj univerzální klíč do druhého.

„Až napočítám do tří.“

Oba pak současně otočili klíčem a kovová dvířka se otevřela. Diego vyndal podlouhlou schránku a odnesl ji k řadě malých výklenků se zástěnou, které se táhly podél zdi. Položil schránku na polici v jednom z nich a řekl: „Je to vaše, seňore Stone.“ Mávl rukou. „Až skončíte, zazvoňte a já pro vás přijdu.“

„Děkuji, seňore Hererro.“ Bourne vstoupil do kabinky, zatáhl závěs a posadil se na dřevěnou židli. Chvíli jen poslouchal tiché kroky Diega Hererry mizející v dálce. Pak se předklonil a otevřel bezpečnostní schránku. Uvnitř byla nějaká malá knížka, nic víc. Bourne ji zvedl a otevřel na první stránce. Vypadalo to jako diář, ale pak se Bourne trochu začetl a zjistil, že jde o nějaký deník, do kterého si někdo zapisoval různé události tak, jak se odehrávaly. Když Bourne narazil na první jména, zježily se mu chloupky na rukou. Bezděčně se rozhlédl kolem, i když tam byl úplně sám. A přece cítil nějaké zvláštní pnutí a zlou energii, jako by z Perlisových soukromých poznámek vystupovali duchové minulosti a shlukovali se u nohou jako hladoví psi.

Leonid Arkadin, Vjačeslav Germanovič Ozerov – neboli Sláva, jak mu Perlis říkal – a Tracy Athertonová. Bourne začal pozorně číst a na čele mu vyvstávaly krůpěje potu.

Arkadinovi protékala mezi prsty u nohou směsice slané vody a vlhkého písku. Děvčata v titěrných bikinách a hubení kluci v bermudách dlouhých až po kolena hráli na pláži volejbal nebo jen tak pobíhali s plechovkami piva v ruce.

Arkadin se dusil vztekem, že se od Maslova a hlavně od Ozerova nechal zatlačit do kouta. Nepochyboval o tom, že Ozerov přemluvil Maslova, aby mu zatnul tipec. Frontální útok nebyl Maslovův styl. Na to byl až příliš obezřetný, zvláště v době, kdy jeho Kazaňské mafii hrozilo tolik nebezpečí. Vláda mu šla po krku a čekala, až udělá nějakou chybu. Díky různým známostem a úskokům se zatím držel krok před Kremlem, jehož vyšetřovatelům ani prokurátorům se ho nedařilo z ničeho konkrétního obvinit. Maslov toho hodně věděl na řadu důležitých soudců, a tak se mu zatím všechny útoky povedlo odrazit.

Aniž by to měl Arkadin v úmyslu, dobrouzdal se až do moře, takže mu voda stoupla nad kolena a zmáčela mu kalhoty. Nedbal na to. V Mexiku si připadal svobodný jako nikdy předtím. Možná to bylo zdejším pomalejším tempem nebo životním stylem, v němž se člověk může těšit z drobných radostí: rybařit, pozorovat východ slunce, popíjet tequillu dlouho do noci nebo tančit s tmavookou dívkou, jejíž pestrobarevná sukně se s každou obrátkou necudně zvedala. Peníze – tedy alespoň takové sumy, na které byl zvyklý – zde nehrály velkou roli. Lidé tady vedli skromný život a byli s ním spokojeni.

Vtom ji uviděl stoupat z příboje jako Venuši připlouvající na blyštivé růžové lastuře, nebo měl jen vidiny? Oslňovalo ho rudé slunce, a proto musel přimhouřit oči a zastínit si je rukou, ale žena, která vycházela z moře, byla Tracy Athertonová: vysoká, štíhlá, blonďatá a modrooká. Po tváři se jí rozléval ten nejsladší úsměv, jaký kdy viděl. Ale Tracy to být nemohla, ta už přece nežila.

Sledoval, jak k němu kráčí. Pak otočila hlavu a zadívala se přímo na něj. Podoba byla náhle tatam. Odvrátil se a zamžoural do posledních šikmých paprsků zapadajícího slunce.

Arkadin potkal Tracy v Petrohradu, konkrétně v galerii Ermitáž. Tou dobou už dva roky pracoval v Moskvě pro Maslova. Tracy si v Ermitáži prohlížela carské poklady, zatímco on tam přišel na nepříjemnou schůzku s Ozerovem. Všechna setkání s tím chlapem byla nepříjemná a často končila násilím. Maslovův hlavní zabiják tehdy zavraždil dítě, sotva šestiletého kluka. Chladnokrevně a bez milosti. Kvůli tomuhle zvěrstvu mu Arkadin rozcupoval obličej na kaši a vykloubil rameno. Býval by mu zakroutil krkem, kdyby nezasáhl jeho přítel Tarkanian. Od onoho střetu se zášť mezi oběma muži dál prohlubovala, až naposledy vzplála v indickém Bengalúru. Ozerov byl však jako upír, a tak se nedal jen tak snadno zabít. Arkadin si s ironickým úsměškem řekl, že příště Ozerovovi probodne srdce dřevěným kůlem. Arkadin si myslel, že je Dimitrij Maslov neustále nutí ke spolupráci z čirého sadismu a za ten jednou zaplatí nejvyšší cenu.

Toho mrazivého zimního rána v Petrohradu dorazil do Ermitáže předem, aby se přesvědčil, jestli tu Ozerov nenastražil nějakou rafinovanou past. Narazil však jen na vysokou, štíhlou blondýnu s velkýma pomněnkovýma očima a širokým úsměvem, která si zahloubaně prohlížela portrét carevny Alžběty Petrovny. Plavovláska na sobě měla jelenicový kožich dlouhý až po kotníky s vysokým límcem nepřirozeně blankytné barvy, pod nímž vykukovala krvavě rudá hedvábná blůzka. Bez okolků se ho zeptala, co si o tom portrétu myslí.

Arkadin, jenž se absolutně nezajímal o ten obraz ani o další exponáty vystavené v rozlehlých sálech, se zadíval na podobiznu a řekl: „Že vznikl v roce 1758. Proč bych si o něm měl něco myslet?“

Blondýna se otočila a změřila si ho se stejným zaujetím, jaké předtím věnovala samotné malbě. „Jsou to dějiny vaší země.“ Ukázala útlou rukou s dlouhými prsty. „Autor obrazu Louis Tocque patřil k předním malířům své doby. Na žádost Alžběty Petrovny přijel do Ruska až z Paříže.“

Arkadin byl nevzdělanec, a tak jen pokrčil rameny. „No a?“

Úsměv blondýny se ještě víc rozšířil. „To, že sem přijel, jasně ukazuje světové postavení a moc Ruska. V těch dobách bylo Rusko ve Francii hodně oblíbené a platilo to i naopak. Na ten obraz by měli být všichni Rusové hrdí.“

Arkadin už chtěl utrousit nějakou jízlivou poznámku, ale s vypětím všech sil ji spolkl a vrátil se pohledem k vznešené panovnici na obraze.

„Je krásná, viďte,“ řekla blondýna.

„Nikoho, kdo by se jí podobal, jsem v životě nepotkal. Nevypadá jako skutečná.“

„Ale je.“ Blondýna pokynula rukou, jako by chtěla navést jeho oči zpátky k carevně. „Představte si, že jste se ocitl v minulosti a stojíte na tom obrazu vedle ní.“

A jako by se Arkadin na ruskou panovnici podíval poprvé, nebo snad na ni pohlédl očima té blondýny, musel chtě nechtě souhlasit. „Máte pravdu. Myslím, že je krásná.“

„V tom případě jsem tady nebyla nadarmo.“ Plavovláska se stále sladce usmívala. Podala mu ruku. „Mimochodem, já jsem Tracy Athertonová.“

Arkadin chvíli uvažoval, že se představí falešným jménem, jak byl zvyklý. Místo toho však řekl: „Leonid Danilovič Arkadin.“

Ve vzduchu byl náhle cítit nádech historie, ta kořeněná, tajuplná vůně růžové silice a cedrového dřeva. Až mnohem později přišel na to, co ho tehdy současně přitahovalo i zahanbovalo. Připadal si jako lajdák, který flinkal učení a na hodinách nedával pozor. V její přítomnosti si naléhavě uvědomoval své mezery ve vzdělání a připadal si jako nahý. Už při jejich prvním setkání však usoudil, že by od Tracy snad mohl něco pochytit. Naučil se od ní vážit si vědomostí, ve skrytu duše jí však nikdy neodpustil, jak trapně se vedle ní cítí, a tak ji bezohledně využíval a nevybíravě ji k sobě připoutával stále blíž a blíž.

K tomuto prozření dospěl samozřejmě až později. Tenkrát cítil jen nával zlosti, beze slova se od ní odvrátil a vyrazil hledat Ozerova, jehož společnosti dával v tu chvíli přednost před její.

Když ho našel, nijak se mu neulevilo, a tak si vymínil změnu místa. Vyšli tedy z Ermitáže na ulici Milionnaja, kde na jejich rty a tváře ihned zaútočil ledový vítr, a proto raději vyhledali nejbližší kavárnu.

Začalo sněžit a ulicí se rozléhalo podivné suché šustění, jako když lesním mlázím přecházejí dravé šelmy, a Arkadin nikdy nezapomněl, jak se z té scény vynořila Tracy Athertonová. Jelenicový kožich se jí vlnil kolem kotníků jako ledový mořský příboj.

V době těsně poté, co pro něj Dimitrij Maslov poslal Ozerova a Míšu Tarkaniana do jeho rodného města Nižního Tagilu, kde si připadal jako ve vězení, byl Ozerov jeho nadřízeným. Ozerov ho tehdy právě učil, jak správně zabít jednoho politika, a proto se také vydali do Petrohradu. Dotyčný politik se neprozřetelně postavil proti Maslovovi, a tak ho bylo třeba jednou provždy umlčet – a pokud možno rychle. Ten tupec Ozerov věděl, že Arkadinovi je zadání jasné, přesto mu neustále opakoval triviální věci jako nějakému natvrdlému pětiletému děcku a vychutnával si svou nadvládu.

Jen málo lidí by si dovolilo Ozerova přerušit, Tracy se však nebála. Když vstoupila do kavárny a všimla si Arkadina, sebejistě vykročila k jejich stolu. „To je ale náhoda, ráda vás zase vidím,“ zahlaholila s jemným britským přízvukem.

Ozerov se zarazil uprostřed slova a upřel na ni pohled, který by většinu lidí proměnil v kámen. Tracy se však jen usmála, přitáhla si židli od vedlejšího stolku a zeptala se: „Nebude vám vadit, když si přisednu, že ne?“ Posadila se a objednala si kávu, než kdokoli stačil něco říct.

Když číšník odkráčel, Ozerovova tvář zlověstně potemněla. „Heleďte, já nevím, kdo jste a co tady děláte, ale projednáváme tady důležitou záležitost.“

„To vidím,“ odbyla ho Tracy a mávla rukou. „Klidně pokračujte a vůbec si mě nevšímejte.“

Ozerov odsunul židli se zaskřípěním, jež rvalo uši. „Vážená, koukejte odsud vypadnout.“

„Jen klid,“ ozval se Arkadin.

„A ty drž laskavě hubu.“ Ozerov vstal a naklonil se nad stolem. „Jestli během vteřiny nezmizíte, chytím vás za límec a nakopnu vás do tý vaší hezký prdelky.“

Tracy na něj zírala bez mrknutí oka. „Takové výrazy snad nejsou třeba.“

„Má pravdu, Ozerove. Odvedu ji…“

Právě v té chvíli však Tracy chytila Ozerova za konec kravaty, jež se jí málem namočila do kávy, a Ozerov se na ni vrhl. Popadl ji za límec kožichu a zvedl ji ze židle s takovou vervou, že jí roztrhl hedvábnou blůzku. Potyčka samozřejmě neušla pozornosti hostů a obsluhy kavárny. Byli na tajné misi a měli si počínat nenápadně, ale Ozerov to pokazil.

Arkadin vstal a sykl: „Pusť ji.“ Když Ozerov neposlechl, Arkadin téměř šeptem dodal: „Okamžitě ji pusť, nebo tě bodnu.“

Ozerov sklopil oči k hrotu nože, jímž mu Arkadin mířil na játra. Ještě víc zbrunátněl a v jeho tvrdých lesklých očích zajiskřilo cosi zlého.

„Tohle ti nezapomenu,“ pronesl strašidelným tónem, avšak pustil ji.

Stále hleděl Tracy do tváře, a tak nebylo jasné, ke komu se vlastně obrací, ale Arkadin měl tušení, že k nim oběma. Arkadin nečekal, až se stane něco horšího, obešel stůl, vzal Tracy za loket a vyvedl ji z kavárny.

Z obyčejného sněžení vznikla pořádná chumelenice, a tak měli skoro okamžitě vlasy i ramena zasypaná sněhem.

„To tedy bylo zajímavé,“ prohodila.

Arkadin se jí zadíval do tváře, nenašel v ní však ani stopu po strachu. „Obávám se, že jste si udělala velice nebezpečného nepřítele.“

„Vraťte se dovnitř,“ řekla Tracy, jako by ho neslyšela. „Bez kabátu tady umrznete.“

„Vy asi nechápete…“

„Znáte Doma?“

Zamžikal. Copak ta ženská nikdy neposlouchá, co jí někdo říká? Vlna, na níž se vezla, ho však odnášela dál a dál od známých břehů. „Myslíte tu restauraci na nábřeží u Ermitáže? Tu zná přece každý.“

„V osm večer.“ Věnovala mu jeden ze svých patentovaných úsměvů a nechala ho tam stát ve sněhu za přísného dohledu zamračeného Ozerova.

Dívka, kterou si spletl s Tracy, už byla dávno pryč, Arkadin však stále rozeznával vlhké stopy jejích útlých chodidel v písku na pláži. Ve vodě se vznášely duhové a zářivé medúzy. Z reproduktorů kdesi v dálce zněla smutná mexická píseň v podání nějaké domácí zpěvačky. Zdálo se, že se medúzy houpou do rytmu hudby. Přicházel večer a oblohu ovládla černá tma posetá hvězdami. Když se Arkadin vrátil do kláštera, nerozsvítil elektrické lampy, ale zapálil svíčky a místo televize poslouchal smutné mexické melodie, aby co nejvíc nasál zdejší atmosféru.

Pomalu začínám chápat, proč jsou Arkadin a Ozerov nepřátelé na život a na smrt, pomyslel si Bourne, když vzhlédl od Perlisova deníku. Nenávist je silná emoce, která i z celkem inteligentních lidí dělá hlupáky, nebo je aspoň vede k neopatrnosti. Možná jsem konečně našel Arkadinovu Achillovu patu.

Usoudil, že už si toho přečetl dost. Zavřel víko bezpečnostní schránky, strčil si blok do kapsy a zazvonil na znamení, že skončil. Na první pohled se mohlo zdát zvláštní, že si Perlis zaznamenával důležité informace tímto zastaralým způsobem, ale při podrobnější úvaze to mělo dokonalou logiku. Elektronické záznamy jsou zranitelné a zkušený počítačový odborník se k nim snadno dostane, proto volil Perlis ručně psanou formu.

Poznámky jsou v zamčeném trezoru v naprostém bezpečí a v případě potřeby se dají zničit škrtnutím jediné zápalky. Tradiční metody jsou v dnešní době často tou nejlepší obranou proti hackerům, kteří se umějí nabourat i do těch nejdůmyslnějších sítí a získat z nich dokonce i smazané soubory.

Diego Hererra odtáhl závěs, vzal si kovovou skříňku a vrátil ji na očíslované místo. Pak za ní zavřel dvířka a oba muži schránku zamkli svým klíčem.

Když vycházeli ze sejfu, Bourne řekl: „Něco bych od vás potřeboval.“

Diego se na něj podíval vyčkávavě, ale neosobně. „Sleduje mě jeden chlap. Je v bance a čeká, až se vrátím.“

Diego se usmál. „Ale ovšem. Můžu vám ukázat dveře určené zákazníkům, kteří vyžadují, řekněme, vyšší stupeň diskrétnosti.“ Když už došli téměř k jeho kanceláři, přelétl mu po tváři stín obav. „Můžu se zeptat, proč vás ten člověk sleduje?“

„Já nevím,“ odpověděl mu Bourne, „ale zdá se, že podobné lidi přitahuju jako mouchy.“

Diego se tiše zasmál. „V podstatě totéž často říkával Noah.“

Bourne si uvědomil, že se tím Diego Hererra vlastně oklikou ptá, jestli pracuje pro Perlisovu organizaci. Diego se mu začínal zamlouvat stejně jako jeho otec, ale to nebyl důvod říkat mu pravdu. Přikývl, jako by tím mlčky odpovídal na Diegovu nevyřčenou otázku.

„Nevím, kdo to je, ale chci to zjistit.“

Diego rozpřáhl ruce. „K vašim službám, seňore Stone,“ řekl jako pravý Katalánec.

Diego sice bydlí v Londýně, pomyslel si Bourne, ale srdcem zůstal doma v Seville.

„Než odejdu, potřeboval bych dostat toho chlapa z banky na ulici. Stačil by třeba požární poplach.“

Diego přikývl. „Jako by se stalo.“ Zvedl prst. „Ale mám jednu podmínku: zítra večer ke mně přijdete na návštěvu.“ Sdělil Bourneovi adresu v Belgravii. „Máme společné přátele, a tak by ode mě bylo nezdvořilé, kdybych vás nepohostil.“ Pak se usmál a odhalil rovné bílé zuby. „Dáme si něco k jídlu, a když budete chtít, vyrazíme za zábavou do Vesper klubu na Fulham Road.“

Diego byl zvyklý ostatní dirigovat, ale nechoval se přitom samolibě – i v tom se podobal svému otci. Přesně to odpovídalo informacím, které o něm Bourne před několika týdny nasbíral na internetu, ovšem klub Vesper, kasino přístupné pouze registrovaným hazardním hráčům, se tomuto obrazu vymykal. Bourne si tuto nesrovnalost dobře zapamatoval a připravil se k akci.

V sídle banky Aguardiente se spustil požární poplach. Bourne s Diegem Hererrou sledovali, jak strážní rychle a zkušeně vyprovázejí všechny včetně Bourneova pronásledovatele z hlavních dveří.

Bourne opustil banku vedlejším východem a očima vyhledal stopaře v houfu klientů, kteří se hemžili na chodníku a nevěděli, co mají dělat. Ten chlap ho vyhlížel: pozoroval hlavní vchod z takové pozice, aby měl přehled i o tom bočním.

Bourne se protáhl davem, jenž se mezitím díky zvědavým chodcům a řidičům civějících ze stojících aut zdvojnásobil. Po chvíli vpadl pronásledovateli do zad a výhružně sykl: „Běž rovnou za nosem směrem k Fleet Street.“ Zabodl mu do beder kloub ohnutého prstu. „Všichni budou pokládat ránu z pistole s tlumičem za náklaďák, kterému střílí z výfuku.“ V příští chvíli dal chlapovi ostrý pohlavek. „Říkal ti někdo, aby ses otáčel? Pohni se.“

Muž uposlechl Bourneova příkazu, vykročil okrajem davu po Middle Temple Lane a přidal do kroku. Měl široká ramena, světlé vlasy střižené na ježka, tvář bez výrazu a s drsnou pletí, jako by trpěl alergií nebo byl ošlehaný větrem. Bourne věděl, že se asi brzy o něco pokusí. Blížil se k nim jakýsi obchodník zoufale mluvící do mobilního telefonu a Bourne ucítil, jak se k němu jeho zajatec naklání. Chlap do obchodníka úmyslně vrazil a nechal se odhodit stranou, ale hned se k Bourneovi zase otočil a chystal se mu zasadit ránu pravačkou. Bourne ho však duchapřítomně nakopl zezadu do kolena a současně mu zkroutil pravou ruku, až kost praskla.

Pronásledovatel zasténal a zhroutil se k zemi. Když se pro něj Bourne sklonil, muž se mu pokusil vrazit koleno do rozkroku, Bourne však bleskově ukročil stranou a dostal ránu jen do stehna, i když také bolestivou.

V té chvíli si Bourne všiml auta, které se řítilo ulicí v protisměru přímo na ně. Bylo jasné, že řidič to neubrzdí, i kdyby chtěl. Bourne tedy vozu do cesty vrhl svého pronásledovatele, odrazil se od ramenou toho nebožáka a přehoupl se přes kapotu. Brzdy zaskřípěly a vůz se snažil zpomalit. Ve chvíli, kdy Bourne dopadl podrážkami bot na střechu, zespodu ji proděravěly výstřely. Žádná z kulek ho však nezasáhla, protože už sjížděl po kufru dolů.

Za zády uslyšel hlasité žuchnutí, jak auto vrazilo do těla, a ucítil zápach spálené gumy sedřené z pneumatik. Ohlédl se přes rameno a uviděl vystupovat dva muže vyzbrojené pistolemi Glock – řidiče a střelce. Když se k němu otočili, hustý shluk hostů a personálu stojícího před bankou Aguardiente se pohnul a za rámusu zvýšených hlasů a fotoaparátů mobilních telefonů cvakajících jako les plný cikád uvěznil oba muže na místě. Na scéně se navíc objevili i zvědaví chodci z přilehlé Fleet Street a v příští chvíli se okolím rozlehlo povědomé kolísavé kvílení policejních sirén. Bourne se vmísil do davu, nenápadně zahnul za roh do Fleet Street a zmizel v ruchu města.

6

„Ztratil jsem s ním kontakt,“ řekl Frederick Willard.

„To se nestalo poprvé,“ snažil se ho uklidnit Peter Marks.

„Tohle je něco jiného,“ odsekl Willard. Měl na sobě konzervativně střižený oblek se vzorkem, naškrobenou modrou košili s bílým límečkem a manžetami a tmavomodrý motýlek s puntíky. „Pokud na něj nepůjdeme chytře a opatrně, stane se z toho trvalá záležitost.“

Po vstupu do obnoveného projektu Treadstone Marks rychle zjistil, že Willard přes svůj věk rozhodně neztratil sílu a energii. Bylo mu už sice přes šedesát, ale měl lepší fyzičku než polovina agentů CIA. A pokud šlo o důležitou schopnost najít vždy to nejlepší řešení, Marks ho považoval za stejně dobrého jako Alexe Conklina, zakladatele Treadstonu. Nádavkem k tomu měl zvláštní schopnost odhalit slabá místa každého protivníka a najít ty nejoriginálnější způsoby, jak jich využít. Marks nepochyboval o Willardových sadistických sklonech, těžko mu je však mohl vyčítat. Jejich špinavý obor totiž různé sadisty, masochisty a další narušené osobnosti přitahoval jako magnet. Bylo jen třeba odhalit příslušnou úchylku dřív, než vás její nositel zahubí.

Posadili se na pohovku v předsálí klubu, kam chodil Oliver Liss. Byl vyhrazen pouze pro členy, a jak se zdálo, jen pro muže.

„Klub Monition,“ řekl Marks, když se snad posté rozhlédl kolem. „Co je tohle sakra za podnik?“

„Já nevím,“ odtušil Willard nakvašeně. „Celý den se to snažím zjistit, ale nikde jsem nenarazil na jedinou kloudnou informaci.“

„Nějaká přece existovat musí. Komu například patří tahle budova?“

„Nějaké holdingové společnosti se sídlem v Grenadě.“ Willard zavrčel. „Zjevně jde o fiktivní firmu, o které se nedají zjistit žádné podrobnosti. Majitelé se úzkostlivě snaží zůstat v utajení.“

„Tím neporušují žádný zákon,“ namítl Marks.

„To asi ne, ale připadá mi to zvláštní a podezřelé.“

„Možná bych se na to měl podívat blíž.“

Zvuk v hale se rozléhal ozvěnou jako v kostele. Tento dojem podporovaly i stěny z kamenných kvádrů, gotické oblouky a zlacené kříže. Tlusté koberce a masivní nábytek prohlubovaly tísnivé ticho. Tu a tam někdo prošel kolem, krátce promluvil s uniformovanou ženou za vysokým pultem uprostřed předsálí a pokračoval dál do přítmí.

Ta atmosféra Marksovi připomněla převažující náladu v nové CIA. Od bývalých kolegů věděl, že chodby organizace zamořili noví zaměstnanci se sveřepými výrazy a hluboká deprese. Skličující situace v CIA trochu zmírňovala jeho výčitky svědomí kvůli tomu, že odešel. Vrcholem všeho bylo vyhození Sorayi po návratu z Káhiry. Willard ho navíc ujišťoval, že jí teď bude moci lépe pomoci. „Vaše zkušenosti a rady se budou zdát objektivnější, a proto budou mít větší váhu,“ řekl mu Willard. Jak se ukázalo, měl pravdu. Marks si byl celkem jist, že je jediný, kdo by ji mohl přesvědčit, aby naskočila do projektu Treadstone.

„Na co myslíte?“ otázal se Willard nečekaně.

„Na nic.“

„Špatná odpověď. Naší prioritou je teď vymyslet, jak obnovit tajné spojení s Leonidem Arkadinem.“

„Proč je Arkadin tak důležitý? Samozřejmě kromě toho, že je prvním absolventem Treadstonu a jediným, kdo z něj utekl.“

Willard se nasupil. Neměl rád, když mu někdo předhazoval jeho vlastní slova, a obzvlášť ne podřízený. Marks patřil k nejbystřejším agentům CIA, a tak brzy pochopil, že Willard je přesvědčen o své nadřazenosti a podle toho také s každým jedná. To byl jeden z mnoha zvláštních rysů jeho osobnosti. Díky tomu však také byl tak úspěšný. Marks se domníval, že právě tahle arogance umožnila Willardovi proniknout do řad Národní bezpečnostní agentury a tolik let se udržet na pozici správce jejího konspiračního domu. Muselo pro něj být o mnoho lehčí přijímat rozkazy od svých šéfů, když věděl, že s nimi nakonec vyběhne.

„Mrzí mě, že vám to musím vysvětlovat po lopatě, Marksi, ale v Arkadinově hlavě se ukrývá poslední tajemství Treadstonu. Conklin na něm vyzkoušel řadu psychologických metod, o kterých nic nevíme.“

„A co Jason Bourne?“

„Vzhledem k tomu, jak se Arkadin projevil, Conklin ty metody zřejmě na Bourneovi nepoužil. V tom smyslu se proto ti dva liší.“

„Jak to?“

Willard, jehož zdobil pověstný smysl pro detaily, si urovnal manžety, aby je měl stejně dlouhé. „Arkadin nemá žádnou duši.“

„Co?“ Marks zavrtěl hlavou, jako by špatně slyšel. „Pokud se nepletu, žádná vědecká ani jiná metoda nedokáže lidskou duši zničit.“

Willard obrátil oči v sloup. „Proboha, Petere, já nemluvím o nějakém robotovi z vědecko-fantastického románu.“ Vstal. „Ale příště, až potkáte kněze ze své farnosti, zeptejte se ho na to. Jeho odpověď vás překvapí.“ Pokynul Marksovi, aby se také zvedl. „Přichází náš nový pán a vládce Oliver Liss.“

Marks se podíval na hodinky. „Se čtyřicetiminutovým zpožděním. Jako na zavolanou.“

Oliver Liss vypadal jako filmová hvězda a podle toho se i choval. Byl pohledný a pěstěný jako hollywoodští herci, ale na rozdíl od nich to u něj nepůsobilo uměle. Možná jen zdědil skvělé geny. Tak či onak, když vstoupil do místnosti, jako by se rozzářilo slunce. Byl vysoký, štíhlý a svalnatý, což u ostatních mužů vyvolávalo bledou závist. Měl rád silné pití, červené maso a mladé, vyvinuté blondýny. Zkrátka a dobře, byl to prototyp muže, na kterého myslel Hugh Hefner při zakládání časopisu Playboy.

Zatímco Liss pokračoval v chůzi, nasadil strojený úsměv a gestem jim naznačil, aby ho následovali pod portálem do útrob klubu Monition. Byl čas snídaně. Zřejmě v souladu s tradicí klubu se jedlo na uzavřené cihlové terase s výhledem na nádvoří, jemuž vévodila bylinková zahrada. V tomto ročním období tam však nic nerostlo, vidět byly jen nízké plůtky z litého železa.

Liss je zavedl k prostornému stolu vykládanému kameny. Muž voněl včelím voskem a drahou kolínskou. Byl oblečen jako venkovský džentlmen – měl flanelové kalhoty, tvídové sako a vázanku potištěnou obrázky lišek. Vypadaly hladově. Jeho drahé, sytě rudé mokasíny zářily jako zrcadla.

Když si objednali, vypili čerstvě vymačkaný ovocný džus a usrkli si vzpružujícího espresa, přešel přímo k věci. „Vím, že teď máte spoustu práce se stěhováním do nového sídla, s přebíráním přístrojů a podobně, ale chci, abyste to všechno odložili stranou. Stejně na to hodlám najmout vedoucího kanceláře a váš čas je na takové věci příliš drahý.“ Lissův hlas byl výrazný a zářivý jako jeho boty. Zamnul si ruce, takže na chvíli připomínal strýčka, který má radost, že je rodina zase pohromadě. „Chci, abyste se oba zaměřili na jednu jedinou věc. Zdá se, že předčasně zemřelý Noah Perlis po sobě zanechal nějaké nedořešené záležitosti.“

Willarda to mírně zaskočilo. „Doufám, že po nás nechcete, abychom se přehrabovali v marastu Černé řeky.“

„V žádném případě. Tuhle agenturu jsem sice sám pomáhal zakládat, ale když jsem viděl, že se neodvratně řítí do záhuby, musel jsem z ní odejít. Trvalo mi půl roku, než jsem se z toho vymotal. Víte, jak mi při tom bylo, pánové?“ Vztyčil prst. „Ale ano, Fredericku, vy asi máte tušení, co jsem prožíval.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, Noah dělal tuhle práci pro mě osobně, nikdo jiný v Černé řece o ní neměl tušení.“ Opřel se a počkal, až jim obsluha naservíruje snídani, a pak nad dokonale propečenými toasty s vejcem pokračoval: „Noah měl jistý prsten. Získal ho za velkou cenu, nebojím se to označit za osobní tragédii. Vůbec nepřeháním, když řeknu, že je to unikátní klenot. Na první pohled sice vypadá jako obyčejný snubní prstýnek ze zlata, ale ve skutečnosti jde o mnohem víc. Tady, podívejte se sami.“ Rozložil na stole několik barevných fotografií.

„Jak vidíte, na vnitřní straně je vyrytá řada symbolů, odborně řečeno grafémů.“

„Co je to grafém?“ zeptal se Marks.

„Základní jednotka každého jazyka.“

Willard přimhouřil oči. „Ano, ale co je to k čertu za jazyk?“

„Je to speciální jazyk sestavený ze starověké sumerštiny, latiny a možná i dalších mrtvých řečí, o kterých už dnes nic nevíme.“

„A kvůli tomu máme všeho nechat?“ Marks se zatvářil nevěřícně. „Za koho nás máte? Za nějaké Indiany Jonese?“

Liss se uprostřed žvýkání sousta ušklíbl. „Nemusíte hned vyskakovat. Tenhle jazyk není tak starý, maximálně pár desítek let.“

„Prsten?“ Willard zakroutil hlavou. „A co s ním?“

„Řeknu vám tajemství.“ Liss spiklenecky mrkl. „Noah měl ten prsten, když ho Jason Bourne zabil. Je jasné, že ho oddělal právě kvůli němu.“

Marks zavrtěl hlavou. Bylo o něm dobře známo, že nesdílí velice rozšířené nenávistné názory na Bournea. „Proč by to dělal? Musel k tomu mít dobrý důvod.“

„Podstatné je, že Bourne znovu bez varování vraždil.“ Liss ho zpražil pohledem. „Najděte Bournea a najdete i ten prsten.“ Opatrně prořízl žloutek a namočil do něj trojúhelník toastu. „Dostal jsem echo, že Bournea viděli v příletové hale na londýnském Heathrow, takže se dá předpokládat, že měl namířeno do Noahova bytu v Belgravii. Tam začněte. Veškeré podrobnosti jsem vám poslal na mobil a rezervoval večerní let do Londýna. Až tam zítra ráno dorazíte, budete svěží, plní sil a můžete se hned pustit do práce.“

Willard odložil fotky a udělal grimasu, která v Marksově hlavě rozhoupala varovné zvony.

„Když jste se rozhodl finančně podporovat Treadstone,“ pronesl Willard tichým, zlověstným hlasem, „souhlasil jste s tím, že akce budu řídit já.“

„Vážně?“ Liss zakoulel očima, jako by se snažil rozpomenout. Pak zavrtěl hlavou. „Ne. To jste se spletl.“

„Co…? Děláte si ze mě legraci?“

„Ale vůbec ne.“ Liss si vhodil do úst trojúhelníček toastu a labužnicky žvýkal.

„Mám naprosto konkrétní plán.“ Willard odsekával každé slovo se strojovou přesností. „Proto jsem potřeboval projekt Treadstone znovu nastartovat.“

„O vaší posedlosti tím Rusem Leonidem Arkadinem dobře vím, ale pravda je taková, Fredericku, že vy jste Treadstone nenastartoval. Byl jsem to já. Treadstone je můj! Všechno platím, a tudíž mám i právo rozhodovat. Vy pracujete pro mě, a pokud si myslíte něco jiného, znamená to, že jste hrubě nepochopil svou pozici.“

Marks to viděl jasně: Willardovi právě došlo, že odchodem od CIA k Oliveru Lissovi pouze vyměnil jednoho nenáviděného šéfa za druhého. A jak mu při verbování sám Willard řekl, nebylo cesty zpět a smlouva s ďáblem se nedala zrušit. Oba to museli dohrát až do hořkého konce, i kdyby měli skončit v pekle.

Také Liss Willarda po očku sledoval. Dobrotivě se usmál a pokynul vidličkou upatlanou od vajíčka. „Měl byste jíst, nebo vám to vystydne.“

Bourne si skočil pro něco k snědku, přečetl si u toho další úryvky z Perlisova popisu nepřátelství mezi Arkadinem a Ozerovem a pak se vrátil do londýnské čtvrti Belgravia, tentokrát do ulice, kde bydlela Tracy Athertonová. Byla plná zeleně, kterou však zakrývala mlha vinoucí se kolem okapů a komínů klasických řadovek. Její dům byl hezký a upravený přesně jako příbytky sousedů. Ke vstupním dveřím, kde se vyjímala mosazná tabulka se jmény lidí žijících ve zdejších šesti bytech, vedlo strmé schodiště.

Stiskl zvonek se jmenovkou T. ATHERTONOVÁ, jako by stále žila a on s ní přijel strávit příjemné odpoledne, popíjet, jíst, milovat se a mluvit o umění a jeho dlouhých spletitých dějinách. Překvapilo ho, když zazněl bzučák a dveře se odemkly. Vstoupil dovnitř a ocitl se v úzké předsíni, tmavé a vlhké, jako to v zimě a na jaře bývá snad jedině v londýnských domech.

Tracyin byt se nacházel ve druhém patře, kam se šlo po úzkých a velice příkrých schodech, jejichž stupně pod Bourneovou vahou občas zavrzaly. Našel ho až na konci chodby a vybavil si, jak mu Tracy říkala: „Vzadu je dvůr s kvetoucí hrušní, na které každé jaro hnízdí pár jiřiček.“ Uvědomil si, že tam ty jiřičky nejspíš právě teď jsou. Jednalo se o hořkosladkou myšlenku.

Když se ostražitě přiblížil ke dveřím, pootevřely se. Objevila se v nich ženská postava se světlem za zády. V prvním okamžiku ztuhl a rozbušilo se mu srdce. Vždyť to je Tracy! Žena byla vysoká, štíhlá a plavovlasá.

„Přejete si?“

Kouzlo však zrušily její oči. Měla je hnědé, ne modré, a nebyly tak velké jako ty Tracyiny. Znovu se mohl normálně nadechnout. „Jmenuji se Adam Stone. Byl jsem Tracyin přítel.“

„Ach ano, Tracy mi o vás říkala.“ Ruku mu nepodala a tvářila se chladně. „Já jsem Chrissie Lincolnová, Tracyina sestra.“

Stále se nehnula ze dveří. „Potkala vás v letadle do Madridu.“

„Z Madridu do Sevilly, abych byl úplně přesný.“

„Máte pravdu.“ Chrissie si ho ostražitě měřila. „Tracy létala ráda. To bylo dobře, protože cestovala opravdu často.“

Bourne si uvědomil, že ho zkouší. „Ona létání nesnášela. Udělalo se jí špatně pět minut poté, co se představila.“ Čekal, že něco řekne, a pak pokračoval: „Můžu dál? Rád bych si s vámi o Tracy promluvil.“

„Ale ano.“ Poněkud zdráhavě ustoupila.

Vešel dovnitř a ona za ním zavřela dveře. Tracy měla pravdu, byt to byl maličký, ale krásný jako ona. Nábytek v máslově žlutém a oranžovém odstínu, okna orámovaná krémovými závěsy, tu a tam ozdobné polštáře s puntíky, fotografie zvířat a proužky, které všemu dodávaly veselé tóny. Vykročil obývacím pokojem k ložnici.

„Hledáte něco, pane Stone?“

„Říkejte mi Adame.“ Správně tušil, že tam najde francouzské dveře. Na dvoře opravdu stála hrušeň. „Hledám jiřičky.“

„Prosím?“ Měla trochu vyšší a tenčí hlas než její sestra a mluvila o něco rychleji.

„Tracy říkala, že na té hrušni na jaře hnízdí jiřičky.“

Přistoupila k němu. Vlasy jí voněly citronem. Měla na sobě levnou bavlněnou pánskou košili s vyhrnutými rukávy, které odhalovaly opálené paže, a džínsy, ne ty moderní s rozkrokem nízko, ale poctivé levisky se založenými nohavicemi a levné ošlapané boty na nízkém podpatku. Byla trochu zpocená, jako by předtím uklízela nebo se přehrabovala ve věcech. Neměla žádné šperky, dokonce ani snubní prsten. A přece se jmenovala Lincolnová, ne Athertonová.

„Vidíte tady snad nějaké?“ zeptala se břitkým tónem.

„Ne,“ odtušil a odvrátil se.

Zamračila se a na dlouho se odmlčela.

„Chrissie?“

Když se nedočkal odpovědi, došel do kuchyně pro sklenici studené vody. Mlčky si ji od něj vzala a pomalu ji vypila, jako by to byla nějaká medicína.

Odložila sklenku a řekla: „Neměla jsem vás pouštět dál. Byla bych ráda, kdybyste odešel.“

Bourne přikývl. Byt už viděl. Nevěděl, co chtěl vlastně najít, snad jen Tracyinu vůni, která se tu ještě dlouho po jejím odchodu vznášela. Ta noc, kterou spolu strávili v Chartúmu, byla mnohem intimnější, než kdyby se milovali, tento akt totiž navzdory svému označení může být neosobní. Když později zjistil, že Tracy pracovala pro Leonida Arkadina, zapůsobilo to na něj jako studená sprcha. V týdnech po její smrti ho však pronásledoval pocit, že tady něco nehraje. Nepochyboval o tom, že Arkadinovi skutečně sloužila, ale hluboko uvnitř se nemohl zbavit dojmu, že to nebylo tak jednoduché. Nedalo se proto vyloučit, že sem přišel hledat nějaký důkaz, potvrzení svého podezření.

Vrátili se ke vstupním dveřím a Chrissie je otevřela. Když už se chystal vykročit ven, řekla: „Pane Stone…“

„Adame.“

Pokusila se usmát, ale moc se jí to nepovedlo; její tvář měla napjatý a utrápený výraz. „Vy víte, co se stalo v Chartúmu?“

Bourne zaváhal. Podíval se do chodby, ale viděl jen Tracyinu tvář potřísněnou krví, když ji držel na klíně.

„Prosím vás, já vím, že jsem byla nepříjemná, ale já… nedokážu jasně uvažovat, rozumíte?“ Ustoupila, aby se mohl vrátit dovnitř.

Bourne se otočil s rukou na pootevřených dveřích. „Byla to nešťastná náhoda.“

Chrissie se na něj podívala se strachem i dychtivostí. „Jak to víte?“

„Byl jsem u toho.“

Viděl, jak zesinala. Upřeně na něj zírala, jako by se od něho nemohla odtrhnout pohledem a tušila, že se dozví něco hrozného.

„Povíte mi, jak zemřela?“

„Bude lepší, když podrobnosti neuslyšíte.“

„Ale já je slyšet chci. Potřebuju to vědět. Byla to moje jediná sestra.“ Zavřela, zamkla dveře a poté vykročila ke křeslu, ale neposadila se. Postavila se za opěradlo a zadívala se kamsi do prostoru. „Od chvíle, kdy jsem tu zprávu dostala, prožívám peklo. Když vám umře sestra, nedá se to s ničím srovnat… Nedokážu to vysvětlit.“

Bourne ji pozoroval, jak stojí s prsty zabořenými do vysokého klenutého opěradla křesla.

„Zasáhly ji střepy skla a jeden jí projel tělem. Vykrvácela za pár minut, nedalo se s tím nic dělat.“

„Chudák Tracy.“ Svírala křeslo tak silně, až jí zbělely klouby. „Prosila jsem ji, aby tam nejezdila, stejně jako jsem ji prosila, aby tu proklatou zakázku nebrala.“

„Jakou zakázku?“

„Toho zatraceného Goyu.“

„Proč vám o tom Goyovi řekla?“

„Nešlo o obraz, ale o tu zakázku. Tvrdila, že je to její poslední. Chtěla, abych to věděla. Bylo jí jasné, že se mi její práce nelíbí, tak proto asi.“

Zachvěla se. „Zlá věc, ta černá malba.“

„Říkáte to, jako by snad byla živá.“

Otočila se k němu. „Svým způsobem máte pravdu, protože byla spojená s tím chlapem.“

„S Arkadinem.“

„Jeho jméno mi nikdy neřekla. Jak jsem pochopila, dával jí mimořádně nebezpečné úkoly, ale platil jí tak dobře, že všechny přijímala, alespoň mi to tvrdila.“

„Vy jste jí nevěřila?“

„Ale já jí věřila, vždyť jsme v dětství uzavřely slib, že si nebudeme nikdy lhát.“ Měla o odstín tmavší a nadýchanější vlasy a o něco jemnější a otevřenější tvář, také ovšem ustaranější. Pohybovala se rychleji než Tracy nebo to tak možná jen působilo, protože její pohyby byly nervózní a trhavé. „Jenže když jsme vyrostly, nastal problém. Jsem si jistá, že si toho hodně ze svého soukromého života nechávala jen pro sebe.“

„A vy jste na ni nenaléhala.“

„Nechtěla se svěřovat, byla to její volba,“ řekla na svou obranu. „Ctila jsem její přání.“

Vydal se za ní zpátky do ložnice. Zastavila se a zmateně se rozhlížela kolem, jako by se její sestra jen ztratila a ona ji nemohla najít. Světlo proudilo dovnitř přes hrušeň stojící na dvoře, a tak v pokoji tvořilo podivuhodné kosočtverce a obdélníky, jež byly měkce tónované jako nějaká sépiová fotografie. Chrissie do jednoho z těch zářivých geometrických tvarů vstoupila.

Rukama se chytila za břicho, jako by se snažila zadržet emoce. „Ale jednu věc vím celkem jistě. Ten chlap je zrůda, nikdy pro něj nepracovala dobrovolně. Určitě na ni musel něco vědět.“

To Bourneovi znělo jako ozvěna vlastních podezření. Možná mu přece jen měla co říct. „Nenapadá vás, co to mohlo být?“

„Říkala jsem vám, že Tracy byla největší tajnůstkářka na světě.“

„Takže jste si ničeho nevšimla? Žádné zvláštní reakce na vaši otázku nebo něčeho podobného?“

„Ne-e.“ Chrissie protáhla to slovo do dvou slabik. „No vlastně, jedna věc by tady možná byla, ale je to trochu legrační.“

„Legrační? Jak to?“

„Vzpomínám si, jak jsme se spolu jednou bavily, a když jsem dovyprávěla, co je u mě nového, začala váznout řeč. Stejně mě to nudilo, protože pro mě to všechno byly už staré věci. Asi jsem z toho byla trochu zoufalá, a tak jsem se smíchem plácla, že přede mnou někoho tají.“

Bourne naklonil hlavu. „No a?“

„No, jí to moc vtipné nepřipadalo. Nezasmála se. Myslela jsem přítele nebo manžela, ale ona mi dost plamenně vmetla do tváře, že jsem jediná příbuzná, kterou má.“

„Chcete říct…“

„Ne, to ne,“ ujistila ho Chrissie důrazně. „Ona taková nebyla. Víte, Tracy s rodiči moc dobře nevycházela, byla na ně až alergická. A jim zase vadila její odbojnost. Já jsem z nás dvou byla ta hodná. Šla jsem v tátových šlépějích a stala jsem se profesorkou na Oxfordu. Ale Tracy… Naši se vždycky báli, co z ní vyroste. Tracy se s nimi už asi od třinácti jen hádala, až jednou utekla z domu a už se nevrátila. Ne, Tracy vlastní rodinu nechtěla.“

„A vy jste ji proto litovala.“

„Ne,“ odsekla Chrissie vzdorně. „Já ji obdivovala.“

„No, aspoň můžeme jít po Bourneovi,“ řekl Marks. „To je trochu útěcha, on přece tvoří polovinu rovnice Treadstonu, ne?“

„Nebuďte hlupák,“ okřikl ho Willard. „Liss se to ani neobtěžoval prezentovat jako nabídku smíru, protože věděl, že bych se mu vysmál do očí. On ví, že já jsem jediný člověk na Zemi – aspoň jediný, na koho má vliv –, který může proniknout k Bourneovi, aniž by ho to stálo krk. Ne, on to celé plánoval od začátku. Byl to jediný důvod, proč souhlasil, že bude podporovat projekt Treadstone, a já jsem mu na to skočil.“

„To je dost vysoká cena za nějaký prsten,“ nadhodil Marks. „Musí být strašně vzácný, drahý nebo důležitý.“

„Rád bych se znovu podíval na snímek té rytiny,“ řekl Willard. „To je nejlepší způsob, jak o tom prstenu zjistit něco víc, protože Liss nám to nepoví.“

S rukama v kapsách kabátu a zády nahrbenými proti větru přecházeli od Washingtonova památníku k Lincolnovu, na poslední chvíli se však rozhodli odbočit k monumentu veteránů války ve Vietnamu. Cestou oba po očku kontrolovali, jestli je někdo nesleduje. Nikomu nevěřili a nejméně ze všech Oliveru Lissovi.

Zastavili se. Willard se zadíval na stěnu zahalenou hlubokým stínem, ztěžka vzdychl a zavřel oči. Jeho rty se ohnuly do kradmého úsměvu. „On si myslí, že mě vyšachoval, ale já mám královnu, na kterou nemůže.“

Marks zatřásl hlavou. „Netuším, co máte na mysli.“

Willard prudce otevřel oči. „Sorayu Mooreovou.“

Marks se na něj zděšeně podíval. „To ne.“

„Řekl jsem vám, abyste se ji pokusil naverbovat, a vy jste to udělal.“

Po dlouhém chodníku přicházeli dva bývalí vojáci v uniformě: jeden tlačil druhého, který seděl na invalidním vozíku. Před majestátní stěnou se zastavili a vzhlédli k vyrytým jménům válečných obětí. Veterán v křesle neměl nohy. Podal příteli malou kytici a americkou vlaječku na dřevěném stojánku. Druhý voják je položil pod stěnu se jmény jejich spolubojovníků.

Willardovi se zaleskly oči a raději se odvrátil. „Mám pro ni první úkol: vypátrat Leonida Arkadina.“

„Říkal jste, že se vám ztratil,“ poznamenal Marks. „Kde má začít hledat?“

„To je její věc,“ odpověděl Willard. „Je to chytrá holka, sleduju její kariéru od chvíle, kdy se prosadila v tajné skupině Týfón.“ Usmál se. „Trochu optimismu, Petere. Soraya je špičková profesionálka, navíc má oproti nám dvěma jednu nespornou výhodu. Je to velice atraktivní žena, což znamená, že Arkadin zachytí její pach, sotva se k němu přiblíží.“

Jeho tajemný mozek pracoval na plné obrátky. „Chci ji s ním dát dohromady, Petere. Ať se s Arkadinem sblíží a informuje mě o tom, co a proč ten chlap dělá.“

Oba veteráni sklopili hlavy a pohroužili se do svých vzpomínek. Kolem zatím proudili turisté i příbuzní jiných padlých a někteří z nich se dotýkali vyrytých jmen. Průvodkyně japonské skupiny se žlutým praporkem zdviženým nad hlavu k sobě svolávala své fotografující svěřence.

Marks si prohrábl vlasy. „Nemůžete po mně chtít… Ježíšikriste, mám jí snad dělat pasáka?“

Willard se zatvářil, jako by kousl do citronu. „Kdy se z vás stal slušňák? V CIA to určitě nebylo. To by si Starý pán dal vaše srdce k obědu.“

„Je to moje kamarádka, Frede. Dlouholetá.“

„V tomhle oboru se nehraje na kamarády, ale na pány a sluhy. Já jsem Lissův otrok, vy jste můj a ona zas váš. Takhle to funguje.“

Marks se zatvářil stejně otráveně jako Willard na konci snídaně s Lissem.

„S úkolem ji seznámíte před odjezdem na letiště…“ Willard se podíval na hodinky, „…takže máte necelých šest hodin na to, abyste se sbalil na cestu do Londýna a splnil rozkaz.“ Usmál se a vycenil zuby. „Chytrému hochovi, jako jste vy, by to mělo bohatě stačit.“

7

„Tak já už půjdu,“ oznámil Bourne. „Měli bychom se oba trochu vyspat.“

„Mně se spát nechce,“ řekla Chrissie a se smutným úsměvem zabroukala V noci mě trápí zlé sny. Pak tázavě naklonila hlavu. „Kate Bushová. Znáte její songy?“

„To je z písničky Wuthering Heights, ne?“

„Ano, moje dcera Scarlett je její velká fanynka. V Oxfordu se Kate Bushová moc neposlouchá.“

Bylo už po půlnoci. Vzhledem k šarvátce, kterou předtím zažil před bankou, se nechtěl pouštět zbytečně daleko, natož aby se vracel do hotelu. Vypravil se tedy do jedné indické restaurace, koupil pro oba večeři a vrátil se do bytu. Chrissie zběžně polkla několik soust a pak ho pozorovala, jak jí. Při pohledu na ni si Bourne vybavil další úryvek z rozhovoru, který s Tracy vedl v Chartúmu toho večera před její smrtí:

„V duchu může být člověk, kým chce, a dělat, co chce. Všechno se dá, kdežto v reálném světě je strašně těžké udělat jakoukoli změnu. Stojí to hodně sil a člověka srážejí věci, které nemůže nijak ovlivnit.“

„Mohla byste na sebe vzít úplně novou identitu,“ odpověděl jí tehdy, „se kterou by nebylo tak těžké něco změnit, protože by vás netížila vlastní minulost.“

Přikývla. „Ano, ale má to i svoje úskalí. Byl byste bez rodiny a bez přátel, tedy pokud vám samozřejmě naprostá izolace nevadí.“

„Večer před svou smrtí mi Tracy řekla něco, co ve mně vyvolalo dojem, že za jiných okolností a v jiné době by vlastní rodinu chtěla.“

Zdálo se, že Chrissie zalapala po dechu. „To je ironie, co?“ Když se trochu vzpamatovala, pokračovala: „Víte, legrační je – no spíš strašně tragické, když na to teď pomyslím –, že jsem jí někdy záviděla. Nebyla ničím svázaná, nikdy se nevdala, mohla si chodit, kam chtěla, kdy chtěla a taky to dělala. Chovala se jako neřízená střela. Nebezpečí na ni asi působilo jako afrodiziakum nebo to pro ni spíš byl adrenalin, jako když člověk jede na horské dráze a má pocit, že v té rychlosti každou chvíli vyletí ven, ale nikdy se to ve skutečnosti nestane.“ Trpce se pousmála. „Když já jsem jela naposledy na horské dráze, udělalo se mi špatně od žaludku.“

Část jeho já s ní soucítila, ale jiná, ta profesionální, jinými slovy Bourneova osobnost hledala způsob, jak se prokousat hlouběji do jejího nitra a zjistit, jestli mu Chrissie může říct ještě něco o Tracy a jejím záhadném vztahu k Leonidu Arkadinovi. Viděl v ní jen prostředek k dosažení cíle, odrazový můstek, ne lidskou bytost. Nenáviděl se za to, ale právě díky věcnosti měl takové úspěchy. Takový zkrátka byl nebo to z něj alespoň udělal pobyt v projektu Treadstone. Tak či onak, měl narušenou osobnost a skvělý výcvik. Přesně jako Arkadin. A přece mezi nimi ležela hluboká propast, na jejíž dno Bourne nedohlédl a netroufal si ani odhadnout její hloubku. Stáli proti sobě na opačných stranách té rokle, i když je možná nikdo jiný neviděl, a usilovně vymýšleli, jak toho druhého zničit a přitom nezničit i sebe. Občas ho napadlo, že to třeba ani není možné a že budou muset opustit svět společně.

„Víte, co bych si přála?“ Otočila se k němu. „Vzpomínáte si na film Superman? Žádné velké umění to není, uznávám, ale vybavila se mi scéna, kdy Lois Laneová umírá a zoufalý Superman se vrhá do vzduchu. Letí kolem zeměkoule, stále zrychluje, až překonává rychlost zvuku i světla a vrací čas do chvíle těsně před Loisinou vraždou a zachraňuje ji.“ Spočinula očima na jeho tváři, ale přitom viděla něco úplně jiného. „Chtěla bych být Superman.“

„Vrátila byste zpátky čas a zachránila Tracy.“

„Kdyby to šlo. Ale i kdybych nedokázala to, co scenáristé umožnili Supermanovi ve filmu, alespoň… alespoň bych snad zjistila, co si mám sakra počít s tím smutkem.“ Zkusila se zhluboka nadechnout, ale zakuckala se vlastními slzami. „Něco mě pořád táhne dolů, jako bych měla na zádech přivázanou kotvu anebo Tracyino tělo, studené, ztuhlé a bez života.“

„To přejde,“ konejšil ji Bourne.

„Asi ano, ale co když to nechci?“

„Chcete se nechat stáhnout do hlubin? A co Scarlett? Co s ní pak bude?“

Chrissie zrudla, vyskočila a vyrazila do ložnice. Bourne hned pospíchal za ní. Stála u francouzských dveří a hleděla na hrušeň, která se koupala ve stříbřité záři měsíce. „Sakra, Tracy, proč jsi odešla? Přísahám, že kdyby tady teď byla, zakroutila bych jí krkem.“

„Nebo by vám aspoň musela slíbit, že už se dál nebude zaplétat s Arkadinem.“

Bourne doufal, že když navrátí Arkadinovo jméno do rozhovoru, třeba v ní vyvolá nějakou vzpomínku, která předtím zapadla. Cítil, že se ocitají na zásadní křižovatce. Rozhodně neměl v úmyslu odejít, tedy pokud ho Chrissie nevyhodí. Věřil, že to neudělá, protože pro ni nyní byl jediným spojením se sestrou, a dokonce svědkem Tracyiny smrti. To pro ni hodně znamenalo a Bourne cítil, že je to sblížilo a Tracyina náhlá smrt díky tomu bolela o trochu méně.

„Chrissie,“ začal opatrně, „řekla vám někdy, jak se s ním setkala?“

Zavrtěla hlavou. „Snad někde v Rusku. V Petrohradu? Chtěla se podívat do Ermitáže. Vzpomínám si na to, protože jsem měla jet s ní, ale Scarlett onemocněla zánětem středního ucha a dostala vysokou horečku.“ Zatřásla hlavou. „Je strašné, jak rozdílný život jsme my dvě vedly! A teď to dospělo až sem. Scarlett to ponese těžce.“

Pak se zamračila. „Proč jste vlastně přišel, Adame?“

„Protože jsem chtěl najít něco, co by mně ji připomnělo, a nevěděl jsem, kam jinam bych měl jít.“ Trochu opožděně si uvědomil, že to je v podstatě pravda, přinejmenším částečná pravda, kterou jí byl ochoten svěřit.

„To já taky ne,“ vzdychla. „Když přišel ten telefonát, Scarlett byla zrovna u našich a skvěle si to užívala. A podle posledních textovek se má pořád dobře.“ Znovu se na něj dívala, ale duchem byla někde jinde. „Klidně se tady rozhlédněte a vezměte si, co chcete.“

„Jste hodná.“

Roztržitě kývla a pak se znovu zahleděla na dvůr s pučící hrušní. O chvíli později tiše vyjekla. „Tamhle jsou!“

Bourne vstal a také přistoupil k oknu.

„Vrátily se,“ řekl. „Jiřičky.“

Arkadin se vzbudil za rozbřesku, nasoukal se do kraťasů a šel si zaběhat podél pláže. Nebe bylo plné kormoránů a pelikánů. Po písku se procházeli hladoví rackové a klovali do zbytků jídla po nočních flámech. Arkadin mířil na jih, až doběhl k okraji jednoho z klubů tohoto velkého letoviska a tam se otočil. Potom vlezl do vody a čtyřicet minut plaval. Když se vrátil do kláštera, čekalo na něj v mobilu přes dvacet textových zpráv. Jedna byla od Borise Karpova. Vysprchoval se, oblékl se a nakrájel si čerstvé ovoce. Ananas, papáju, banány a pomeranče. Sladké kousky pak pojídal spolu s velkou porcí jogurtu. Ironií osudu se v Mexiku učil jíst zdravě.

Otřel si ústa hřbetem ruky, zvedl telefon a zavolal si. Vzápětí se dozvěděl, že poslední dodávka z distribuční sítě Gustava Morena ke klientovi nedorazila. Měla zpoždění nebo se možná ztratila. V dané chvíli to prý nebylo možné tvrdit s jistotou. Nařídil svému podřízenému, aby ho průběžně informoval, a ukončil spojení.

Řekl si, že problém se ztracenou zásilkou bude muset vyřešit sám a v případě potřeby přikročit k tvrdým trestům, a naťukal Karpovovo číslo.

„Jsem na letišti v Los Angeles,“ sdělil mu Boris Karpov. „Co teď?“

„Sejdeme se,“ odpověděl Arkadin. „Ještě před obědem vám to letí do Tucsonu. Zavolejte předem do půjčovny a objednejte si auto – dvoumístný kabriolet, čím starší a otlučenější, tím líp.“ Předal Karpovovi instrukce a popsal mu cestu. „Přijeďte se staženou střechou. Připravte se, že na místě můžete čekat klidně hodinu i víc, dokud se neujistím, že jste splnil všechny podmínky naší schůzky. Je to jasné?“

„Do západu slunce jsem tam,“ řekl Karpov.

Bourne byl stále vzhůru a naslouchal zvukům bytu, domu i celé čtvrti. Připadalo mu, že samotný Londýn oddechuje jako nějaký velký tvor. Když do obýváku vstoupila Chrissie, otočil hlavu. Asi před hodinou, tedy něco před čtvrtou, se odebrala do ložnice, podle lampičky u postele i šustění obracených stránek však Bourne poznal, že neusnula. Možná se o to ani nepokusila.

„Vy ještě nespíte?“ Její hlas byl tichý a lehce ochraptělý, jako by se zrovna vzbudila.

„Ne.“ Odpočíval na pohovce s myslí klidnou a temnou jako mořské dno, ale spánek nepřicházel. Jednu chvíli si myslel, že ji slyšel vzdychnout, ale byl to jen zvuk města.

Chrissie přišla k pohovce, posadila se na její druhý konec a zasunula nohy pod sebe. „Chci být tady, jestli vám to nevadí.“

Přikývl.

„Nic jste mi o sobě neřekl.“

Bourne mlčel. Nerad by jí lhal.

Venku projelo auto, po něm druhé. Do ticha zaštěkal pes. Město působilo pokojně, jako by zamrzlo v ledu. Ani jeho srdce snad nebilo.

Na širokých rtech jí zahrál náznak úsměvu. „Jste jako Tracy.“

Za nějakou chvíli jí ztěžkla víčka. Stočila se jako kočka a opřela si hlavu o ruce. Pak vzdychla, nyní už skutečně, a zakrátko usnula. Bourne hned po ní.

„Tobě asi přeskočilo,“ rozčílila se Soraya Mooreová. „Já rozhodně nehodlám Arkadina sbalit, ani kvůli tobě, ani kvůli Willardovi nebo někomu jinému.“

„Já tvoje obavy chápu, ale…“

„Ne, Petere, nechápeš. Opravdu ne, jinak bys totiž neříkal to ale.“

Vstala a vykročila k zábradlí. Seděli na lavičce u říčního kanálu v Georgetownu. Světla zářila a lodě klidně odpočívaly v kotvištích. Za jejich zády se procházeli mladí lidé, popíjeli a tiskli se k sobě. Partička puberťáků postávající opodál co chvíli vyprskla smíchy: zdálo se, že si navzájem posílají textové zprávy. Byl velice příjemný večer a po ztemnělé obloze pluly jen malé obláčky.

Marks vstal a přidal se k ní. Vzdychl, jako by měl právo cítit se dotčený, čímž ji ještě víc popudil.

„Jak je možné, že ženy jsou tak podceňované a chlapi se zajímají jen o jejich tělo?“ vzplála spravedlivým hněvem.

Nebyla to otázka a Marks to dobře věděl. Měl dojem, že její zlost pramení hlavně z faktu, že ji o to žádá zrovna on, dobrý přítel, kterému věřila. Samozřejmě šlo o Willardův plán. Willard si uvědomoval, že Soraya bude ten úkol brát jako urážku, a to možná ještě víc než jiné ženy, jež si tolik nevěří. Věděl, že Marks je jediný člověk na světě, který by ji k tomu dokázal přesvědčit. A Marks si byl skutečně celkem jistý, že kdyby jí Willard dal ten úkol přímo, otočila by se na podpatku. Jak ovšem Willard předvídal, s Marksem se bavila. Sice se vztekala a prskala, k čertu ho však neposlala.

„Utiskované ženy si během staletí pod nadvládou mužů postupně vyvinuly vlastní unikátní způsoby, jak získat to, co chtěly: peníze, moc nebo významné pozice ve společnosti ovládané muži.“

„Nepotřebuju, abys mi dával lekci o roli žen v dějinách,“ vyštěkla.

Marks se rozhodl její poznámku přejít. „Říkej si, co chceš, ale nemůžeš popřít, že vy ženy máte jednu unikátní schopnost.“

„Přestal bys laskavě říkat unikátní?“

„Schopnost přitahovat muže, svádět je, najít praskliny v jejich krunýři a využívat jejich slabin. Víš líp než já, jak silnou zbraní může být sex, když se používá s rozvahou. V tajných službách to platí dvojnásob.“ Otočil se k ní. „V našem světě.“

„Ježíšmarjá, ty seš mizera.“ Opřela se o zábradlí a propletla prsty, jak to dělávají muži. Ostatně mužská sebejistota pro ni byla typická.

Marks vytáhl mobil, vyhledal snímek Arkadina a podal jí ho. „Pěknej grázlík, co? A taky atraktivní, jak jsem slyšel.“

„Je mi z tebe na blití.“

„Nemluv sprostě, nehodí se to k tobě.“

„A šukání s Arkadinem jo?“ Chtěla mu telefon vrátit, ale on se po něm nenatáhl.

„Ať se ti to líbí, nebo ne, skutečnost je taková, že jsi špionka tělem i duší a tenhle život sis vybrala sama. Dobrovolně. Nikdo ti přitom nekroutil ruku za zády.“

„Ne? A co děláš teď?“

Cíleně zariskoval. „Žádné ultimátum jsem ti nedal. Klidně se můžeš sebrat a odejít.“

„A co pak? Nic mi nezůstane. Budu nula.“

„Můžeš se vrátit do Káhiry, vzít si Amúna Chaltúma a mít s ním děti.“

Neřekl to nijak drsně, ale samotná ta představa byla dost drsná a nereálná. Zabrnkal jí na citlivou strunu. Najednou si s plnou naléhavostí uvědomila, jak s ní Danziger vyběhl, a bylo to jako rána pěstí do obličeje. V CIA dohrála, což bylo samo o sobě tristní, jenže ten syčák Danziger se navíc ještě postaral, aby nezískala práci ani u žádné jiné bezpečnostní složky státu. Soukromé agentury také nepřipadaly v úvahu, protože se nechtěla zaplétat s žádnou žoldnéřskou organizací, jako byla Černá řeka. Otočila se a hryzla se do rtu, aby zadržela slzy zoufalství. Cítila se asi tak jako ženy v minulých dobách, když vstoupily do mužského světa, přijímaly rozkazy, potlačovaly vlastní názory a sbíraly tajemství pronesená šeptem v posteli po milostném aktu, až nakonec přišel den…

„O tomhle chlapovi něco víš,“ řekl Marks a snažil se na sobě nedat znát naléhavost okamžiku. „Je to největší darebák, jakého si umíš představit. Když to s ním sehraješ, pomůžeš dobré věci.“

„To říkáte všichni.“

„Ne, všichni jen děláme, co je potřeba. To je alfa a omega.“

„Tobě se to snadno řekne, nikdo po tobě nechce, abys…“

„Ty nevíš, co chtěl kdo po mně.“

Znovu se odvrátila. Zadívala se na kanál a pozorovala šmouhy světla na vodě. Skupinka mládeže vpravo od nich vyprskla smíchem, který se točil dokola a sílil.

„Co bych za to dala, kdybych teď byla jednou z nich a nemusela se starat o podělanej okolní svět,“ hlesla Soraya.

Marks si vydechl úlevou. Věděl, že Soraya polkne hořkou pilulku, kterou jí nabízel, a ten choulostivý úkol přijme.

„Zajímavé. Opravdu velice zajímavé.“ Chrissie si v hřejivé záři ranního slunce prohlížela rytinu na vnitřní straně zlatého prstenu, který Bourne sebral Noahu Perlisovi.

„V lingvistice se trochu vyznám, ale tohle není žádný známý jazyk, nebo ano?“

„Těžko říct. Jsou tady jisté prvky sumerštiny, možná i latiny, ale ani jeden z těch jazyků to není.“ Vzhlédla k němu. „Kde jste to vzal?“

„Nedává to smysl, co?“

Zavrtěla hlavou. „Hm, to ne.“

Uvařila kávu, zatímco Bourne prohledal mrazák. Vytáhl z něj pár lívanců, i když soudě podle krystalků ledu nalepených na sáčku nepatřily k nejčerstvějším. Našli džem a pak se vestoje pustili do jídla. Z obou sálala nervózní energie, o předchozí noci se nikdo ani nezmínil. Pak jí Bourne ukázal ten prsten.

„Ale to je čistě jen můj názor a já rozhodně nejsem žádný expert.“ Vrátila prsten Bourneovi. „Jestli chcete odborné stanovisko, musíme ho odvézt do Oxfordu. Mám tam známého profesora v Centru pro studium starověkých dokumentů. Pokud se to písmo dá rozluštit, on si bude vědět rady.“

Bylo už po půlnoci, když poručík R. Simmons Reade vypátral svého šéfa na squashovém hřišti s nepřetržitým provozem, kde ředitel CIA trénoval třikrát týdně dvě hodiny s místním instruktorem a pořádně si dával do těla. Reade byl jediný člověk ze CIA, který směl bez obav přinášet řediteli Danzigerovi špatné zprávy. Když Danziger krátce učil v tajné Akademii speciálních operací při Národní bezpečnostní agentuře, Reade byl jeho nejlepším žákem.

Reade se posadil, vyčkal do konce zápasu a pak vstoupil na kurt, kde byl navzdory naplno běžící klimatizaci horký vzduch páchnoucí potem.

Danziger hodil raketu trenérovi, omotal si ručník kolem krku a vykročil ke svému pobočníkovi.

„Co se stalo?“ Žádné úvody nebyly třeba. Skutečnost, že mu Reade v tuto hodinu nezavolal, ale osobně ho vyhledal, hovořila sama za sebe.

„Bourne zlikvidoval zásahovou jednotku. Její členové jsou buď mrtví, nebo sedí ve vazbě.“

„Ježíšikriste,“ zavrčel Danziger, „jak to Bourne dělá? Není divu, že mě Bud pověřil řízením.“

Vykročili k lavičce a posadili se. Nikdo jiný na kurtu nebyl, slyšeli jen šumění ventilátorů klimatizace. „Bourne je pořád v Londýně?“ Reade přikývl. „Zatím ano, pane.“

„A Coven, poručíku?“

Danziger ho oslovoval hodností, jen když byl opravdu naštvaný. „Ten je tam taky.“

„Proč něco neudělal?“

„Stalo se to na veřejnosti a bylo tam příliš mnoho svědků, takže nemohl Bournea sebrat přímo na ulici.“

„Další možnosti?“

„Prakticky žádné,“ odpověděl Reade. „Mám v tom něco podniknout? Mohl bych oslovit naše lidi v Národní bezpečnostní agentuře a…“

„Na to je zatím čas. Nemůžu zatřást stromem a povolat své muže ve velkém. To by bylo politicky neúnosné, jak mi Bud rád připomíná. Budeme to muset zvládnout se stávajícími prostředky.“

„V minulosti se Coven jako zabiják velice osvědčil.“

„Dobře.“ Ředitel CIA se plácl do stehen a vstal. „Vypusťte ho na Bournea a řekněte mu, že má volnou ruku. Ať přivede Bournea za každou cenu.“

8

Když jí Peter Marks zadal úkol najít a svést Arkadina, Soraya Mooreová se vrátila do bytu Delie Traneové, který jí sloužil jako úkryt. Poslední dvě hodiny obvolávala do zásuvky zastrčeným mobilním telefonem agenty Týfónu v zahraničí. Týfón jí už sice nepatřil, totéž se však naštěstí nedalo říct o lidech, které najala, vycvičila a připravila pro vysoce odborné sledování a pronikání do řad různých sunnitských i šíitských organizací, povstaleckých skupin, džihádistů a extremistických politiků v doslova všech zemích Blízkého i Dálného východu. Zachovali jí věrnost bez ohledu na aktuální rozkazy i současné vedení Týfónu.

Právě nyní mluvila s Jusefem, svou spojkou v Chartúmu. Arkadin do této části světa dodával většinu zbraní, a tak ho tam dobře znali.

„Arkadin není nikde na Blízkém východě ani se neskrývá někde v horách v Ázerbájdžánu.“

„A jak jsem zjistila, není v Evropě, v Rusku ani na Ukrajině,“ řekla Soraya. „Víte, proč se nad ním slehla zem?“

„Dimitrij Maslov, jeho starý učitel, na něj vyhlásil fatvu, nebo jak tomu Rusáci říkají.“

„Tomu celkem rozumím,“ řekla Soraya. „Maslov ho najal, aby převzal obchod se zbraněmi od Nikolaje Jevsina. Kvůli tomu ho před několika týdny poslal do Chartúmu. Jenže Arkadin místo toho zmizel s celým Jevsinovým seznamem klientů, který byl uložen na jednom počítačovém serveru.“

„Povídá se, že Maslov Arkadina dostihl v indickém Bengalúru, ale nepodařilo se mu ho zabít ani zadržet, a tak Arkadin zmizel.“

„V dnešní době nikdo nemůže jen tak zmizet, alespoň ne nadlouho,“ namítla Soraya. „Tak aspoň víte, kde není.“

„To je fakt.“ Soraya se na chvíli zamyslela. „Nechám prověřit nahrávky z letišť v Severní i Jižní Americe a možná i v Austrálii a uvidíme, co se ukáže.“

Pokud si Bourne dobře vzpomínal, David Webb byl na univerzitě v Oxfordu, nejstarší vysokoškolské instituci v anglicky mluvícím světě, v minulosti dvakrát, i když další návštěvy samozřejmě vyloučit nemohl. Tenkrát Centrum pro studium starověkých dokumentů sídlilo na fakultě antiky v George Street. Nyní se nacházelo v nové moderní Škole antických a byzantských studií Steliose Iouannoua v ulici St. Giles číslo 66, která se hodila k výzkumu starověkých jazyků asi tak stejně jako ke vznešeným budovám z osmnáctého a devatenáctého století. Tato část ulice St. Giles prochází přímo středem Oxfordu, starobylého města, jehož zakládací listina spatřila světlo světa už v roce 1191. Centru města se často říká Carfax, což je slovo odvozené od francouzského carrefour, tedy „křižovatka“. A opravdu: na tomto proslulém místě se protínají všechny čtyři hlavní třídy Oxfordu.

Ještě před odjezdem z Londýna zavolala Chrissie svému známému, profesorovi Liamu Gilesovi. Oxford leží necelých sto kilometrů od britské metropole, a tak jim to tam v jejím range roveru trvalo něco přes hodinu. Vůz jí věnovala Tracy, když začala hodně cestovat po světě.

Město bylo přesně takové, jak si je Bourne uchoval v paměti, a přenášelo všechny návštěvníky zpět do věku cylindrů, rób a kočárů tažených koňmi. Jako by někdo Oxford i jeho obyvatele zakonzervoval pro další generace. Všechno zde náleželo do nějaké jiné, jednodušší doby.

Když Chrissie konečně našla místo na zaparkování, zpoza nadýchaných oblaků vykouklo slunce a začalo se oteplovat, jako by skutečně bylo jaro. Profesora Liama Gilese našli v jeho kanceláři, rozlehlé místnosti zařízené jako pracovna a laboratoř dohromady. Police tam byly plné rukopisů a tlustých, ručně vázaných knih. Giles se právě nad jednou z nich skláněl a pomocí lupy si prohlížel list papyru.

Podle Chrissie byl profesor Giles vedoucím katedry, ale když zvedl hlavu, Bourne s překvapením zjistil, že mu je nanejvýš čtyřicet. Vyznačoval se výrazným nosem, bradou a vysokým čelem, na němž trůnily malé okrouhlé brýle zvednuté z očí. Předloktí měl porostlá krátkými chloupky, jež připomínaly srst klokana.

Bourne měl z návratu do Oxfordu jedinou obavu: že v něm někdo pozná Davida Webba. Vyučující tu působili desítky let, ale univerzita byla naštěstí ohromná, patřila do ní řada fakult a nacházeli se daleko od koleje Dušiček, kde měl svého času jako hostující profesor několik přednášek.

Tak či onak, Giles ho přijal jako Adama Stonea. Zdálo se, že Chrissii vidí opravdu rád. Se zájmem se vyptával nejen na ni, ale i na malou Scarlett, kterou zjevně znal osobně.

„Řekni jí, ať se někdy zastaví. Mám pro ni malé překvapení, určitě se jí bude líbit. Vím, že je jí teprve jedenáct, ale uvažuje jako patnáctiletá, takže jí to snad udělá radost.“

Chrissie poděkovala a pak mu předestřela záhadu podivné rytiny na prstenu. Bourne mu prsten podal, Giles rozsvítil speciální lampu a prohlížel si rytinu na vnitřní straně nejdřív pouhým okem a pak pod klenotnickou lupou. Vykročil k jedné z polic, vzal z ní několik učebnic a začal v nich listovat. Jeho ukazovák přitom sjížděl dolů po velkých stránkách plných hustých odstavců a drobných, ručně kreslených ilustrací. Nějakou dobu přecházel mezi texty a prstenem. Nakonec vzhlédl k Bourneovi a řekl: „Potřeboval bych si tu věc nafotit. Mohu?“

Bourne přitakal.

Giles odnesl prsten k jakémusi zvláštnímu držáku, který připomínal konec optického kabelu. Opatrně do něj prsten upnul tak, aby vlákno procházelo středem. Pak jim rozdal brýle s kouřovými skly a jedny si sám nasadil. Když se ujistil, že jsou dostatečně chráněni, zadal do klávesnice počítače dva povely. Následovala série drobných záblesků oslnivě namodralého světla. Bourne věděl, že profesor aktivoval modrý laser.

Tiché výboje skončily téměř tak rychle, jak začaly. Giles si sundal brýle a oni ho následovali.

„Výborně,“ řekl profesor, zatímco létal prsty nad klávesnicí. „Tak se na to podíváme.“

Zapnul plazmovou obrazovku vsazenou do stěny a vzápětí se objevila řada snímků ve vysokém rozlišení, detailů rytiny. „Tohle je ten nápis, jak se jeví v kruhu prostým okem. Ale co když se má číst v jedné řadě jako většina písemných záznamů?“ Chvíli si hrál s digitálními snímky, až splynuly v souvislý pruh. „Tak copak tu máme? Vypadá to jako jedno dlouhé slovo, což nepokládám za příliš pravděpodobné.“ Přiblížil obraz. „Tak to alespoň působí na samotném prstenu. Když ale všechno vyrovnáme, vidíme dvě zřetelné mezery, takže tady jsou ve skutečnosti tři jasně oddělené skupiny písmen.“

„Slova,“ řekl Bourne.

„Může to tak vypadat,“ přitakal Giles poněkud záhadným tónem.

„Ale vidím tu nějaké klínové znaky,“ vložila se do hovoru Chrissie. „Asi budou sumerské.“

„Ano, na první pohled, ale ve skutečnosti jde o starou perštinu,“ pravil Giles a posunul k ní jeden z otevřených textů. „Tady, podívej se.“ Když to udělala, obrátil se na Bournea. „Stará perština vychází ze sumero-akkadštiny, takže naší milé Christine můžeme tento drobný omyl odpustit.“ Ta věta sice zněla trochu nabubřele, laskavost, s níž ji vyslovil, však tento dojem smazala. „Mezi těmito dvěma jazyky je však zásadní rozdíl, a pokud si ho neuvědomíme, nelze nápis rozluštit. Akkadské klínové znaky zastupují celé slabiky, zatímco ty staroperské jsou semialfabetické, což znamená, že každý představuje jedno písmeno.“

„A co ta písmena z latinky, která jsou do toho namíchaná?“ zajímala se Chrissie. „A co ty neznámé symboly? Je to nějaký jazyk?“

Giles se usmál. „Pane Stone, musím vám říct, že jste mi předložil velice zapeklitou a vzrušující záhadu.“ Ukázal na obrazovku. „Vidíme zde směsici staré perštiny, latiny a ještě něčeho dalšího, co neumím přesně označit. Myslím, že znám všechny starověké jazyky, které lidstvo odhalilo a klasifikovalo, tento k nim však rozhodně nepatří.“ Mávl rukou. „Ale k tomu se ještě dostaneme.“

Přesunul kurzor myši vodorovně kousek pod rytinu. „Mohu vám říct jednu věc: žádný složený jazyk neexistuje. Klínové znaky se s písmeny prostě nemíchají. Jestli to tedy není jazyk jako takový, oč přesně jde?“

Bourne se zrakem upřeným na vyryté znaky poznamenal: „Je to šifra.“

Gilesovy oči za skly brýlí se rozšířily. „Velmi správně, pane Stone. Já vám tleskám.“ Pokýval hlavou. „Skutečně se zdá, že se jedná o nějakou šifru, ale je dost zvláštní, ostatně jako všechno na této rytině.“ Znovu zahýbal obrazem a přeházel jednotlivé shluky znaků. Klíny staré perštiny a latinská písmena rozdělil do dvou různých skupin, třetí soubor tvořila „písmena“ toho neznámého jazyka.

„Severus,“ přečetl Bourne slovo napsané latinkou.

„Což může znamenat všechno možné anebo taky nic,“ podotkla Chrissie.

„Pravda,“ přitakal Giles. „Ale teď přecházíme ke staré perštině.“ Zamíchal klínové znaky. „Podívejte tady, máme tu druhé slovo: Domna.“

„Moment.“ Chrissie se na okamžik zamyslela. „Septimius Severus byl zhruba v roce 187 za vlády Marka Aurelia jmenován římským senátorem. Pak se vyšvihl ještě výše, v roce 193 to dotáhl až na císaře a vládl osmnáct let až do své smrti. Nastolil přísnou vojenskou diktaturu, což byla odpověď na strašlivou korupci, která panovala za jeho předchůdce Commoda. Traduje se, že na smrtelné posteli poradil svým synům, aby štědře odměňovali vojáky na úkor všech ostatních.“

„No vida,“ podotkl Giles.

„Co bych vám o něm ještě řekla zajímavého? Narodil se na území dnešní Libye, a když rozšiřoval římskou armádu, sestavil pomocné sbory z vojáků od dalekých východních hranic římského impéria. Byli mezi nimi i mnozí muži ze severní Afriky a dalších oblastí.“

„A čím to je důležité?“ otázal se Giles.

Teď se záhadný nádech pro změnu vkradl do Chrissiina hlasu. „Septimius Severus se oženil s Julií Domnou.“

„Severus Domna,“ řekl Bourne. Za oponou kdesi v zapadlém zákoutí jeho mozku, kam paměť nedokázala proniknout, se cosi mihlo. Snad záblesk něčeho, co kdysi zažil, snad varování. Ať to bylo cokoli, podněcovalo to jeho zvědavost jako všechny volně plovoucí kusy jeho předchozího života, které se občas náhle a záhadně vynořily z jeho mysli. Nemohl jinak, než začít kopat do hloubky a nepřestat, dokud nezjistí, jak to s ním souvisí.

„Adame, není vám něco?“ Chrissie se na něj dívala se zmateným, až téměř zděšeným výrazem.

„Ne ne, to je v pořádku,“ odpověděl. Musel si před ní dávat pozor; byla stejně všímavá jako její sestra. „Víte ještě něco?“

Přikývla. „A je to hodně zajímavé. Julia Domna byla Syřanka. Její rodina pocházela se starověkého města Emesa. Její předkové byli králové a kněží mocného Baalova chrámu, a proto měli velký vliv po celé Sýrii.“

„Takže tady máme rytinu, která se dá označit za anagram i šifru, sestavenou ze dvou starověkých jazyků: jednoho západního a jednoho východního,“ řekl Bourne.

„Tak jako Septimus Severus a Julia Domna spojili Západ s Východem.“

„Ale co to znamená?“ zapřemítal Bourne. „Pořád nám schází nějaký klíč.“ Dychtivě se podíval na Gilese.

Profesor přikývl. „Ten třetí jazyk. Myslím, že máte pravdu, pane Stone. Klíč k významu spojení Severus Domna se musí ukrývat v tom třetím slově.“ Vrátil prsten Bourneovi.

„Takže ten jazyk pořád zůstává záhadou,“ řekla Chrissie.

„Ne ne. Vím přesně, co to je. Je to ugaritština, zaniklý psaný protojazyk, který pocházel z jedné malé, ale významné části Sýrie.“ Pohlédl na Chrissii. „Přesně jako ta tvoje Julia Domna.“ Ukázal rukou. „Tady, tady a tady vidíte, že ugaritština představuje důležité spojení mezi ranými protojazyky a psaným slovem, jak ho známe dnes, protože je prvním známým dokladem levantských a jihosemitských abeced. Jinými slovy: řecká, hebrejská i latinská abeceda vznikly právě z ugaritštiny.“

„Takže vy víte, že to slovo je ugaritské, ale nevíte, co znamená,“ řekl Bourne.

„Ano i ne.“ Giles vykročil k obrazovce, kde začal ukazovat na jednotlivé ugaritské znaky a současně je vyslovoval. „Jak vidíte, všechna písmena znám, ale to slovo je anagram stejně jako ta dvě ostatní. I když se ugaritština krátce zmiňuje v pojednání o jazycích Středního východu, samotné její studium je velice specializovaný a málo rozšířený obor, protože je všeobecně považována spíše za pomocný než aktivní jazyk. Na celém světě jsou jen dva nebo tři odborníci, kteří se jí věnují. A protože k nim nepatřím, rozluštění tohoto anagramu by mi zabralo příliš mnoho času a ten, upřímně řečeno, nemám.“

„Překvapuje mě, že ten jazyk vůbec někdo studuje,“ podivila se Chrissie.

„To má v podstatě jediný důvod.“ Giles se vrátil ke klávesnici počítače. „Existuje skupinka lidí, která věří, že ugaritština má, ehm, kouzelnou moc.“

„Nějaká černá magie?“ zeptal se Bourne.

Giles se zasmál. „To ne, pane Stone, nic tak výstředního. Ti lidé prostě věří, že ugaritština je klíčem k pochopení díla alchymistů a že vznikla proto, aby kněží mohli vzývat božstva. Také si myslí, že samotná alchymie je směsicí ugaritských zvuků, jež jsou vyřčeny ve správném pořadí, a zvláštních vědeckých postupů.“

„A to vede ke vzniku zlata,“ doplnila Chrissie.

Profesor přikývl. „Ano, kromě jiného.“

„Zase to míšení Východu a Západu,“ řekl Bourne. „Stejně jako v případě Severa a Domny nebo staré perštiny a latiny.“

„Zajímavé. V tomto světle jsem o tom neuvažoval, ale ano, máte pravdu. Vím, že je to dost přitažené za vlasy a člověk musí hodně popustit uzdu fantazii, ale když jste zmínili Julii Domnu a její původ, podívejte se sem.“ Giles cosi naťukal na klávesnici. Na obrazovce se objevila mapa Středního východu, která se rychle zaostřila na současnou Sýrii, pak se přiblížila a zvětšila jednu konkrétní část země. „Centrem ugaritského jazyka byla část Sýrie, do níž patří i Baalův chrám, zasvěcený možná nejmocnějšímu ze starých pohanských bohů.“

„Znáte někoho z těch expertů na ugaritštinu, pane profesore?“ zeptal se Bourne.

„Jednoho,“ odvětil Giles. „Je to trochu podivín, ale to jsou v tomhle tajemném a poněkud bizarním oboru všichni. Shodou okolností spolu hrajeme šachy po síti. Je to vlastně určitá forma původních šachů, kterou hráli starověcí Egypťané.“ Uchichtl se. „S vaším dovolením, pane Stone, bych mu ten nápis poslal mailem.“

„Máte mé požehnání,“ ujistil ho Bourne.

Giles sepsal krátký průvodní dopis, připojil kopii rytiny a vše odeslal. „Pan kolega záhady přímo miluje – čím složitější, tím lepší. Jestli to nepřeloží on, tak už nikdo.“

Soraya ležela s podepřenými zády v pokoji pro hosty v Deliině bytě. Zdálo se jí o Amúnu Chaltúmovi, milenci, kterého nechala v Káhiře. Vtom se jí v klíně roztančil telefon. Před několika hodinami ho přepnula do režimu vibrace, aby nerušil její přítelkyni, která tvrdě spala v ložnici.

Prudce otevřela oči. Závoje snu se rázem rozestoupily. Přiložila telefon k uchu a velice tiše řekla: „Prosím?“

„Trefili jsme do černého,“ sdělil jí do ucha ženský hlas. Byla to Safa, jedna z agentek sítě Týfónu, které teroristé v Libanonu vyvraždili rodinu. „Alespoň to tak vypadá. Posílám vám do počítače několik fotek.“

„Nezavěšujte.“

Soraya měla v notebooku zastrčenou kartu pro připojení na internet a okamžitě ji aktivovala. O chvíli později navázala spojení. Všimla si, že soubor byl doručen a otevřela jej. Obsahoval tři fotografie. Na prvním byl stejný portrét Arkadina, jaký jí ukazoval Peter. Zřejmě to byla jeho jediná slušná fotka, kterou sehnali, tato verze však byla o něco větší a jasnější. Marks měl pravdu, byl to celkem fešák: přimhouřené oči, agresivní rysy. Blonďák. Uvažovala, jestli je to dobře, nebo špatně. Další dva snímky zřejmě pocházely z bezpečnostních kamer, jelikož nebyly dostatečně ostré a barevně výrazné. Zobrazovaly vysokého, svalnatého muže s levnou kšiltovkou se znakem fotbalového klubu Dallas Cowboys, kterou si nejspíš koupil na letišti. Nebylo mu vidět pořádně do tváře, takže si nemohla být jistá, jestli je to doopravdy on. Na druhém záběru z průmyslové televize si však posunul čepici dozadu, aby se mohl podrbat na hlavě. Vlasy měl černé jako uhel a velice lesklé, jako by si je čerstvě nabarvil. Zřejmě se domníval, že je mimo dosah kamery, usoudila, když si prohlížela jeho tvář. Porovnala ji s první fotkou.

„Myslím, že je to on,“ potvrdila.

„Já taky. Ty fotky pocházejí z kamer na letišti Dallas-Forth Worth. Jsou osm dní staré.“

Proč by letěl do Texasu, podivila se Soraya, a ne do New Yorku nebo Los Angeles?

„Přicestoval z letiště Charlese de Gaullea v Paříži pod jménem Stanley Kowalski.“

„Děláte si legraci?“ vyhrkla Soraya.

„To bych si nedovolila.“

Ten chlap měl vážně smysl pro humor.

9

Leonid Arkadin přimhouřenýma očima sledoval, jak se po silnici vedoucí k přístavišti přikodrcal hnědý, otlučený kabriolet. Slunce vlálo na obzoru jako krvavý prapor. Končil další horký den.

Přiložil si k očím dalekohled a pozoroval Borise Karpova, jenž zaparkoval, vystoupil z auta a protáhl si nohy. Vůz měl staženou střechu a velice malý zavazadlový prostor, takže plukovník chtě nechtě musel přijet sám. Karpov se rozhlédl, na chvíli se zastavil očima přímo v místech, kde Arkadin ležel, a pak pokračoval dál. Nevšiml si ho, Arkadin byl totiž dobře schovaný na vlnité střeše rybářské boudy a nenápadně vykukoval pod ručně namalovanou cedulí s nápisem BODEGA – PESCADO FRESCO A DIARIO.

Mouchy otravně bzučely, pach ryb ho obklopoval jako jedovatý mrak a rozžhavený vlnitý plech ho pálil do břicha, kolen a loktů silou výhně, žádná z těchto strastí však nenarušila jeho soustředění.

Viděl, jak si Karpov stoupl do fronty na podvečerní plavbu, zaplatil jízdné a nastoupil na palubu škuneru, který každý den vyrážel vstříc Cortésovu moři. Kromě posádky složené z prošedivělých námořníků byl Karpov nejstarším člověkem na palubě, a to o dobrých třicet let. Stál na palubě uprostřed dívek v bikinách a jejich opilých kavalírů nabitých testosteronem a musel si připadat jako ryba na souši. Čím víc se plukovník cítil nesvůj, tím víc se to Arkadinovi líbilo.

Deset minut poté, co loď vyrazila od břehu a spustila plachty, slezl Arkadin z rybářské boudy a vykročil k přístavišti, kde kotvil dlouhý a rychlý člun se silným motorem. Čekal tam na něj El Heraldo – bůh ví, kde ten Sonořan k tomu jménu přišel – a pomohl mu odrazit se od břehu.

„Všechno je připraveno, šéfe, přesně tak, jak jste chtěl.“

Arkadin se na Mexičana usmál a silnou rukou mu sevřel rameno. „Co bych si bez tebe počal, kamaráde?“ Podstrčil El Heraldovi dvacet amerických dolarů.

El Heraldo, cvalík s nohama do O jako správný mořský vlk, se vesele zazubil. Arkadin nastoupil do člunu. Vyhledal chladicí box, otevřel jej, zalovil hluboko dole a vytáhl předmět, který následně uložil do vodotěsné tašky na zip. Pak vykročil ke kormidlu. Když nastartoval motor, nad vodou za zádí se rozlehlo táhlé, ochraptělé zavrčení a do vzduchu se vznesl modrý oblak dýmu z námořního paliva. El Heraldo odvázal lana vpředu i vzadu a mávl na Arkadina, jenž vzápětí vyjel s lodí z přístaviště a propletl se mezi bójemi, které vyznačovaly krátkou plavební dráhu. Vpředu se prostíralo hluboké moře, jehož kobaltově modré vlny zkrášlovaly odlesky zapadajícího slunce.

Vlny byly tak malé, že připomínaly spíš řeku. Třeba Něvu. Arkadin se v duchu vrátil do minulosti a vybavil si Petrohrad při západu slunce. Znovu seděl naproti Tracy u okna v restauraci Doma a dívali se na vodu. Obloha byla jako samet a po řece pluly ledové kry. Kromě Ermitáže na nábřeží vévodily domy se zdobenými fasádami, jež připomínaly benátské paláce a přežily zásahy Stalina i jeho komunistických nástupců. Dokonce i sídlo ministerstva námořních sil bylo krásné a neneslo stopy brutální vojenské architektury hyzdící podobné stavby v jiných velkých ruských městech.

Nad bliny a kaviárem mu Tracy vyprávěla o exponátech v Ermitáži, jejíž historie ho zcela pohltila. Připadalo mu vtipné, že nedaleko na dně Něvy leží mrtvola toho politika, kterou zabalil a svázal jako pytel shnilých brambor a zatížil olověnými tyčemi. Řeka byla klidná jako vždy a na její hladině tančila světla monumentů, která maskovala kalně temnou vodu. Arkadina letmo napadlo, jestli jsou v té řece ryby, a pokud ano, co asi provedly s tím strašlivým balíkem, který do jejich světa téhož dne sám doručil.

Tracy nad zákuskem řekla: „Chci se vás na něco zeptat.“

Dychtivě na ni pohlédl.

Zaváhala, jako by nevěděla, jak má pokračovat a jestli vůbec. Nakonec si usrkla vody a vysoukala ze sebe: „Není to pro mě lehké, i když mi to skutečnost, že se skoro neznáme, trochu usnadňuje.“

„Často je snadnější mluvit s někým, koho jsme zrovna potkali.“

Přikývla, ale současně zesinala a slova se jí zadrhla v krku. „Něco bych potřebovala.“

Na to Arkadin čekal. „Jestli pro vás můžu něco udělat, jsem k službám. Oč jde?“

Po Něvě zatím kolem pomalu plula dlouhá výletní loď, jejíž reflektory ozařovaly velké pásy řeky i budovy na obou nábřežích. Klidně mohli být v Paříži, ve městě, jímž se Arkadin kochal už mnohokrát, i když jen krátce.

„Potřebovala bych jistou výpomoc,“ odtušila hláskem tak rozechvělým a slabým, že položil lokty na stůl a naklonil se k ní blíž. „Jedná se o věc, kterou by mohl zvládnout váš přítel – jak že se jmenuje?“

„Ozerov.“

„Ano, ten. Já mám na lidi čich a dokážu je rychle odhadnout. No a váš přítel Ozerov mi přijde jako člověk, kterého hledám. Rozumíte?“

„A jakého člověka hledáte?“ zeptal se Arkadin a přemítal, proč tahle jindy výřečná žena teď těžko hledá slova a co má asi za lubem.

„Na jednorázovou výpomoc.“

Arkadin se zasmál. Byla to ženská podle jeho gusta. „A co po něm přesně chcete?“

„Ráda bych mu to sdělila osobně.“

„Ten chlap vás nemůže vystát, takže to řekněte nejdřív mně.“

Na chvíli se zadívala přes řeku na protější břeh a pak se k němu znovu otočila. „Tak dobře.“ Zhluboka se nadechla. „Můj bratr se dostal do maléru. Je to dost vážné. Ráda bych ho z toho nějak dostala, ale tak, aby to bylo definitivní.“

Má snad bratra zločince? „A aby se o tom nedozvěděla policie.“

Zasmála se bez jediné špetky humoru. „Jak ráda bych s tím šla na policii, ale bohužel to nejde.“

Arkadin nahrbil ramena. „Do čeho se namočil?“

„Víte, bratr propadl hazardu a zapletl se s jedním lichvářem. Dala jsem mu peníze, abych mu z toho pomohla, jenže on je roztočil, a když se znovu ocitl na suchu, ukradl umělecké dílo, které jsem měla doručit jednomu ze svých klientů. Toho klienta jsem naštěstí nějak uchlácholila, ale kdyby to vyšlo najevo, byl by to můj konec.“

„Počítám, že to nejhorší teprve přijde.“

Smutně přikývla. „V nouzi se obrátil na špatné lidi a dostal třetinu toho, co potřeboval, což samozřejmě ani zdaleka nestačilo. Pokud se nestane něco zásadního, věřitel ho nechá zabít.“

„Ten věřitel má takovou moc, že by to dokázal zařídit?“

„Ano.“

„No výborně.“ Arkadin se usmál. Pomyslel si, že pomoci jí bude hračka, ale také jako dobrý šachista viděl už několik tahů dopředu, jak by se dalo této situace využít. „Postarám se o to.“

„Chci po vás jediné: abyste mě představil Ozerovovi.“

„Ale já vám říkám, že ho nepotřebuju. Udělám to pro vás sám.“

„Ne,“ odmítla ho rázně. „Nechci, abyste se do toho pletl.“

Rozpřáhl ruce. „Ale já se do toho už zapletl.“

„Nechci, abyste se v tom angažoval víc, než je nutné.“ Tracyinu tvář ozařovalo tlumené světlo lamp, jako by se nacházeli uprostřed intimní scény nějaké divadelní hry a ona se právě chystala vyřknout věci, po nichž to v publiku, které dosud tajilo dech, překvapeně zašumí. „A pokud jde o Ozerova, jestli se v něm nepletu, jeho láska k penězům je silnější než nenávist ke mně.“

Arkadin se znovu bezděčně zasmál. Chtěl jí říct, že s Ozerovem nesmí mluvit, ale něco v jejích očích ho zarazilo. Dostal strach, že vstane, odejde a on už ji nikdy neuvidí. A to by velice nerad, protože tato šance mít ji v hrsti a využít ji by zmizela v nenávratnu.

Sílící házení motorového člunu na vodě vytrhlo Arkadina ze zahloubání a vrátilo ho do přítomnosti. Přeťal brázdu škuneru a zamířil k jeho levoboku. Zapnul vysílačku a oslovil kapitána plavidla, s nímž se předem domluvil.

O pět minut později se už pohupoval vedle škuneru, z něhož se spustil provazový žebřík, po kterém k němu sestoupil poněkud korpulentní Boris Karpov.

„Fajn místo pro setkání dvou Rusů, co říkáte, pane plukovníku?“ prohodil Arkadin s úsměvem a mrknutím.

„Těšil jsem se, až vás potkám, ale musím přiznat, že za podstatně jiných okolností.“

„To si umím představit: byl bych v poutech nebo bych ležel mrtvý v kaluži krve.“

Zdálo se, že Karpov nemůže popadnout dech. „Jste pověstný násilím a zabíjením.“

„Věřte mi, že vůbec není lehké dostát své pověsti.“ Karpov byl celý zelený a zjevně neměl náladu na žertíky, což Arkadina pobavilo. „Nebojte se, mořská nemoc trvá jen na vodě.“

Jakmile byl žebřík vytažen nahoru, Arkadin se uchichtl. Potom vyrazil od škuneru a zanechával za sebou ve vodě světlou brázdu. Rychlý člun začal prořezávat vlny, až jeho příď nadskakovala. Když si Karpov sedal, ozvalo se slyšitelné žuchnutí, a pak sklonil hlavu mezi kolena.

„Vstaňte,“ poradil mu Arkadin, „a zadívejte se na nějaký pevný bod na obzoru – například na tu nákladní loď. Uvidíte, že se vám uleví.“

Karpov ho po chvíli poslechl.

„Nezapomeňte přitom dýchat.“

Arkadin zamířil na jiho-jihovýchod, a když usoudil, že se od škuneru dostatečně vzdálil, ubral plyn téměř na volnoběh, otočil se a podíval se na svého pasažéra. „Jedno se naší vládě musí nechat: učí své zaměstnance plnit příkazy do písmenka.“ Posměšně se uklonil. „Gratuluji.“

„Jděte někam,“ zavrčel Karpov, naklonil se přes bok a vyzvracel se do vody.

Arkadin otevřel chladničku, kterou El Heraldo naplnil, a vytáhl z ní láhev studené vodky. „Na moři si nemusíme na nic hrát. Tu máte kousek domova, pomůže vám uklidnit žaludek.“ Podal láhev Karpovovi. „Ale než se napijete, vypláchněte si pusu, buďte tak hodný.“

Karpov nabral hrst mořské vody, poválel ji v ústech a vyplivl. Pak odšrouboval uzávěr a dlouze se napil. Při polykání zavřel oči.

„Už je to lepší.“ Vrátil láhev Arkadinovi. „Ale k věci, čím dřív se dostanu zpátky na pevninu, tím líp.“ Než však Arkadin stačil odpovědět, Karpov se znovu obrátil, bezvládně se naklonil přes bok a zvracel. Přitom se zpotil a sténal. Když ho Arkadin prošacoval, jestli nemá zbraň nebo nějaké nahrávací zařízení, nechutná scéna se opakovala ještě jednou.

Arkadin nakonec ustoupil, počkal, až si Karpov vypláchne ústa, a řekl: „Asi vás vážně budu muset co nejdřív dopravit na souš.“

Vrátil láhev do chladničky, podal plukovníkovi hrst kostek ledu a vrátil se ke kormidlu. Zamířil na jih v závěsu za šedobílými pelikány letícími v dokonalé formaci nízko nad inkoustovou vodou a nakonec stočil člun k ústí Estero Morua, kde zakotvil na mělčině. Tou dobou už oblohu na východě zahalila tma, kdežto nebe na západě plápolalo jako oheň plný žhavých uhlíků, který se marně snaží zastavit neodvratný příchod večera.

Když se brodili na břeh, Arkadin nesl na svém svalnatém rameni chladicí box. Jakmile Karpov vkročil na pláž, posadil se do písku, nebo se do něj spíš zhroutil. Vypadal jako zmoklá slepice a stále ho trochu trápila mořská nemoc. Nemotorně si zul mokré boty a stáhl ponožky. Arkadin měl gumové sandály, a tak ho podobné problémy netrápily.

Arkadin začal sbírat po okolí vyplavené dřevo a pak založil ohýnek. Když dopil pivo Dos Equis a otevřel si druhé, plukovník ho také požádal o láhev.

„Radši dát si nejdřív něco k snědku.“

Arkadin nabídl Rusovi malý balíček, ale Karpov jen zavrtěl hlavou.

„Jak myslíte.“ Arkadin strčil nos do burrita carne asada, mexické pochoutky z hovězího masa zabalené v čerstvě pečené tortille, a zhluboka se nadechl.

„Panebože,“ zaúpěl Karpov a odvrátil tvář.

„Ach, to Mexiko!“ Arkadin se s gustem pustil do jídla. „Škoda, že jste mě neposlechl, když jste bral útokem Maslovovo skladiště,“ řekl mezi velkými sousty.

„O tom radši pomlčte.“ Karpov odsekával slova, jako by každé z nich představovalo Arkadinovu hlavu. „Všechno nasvědčovalo tomu, že jste na mě na Maslovův rozkaz nastražil past. Co jsem měl podle vás dělat?“

Arkadin pokrčil rameny. „Ale stejně to byla promarněná příležitost.“

„Slyšíte, co vám povídám?“

„Myslel jsem to tak, že člověk jako Maslov vám víc než dvě šance nedá.“

„Já sakra vím, jak jste to myslel,“ odpálil ho plukovník.

Arkadin to přijal s obdivuhodným klidem. „No nic, to už je minulost.“ Otevřel další pivo a podal je plukovníkovi.

Karpov na chvíli zavřel oči a zdálo se, že v duchu počítá do deseti. Když je otevřel, tím nejklidnějším tónem, jaký ze sebe vydoloval, pronesl: „Vážil jsem dlouhou cestu, abych si vás vyslechl, tak doufám, že máte na srdci něco důležitého.“

Když Arkadin zhltl burrito, otřel si ruce a vzal si další pivo, aby tu hostinu spláchl. „Chcete znát jména těch špionů. Nevyčítám vám to, já bych se o ně na vašem místě taky zajímal. Prozradím vám je, ale nejdřív chci nějaké záruky.“

„Už je to tady,“ vydechl Karpov unaveně. Převalil si láhev po zpoceném čele. „Dobře, co žádáte?“

„Trvalou imunitu.“

„Platí.“

„A hlavu Dimitrije Maslova.“

Karpov se na něj zvědavě podíval. „Co vy dva spolu máte?“

„Odpovězte.“

„Platí.“

„Potřebuju nějakou záruku,“ naléhal Arkadin. „Přes veškerou vaši snahu má ten chlap pořád v hrsti hromadu lidí, od funkcionářů tajné policie FSB přes místní politiky až po federální soudce. Nechci, aby se z toho nakonec vykroutil.“

„To bude záviset na kvalitě, přesnosti a množství informací, které mi poskytnete.“

„O to nemějte péči, pane plukovníku. Mám v ruce pevně podložené věci, které ho zničí.“

„Jak říkám, v tom případě jsme domluveni.“ Karpov se napil piva. „Ještě něco?“

„Ano.“

Karpov si nazul botu nasáklou mořskou vodou a smutně pokýval hlavou. „Vždycky se ještě něco najde.“

„Chci Ozerova.“

Karpov vytáhl z poničené boty kousek chaluhy a zamračil se. „To nebude tak snadné, Ozerov je Maslovův zástupce.“

„Můžu se na všechno vykašlat.“

„Berte trochu ohledy,“ řekl Karpov kousavě. Chvíli uvažoval, pak se rozhodl a rázně přikývl. „Tak dobře.“ Zvedl prst. „Ale musím vás varovat: až zahájím akci, budete mít maximálně dvanáct hodin na to, abyste se o něj postaral. Potom bude můj i s těmi ostatními.“

Arkadin podal Karpovovi ruku. Plukovník měl mozolná tou dlaň a pevný stisk jako dělník. To se Arkadinovi líbilo. Karpov sice pracoval ve státních službách, ale nebyl to žádný trubec. Arkadin věřil, že ho nepodvede. Právě v té chvíli na něj však plukovník skočil, jednu ruku mu omotal kolem krku, zvedl mu bradu a druhou mu k odhalenému hrdlu přiložil žiletku.

„Měl jste ji v botě.“ Arkadin seděl a ani se nehnul. „Velice zastaralá, ale účinná pomůcka.“

„Poslyšte, vy jeden šašku, nemám rád, když ze mě někdo dělá vola – to vy jste zařídil, aby mi to v tom skladišti nevyšlo. Teď dostal Maslov varování, bude si dávat pozor, a tím bude ještě těžší ho sejmout. Jednáte se mnou jako s kusem hadru. Jste primitivní zabiják, ta nejnižší forma života ve hromadě smradlavých hoven. Zastrašujete a terorizujete lidi, mučíte je a pak je vraždíte, jako by lidský život neměl žádnou cenu. Připadám si špinavý už jen tím, že jsem blízko vás, ale o Dimitrije Maslova stojím víc než o to vás zabít, takže to prostě budu muset nějak skousnout. Život je plný kompromisů a s každým dalším přibývá člověku na rukou krve, s tím už jsem se smířil. Ale jestli my dva máme spolupracovat, budete se ke mně chovat slušně, jinak přísahám na otcův hrob, že vás na místě podříznu jako podsvinče, otočím se na podpatku a zapomenu, že jsem vás kdy viděl.“ Přistrčil obličej k Arkadinovi. „Rozumíme si, Leonide Daniloviči?“

„Dokud budete mít ve své organizaci špiony, nepodaří se vám proti Maslovovi udělat žádný krok.“ Arkadin se díval přímo před sebe, což znamenalo na noční oblohu, kde hvězdy zářily jako vzdálené oči sledující s opovržením nebo možná s blahosklonným klidem hemžení slabých lidí.

Karpov pohodil hlavou. „Tak rozumíme si?“

„Dokonale.“ Když plukovník oddálil žiletku, Arkadin se poněkud uvolnil. V podstatě se v Karpovovi nezmýlil: byl to člověk, který se nedal zastrašit ani obávanou ruskou byrokracií, a to je co říct. Arkadin mu v duchu vysekl poklonu. „Váš úkol číslo jedna je otrávit ty krtky v kuchyni FSB-2.“

„Myslíte ve škvírách.“

Arkadin zavrtěl hlavou. „Kdyby tomu tak bylo, vážený pane plukovníku, mohl byste si ještě gratulovat. Jenže já opravdu myslím kuchyni, protože Maslov má v hrsti jednoho z kuchařů.“

Rozhostilo se ticho narušované jen tichým pleskáním vody a posledními výkřiky racků, kteří se ukládali ke spánku. Nad nízkou hradbou mraků vykoukl měsíc, zahalil vše na zemi namodralým pláštěm a rozhodil po černé mořské hladině cetky světla.

„Kterého?“ zeptal se Karpov po dlouhé odmlce.

„Nevím, jestli to budete chtít slyšet.“

„Sakra, to já taky ne, ale teď už není cesty zpět.“

„To máte asi pravdu.“ Arkadin vytáhl balíček tureckých cigaret a nabídl plukovníkovi.

„Snažím se to omezit.“

„Zbytečná námaha.“

„Říkejte to člověku s vysokým tlakem.“

Arkadin si zapálil, schoval cigarety a zhluboka potáhl. Když vyfoukl kouř nosem, řekl: „Maslovovi donáší Melor Bukin, váš šéf.“

Karpovovi se zablesklo v očích. „Co to na mě zas hraješ, ty šmejde.“

Arkadin mlčky vylovil igelitový sáček, uložený na dně chladicího boxu, rozepnul zip a obsah podal Karpovovi. Pak přiložil pár kousků dřeva na oheň, který už dohasínal.

Karpov se posunul blíž k ohýnku, aby lépe viděl. Arkadin mu dal jeden z těch levných mobilních telefonů na kartu, jaké se dají koupit na každém rohu a člověk se nemusí bát, že jeho hovory někdo dohledá. Zapnul jej.

„Zvuk i obraz,“ prohodil Arkadin a rozhrábl polínka klackem. Na ten mobil tajně nahrál určité schůzky mezi Maslovem a Bukinem, jichž se osobně zúčastnil. Věděl, že záznamy jednou využije.

Až si plukovník prohlédne důkazní materiál, nebude vůbec o ničem pochybovat.

Karpov nakonec pochmurně vzhlédl od drobného displeje. „Potřeboval bych si to nechat.“

Arkadin mávl rukou. „To patří k věci.“

Z dálky k nim dolehl zvuk malého letadla, který připomínal spíš komáří bzučení.

„Kolik dalších jich tam mám?“ zeptal se Karpov.

„Vím o dvou – jejich jména jsou v telefonním seznamu. Ale může jich být víc. Budete se muset zeptat svého šéfa.“

Karpov svraštil obočí. „To se lehko řekne.“

„Máte přece důkazy.“

Karpov vzdychl. „Budu ho muset překvapit a dokonale odříznout od okolí, aby neměl šanci někoho kontaktovat.“

„To je riskantní,“ poznamenal Arkadin. „Ale když s těmi důkazy půjdete za prezidentem Imovem, strašně se naštve a určitě vám dovolí udělat s Bukinem, co chcete.“

Zdálo se, že Karpov ten nápad zvažuje. Dobře, usmál se Arkadin v duchu. Melor Bukin vystoupal v hierarchii aparátčíků hlavně díky prezidentovi, až pak si ho vybral šéf FSB-2 Viktor Čerkesov. Uvnitř Kremlu plála válka mezi Čerkesovem, který si vybudoval úctyhodnou mocenskou základnu bez prezidentova patronátu, a Nikolajem Patruševem z FSB, dobře známým Imovovým žákem. Arkadin měl vlastní důvod, proč chtěl Bukina zdiskreditovat. Až Karpov zavře Bukina do vězení, jeho učitel Čerkesov to bude mít také spočítané. Právě Čerkesov byl oním trnem v patě, který si Arkadin nedokázal sám vytrhnout, ale s Karpovovou pomocí by to snad šlo.

Rozhodně však nepropadal uspokojení. Jeho neklidná mysl se už věnovala soukromějším záležitostem, konkrétně úvahám, jak se pomstít Karpovovi za to, že mu držel břit u krku. V duchu si už představoval, jak plukovníkovi podřízne hrdlo.

10

Moira a Džalal Essai spolu seděli v apartmá jeho washingtonského hotelu. Mezi nimi ležel Essaiův netbook a také netbook, který Moira koupila včera, a měla tím pádem záruku, že je absolutně čistý. Jeho původní programovou výbavu rozšířila do netušených rozměrů.

Chtěla se ho zeptat, jak má začít, protože musela vycházet z předpokladu, že veškeré její systémy byly narušeny. Nemusela se však obtěžovat. Jak se ukázalo, Essai měl o tom notebooku hodně informací a o všechny se s ní podělil. Nedávno padl do rukou Gustava Morena, kolumbijského drogového bossa žijícího na předměstí Mexico City, který zemřel před několika měsíci, když skupina agentů převlečených za ruské naftaře přepadla jeho sídlo.

„Údernou jednotku vedl plukovník Boris Karpov,“ řekl Essai.

Zajímavé, pomyslela si Moira. Dobře však věděla, o jak malý a uzavřený svět se jedná. O tomto ruském plukovníkovi věděla od Bournea; byli přátelé, pokud se tedy dá mezi dvěma takovými lidmi vůbec mluvit o přátelství.

„Takže ten notebook má Karpov.“

„Bohužel ne,“ odpověděl Essai. „Ještě před útokem ho z domu odnesl jeden z Morenových lidí.“

„Který zřejmě pracoval pro někoho jiného. Že by pro konkurenci?“

„Možná,“ odvětil Essai. „Já nevím.“

„Jak se ten zloděj jmenuje?“

„Tady máte jeho jméno i s fotkou.“ Essai k ní natočil obrazovku netbooku a zobrazil příslušný snímek. „Ale k ničemu vám to nebude – ten chlap je po smrti. Jeho tělo našli týden po nájezdu.“

„Kde?“ otázala se Moira.

„Nedaleko Amatitánu.“ Essai spustil na počítači aplikaci Google Earth a zadal řadu souřadnic. Zeměkoule se chvíli otáčela, potom se v popředí objevilo severozápadní pobřeží Mexika. Essai ukázal prstem. Amatitán ležel ve státě Jalisco, v srdci kraje zasvěceného výrobě tequilly. „Tady. Shodou okolností na statku Morenovy sestry Berengárie, která si ovšem po svatbě s tequillovým magnátem Narsicem Skydelem říká Barbara Skydelová.“

„Vzpomínám si, že když jsem pracovala u Černé řeky, nějakou zprávu o Narsicovi jsem zahlédla. Není to náhodou bratranec Roberta Corellose, toho kolumbijského obchodníka s drogami, který teď sedí ve vězení?“

Essai přikývl. „Narsico se už nějakou dobu snaží od svého nechvalně známého bratrance distancovat. V Kolumbii nebyl už deset let. Před pěti lety ovšem zjistil, že před rodinnou pověstí neuteče, a tak si změnil jméno a koupil část největší palírny tequilly v Mexiku. Teď ji vlastní celou a v posledních dvou letech rozšiřuje její působnost.“

„Sňatkem s Berengárií si asi moc nepomohl,“ nadhodila Moira.

„Já nevím. Vyklubala se z ní šikovná obchodnice. Většina lidí si myslí, že za expanzí firmy stojí právě ona. Řekl bych, že má větší ochotu riskovat a zatím ještě nešlápla vedle.“

„Jaký byl její vztah ke Gustavovi?“

„Podle všech zpráv k sobě oba sourozenci měli dost blízko. Prý je spojila matčina smrt.“

„Myslíte, že se podílela na jeho obchodech?“

Essai založil ruce na prsou. „Těžko říct. Jestli v nich měla prsty, dělala to hodně nenápadně. O jejím spojení s drogovými kšefty neexistují žádné důkazy.“

„Sám jste říkal, že je to zdatná obchodnice.“

Zachmuřil se. „Myslíte, že měla špiona ve firmě svého vlastního bratra?“

Moira pokrčila rameny. „Kdo ví?“

„Na to jsou oba moc chytří.“

Moira přikývla. „Souhlasím, ale pokud někdo chce, abychom si mysleli, že jeden z nich nechal toho špeha zavraždit, měli bychom si s nimi promluvit. Ale nejdřív chci navštívit Roberta Corellose.“

Essai se usmál temným úsměvem, který Moiru zamrazil do morku kostí. „Vidím, paní Trevorová, že jste si už vydělala první část honoráře.“

Bourne a Chrissie se vraceli v prudkém lijáku, který spadl z nebe doslova bez varování. Vtom Bourneovi zazvonil mobilní telefon.

„Pan Stone?“

„To jste vy, pane profesore?“ odpověděl Bourne.

„Mám pro vás novinku,“ sdělil mu Giles. „Dostal jsem e-mail od svého šachového partnera. Zdá se, že vyřešil záhadu toho třetího slova.“

„Co to je?“ zeptal se Bourne.

„Dominium.“

„Dominium,“ zopakoval Bourne. „Takže na vnitřní straně prstenu jsou vyrytá tři slova: Severus Domna Dominium. Co to znamená?“

„No, mohlo by jít o nějaké zaklínadlo, jméno nebo varování. A když popustím uzdu fantazii, tak možná i návod, jak přeměnit olovo na zlato. Bohužel nemám dost informací, abych to mohl říct s jistotou.“

Silnice byla zmáčená deštěm, stěrače vozu opisovaly předepsané oblouky. Bourne se podíval do bočního zrcátka, jak automaticky činil přibližně každých třicet vteřin.

„Ten můj přítel mi o ugaritštině napsal jednu pikantní věc. Nevím sice, jak nám pomůže, ale povím vám ji. On i jeho kolegové se o ten jazyk zajímají proto, že existují dokumenty – nebo alespoň jejich fragmenty –, které údajně pocházejí ze dvora krále Šalamouna. Zdá se, že Šalamounovi astrologové mezi sebou mluvili ugaritsky a věřili, že ta řeč má alchymistickou moc.“

Bourne se zasmál. „Vzhledem ke všem těm legendám o zlatu krále Šalamouna dokážu pochopit, proč dávní vědci věřili, že s pomocí alchymie přemění olovo na zlato.“

„Abych byl upřímný, pane Stone, sdělil jsem mu totéž.“

„Děkuji, pane profesore. Moc jste nám pomohl.“

„Rádo se stalo, pane Stone. Každý Christinin přítel je i mým přítelem.“

Když Bourne odložil mobilní telefon, všiml si, že černozlatý nákladní vůz, který se před několika minutami o tři auta dál zařadil do jejich pruhu, je nyní přímo za nimi.

„Chrissie, sjeďte z dálnice, prosím vás,“ řekl klidně. „A pak zastavte.“

„Je vám špatně?“

Nic neodpověděl, jen loupl očima po bočním zrcátku. Pak natáhl ruku a zabránil jí vyhodit blinkr. „Nedělejte to.“

Vykulila oči a zlehka se zajíkla. „Co se děje?“

„Udělejte, co povídám, a všechno bude v pohodě.“

„To jste mě moc neuklidnil.“ Když se z deště vynořil ukazatel příštího exitu, sjela do levého pruhu. „Vy mě děsíte, Adame.“

„To jsem nechtěl.“

Zamířila do výjezdu, který se okamžitě stáčel doleva, a pak zajela na krajnici. „A co byste chtěl?“

„Řídit,“ odtušil. „Přesedněte si.“

Vystoupila z range roveru, stáhla hlavu mezi ramena a zakryla si vlasy před deštěm, rychle obešla auto a skočila na místo spolujezdkyně. Ještě za sebou ani nestačila zavřít dveře, když Bourne zařadil a rozjel se. Všiml si totiž, že náklaďák se řítí po dálničním sjezdu za nimi.

Hřmotný vůz se na ně pověsil, jako by je spojovalo lano. Bourne šlápl na plyn, projel křižovatku na červenou a znovu se vrátil na dálnici. Panoval tam naštěstí jen mírný provoz, takže se dalo přejíždět mezi jednotlivými pruhy. Bourne právě uvažoval o tom, že kamion není na pronásledování příliš praktické vozidlo, vtom se však vedle nich zařadilo šedé BMW. Když jeho okénko sjelo dolů, Bourne zařval na Chrissii, aby se sklonila. Stáhl ji dolů, lehl si na volant a v příští chvíli rozbily boční okno výstřely a kabinu zaplavila sprška střepů a deště. V té chvíli Bourne uviděl, že se zezadu rychle blíží ten černozlatý náklaďák: chtějí ho sevřít do kleští.

Obě auta se nebezpečně nahýbala a škrábala o sebe boky. Bourne se odvážil pohlédnout do zpětného zrcátka. Černozlatý kamion byl přímo za nimi.

„Držte si klobouk!“ houkl na Chrissii, která se sklonila tak hluboko, jak jí pás umožňoval, a dala si ruce přes hlavu.

Bourne strhl auto stranou a dupl na brzdu. Range rover sklouzl po asfaltu, ale Bourne smyk vyrovnal. Vůz se stočil do ostrého úhlu přesně tak, jak si naplánoval. Zadní nárazník na straně spolujezdce se pomačkal ranou do nákladního auta, část na straně řidiče naopak ohromnou silou vrazila do BMW. Vůz německé značky odlétl doprava, jako by ho někdo vystřelil z obřího praku, a pak vrazil do svodidel s takovou silou, že se celá řidičova strana promáčkla dovnitř. BMW se v ohňostroji jisker a za skřípění krouceného kovu odrazilo od svodidel a otočilo se. Přední částí mířilo přímo na rozjetý range rover a Bourne musel strhnout volant ostře doprava, čímž ovšem přeťal dráhu žlutému mini. Za strašlivého kvílení pneumatik, troubení klaksonů a skřípění borceného plechu následovala řetězová havárie. Bourne rychle vyrazil do vzniklé mezery, znovu přejel do jiného pruhu, a když za sebou nechal několik aut, znovu se vrátil do předjížděcího pruhu.

„Ježíšikriste,“ zašeptala Chrissie.

Range rover se i při jízdě stále pohupoval na tlumičích. Bourne už ve zpětném zrcátku neviděl rozbité BMW ani černozlatý nákladní vůz.

Po srážce či havárii pokaždé všechno ztichne nebo možná jen lidské ucho, které utrpělo stejný šok jako zbytek organismu, dočasně ohluchne. Tak či onak, když Bourne sjel z dálnice, co nejdřív odbočil z hlavní silnice a projížděl po ulicích lemovaných velkoobchody a skladišti, v kabině terénního auta panovalo mrtvolné ticho. Nikdo v okolí nekřičel strachy a neozývalo se zlostné troubení houkaček ani skřípění brzd. Tady stále vládl řád a předchozí dálniční chaos jako by patřil do úplně jiného světa. Bourne jel dál a zastavil, až když našel opuštěné místo.

Chrissie mlčela. Byla bílá jako stěna a roztřesené ruce měla složené v klíně. Chtělo se jí plakat – hrůzou i úlevou.

„Co jste vlastně zač?“ ozvala se až po nějaké době. „Proč se vás někdo snaží zabít?“

„Chtějí ten prsten,“ odtušil Bourne prostě. Po tom, co se právě stalo, si zasloužila alespoň špetku pravdy. „Zatím nevím proč, snažím se na to přijít.“

Otočila se k němu. I oči jí zbledly nebo možná šlo jen o optický klam. Bourne si to však nemyslel.

„Tracy měla s tím prstenem něco společného?“

„Možná, já nevím.“ Bourne nastartoval auto a vjel do ulice. „Ale její přátelé ano.“

Zavrtěla hlavou. „Je to na mě moc rychlé. Všechno je vzhůru nohama a já vůbec nevím, kde mi hlava stojí.“

Prohrábla si vlasy rukama a pak si všimla čehosi zvláštního. „Proč jedeme zpátky k Oxfordu?“

Trpce se na ni podíval a zamířil k nájezdu na dálnici. „Ani já nemám rád, když na mě někdo střílí. Potřebuju si prohlídnout to BMW a našeho přítele, který v něm seděl.“ Když si všiml jejího vyděšeného výrazu, dodal: „Nebojte se. Nedaleko místa nehody si vystoupím. Jste schopná řídit?“

„Jistě.“

Zahnul doleva a vjel na dálnici směřující na Oxford. Nejhorší liják už pominul, zůstalo jen drobné mrholení. Zpomalil stěrače. „Omlouvám se za ten šok.“

Zachvěla se a pochmurně se na něj usmála. „Asi se tomu nedalo vyhnout.“

„Kdy se má Scarlett vrátit od vašich?“

„Až příští týden, ale můžu ji vyzvednout kdykoli,“ odpověděla.

„Fajn.“ Bourne přikývl. „Nechci, abyste se vracela domů do Oxfordu. Můžete zatím zůstat někde jinde?“

„Vrátím se do Tracyina bytu.“

„To taky nepůjde. Ti lidé mě zmerčili právě tam.“

„A co k našim?“

„Ani to bych nedoporučoval, ale chci, abyste u nich vyzvedla Scarlett a pak se schovala na místě, kde jste ještě nebyla.“

„Nechcete snad naznačit…?“

Velice rozvážně vytáhl pistoli Glock, kterou našel v Perlisově bytě, a uložil ji do schránky u spolujezdce.

„Co to děláte?“

„Možná se na nás pověsili už u Tracyina bytu. Nemá cenu riskovat, že ti lidé vědí o Scarlett – a kde bydlí vaši rodiče.“

„Ale kdo vlastně jsou?“

Zavrtěl hlavou.

„To je snad zlý sen, Adame.“ Chrissiin hlas zněl břitce, jako by její slova byla ze skla. „Do čeho se to Tracy proboha namočila?“

„Na to vám bohužel nedokážu odpovědět.“

Provoz na protější straně dálnice se zastavil, což mu napovědělo, že se blíží k místu nehody. Vozy přímo před nimi se jen líně ploužily, takže mohl celkem pohodlně vystoupit a pustit k volantu Chrissii.

„A co vy?“ zeptala se, když přeřadil na neutrál.

„O mě si nedělejte starosti. Do Londýna se nějak dostanu.“ Její znepokojený výraz prozradil, že mu moc nevěří. Řekl jí své telefonní číslo. Když však viděl, jak loví z kabelky propisku, dodal: „Zapamatujte si ho. Nechci, abyste si ho napsala.“

Vystoupili z range roveru a Chrissie usedla za volant. „Adame.“ Natáhla ruku a sevřela mu rameno. „Dávejte na sebe pozor, prosím vás.“

Usmál se. „Nic se mi nestane.“

Ale ona ho nepustila. „Proč se tím vůbec zabýváte?“

Vzpomněl si, jak mu Tracy umírala v náručí. Měl na rukou její krev.

Strčil hlavu do okénka a řekl: „Dlužím jí tolik, že to nemůžu nikdy splatit.“

Bourne se přehoupl přes středové svodidlo na druhou stranu mokré a kluzké dálnice. Vykročil k místu nehody a jeho mysl přitom horečně pracovala a vnímala změť sanitek, policejních i hasičských aut. Lidé z okolí se šli podívat, co se děje, což mu hrálo do karet. Policie místo nehody ještě nestačila uzavřít. Na zemi uviděl přikryté ležící tělo. Kriminalisté ohledávali bezprostřední okolí mrtvoly, zapisovali si poznámky, fotili, označovali důkazní materiál očíslovanými plastovými kužely a radili se spolu. Každý jednotlivý důkaz – kapky krve, úlomky rozbitého koncového světla, cáry roztrhané látky, střepy z rozbitého okna, olejová skvrna – byl fotografován z několika úhlů.

Bourne se přikradl k boku jednoho ze záchranářských vozů, nenápadně vklouzl do kabiny a prohledal odkládací schránku, jestli tam nenajde nějakou legitimaci. Když neuspěl, zaměřil se na sluneční clony. Jednu z nich obepínala gumička. Stáhl ji a na zadní straně našel několik karet, mezi nimi i prošlou průkazku. Vždycky ho udivilo, jak lidé lpí na vlastní minulosti a zdráhají se rozloučit s jejími připomínkami. Když uslyšel, že se někdo blíží, shrábl latexové rukavice, přesunul se na druhou stranu a vystoupil. Pak si k plášti připnul průkaz a odhodlaně vykročil do vřavy odborníků zkoumajících spoušť, která zbyla na mastném asfaltu dálnice.

Zamžoural na BMW, které se nakonec nabodlo na svodidlo jako na kůl a zbyla z něj jen hromada plechu. Bourne viděl promáčklé místo v rohu zadního nárazníku, kam předtím najel s Chrissiiným autem. Poklekl vedle něj a horečně seškrábal pár skvrn barvy z jejího auta. Když si vryl do paměti registrační značku, dřepl si k němu jakýsi inspektor místní policie.

„Jak to vidíte?“ Byl to pobledlý muž se zkaženými zuby a tomu odpovídajícím dechem. Vypadal, jako by vyrostl na vlažném pivu a párcích s bramborovou kaší.

„To auto muselo jet strašnou rychlostí, jinak by takhle nevypadalo.“ Bourne promluvil ochraptělým hlasem s tím nejlepším jiholondýnským přízvukem, jaký zvládl.

„Chřipka nebo alergie?“ zeptal se inspektor. „Každopádně byste si na sebe v tomhle psím počasí měl dávat pozor.“

„Potřebuju vidět oběti.“

„Jasně.“ Inspektor se vztyčil na vrzavých kolenou. Hřbety rukou měl rozpraskané a zarudlé následkem dlouhé, tuhé zimy strávené ve špatně vytopené kanceláři. „Tudy.“

Zavedl Bournea přes hloučky lidí k místu, kde ležela mrtvola. Nadzvedl plátno, aby se Bourne mohl podívat. Tělo bylo doslova na maděru. Ten chlap byl starší, než Bourne čekal, asi tak kolem padesáti, což bylo na zabijáka velice neobvyklé.

Inspektor se opíral rukama o kolena. „Jsem zvědav, jak to oznámíme jeho manželce, nemá u sebe žádnou průkazku.“

Mrtvý muž měl na prostředníku levé ruky zlatý prsten, zřejmě snubní. Bourne se nad tím pozastavil, ale nehodlal se inspektorovi svěřovat. Potřeboval vidět vnitřní stranu prstenu.

„Mrknu na něj,“ řekl Bourne.

Inspektor se jen zasmál.

Bourne stáhl mrtvému kroužek z ruky. Prsten byl mnohem starší než ten, který už měl. Zvedl jej a pozorně se na něj zadíval. Zlato bylo poškrábané, ohlazené a ztenčené dlouhým používáním. Ten prsten musel být starý snad sto let. Bourne jej naklonil. Po vnitřní straně se táhla jakási rytina. Ano, rozeznával starou perštinu a latinu. Zaostřil zrak a převrátil prsten mezi prsty. Stála tam jen dvě slova: Severus Domna. To třetí, Dominium, chybělo.

„Našel jste něco?“

Bourne zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že tam bude třeba něco vyrytého – Bertiemu od Matildy nebo něco takového.“

„Další slepá ulička,“ ucedil inspektor kysele. „To je hrůza, jak mě bolí kolena.“ Vstal a přitom slabě zasténal.

Bourne teď věděl, že Severus Domna asi bude nějaká skupina či společnost. Ať si však říkali jakkoli, jedna věc byla jistá: úzkostlivě se snažili zůstat v utajení před celým světem. Nyní však z nějakého důvodu vystoupili z temnot a riskovali prozrazení, a to všechno jen kvůli prstenu s jejich názvem a slovem Dominium.

11

Oliver Liss kráčel ulicemi Starého města v Alexandrii. Za chůze se podíval na hodinky a o chvíli později vstoupil do jedné z velkých amerických drogerií, kde se dá koupit téměř všechno. Prošel oddělením zubní hygieny a péče o nohy, vybral si levný mobilní telefon s třiceti předplacenými minutami a odnesl jej k pokladně, kde mu ho spolu s výtiskem Washington Post namarkovala nějaká Indka. Zaplatil v hotovosti.

Když s novinami v podpaží znovu vyšel na ulici, roztrhl bublinkový igelitový obal a kráčel pod kalnou, bezhvězdnou oblohou ke svému zaparkovanému autu. Nastoupil a zapojil telefon do nabíječky, která dokázala dodat přístroji energii za necelých pět minut. Při čekání opřel hlavu o sedadlo a zavřel oči. V noci se moc nevyspal. Spánek se mu ostatně vyhýbal už od chvíle, kdy souhlasil, že bude finančně podporovat obnovený projekt Treadstone.

Znovu se zamyslel, jestli udělal dobře, a pak se snažil vylovit z paměti, kdy naposledy učinil nějaké obchodní rozhodnutí o své vlastní vůli. Před více než deseti lety ho oslovil muž, který si říkal Jonathan, i když Liss brzy vytušil, že se tak vůbec nejmenuje. Jonathan tvrdil, že pracuje pro jistou velkou nadnárodní společnost, a pokud se Liss osvědčí a bude hrát do karet Jonathanovi a potažmo oné firmě, získá tím trvalého klienta. Jonathan mu tehdy navrhl, aby založil soukromou bezpečnostní agenturu, pod jejíž záštitou by se ona společnost stala soukromým dodavatelem amerických ozbrojených sil v krizových místech světa. Tak vznikla Černá řeka. Přesně jak Jonathan slíbil, jeho společnost poskytla vstupní kapitál a přivedla dva partnery. Tatáž společnost ho také Jonathanovým prostřednictvím předem varovala před událostmi, které Černou řeku brzy zničí. Jen díky ní se Liss vyhnul policejnímu vyšetřování, slyšením v Kongresu, obviněním, soudům a následnému uvěznění, které by ho jinak nepochybně čekalo.

Několik týdnů po Lissově odchodu ze scény mu Jonathan předložil další návrh, který byl však ve skutečnosti rozkazem: poskytnout vstupní kapitál tajnému projektu Treadstone. O takové organizaci Liss jaktěživ neslyšel, ale pak dostal šifrovaný soubor s podrobnostmi o jejím vzniku a činnosti. Tehdy se také dozvěděl, že z bývalých účastníků přežil jediný: Frederick Willard. Proto Willarda oslovil a zbytek se odehrál přesně podle předpokladů.

Jednou za čas mu přišla na mysl otázka, kde ona skupina přišla k takovému ohromujícímu množství důvěrných informací. Z jakých zdrojů asi čerpá? Ať se ty zprávy týkaly amerických, ruských, čínských nebo třeba egyptských tajných služeb, vždy měly vysokou hodnotu a nemýlily se.

Nejpodivnější stránkou celé této kapitoly jeho života byla skutečnost, že se s žádným z těchto lidí nikdy nesetkal osobně. Jonathan mu vždy jen zavolal a on bez nejmenších námitek souhlasil. Podřízená role Lissovi sice příliš nevoněla, ale cenil si každé chvíle života a dobře věděl, že bez těchto lidí by byl už dávno po smrti. Jonathanově společnosti zkrátka vděčil za všechno.

Jonathan a jeho kolegové byli tvrdí šéfové, kteří šli nesmlouvavě za svým, ale nedala se jim upřít velkorysost. Během let Lissovi vyplatili tolik, že se mu o tom nezdálo ani v těch nejbujnějších snech. A právě neomezené bohatství bylo další záhadnou stránkou této společnosti. Velice důležité také bylo, že ho dokázala ochránit a nedovolila, aby skončil na doživotí ve vězení jako jeho dva bývalí partneři z agentury Černá řeka.

Tiché pípnutí ho upozornilo, že telefon je nabitý. Vytáhl přístroj z nabíječky, zapnul jej a naťukal místní číslo. Po dvou vyzváněcích tónech dostal spojení a řekl: „Heslo.“ Nastala krátká odmlka a pak se ozval automatický ženský hlas. „Kazatel tři: šest, dva.“

Bůhví proč šlo vždycky o nějakou knihu Bible. Ukončil hovor a zvedl noviny. Slovo kazatel odkazovalo na sportovní stránky. Tři, šest, dva znamenalo třetí sloupek, šestý odstavec, druhé slovo.

Když sjel ukazovákem na určené místo, objevil heslo dne: centr.

Zvedl telefon a navolil desetimístné číslo. „Centr,“ řekl, když linka po jednom zazvonění ožila. V telefonu začalo různě cvakat a praskat, zatímco síť serverů a přepínačů složitě přesměrovávala jeho hovor až do nějakého vzdáleného místa, které by nikdo nenašel. Následovaly mrazivé zvuky spouštěných šifrovacích zařízení a nakonec jakýsi hlas řekl:

„Zdravím, Olivere.“

„Dobré odpoledne, Jonathane.“

Šifrování zpomalovalo řeč a zbavovalo ji emocí i tónu, jako by vycházela z hlasového automatu.

„Už jste je vyslal?“

„Vyrazili před hodinou, v Londýně budou zítra nad ránem.“ Byl to stejný hlas, který mu poslal informace o tom prstenu. „Znají rozkazy, ale…“

„Ale?“

„Willard mluví jen o Arkadinovi, Bourneovi a programu Treadstone, ze kterého vzešli. Údajně odhalil metodu, jak z nich vytěžit ještě víc.“

Jonathan se uchichtl. Liss alespoň předpokládal, že to byl úsměv, i když mu připomínal spíš suché zašustění, jako by do vysoké trávy vlétl roj komárů.

„Chci, abyste mu šel z cesty, Olivere, rozumíme si?“

„Jasně.“ Liss se klouby pokrčených prstů poškrábal na čele. O co k čertu Jonathanovi jde? „Řekl jsem mu, aby se svým plánem počkal, dokud se nenajde ten prsten.“

„Přesně podle pokynů.“

„Willardovi se to nelíbilo.“

„Mám dojem, že už vymýšlí, jak se ze všeho vyvléct.“

„A až to zkusí,“ řekl Jonathan, „vy mu v tom nebudete bránit.“

„Cože?“ podivil se Liss. „Tomu nerozumím.“

„Všechno je, jak má být,“ uklidnil ho Jonathan a ukončil spojení.

Soraya chodila s fotkou Arkadina od jedné půjčovny aut na letišti Dallas-Fort Worth ke druhé, nikdo ho však nepoznával. Dala si něco k snědku, koupila si román v brožovaném vydání a tyčinku Snickers. Zakousla se do ní, vykročila k přepážce letecké společnosti, s níž Arkadin přicestoval, a nechala si zavolat vedoucího.

Vyklubal se z něj statný chlap, který se jmenoval Ted a vypadal jako bývalý ragbista, jenž po skončení kariéry, jak už to tak bývá, značně ztloustl. Změřil si ji přes skla brýlí, zeptal se jí na jméno a pozval ji do své kanceláře.

„Jsem z pojišťovny Continental,“ řekla a ukousla si kousek tyčinky. „Hledám jistého Stanleye Kowalského.“

Ted se na chvíli opřel, propletl si tlusté prsty na břiše a řekl: „Děláte si legraci?“

„Ne, myslím to naprosto vážně,“ odpověděla Soraya a sdělila mu základní informace o Kowalském.

Ted vzdychl a pokrčil rameny. Pak se otočil a podíval se do počítače. „Tak se na to mrkneme… Á, tady ho máme, přesně jak jste říkala.“ Znovu se k ní obrátil. „A jak bych vám mohl posloužit?“

„Ráda bych zjistila, kam odsud odjel.“

Ted se zasmál. „Vy se mnou opravdu laškujete. Vážená, tohle letiště patří k největším a nejrušnějším na světě. Ten váš pan Kowalski odsud mohl odjet kamkoli anebo taky nikam.“

„Auto si nevypůjčil,“ řekla Soraya. „A s žádnou velkou americkou společností nepokračoval v letu dál, protože prošel pasovou kontrolou přímo tady v Dallasu. Ale pro jistotu jsem si ještě prověřila záznamy z bezpečnostních kamer.“

Ted se zakabonil. „Jste opravdu důkladná, to se musí nechat.“ Na chvíli se zamyslel. „Ale teď vám řeknu něco, co asi nevíte. Lítá nám odsud řada regionálních dopravců.“

„Jejich záznamy jsem taky prošla.“

Ted se usmál. „Ale kamerové záznamy charterových společností jste určitě nezkontrolovala, jelikož ty žádné nevedou.“ Vytrhl z bloku papír, něco na něj napsal a pak jí ho podal. „Tady jsou jejich jména.“ Mrkl na ni. „Přeju úspěšný lov.“

Do černého se trefila u pátého jména, které jí Ted dal. Jakýsi pilot si tu pamatoval Arkadinův obličej, i když se pasažér nepředstavil jako Stanley Kowalski.

„Říkal, že se jmenuje Slim Pickens.“ Pilot zkřivil tvář. „Nebyl to nějaký herec?“

„Shoda jmen,“ odtušila Soraya. „Kam jste pana Pickense vezl?“

„Do Tucsonu, madam.“

„Do Tucsonu?“

Soraya se zamyslela. Proč by sakra Arkadin létal do Tucsonu? A pak jí najednou něco sepnulo v hlavě. No jistě: Mexiko!

Když se Bourne ubytoval v malém hotýlku v londýnské čtvrti Chelsea, dal si teplou sprchu a spláchl ze sebe pot a špínu z předchozích dramatických zážitků. Svaly na krku, ramenou i zádech mu tepaly bolestí, kterou si přivodil při autonehodě a následném útěku z dálnice.

Jen pomyslel na slova Severus Domna a v hlavě mu začalo hučet. Mohl zešílet z toho, že se nedokázal prodrat k dávným vzpomínkám obestřeným mlhou. Byl si přitom jistý, že o tom všem kdysi věděl. Ale jak to? Byla ta skupina cílem nějaké akce Treadstonu, do které ho Conklin vyslal? Ten prsten někde od někoho z nějakého důvodu dostal, ale ostatní věci se ztrácely v mlžném oparu. Proč Hollyin otec ukradl ten prsten svému bratrovi? Proč jej dal Holly? Kdo byl její strýc a co pro něj ten prsten znamenal? Holly už se Bourne zeptat nemohl. Zbýval tedy jen strýc, o němž nic nevěděl.

Vypnul vodu, vykročil ze sprchového kouta a vydrhl se osuškou. Možná by se měl vrátit na Bali, třeba tam jeden z Hollyiných rodičů stále žije. Suparwita by to mohl vědět, ale ten neměl telefon a Bourne neviděl jiný způsob, jak se s ním spojit, než se na Bali vypravit osobně. Pak ho něco napadlo. Existovala lepší cesta, jak získat potřebné informace, a s pomocí plánu, který se mu rodil v hlavě, zabije dvě mouchy jednou ranou, protože současně zažene do kouta Leonida Arkadina.

S mozkem pracujícím na nejvyšší obrátky si oblékl věci, které si cestou do hotelu koupil v obchodě Marks&Spencer v Oxford Street, mimo jiné tmavý oblek a černý rolák. Vyleštil si boty hotelovým kartáčem a vypravil se taxíkem k sídlu Diega Hererry na náměstí Sloane. Jednalo se o cihlový viktoriánský dům se špičatou břidlicovou střechou a dvěma kónickými věžičkami čnícími k nočnímu nebi jako rohy. Ze vstupních dveří na všechny návštěvy hrdě hledělo mosazné klepadlo ve tvaru jelení hlavy. Na Bourneovo zaťukání přišel otevřít Diego osobně. Chladně se zasmál. „Na to, co jste prožil, vypadáte docela slušně.“ Mávl rukou. „Pojďte dál.“

Diego měl na sobě tmavé kalhoty a elegantní večerní sako, které se do klubu Vesper asi hodily víc, Bourne však byl z minulosti zvyklý oblékat se jako univerzitní profesor a ve společenském oděvu se cítil asi tak pohodlně jako ve středověkém brnění.

Hererra vedl Bournea honosným salonem ozářeným starožitnými lampami se stínítky z mléčného skla do jídelny, které vévodil leštěný mahagonový stůl, nad nímž visel křišťálový lustr. Svítil jen slabě, ale přesto vrhal na rubínové tapety a obložení z dubového dřeva záři tisíce hvězd. Stůl byl prostřený pro dva. Zatímco si Bourne sedal, Diego nalil výborné sherry a položil sklenky k talířkům s čerstvými grilovanými sardinkami, papas fritas, plátky růžové šunky serrano tenkými jak papír, malými kolečky salámu chorizo s bílými tukovými oky a tácu se třemi druhy španělských sýrů.

„Prosím, nabídněte si,“ vyzval Diego Bournea, když se k němu posadil. „To je španělský zvyk.“

Při jídle si pak Bourne všiml, že ho Diego pozoruje. Hererra nakonec řekl: „Otce velice potěšilo, že jste za mnou přišel.“

Potěšilo, nebo překvapilo? přemítal Bourne. „Jak se má don Fernando?“

„Jako vždycky.“ Diego uždiboval jídlo jako ptáček. Buď neměl hlad, nebo se chystal říct něco důležitého. „Víte, celkem si vás oblíbil.“

„Neřekl jsem mu o sobě pravdu.“

Diego se zasmál. „Vy tátu neznáte. Určitě ho zajímalo jen to, jestli jste přítel, nebo nepřítel.“

„Jsem nepřítel Leonida Arkadina, jak dobře ví.“

„Přesně tak.“ Diego rozpřáhl ruce. „To máme všichni společné. Je to pouto, které nás spojuje.“

Bourne odsunul talíř. „Abych řekl pravdu, právě o tom jsem uvažoval.“

„Mohu se zeptat, o čem přesně?“

„Všechny nás spojuje Noah Perlis. Váš otec ho také znal, viďte?“

Diego ani na chvíli nezaváhal. „A víte, že ne? Noah byl můj přítel. Chodili jsme spolu do kasina – klubu Vesper – a dokázali jsme hrát celou noc. To byla Noahova oblíbená činnost, když byl v Londýně. Jakmile jsem zjistil, že přijede, všechno jsem mu zařídil – úvěrový limit i žetony.“

„A samozřejmě holky.“

Diego se zakřenil. „Jak jinak.“

„Chtěl vidět Tracy – a Holly?“

„Když tady byly, ale většinou někde cestovaly.“

„Byli jste čtyřka.“

Diego se zachmuřil. „Proč myslíte?“

„Soudím tak podle fotek v Noahově bytě.“

„Co tím chcete říct?“

Diegovo chování se téměř nepostřehnutelně změnilo a začalo z něho sálat podivné napětí. Bourne měl radost, že zabrnkal na správnou strunku.

Bourne pokrčil rameny. „Vlastně nic, jen to, že jste mi na těch fotkách připadali hodně blízcí.“

„Jak jsem řekl, byli jsme přátelé.“

„Řekl bych, že víc než to.“

Tehdy se Diego podíval na hodinky. „Jestli se chcete trochu pobavit, je čas vyrazit do Knightsbridge.“

Klub Vesper byl velice okázalé kasino ve velice okázalé londýnské části West End. Patřil k těm diskrétním podnikům, jichž si z ulice ani nevšimnete: jaký rozdíl proti exkluzivním nočním klubům v New Yorku či Miami Beach, které si na své výstřednosti zakládají.

Uvnitř se nacházela restaurace s krémovými koženými sedadly a dlouhým barem z mosazi a skla ozářeným neonem. Řada hracích místností se pyšnila mramorem, zrcadly a kamennými sloupy s dórskými hlavicemi. Prošli mezi hracími automaty. Vlevo byla elektronická herna, kde duněla hlasitá rocková hudba a blikala neonová světla. Bourne nahlédl dovnitř a všiml si, že ji hlídá vyhazovač. Klub zřejmě dospěl k názoru, že mladší zákazníci mají větší sklon k výtržnostem než ti starší a usedlejší.

Sešli po několika schodech do klidnějšího – avšak neméně opulentního – hlavního hracího prostoru, kde se daly provozovat všechny obvyklé hry: bakarat, ruleta, poker nebo blackjack. Oválnou místností se rozléhal šum uzavíraných sázek, otáčení ruletových kol, volání krupiérů a všudypřítomné cinkání skla. Propletli se okolním ruchem až ke dveřím potaženým zeleným plátnem, u nichž hlídal mohutný chlap ve fraku. Jakmile zahlédl Diega, usmál se a uctivě se poklonil.

„Dobrý večer, pane Hererro, jakpak se máte?“

„Celkem dobře, Donalde.“ Ukázal na Bournea. „Tohle je můj přítel Adam Stone.“

„I vám přeji dobrý večer, pane.“ Donald otevřel dveře. „Račte vstoupit do empírového salonku klubu Vesper.“

„Tady Noah rád hrál poker,“ prohodil Diego přes rameno. „Vysoké sázky, špičkoví hráči.“

Bourne se rozhlédl po tmavých stěnách, podlaze ze solidního mramoru a třech oválných stolech, kolem nichž se hrbili hráči i hráčky, soustředěně analyzovali své karty, odhadovali soupeře a podle toho sázeli. „Nevěděl jsem, že Noah měl peníze na rozhazování.“

„Neměl. Půjčoval jsem mu.“

„Nebylo to riskantní?“

„V Noahově případě ne.“ Diego se zazubil. „V pokeru byl mistr všech mistrů. Než uběhla hodina, dostal jsem peníze zpátky a ještě něco navíc. Ze zisku jsem si pak platil další hry. Byl to oboustranně výhodný obchod.“

„Ty holky sem taky chodily?“

„Které myslíte?“

„Tracy a Holly,“ odvětil Bourne trpělivě.

Diego se zatvářil zamyšleně. „Byly tady asi jednou nebo dvakrát.“

„Přesně to nevíte?“

„Tracy hrála ráda, Holly ne.“ Diego pokrčil rameny a pokusil se tak zakrýt rostoucí znepokojení. „Ale to už jistě víte.“

„Tracy se hazard protivil.“ Bourne se snažil, aby to neznělo vyčítavě. „Nenáviděla svoji práci, protože při ní musela skoro denně riskovat.“

Diego se k němu obrátil s ohromeným výrazem na tváři, nebo to byl strach?

„Pracovala pro Leonida Arkadina,“ pokračoval Bourne. „Ale to jste jistě věděl.“

Diego si olízl rty. „O tom jsem neměl tušení.“ Zdálo se, že si potřebuje sednout. „Ale jak… jak to?“

„Arkadin ji vydíral,“ řekl Bourne. „Něco na ni měl. Co to bylo?“

„Já… já nevím,“ odtušil Diego roztřeseným hlasem.

„Musíte mi to povědět, Diego. Je to strašně důležité.“

„Proč? Proč je to tak strašně důležité? Tracy je mrtvá – a Holly taky. Ani Noah už nežije. Nezaslouží si už trochu klidu?“

Bourne k němu udělal krok. Ztišil hlas, přidal však výhrůžný tón. „Ale Arkadin je pořád naživu. To on má na svědomí Hollyinu smrt. Zavraždil ji váš kamarád Noah.“

„Ne!“ Diego zkoprněl. „Vy se mýlíte, on by nikdy…“

„Byl jsem u toho, Diego. Noah ji strčil ze schodiště u jednoho chrámu na východě ostrova Bali. To je fakt na rozdíl od těch výmyslů, kterými mě krmíte vy.“

„Potřebuju se napít,“ řekl Diego zesláblým a ochraptělým hlasem.

Bourne ho vzal za loket a odvedl k malému baru v zadní části empírového salonku. Diego se klátil na prkenných nohou, jako by už byl opilý. Jakmile se zhroutil na stoličku, neobjednal si obvyklou noblesní sherry, nýbrž dvojitou whisky. Zhltl ji třemi mocnými doušky a požádal o další. I tu by vypil celou, kdyby mu Bourne nevzal sklenku z rozechvělé ruky a nepoložil ji na černou žulovou desku baru.

„Noah zabil Holly.“ Diego zdrceně zíral do hlubin whisky, v nichž se utápěla minulost, o níž teď zjišťoval, že ji vůbec nezná. „Kurva, to se mi snad zdá.“

Diego nepůsobil jako člověk, který mluví sprostě. Očividně nebyl ve své kůži, což Bourneovi napovídalo, že o otcových nezákonných kšeftech se zbraněmi asi neví. Zřejmě ani netušil, čím se Noah živil.

Hererra náhle otočil hlavu a zadíval se na Bournea. „Ale proč? Proč by to dělal?“

„Něco po ní žádal. A ona mu to asi nechtěla dát dobrovolně.“

„Tak ji zabil?“ podivil se Diego. „Kdo by něco takového mohl udělat?“ Pomalu a smutně zavrtěl hlavou. „Nedokážu si představit, že by jí někdo chtěl ublížit.“

Bourneovi neušlo, že Diego neřekl: Nedokážu si představit, že by jí Noah chtěl ublížit. „Noah byl zřejmě jiný, než jste si myslel.“ A Tracy taky, chtělo se mu dodat.

Diego popadl sklenici a dopil druhou dvojitou whisky. „Panebože,“ zašeptal.

Bourne ho jemně popíchl: „Povězte mi o vás čtyřech, Diego.“

„Potřebuju se ještě napít.“

Bourne mu tedy objednal další whisky, ale tentokrát obyčejnou. Diego se vrhl po sklence jako tonoucí po záchranné vestě. U jednoho ze stolů jakási žena v lesklých večerních šatech shrábla žetony, vstala a odešla. Její místo zaujal muž s rameny ragbisty. Korpulentní starší dáma s melírovanými vlasy, která zřejmě právě přišla, se posadila ke stolu uprostřed. Všechny tři stoly byly nyní plně obsazené.

Diego si dvakrát křečovitě lokl whisky a pak zlomeným hlasem řekl: „Tracy a já jsme spolu něco měli, ale nic vážného, scházeli jsme se i s jinými lidmi – tedy alespoň ona. Šlo o čistě příležitostný a nezávazný vztah. Prostě jsme si spolu párkrát užili, nic víc. Nechtěli jsme, aby to narušilo naše přátelství.“

Něco v Diegově hlase zbystřilo Bourneovu pozornost. „Ale to není všechno, že ne?“

Diego se zatvářil ještě zkroušeněji a uhnul pohledem. „Ne,“ přisvědčil. „Zamiloval jsem se do ní. Nechtěl jsem, bojoval jsem proti tomu,“ dodal, jako by tomu snad mohl zabránit. „Vzala to v pohodě, byla strašně milá, ale…“ Jeho hlas odnesla vlna smutných vzpomínek.

Bourne usoudil, že je čas pokročit dál. „A co Holly?“

Diego se probral z letargie. „Noah ji sbalil. Viděl jsem to na vlastní oči. Myslel jsem, že je to jen taková legrace, která nemůže nikomu ublížit. Neptejte se mě proč, prosím vás.“

„Co se stalo?“

Diego vzdychl. „Ukázalo se, že Noah je blázen do Tracy, byl jí úplně posedlý. Jenže ona mu na rovinu řekla, že s ním nechce nic mít.“ Znovu se napil whisky, jako by to byla voda. „Ale jednu věc neprozradila ani mně, a to že se jí Noah protivil, nebo mu aspoň nedůvěřovala.“

„Jak se to projevovalo?“

„Tracy se snažila Holly chránit. Viděla, že se s ní Noah sbližuje, protože nemohl mít ji. Uvědomovala si, že Noah je cynik, zatímco Holly brala ten vztah mnohem vážněji. Bála se, že Holly nakonec zůstanou jen oči pro pláč.“

„Proč nezasáhla a neřekla Noahovi, ať Holly nechá?“

„Udělala to. Dost drsně ji odbyl, aby se do toho nepletla.“

„Promluvil jste s ním?“

Diego se zatvářil ještě zarmouceněji, pokud to vůbec šlo. „Vím, že jsem to měl udělat, ale já jsem Tracy nevěřil nebo jsem se tak aspoň tvářil, protože jinak by se situace ještě víc zkomplikovala a já nechtěl…“

„Nechtěl jste si špinit ruce?“

Diego přikývl, ale nepodíval se Bourneovi do očí.

„Sám jste z toho přece musel Noaha podezírat.“

„Já nevím, snad ano. Ale hlavně jsem doufal, že všechno dobře dopadne a my to zvládneme. Věřil jsem, že se máme navzájem rádi.“

„To jste se asi měli, ale jinak, než jste předpokládal.“

„Když se to dívám zpětně, všechno mi připadá pokroucené. Každý z nás si na něco hrál a neříkal pravdu ani o tom, co se mu líbí. Vlastně teď ani nechápu, co nás spojovalo.“

„Ale o to tady právě jde,“ upozornil ho Bourne smířlivě. „Každý z vás od ostatních členů skupiny něco chtěl. Dá se říct, že jste využívali toho přátelství ve svůj prospěch.“

„Všechno, co jsme spolu dělali, co jsme si říkali, a s čím jsme se navzájem svěřovali, byla lež.“

„Ne tak docela,“ pravil Bourne. „Vy jste věděl, že Tracy pracuje pro Arkadina, viďte?“

„Říkal jsem vám, že ne.“

„Vzpomínáte si, co jste mi odpověděl na otázku, co na ni Arkadin měl?“

Diego se hryzl do rtu, ale mlčel.

„Řekl jste, že Tracy i Holly jsou po smrti a že bychom jim měli dopřát klid.“ Zadíval se Diegovi do tváře. „To je odpověď člověka, který ví přesně, nač je tázán.“

Diego plácl dlaní o barový pult. „Slíbil jsem jí, že to nikomu nepovím.“

„Rozumím,“ ujistil ho Bourne, „ale když to budete dál tajit, tak jí nepomůžete.“

Diego si přejel rukou po tváři, jako by se snažil smazat nějakou vzpomínku. Dva stoly od nich jakýsi muž oznámil: „Končím.“ Odsunul židli, vstal a protáhl se.

„Tak dobře.“ Diego se zahleděl Bourneovi do očí. „Tvrdila, že jí Arkadin pomohl vysekat bratra ze strašného maléru a teď to používá proti ní.“

Bourne málem vyhrkl: Ale Tracy žádného bratra neměla! Ovládl se však a řekl: „Co dál?“

„Nic. Stalo se to po…, tedy než jsme šli spát. Bylo už pozdě, ona toho dost vypila a celý večer se utápěla v depresi. Když jsme skončili, začala brečet a nemohla se utišit. Zeptal jsem se jí, jestli jsem udělal něco špatně, načež se rozplakala ještě víc. Dlouho jsem ji držel v náruči. Když se uklidnila, řekla mi to.“

Něco tady nehrálo. Chrissie tvrdila, že žádného bratra neměly, Tracy řekla Diegovi opak. Jedna ze sester nemluvila pravdu, ale která? Proč by Tracy Diegovi lhala a proč by Chrissie lhala jemu?

V té chvíli Bourne koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb. Muž, který ukončil hru, vykročil k baru a během dalších dvou kroků Bourne poznal, že míří přímo k nim.

Ten člověk sice nebyl vysoký, ale šel z něj strach. Jeho pleť připomínala barvou vyčiněnou kůži, v níž doutnaly dva černé uhlíky očí, s nimiž ladily i husté, tmavé vlasy a krátce střižená bradka. Měl orlí nos, široká ústa s tlustými rty a tváře jako odlité z betonu. Jedno z huňatých obočí mu rozdělovala drobná šikmá jizva. Měl volně svěšené ruce, které se však při chůzi ani nepohnuly.

Právě držení těla Bourneovi prozradilo, že se jedná o profesionála, který se smrtí vstává i uléhá. A také oživilo jednu vzpomínku, dosud schovanou za závojem jeho pochroumané paměti. Bourneovi přeběhl mráz po zádech: tenhle chlap mu pomohl získat onen vzácný prsten.

Bourne se odpoutal od Diega. Ať byl dotyčný kdokoli, neznal ho jako Adama Stonea. Když se k němu Bourne přiblížil, muž mu podal ruku a zkřivil obličej do úsměvu.

„Jasone, konečně jsem tě našel.“

„Kdo jste? A odkud mě znáte?“

Úsměv ztratil svůj lesk. „Já jsem přece Ottavio, Jasone, copak si na mě nevzpomínáš?“

„Ne.“

Ottavio zavrtěl hlavou. „To nechápu. Pracovali jsme spolu v Maroku na úkolu od Alexe Conklina…“

„Teď ne,“ zarazil ho Bourne. „Jsem tady s jedním člověkem…“

„S Diegem Hererrou, poznávám ho.“

„Hererra mě pokládá za Adama Stonea.“

Ottavio zbystřil a přikývl. „Rozumím.“ Podíval se Bourneovi přes rameno. „Nepředstavíš nás?“

„To není nejlepší nápad.“

„Když to neuděláš, bude to vypadat divně.“

Bourne pochopil, že nemá na vybranou. Otočil se na podpatku a odvedl Ottavia k baru, kde oba představil: „Diego Hererra a tohle je Ottavio…“

„Moreno,“ doplnil Ottavio a podal Diegovi ruku.

Když ji Diego sevřel, ohromeně vykulil oči a zhroutil se na stoličku. Tehdy si Bourne všiml, že muž s jizvou má v dlani ukrytý útlý keramický nůž, jímž Diega bodl do prsou. Čepel byla mírně zahnutá, takže připomínala Morenův úsměv, jenž nyní získal hrozivý podtón.

Bourne ho popadl za košili a nadzvedl ho do vzduchu, muž s jizvou však Diegovu ruku nepustil. Byl nesmírně silný a měl stisk svěráku. Bourne se otočil k Diegovi, ale viděl, že z něj vyprchává život: hrot nože pravděpodobně zasáhl srdce.

„Za tohle tě zabiju,“ zašeptal Bourne.

„Ale nezabiješ, Jasone. Já totiž patřím k těm hodným, vzpomínáš?“

„Ne, nevzpomínám si vůbec na nic, ani na tvoje jméno.“

„V tom případě mi prostě budeš muset věřit. A teď odsud rychle zmizíme.“

„Ty nikam nepůjdeš,“ zavrčel Bourne.

„Musíš mi věřit, jinou možnost nemáš.“ Muž s jizvou se podíval ke dveřím, které se právě otevřely. „Anebo vlastně máš.“

Bourne viděl, jak do empírového salonku vstupuje vyhazovač Donald. Byl v doprovodu dvou dalších svalnatých chlapů ve fracích. Bourne si všiml, že všichni mají na ukazováku pravé ruky zlatý prsten, a připadalo mu, že dostal zásah elektrickým proudem.

„Severus Domna,“ řekl muž s jizvou.

KNIHA DRUHÁ

12

Naprosté ticho a klid narušoval jen šepot hráčů přicházejících o peníze. Ottavio podal Bourneovi speciálně izolované chrániče sluchu a hlesl: „Vezmi si je.“

Bourne si vložil špunty do ušních kanálků. Viděl, jak Ottavio nenápadně vytahuje levou rukou z kapsy něco jako kuličkové ložisko. Jen drsný povrch předmětu a ucpávky do uší napovídaly, že by mohlo jít o nějakou ultrazvukovou zbraň.

V té chvíli Ottavio pustil tu věc na podlahu a ona se odkutálela po hladkých mramorových dlaždicích směrem ke třem agentům skupiny Severus Domna stojícím mezi nimi a dveřmi se zeleným suknem. Zbraň se při nárazu aktivovala a vyslala intenzivní zvukové vlny, které ochromily vnitřní ucho všech přítomných, a ti se v závratích skáceli k zemi jako kuželky.

Bourne se vydal za Ottaviem podél stolů a cestou přeskakovali ležící těla. Donald a zbylí dva vyhazovači leželi na podlaze spolu s hráči i krupiéry, ale když muž s jizvou překračoval jednoho z vyhazovačů, svalovec vymrštil ruku, chytil ho za šos saka, strhl k sobě a pak ho tvrdě udeřil těsně nad pravé ucho. Bourne se padajícímu Ottaviovi jen těsně vyhnul. Když hromotluk vstal, Bourne v něm poznal muže střežícího elektronickou hernu. Měl v uších špunty, které ho chránily před rámusem rockové muziky. Nebyly tak kvalitní jako ty jejich, přesto však zvukové vlny částečně utlumily a jejich majitel neztratil orientaci.

Bourne vyhazovače praštil pěstí do boku. Chlap zavrčel, a když se otočil, třímal v ruce pistoli Walther P99. Bourne ho pohotově sekl do zápěstí, vykroutil mu zbraň a ohnal se s ní po vyhazovačově obličeji, tomu se však podařilo uskočit. Bourne ho přitlačil ke zdi, silák ho ale tvrdě udeřil do pravého bicepsu a úplně mu ochromil ruku. Silák chtěl využít chvilkové výhody a snažil se Bourneovi zasadit ránu do břicha, ten ji však odrazil, a získal tím trochu času, aby se mu do pravé ruky vrátil cit.

Zuřivě se rvali v sále plném lidí bizarně zhroucených na hracích stolech či ležících na podlaze jako odhozené hadry.

Jejich neslyšný souboj probíhal v jinak naprosto ztichlé místnosti. Byl to zvláštní, až strašidelný pocit, jako by se prali pod vodou.

Když už se Bourneovi do pravé ruky hrnula okysličená krev, hromotluk prolomil jeho obranu a zasadil mu silný úder do stejného místa. Bourneovi rázem ochabla celá paže a po soupeřově tváři se rozlil vítězoslavný úsměv. Bourne naznačil pohyb doprava, ale tím siláka neoklamal, jen ho ještě víc rozesmál. V příští chvíli ho však Bourne levým loktem nečekaně trefil do krku a zlomil mu jazylku. Chlap podivně mlaskl, svezl se na zem a už se nezvedl.

Ottavio se mezitím vzpamatoval z rány do hlavy a vstal. Bourne otevřel dveře a společně vyšli do hlavního sálu kasina. Kráčeli rychle, ale tak, aby na sebe zbytečně neupoutali pozornost. Sem zvukový „výbuch“ nedolehl. Všechno plynulo běžným tempem a nikdo zatím netušil, co se stalo v empírovém salonku. Bourne ovšem věděl, že je jen otázkou času, kdy se šéf ochranky nebo jeden z manažerů půjde podívat po Donaldovi nebo po některém z dalších dvou vyhazovačů.

Bourne se snažil přidat do kroku, ale muž s jizvou zůstával pozadu.

„Počkej na mě,“ poprosil ho.

Vytáhli si špunty z uší a zvuky světa kolem nich na ně rázem zaútočily jako řev zlostného příboje.

„Čekání si nemůžeme dovolit. Musíme odsud zmizet dřív, než…“

Ale bylo už pozdě. Hlavním sálem k nim rázně kráčel muž se zády rovnými jak pravítko a autoritativním výrazem. Na násilnou akci bylo kolem příliš mnoho lidí, přesto Ottavio zamířil k manažerovi.

Bourne ho předešel a se širokým úsměvem řekl: „Vy jste tady vedoucí?“

„Ano. Andrew Steptoe jméno mé.“ Pokusil se pohlédnout Bourneovi přes rameno k zeleným dveřím, za nimiž měl stát Donald. „Promiňte, ale teď na vás bohužel nemám čas.“

„Donald říkal, že vás někdo zavolá.“ Vzal Steptoea za loket, naklonil k němu hlavu a důvěrně mu pošeptal: „Poslyšte, mám rozjetou partii a sázky jsou hodně vysoko, jestli mi rozumíte.“

„Myslím, že ne.“

Bourne ho odvrátil ode dveří do empírového salonku. „Ale samozřejmě, že rozumíte, jde o souboj na ostří nože v pokeru, však víte. Jde tady o peníze, chápejte.“

Peníze byly kouzelným slůvkem, které Bourneovi zajistilo Steptoeovu plnou pozornost. Viděl, jak se muž s jizvou za zády vedoucího šibalsky usmívá. Vedl Steptoea blíž a blíž k pokladně, jež byla příhodně umístěná poblíž dveří, takže si klienti mohli cestou dovnitř kupovat žetony a případní vítězové při odchodu vybírat peníze – tedy pokud odolali všem dalším svodům, které toto doupě hazardu nabízelo.

„Kolik?“ Steptoe se nedokázal zeptat bez stopy hamižnosti v hlase.

„Půl milionu,“ odpověděl Bourne bez váhání.

Steptoe nevěděl, jestli se má zamračit, nebo se mlsně olíznout. „Já vás ale bohužel neznám.“

„James. Robert James.“ Blížili se k přepážce pokladníka, a tím pádem i k východu z kasina. „Jsem spolupracovník Diega Hererry.“

„Ach tak, rozumím.“ Steptoe našpulil rty. „Ale tento podnik vás, pane Jamesi, nezná osobně. Pochopte, že nemůžeme poskytnout tak velkou sumu…“

„Na to jsem ani nepomyslel.“ Bourne předstíral ohromení. „Potřeboval bych jen vaše svolení vzdálit se během hry, abych si požadovaný obnos mohl opatřit a zůstat tak ve hře.“

Teď se manažer skutečně zachmuřil. „Tak pozdě večer?“

Z Bournea však čišela sebejistota. „Můžu zařídit bezhotovostní převod. Potrvá to jen dvacet minut, maximálně půl hodiny.“

„Jistě si uvědomujete, že je to velice nezvyklý požadavek.“

„Půl milionu liber, pane Steptoe, je velká suma peněz, jak jste sám podotkl.“

Steptoe přikývl. „To jistě.“ Vzdychl. „No, za daných okolností to snad lze umožnit.“ Zakýval Bourneovi ukazovákem před nosem. „Ale pospěšte si, pane. Víc než půl hodiny vám dát nemůžu.“

„To chápu.“ Bourne potřásl manažerovi rukou. „Děkuji vám.“

Pak se on i muž s jizvou otočili, vystoupali po schodech a otevřenými prosklenými dveřmi vyšli do větrné londýnské noci.

Když po chvíli zahnuli za roh, Bourne přirazil chlapa k boku zaparkovaného auta a zavrčel: „Teď mi hezky řekneš, kdo jsi a proč jsi Diega zabil.“

Když muž s jizvou sáhl po noži, Bourne ho chytil za zápěstí. „Tohle na mě nezkoušej,“ sykl. „Odpověz!“

„Nikdy bych ti neublížil, Jasone, to přece víš.“

„Proč jsi zabil Diega?“

„Měl tě dnes večer přivést do klubu v konkrétní dobu.“

Bourne si vzpomněl, jak se předtím Diego podíval na hodinky a řekl: Je čas vyrazit do Knightsbridge. Znělo to dost zvláštně, smysl by to však dávalo, pokud by tenhle chlap nelhal.

„Kdo Diegovi řekl, aby mě tam přivedl?“ Bourne to však už věděl.

„Lidé z organizace Severus Domna. Nevím, jak se k němu dostali, ale dali mu přesné pokyny, jak tě zradit.“

Bourne si vybavil, jak se Diego nimral v jídle, jako by o něčem přemýšlel. Plánoval podraz? Říká Ottavio pravdu?

Muž s jizvou se zadíval Bourneovi do tváře. „Ty mě opravdu nepoznáváš, co?“

„Řekl jsem to snad jasně.“

„Jmenuju se Ottavio Moreno.“ Vteřinku počkal. „Bratr Gustava Morena.“

Závoje obestírající jeho minulost se zavlnily, trochu se rozestoupily a Bourne si náhle na něco vzpomněl.

„Potkali jsme se v Maroku,“ hlesl téměř neslyšně.

„Ano.“ Obličej Ottavia Morena se zkřivil úsměvem. „V Marrákeši. Vypravili jsme se spolu do pohoří Vysoký Atlas, že ano?“

„Já nevím.“

„Panebože!“ Z Ottavia Morena čišelo překvapení, snad dokonce šok. „A co ten počítač?“

„Jaký počítač?“

„Copak si na ten notebook nevzpomínáš?“ Chytil Bournea za obě předloktí. „Jasone, no tak. Sešli jsme se v Marrákeši, abychom ho získali.“

„Proč?“

Ottavio Moreno se zamračil. „Říkal jsi, že je to klíč.“

„K čemu?“

„Ke skupině Severus Domna.“

V té chvíli uslyšeli dobře známé hýkání policejních sirén.

„V Empírovém salonku jsme po sobě nechali pořádnou spoušť,“ řekl Moreno. „Padáme.“

„S tebou nikam nejdu,“ postavil se Bourne na odpor.

„Musíš, dlužíš mi to,“ trval Ottavio Moreno na svém. „Zabil jsi Noaha Perlise.“

„Jinými slovy,“ řekl ministr obrany Bud Halliday, zatímco si prohlížel zprávu před sebou, „když pomineme odchody do penze, běžnou úmrtnost a žádosti o přeložení – které byly, jak vidím, nejen schváleny, ale i rychlené vyřízeny –, odešla pryč celá čtvrtina staré gardy CIA.“

„A nahradili ji naši vlastní lidé.“ Ředitel CIA Danziger se ani nesnažil zakrývat svou spokojenost. Ministr oceňoval sebejistotu a neměl rád nerozhodnost. Danziger si vzal zprávu zpátky a pečlivě ji uložil. „Věřím, že během několika měsíců se to číslo zvýší na třetinu.“

„Dobře, dobře.“

Halliday si zamnul své velké neforemné ruce nad zbytky skromného oběda. Restaurace Occidental byla plná žvanících politiků, novinářů, lobbistů a vlivných podnikatelů. Všichni mu tím či oním způsobem vyjádřili úctu, ať to byl lehce ustrašený úsměv, pokorná úklona hlavy nebo – jako v případě starého a mocného senátora Daughtryho – rychlé potřesení ruky a familiární pozdrav. Senátoři z politicky nevyhraněných států hromadili moc dokonce i v nevolebních letech, protože si je obě hlavní politické strany musely předcházet. To byla ve Washingtonu běžná praxe.

Oba muži pak nějakou dobu jen mlčky seděli. Političtí pleticháři se trousili zpět do práce a restaurace se začala vyprazdňovat. Jejich místo však brzy zaujali turisté v proužkovaných košilích a kšiltovkách s nápisy CIA nebo FBI, které si koupili u pouličních prodejců. Danziger se vrátil ke svému obědu, který byl jako obvykle vydatnější než Hallidayův libový steak. Na ministrově talíři zbylo jen několik loužiček krve se ztuhlým tukem.

Halliday se zatím v duchu vrátil k nočnímu snu, který si nedokázal vybavit. Z novinových článků věděl, že sny jsou nezbytnou součástí spánku – odborně se tomu říkalo fáze rychlých očních pohybů – a člověk by bez nich nakonec zešílel. Jenže on si žádný svůj sen nepamatoval. Celý jeho spánek byl dokonale prázdnou stěnou, na niž nikdo nic nenačmáral.

Otřepal se jako pes, který přišel z deště. Proč se tím vůbec zabývá? Odpověď však dobře znal. Starý pán, tedy bývalý ředitel CIA, se mu jednou svěřil, že touto podivnou nemocí také trpí – ano, říkal tomu nemoc. Představa, že oni dva byli kdysi přátelé, mu připadala absurdní. Vlastně víc než přátelé – pokrevní bratři! V mládí se jeden druhému otevřeně svěřovali a znali všechny své zvláštnosti, zvyky, tajemství i temné myšlenky. Kam se to všechno podělo? Jak se z nich mohli stát úhlavní nepřátelé? Snad za tím stály zvětšující se rozdíly v jejich politických názorech, ale přátelé se přece umějí přenést i přes rozpory. Ne, jejich svár souvisel s pocitem zrady a u lidí jejich typu je věrnost nejvyšší, ne-li jedinou zkouškou přátelství.

Ve skutečnosti oba zradili své mladistvé ideály a postupně se nechali semlít mašinérií amerického hlavního města, které bylo jejich doživotním vězením. Starý pán obdivoval Johna Fostera Dullese, zatímco Halliday se přimkl k Richardu Helmsovi. Měli tedy zcela rozdílné vzory, které se lišily názory, metodami a hlavně ideologií. A jelikož oba zasvětili život oboru, kde ideologie hrála zásadní roli, nutně se museli postavit proti sobě a ze všech sil se snažit tomu druhému dokázat, že se mýlí, udolat ho a zničit.

Starý pán ho dlouhé desítky let porážel, teď se však karta obrátila. Starý pán byl mrtvý a Halliday získal trofej, po níž tak dlouho bažil: vládu nad CIA.

Danziger si odkašlal a vytrhl tím Hallidaye z přemítání o minulosti.

„Zapomněli jsme na něco?“

Ministr se na něj podíval asi tak, jako když si dítě prohlíží mravence nebo brouka, zkrátka nevýslovně nižší živočišný druh. Danziger zdaleka nebyl hlupák, ostatně proto si ho také Halliday vybral jako svého jezdce, jímž mohl libovolně posunovat po šachovnici amerických tajných služeb. Přesto by ho bez mrknutí oka obětoval. Od chvíle, kdy vycítil zradu Starého pána, se Halliday zatvrdil a uzavřel do sebe. Měl samozřejmě ženu a dvě děti, na ně však pomyslel málokdy. Jeho syn byl básník – no jen si to proboha představte! A dcera? Darmo mluvit! Místo chlapa si našla přítelkyni. A pokud šlo o jeho ženu, ta ho zradila už tím, že ty dva budižkničemy porodila. Státní protokol mu sice velel mít manželku při oficiálních příležitostech po boku, jinak si ovšem oba žili vlastním životem. Už léta spolu nespali ve stejném pokoji, natož v jedné posteli. Občas se potkali u snídaně, i to však byla pro Hallidaye muka, před nimiž co nejrychleji prchal.

Danziger se důvěrně naklonil nad stůl. „Jestli vám můžu s něčím pomoct, stačí…“

„Vy si mě asi pletete s nějakým kamarádem,“ zpražil ho Halliday. „Než bych vás požádal o pomoc, to si radši strčím pistoli do pusy a zmáčknu spoušť.“

Zvedl se od stolu, bez jediného ohlédnutí odkráčel a nechal placení na Danzigerovi.

Boris Karpov usnul, a tak Arkadin v klášteře osaměl. Nalil si meskal a vzal si pálenku ven do parné mexické noci. Na oblohu brzy vtrhne úsvit a uhasí všechny hvězdy. Ptáci se probouzeli, vylétali z hnízd a kroužili nad pláží.

Zatímco zhluboka vdechoval vůně soli a fosforu, naťukal číslo do mobilu. Telefon velice dlouho vyzváněl. Arkadin věděl, že hovor nespadne do hlasové schránky, a už se chystal zavěsit, když mu do ucha zaduněl ochraptělý hlas.

„Kdo mě to u všech svatých otravuje?“

Arkadin se zasmál. „To jsem já, Ivane.“

„Ale! Zdravím, Leonide Daniloviči,“ řekl Ivan Volkin.

Volkin kdysi platil za nejmocnějšího muže mafie. Nepatřil k žádnému klanu, a tak řadu let působil jako vyjednávač mezi jednotlivými rodinami, jejich hlavami, zkorumpovanými obchodníky a politiky. Byl to zkrátka muž, kterému prakticky všichni mocní něco dlužili. Už dávno sice odešel do důchodu, ale oproti zvyklostem jeho vliv časem neklesal, ba právě naopak. Volkin měl Arkadina rád – jeho pozoruhodný vzestup v podsvětí sledoval ode dne, kdy ho Maslov z rodného Nižního Tagilu přivedl do Moskvy.

„Myslel jsem, že to je prezident,“ řekl Ivan Volkin. „Vysvětlil jsem mu, že mu tentokrát nepomůžu.“

Představa, že sám prezident Ruské federace volá Ivanu Volkinovi, aby ho poprosil o pomoc, Arkadina pobavila. „Tak to má chlapec smůlu.“

„Trochu jsem se na ten váš problém podíval. Opravdu tam máte fízla, příteli. Podařilo se mi zúžit počet kandidátů na dva, víc jsem toho bohužel nezjistil.“

„Udělal jste toho dost, Ivane Ivanoviči. Máte mou nehynoucí vděčnost.“

Volkin se zasmál. „Víte, příteli, vy jste asi jediný člověk na světě, od kterého nic nechci.“

„A přitom bych vám mohl dát všechno, nač si vzpomenete.“

„Ano, já vím, ale upřímně řečeno je pro mě úleva mít v životě někoho, kdo mi nic nedluží a komu nic nedlužím já. Všechno zůstává při starém, Leonide Daniloviči.“

„Ano, Ivane Ivanoviči, všechno při starém.“

Když Volkin Arkadinovi sdělil jména dvou potenciálních zrádců, dodal: „Mám ještě jednu věc, která vás bude zajímat. Je to zvláštní, ale nepodařilo se mi zjistit, že by ti dva měli něco společného s FSB nebo jinou ruskou tajnou službou.“

„Tak kdo toho špiona v mé organizaci řídí?“

„Ten člověk si dává dobrý pozor, aby zůstal v utajení – nosí tmavé brýle a mikinu s kapucí přes hlavu, takže nemáme žádnou jeho kvalitní fotku. Schází se ovšem s jistým Marlonem Etanou.“

„Divné jméno.“ Arkadinovi bylo sice povědomé, ale ať přemýšlel, jak chtěl, nemohl si vzpomenout na nic konkrétního.

„Ještě divnější je, že o tom Marlonu Etanovi není nikde jediná informace.“

„Určitě to bude pseudonym.“

„Dalo by se to čekat,“ přitakal Volkin. „Ale k pseudonymu potřebujete nějakou legendu, která mu dodá na věrohodnosti. O Etanovi jsem ovšem nic neobjevil, kromě toho, že je zakládající člen klubu Monition, který má řadu poboček po celém světě a jeho hlavní sídlo je nejspíš ve Washingtonu.“

„Asi nějaká přísně tajná odnož CIA nebo jedna z mnoha dračích hlav amerického ministerstva obrany.“

Ivan Volkin vydal z hloubi hrdla zvířecí skřek. „Až to zjistíte, Leonide Daniloviči, určitě mi dejte vědět.“

„Určitě mi zavolej,“ řekl Arkadin před několika měsíci Tracy. „Zajímá mě cokoliv, co zjistíš o donu Fernandu Hererrovi, i ta nejmenší, zdánlivě nepodstatná drobnost.“

„Třeba o jeho nepravidelných střevních pohybech?“

Sledoval ji a jeho šelmí oči přitom ani nemrkly. Seděli v kavárně v Campione d’Italia, malebném italském daňovém ráji ukrytém ve švýcarských Alpách. Malé městečko strmě stoupalo od skelné, šmolkově modré hladiny čistého horského jezera posetého plavidly všech rozměrů – od člunů až po jachty za miliony dolarů s přistávací plochou pro vrtulníky a s ženským doprovodem.

Během pětiminutového čekání na Tracy pozoroval nehorázně velkou jachtu, na níž se natřásaly dvě dlouhonohé modelky, jako by pózovaly fotografům z bulvárních plátků. Měly dokonale bronzovou pleť, jakou se pyšní jen velice dobře udržované ženy. Usrkával espreso z drobného šálku, který se téměř ztrácel v jeho mohutné tlapě, a v duchu si říkal: Být králem není špatné. Pak uviděl nahá chlupatá záda onoho „krále“ a znechuceně se odvrátil. Můžete dostat člověka z pekla, ale nikdy nedostanete peklo z člověka. Tak znělo Arkadinovo heslo.

Pak se objevila Tracy a on zapomněl na peklo Nižního Tagilu, které ho trýznilo jako neodbytná noční můra. Nižnij Tagil byl místem, kde se narodil i vyrostl a kde ho krysy připravily o tři prsty na noze, když ho matka zavřela do komory. Město, kde zabíjel a málem se nechal zabít tolikrát, že už to přestal počítat. V Nižním Tagilu zkrátka všechno ztratil a dalo by se říct, že tam zemřel.

Objednal Tracy espreso se sambukou, které měla ráda. Díval se do její krásné tváře a bojoval s protichůdnými pocity. Silně ho přitahovala, ale zároveň ji nenáviděl. Protivila se mu její inteligence a rozhled. Když otevřela ústa, pokaždé si uvědomil, jak je proti ní nevzdělaný. A jako by to nestačilo, vždycky se od ní něco důležitého naučil. Člověk často nesnáší učitele, kteří ho převyšují vědomostmi a dávají mu svou převahu a větší životní zkušenost náležitě najevo. A stejné to bylo s Tracy. Kdykoli ho něčemu naučila, připomněla mu tím, jak je na ní závislý a jak moc ji potřebuje. Proto se k ní choval tak nevyrovnaně. Miloval ji a s každým splněným úkolem jí dával stále vyšší odměny a mezi akcemi ji zahrnoval dárky.

Tracy se s ním nikdy nevyspala a on se ji nikdy nepokusil svést. Bál se, že by jeho železná sebekontrola mohla v žáru mučivé vášně zeslábnout, že by ji chytil pod krkem a škrtil ji tak dlouho, dokud by nevyplázla jazyk a neobrátila oči v sloup. Její smrt by si vyčítal. Už léta mu prokazovala nepostradatelné služby. Díky informacím, které mu poskytovala, mohl vydírat její bohaté klienty z řad milovníků umění a jiné zase využívat jako bílé koně rozvážející po světě drogy schované v bednách s drahocennými uměleckými díly.

Tracy přejela měsíčkem citronu kolem okraje šálku. „Co je na donu Fernandovi tak zajímavého?“

„Vypij si kávu.“

Zadívala se na svůj šálek, ale ani se jej nedotkla.

„O co jde?“ zeptal se nakonec.

„Nemůžeme ho vynechat?“

Chvíli tiše vyčkal. Pak se náhle předklonil a pod stolem jí bolestně sevřel koleno. Prudce zvedla hlavu a probodla ho pohledem.

„Pravidla znáš,“ dodal s tichou výhrůžkou. „Úkoly se plní bez otázek. Tečka.“

„Tenhle ne.“

„Všechny.“

„Já ho mám ráda.“

„Všechny, povídám.“ Upřeně na něj zírala, ani nemrkla.

Takovou ji nejvíc nesnášel. Tvář jí vždycky zakryla tajemná maska a on si najednou připadal jako zabedněné děcko, které neumí ani napočítat do pěti. „Zapomněla jsi, že proti tobě mám důkazy, které tě můžou zničit? Chceš, abych šel za tvým klientem a řekl mu, že tvůj bratříček kvůli dluhům ukradl a zpeněžil jeho obraz? Opravdu chceš strávit příštích dvacet let ve vězení? Je to tam horší, než si dokážeš představit, to mi věř.“

„Chci skončit,“ řekla přiškrceným hlasem.

Zasmál se. „Bože, ty jsi hloupá husa.“ Aspoň jednou v životě bych tě rád rozbrečel, pomyslel si. „Neexistuje. Upsala ses mi vlastní krví, obrazně řečeno.“

„Chci skončit.“

Opřel se a pustil její koleno. „A kromě toho don Fernando Hererra je jen vedlejší cíl. Prozatím.“

Sotva znatelně se roztřásla a zacukalo jí pod levým okem. Vzala šálek s espresem a vypila jej do dna. Když ho položila na talířek, hlasitě to cinklo.

„Po kom jdeš?“

Už jsem blízko, řekl si v duchu s uspokojením. Už ji skoro mám. „Po velké rybě,“ odpověděl jí tehdy. „Ten chlap si říká Adam Stone a tvůj úkol bude tentokrát trochu jiný.“ Rozpřáhl ruce. „Adam Stone samozřejmě není jeho pravé jméno.“

„A jak se jmenuje doopravdy?“

Arkadinův úsměv nesl výrazný nádech zlomyslnosti. Otočil hlavu a objednal další dvě kávy.

Arkadin si něco vybavil, záblesk vzpomínky však hned zase pohasl. Nad městem Puerto Peňasco roztahoval křídla úsvit a osvěžující větřík od vody přinášel vůni nového dne. Jeho životem prošlo více žen – Jelena, Marlene, Devra i jiné, jejichž jména zapomněl. Žádná však nebyla jako Tracy. Ty tři pro něho něco znamenaly, ačkoli neuměl přesně vyjádřit co. Každá nějakým způsobem změnila běh jeho života. Ani jedna jej však neobohatila. Jen Tracy, jeho Tracy. Zaťal ruku v pěst. Jenže ona nebyla jeho Tracy, nebo snad ano? Ne, ne, ne. Rozhodně ne.

Na střechu chaty bubnoval noční déšť a po oknech stékaly velké kapky. Hřmělo – bouřka se blížila. Krajkové záclony se vlnily. Chrissie ležela oblečená na jedné ze dvou postelí a dívala se na okno, skvrnité jako ptačí vejce. Scarlett spokojeně oddychovala na druhém lůžku. Chrissie věděla, že by měla také spát, že si potřebuje odpočinout, ale po tom dramatu na dálnici měla nervy stále napnuté k prasknutí. Před několika hodinami uvažovala, že si na uklidnění vezme půlku lorazepamu, ale představa, že omámeně usne, ji ještě víc znervóznila.

Její znepokojení se prohloubilo, když vyzvedla Scarlett od rodičů. Otec vždycky dokázal vycítit její nálady, a když jí přišel otevřít, okamžitě poznal, že se něco děje. Ujišťovala ho, že všechno je v pořádku, ale on jí to moc nevěřil. Pořád v duchu viděla jeho úzký, protáhlý obličej, když tam stál ve dveřích a díval se, jak nakládá Scarlett do terénního auta. Stejně sklíčeně se tvářil nad Tracyinou rakví klesající do země. Když Chrissie sedla za volant, oddechla si úlevou, že duchapřítomně zaparkovala auto poškrábanou stranou směrem od domu. Vesele otci zamávala a vyrazila. Pořád stál na prahu a zmizel jí z očí až za zatáčkou.

O mnoho hodin později a mnoho kilometrů dál ležela v posteli v domě jedné kamarádky, která byla právě služebně v Bruselu. Pro klíče se stavila u jejího bratra. Teď odpočívala ve tmě a poslouchala drobné vrzání, sténání a šepoty cizího domu. Vítr se opíral o okenní křídla a snažil se najít skulinku, kterou by se dostal dovnitř. Chrissie se zachvěla a přitáhla si deku pod bradu, to ji však nezahrálo. Nepomáhalo ani puštěné ústřední topení. Z prožité hrůzy ji mrazilo až do morku kostí.

„Možná se na nás pověsili už u Tracyina bytu,“ řekl jí Adam Stone. „Nemá cenu riskovat, že ti lidé vědí o Scarlett – a kde bydlí vaši rodiče.“

Z myšlenky, že lidé, kteří chtěli zastřelit Adama, by mohli vědět o její dcerce, se jí dělalo špatně od žaludku. Chtěla si tu připadat bezpečně a věřit, že když se od něj odpoutala, už jí nic nehrozí. Do hlavy se jí však dál vkrádaly pochybnosti. Znovu zahřmělo, tentokrát blíž, a pak na okenní tabule zabušila další vlna lijáku. Posadila se a lapala po dechu. Srdce jí tlouklo jako o závod. Sáhla po pistoli, kterou jí Adam pro jistotu dal. Se zbraněmi měla nějaké zkušenosti, i když spíš s puškami a brokovnicemi. Přes matčiny protesty ji otec o zimních nedělích, kdy mráz pálil a slunce bylo slabé a bezbarvé, brával na lov. Vzpomínala si na chvějící se bok jelena a to, jak sebou škubla, když ho otec střelil do srdce. Pamatovala si i výraz v očích zvířete, když mu otec zabodl do břicha lovecký nůž. Otevřelo tlamu, jako by chtělo požádat o ránu z milosti. A v příští chvíli se jí dočkalo.

Scarlett ve spánku zafňukala a Chrissie vstala, sklonila se nad ní a pohladila ji po vlasech jako vždycky, když se dcerce zdálo něco ošklivého. Přemítala, proč děti trápí noční můry. Jako by jich nebylo dost v dospělosti. Kde je to bezstarostné dětství, které prožila ona? Nebo si ho jen malovala narůžovo? Nepronásledovaly ji také zlé sny, noční děsy a úzkosti? Nemohla si vzpomenout, což bylo dobře.

Jedno však věděla: Tracy by se jí za takové úvahy vysmála. „Život není žádná legrace,“ jako by svou sestru slyšela. „Co si myslíš? Život se umí pořádně zamotat. A kolikrát je jako zlý sen.“

Proč takové věci vůbec říkala? ptala se Chrissie v duchu. Co všechno si asi prožila, zatímco já jsem měla hlavu ponořenou do učebnic na Oxfordu? Najednou ji přepadly výčitky, že se Tracy dostatečně nevěnovala, jinak by na ní přece musela poznat, že to nemá lehké a žije ve stresu. Ale mohla by jí nějak pomoci? Tracy se pohybovala ve světě tak vzdáleném a cizím, že by mu Chrissie dozajista nerozuměla. Vždyť ani nedokázala pochopit, co se odehrálo dnes. Kdo je Adam Stone? Nepochybovala, že se s Tracy znal, ale měla podezření, že byl víc než její známý – snad kolega, obchodní partner, nebo dokonce šéf. Rozhodně jí neřekl všechno. Jistě věděla jen to, že sestra i Adam vedli tajný život. Patřili do stejného podivného světa a teď ji do něj proti její vůli zatáhli také. Znovu se zachvěla, a když viděla, že se Scarlett uklidnila, lehla si zády k ní. Teplo sálající z dcerky ji začalo zahřívat, ztěžkla jí víčka a Chrissie se začala pomalu a neodvratně nořit do příjemně měkkého polštáře spánku.

Z dřímoty ji vytrhl ostrý zvuk. Chvíli jen nehybně ležela a naslouchala dešti, větru a Scarlettinu dechu. Napínala uši, ale marně. Nezdálo se jí to? A usnula vůbec? Po nějaké době vstala z postele, natáhla se a sáhla pod polštář pro pistoli. Tiše vykročila k pootevřeným dveřím ložnice, vystrčila hlavu a uviděla kužel bledé záře vycházející z lampičky, kterou nechala svítit v protějším pokoji, aby se Scarlett v noci trefily na toaletu.

Vkradla se do chodby a usilovně naslouchala. Uvědomila si, že jí po bocích stéká pot z podpaží. Dech ji pálil v krku. S každou další vteřinou rostla její úzkost, ale také naděje, že se jí ten zvuk jen zdál. Opatrně prošla chodbou a nahlédla ze schodiště dolů do potemnělého obývacího pokoje. Nerozhodně stála na schodech a sama sebe přesvědčovala, že to byl jen zlý sen. Pak ovšem ten nenápadný zvuk uslyšela znovu.

Bosýma nohama obezřetně našlapovala po schodech a klesala z pološera do tmy. Vypínač byl až pod schody, a jestli chtěla v obývacím pokoji rozsvítit, musela tedy sejít úplně dolů. Letmo si pomyslela, že se radši vrátí nahoru a najde baterku, ale cítila, že kdyby se otočila, mohla by snadno zpanikařit. Sestupovala tedy dál, schod po schodu. Byly z leštěného dřeva, které bohužel nezakrýval žádný běhoun. V jednu chvíli uklouzla, prudce se předklonila a málem ztratila rovnováhu, stačila se však zachytit zábradlí. Pevně ho svírala a v uších jí šuměla zpěněná krev.

Jen klid, nabádala se. Chrissie, vzpamatuj se, sakra. Nikdo tady není.

Vtom se ten zvuk ozval znovu, tentokrát zřetelněji, protože se k němu přiblížila. Nebylo pochyb: někdo je v domě.

Chvíli po západu slunce v den, kdy se Karpov vydal na dlouhou zpáteční cestu do Moskvy, vypluli Arkadin a El Heraldo na moře. Arkadin vymanévroval se štíhlým motorovým člunem z přístaviště se zhasnutými světly, což bylo sice nezákonné, ale nezbytné. Kromě toho rychle zjistil, že v Mexiku se hranice mezi tím, co se smí a co ne, pohybuje častěji než frontové linie za války. Navíc bylo sporné, jestli se zde zákon dal vůbec vynutit.

Výkonný navigační systém člunu byl dobře zakrytý, takže do sametově modrého soumraku neunikalo žádné osvětlení. Na východě vycházely hvězdy, které se už nemohly dočkat, až světu ukážou svou krásu.

„Čas?“ zeptal se Arkadin.

„Osm minut,“ odvětil El Heraldo, když se podíval na hodinky.

Arkadin o pár stupňů pozměnil kurz. Nacházeli se už sice za hranicí policejních hlídek, reflektory však stále nerozsvítil. Obrazovka GPS mu říkala všechno, co potřeboval vědět. Speciální tlumiče, které El Heraldo nainstaloval na výfuk, pracovaly dokonale. Člun letěl po vodě jako šíp a přitom nevydával téměř žádný hluk.

„Pět minut,“ oznámil El Heraldo.

„Za chvíli budeme na dohled.“

To byl pro El Heralda pokyn, aby převzal kormidlo, zatímco Arkadin se zadíval na jih výkonným vojenským teleskopem s nočním viděním.

„Mám je,“ řekl po chvíli.

El Heraldo okamžitě snížil rychlost na polovinu.

Arkadin sledoval dalekohledem připlouvající loď – jachtu, která musela stát přes padesát milionů dolarů – a zaznamenal čtyři infračervené záblesky, dva dlouhé a dva krátké, které viděl jen on.

„Všechno podle plánu,“ ohlásil. „Stop!“

El Heraldo vypnul motory a člun dál prořezával vlny vlastní setrvačností. Jachta se po chvíli vynořila z temnoty před nimi. Také měla zhasnutá světla. Zatímco se Arkadin chystal, El Heraldo si nasadil brýle pro noční vidění a chopil se infračerveného majáku. I jachta měla tento maják a díky tomu se k sobě obě lodě mohly ve tmě přiblížit bez nehody.

Z levoboku jachty se spustil provazový žebřík a El Heraldo jej pevně připoutal ke člunu. Jakýsi muž v černém El Heraldovi podal dolů malou krabici. El Heraldo si ji vzal na rameno a položil na palubu člunu.

Arkadin rozřízl karton kapesním nožem. Uvnitř byly plechovky s kukuřičnými tortillami. Arkadin jednu z nich otevřel a vytáhl ruličku tortill. Uvnitř byly schované čtyři balíčky s bílým práškem zataveným v igelitu. Arkadin do jednoho obalu bodl čepelí nože a ochutnal obsah. Když ho zkontroloval, mávl předem domluvený signál na lodníka z jachty. Uložil sáček s kokainem zpátky do plechovky, vrátil ji do krabice a El Heraldo ji podal nahoru muži v černém. Ten vylezl po žebříku a z jachty se ozval krátký hvizd. Arkadin čekal. O chvíli později se s pomocí přenosného navijáku začaly do člunu spouštět dva větší balíky. Byly dlouhé skoro dva metry a ležely vedle sebe v síti jako dva tuňáci.

Když obě zásilky klesly na palubu, El Heraldo je odvalil ze sítě, která okamžitě vystoupala zpátky do jachty. Pak El Heraldo odpojil provazový žebřík, který vzápětí také zmizel nahoře.

Z jachty vyšlo další písknutí, tentokrát delší. El Heraldo se postavil za kormidlo, nastartoval motory, zařadil zpětný chod a začal couvat od jachty. Když byli dostatečně daleko, jachta se rozjela a pokračovala v cestě na sever, ke břehům mexického státu Sonora.

Zatímco El Heraldo otočil člun o sto osmdesát stupňů a namířil k pobřeží, Arkadin vzal baterku, dřepl si a rozpáral obaly na koncích obou balíků. Pak posvítil na to, co se skrývalo uvnitř.

Tváře těch dvou mužů měly v záři svítilny mrtvolně bledý odstín, tmavé byly jen jejich rašící vousy. Stále byli omráčeni anestetikem, které dostali po svém únosu v Moskvě. Oči, které neviděly světlo už několik dní, se obrátily vzhůru a začaly nezadržitelně slzet.

„Dobré jitro, pánové,“ zahlaholil Arkadin, kterého nebylo za kuželem světla vidět. „Konečně jste došli na konec cesty. Minimálně jeden z vás. Stěpane, Pavle, byli jste moji velitelé, vám dvěma jsem nejvíc věřil. A přece mě jeden z vás zradil.“

Ukázal jim čepel nože, která se zaleskla ve světle jako zářivý meč. „Během příští hodiny se jeden z vás přizná a řekne mi o své zradě úplně všechno. Odměnou mu bude rychlá a bezbolestná smrt. Pokud ne… Slyšeli jste o někom, kdo zemřel žízní? Ne? Tak to buďte rádi. Takovou smrt si žádný člověk nezaslouží.“

Chrissie na chvíli zkoprněla. Nevěděla, co má dělat: jestli bojovat, nebo vzít nohy na ramena. Pak se zhluboka nadechla a racionálně zhodnotila situaci. Útěk by jí nepomohl. Uvízla by v prvním patře a ten, kdo se do chaty vloupal, by byl Scarlett o to blíž. Myslela jen na dceru. Ať se stane cokoli, ona musí zůstat v bezpečí.

Udělala opatrný krok dolů, pak další. K vypínači zbývalo už jen pět schodů. Pozvolna sestupovala dolů zády ke stěně. Vtom ztuhla: znovu ten zvuk! Znělo to, jako by někdo vstoupil dovnitř kuchyňskými dveřmi a teď mířil do obývacího pokoje. Zvedla pistoli, opsala s ní pomalý oblouk a zamžourala do šera. Kromě částečného obrysu pohovky a opěradla křesla naproti krbu nic nerozeznávala, ani žádný kradmý pohyb.

Další krok dolů, další krok blíž k vypínači. Dělil ji od něj už jen jeden schod. Předklonila se a natáhla ruku, hned s ní však vyděšeně cukla. Hned pod schody někdo stál! Když Chrissie ucítila na druhé straně sloupku zábradlí pohyb, v návalu adrenalinu zvedla pistoli a namířila.

„Kdo je tam?“ Lekla se vlastního hlasu. Jako by se ozýval ze sna nebo patřil někomu jinému. „Ani hnout, mám zbraň.“

„Chrissie, kde jsi sakra sebrala bouchačku?“ zeptal se ze tmy její otec. „Věděl jsem, že něco není v pořádku. Co se děje?“

Rozsvítila a uviděla ho tam stát s tváří pobledlou a zkřivenou starostmi.

„Tati!“ Zamžikala, jako by nemohla uvěřit svým očím. „Co tady děláš?“

„Kde je Scarlett?“

„Nahoře. Spí.“

Kývl. „Dobře, nebudeme ji budit.“

Sevřel hlaveň pistole a sklonil ji dolů. „Pojď sem. Zapálím oheň a ty mi povíš, do jakého maléru ses dostala.“

„Já v žádném maléru nejsem, tati. Máma ví, že jsi tady?“

„Maminka si o tebe dělá stejné starosti jako já. Když má problémy, tak vaří, jako bys ji neznala. Já jsem dostal za úkol přivést vás se Scarlett k nám domů.“

Chrissie jako náměsíčná sešla ze schodů do obývacího pokoje. Její otec zatím v místnosti rozsvítil. „To nejde, tati.“

„Proč by to nešlo?“ Mávl rukou. „No nic, já stejně nevěřil, že mě poslechneš.“ Sklonil se a hodil do krbu pár polínek. Pak se rozhlédl. „Kde jsou sirky?“

Vykročil do kuchyně. Slyšela, jak vytahuje zásuvky a hrabe se v nich.

„Nechci být nevděčná, tati, ale co tě to napadlo takhle sem vtrhnout uprostřed noci? To jsi mě jako sledoval? A jak ses vůbec dostal dovnitř?“ Vydala se za ním do kuchyně.

Vtom jí čísi mozolnatá ruka zakryla ústa a jiná jí vykroutila pistoli. Do nosu ji udeřila mužná vůně. Pak uviděla otce: ležel bezvládně na podlaze. Začala se vzpouzet.

„Jen klid,“ zašeptal jí do ucha neznámý hlas. „Jestli budeš dělat hlouposti, odvedu tě nahoru a budeš se dívat, jak ustřelím tvojí holce hlavu.“

13

Když Soraya dorazila na letiště v Tucsonu, zamířila přímo k přepážkám půjčoven aut a postupně ukázala všem zaměstnancům za sklem fotografii „Stanleye Kowalského“. Bezvýsledně. To jméno neměli v záznamech, což ji, upřímně řečeno, nepřekvapilo. Profesionál Arkadinovy třídy by jistě nebyl tak neopatrný, aby si půjčil auto pod stejným pseudonymem, jaký udal cizinecké policii. Soraya se však nedala odradit a nechala si zavolat vedoucí všech poboček. Jelikož znala datum a čas, kdy Arkadin prošel letištěm, přijela ve zhruba stejnou hodinu. Oslovila manažery, kteří pracovali i před devíti dny. Ve službě byli všichni až na ženu se zvláštním jménem Biffy Flisserová, která změnila zaměstnání a odešla do letištního hotelu Best Western. Žádný z prodejců Arkadina nepoznával.

Vedoucí půjčovny byl tak laskav, že do dotyčného hotelu zavolal, a když Soraya vstoupila do studeného, vzdušného vestibulu, Biffy Flisserová už na ni čekala. Posadily se do salonku a nad drinkem se pustily do hovoru. Biffy působila sympaticky a ochotně souhlasila, že Soraye pomůže s pátráním.

„Jo, toho znám,“ řekla a poklepala na obrázek na displeji Sorayina telefonu. „Teda, vlastně ho neznám, ale toho dne, jak říkáte, si vypůjčil auto.“

„Víte to jistě?“

„Na sto procent.“ Biffy přikývla. „Měl zájem o dlouhodobý pronájem. Povídal na měsíc nebo na šest týdnů. Řekla jsem mu, že v tom případě mu můžeme nabídnout speciální sazbu – a to ho zjevně potěšilo.“

Soraya chvíli vyčkala. „Nevzpomínáte si, jak se jmenoval?“ zeptala se, jako by se nechumelilo.

„To je asi důležité, viďte?“

„Rozhodně by mi to moc pomohlo.“

„Tak počkejte.“ Zabubnovala nalakovanými nehty o desku stolu. „Frank. Ano, myslím, že se jmenoval Frank. Ale jak dál?“

Usilovně se soustředila a vzápětí se rozzářila. „Mám to! Frank Stein. Celým jménem Frank Norman Stein.“

Frank N. Stein. Soraya vyprskla smíchy.

„Co je?“ Biffy se zatvářila zmateně. „Řekla jsem něco vtipného?“

Ten Arkadin je ale provokatér, pomyslela si Soraya cestou zpátky na letiště. Pak se zarazila. A co když je to jinak? Proč by úmyslně používal takhle nápadné jméno? Možná měl v plánu nechat to auto v příkopu někde za hranicemi.

Ta představa jí vzala vítr z plachet, přesto pokračovala ve vyšetřování. Vyhledala vedoucího příslušné půjčovny a sdělila mu falešné jméno, které Arkadin použil. „Jaké si půjčil auto?“

„Moment.“ Vedoucí se otočil k počítači, zadal jméno a datum. „Černý chevrolet, starý, rok výroby osmdesát sedm. Je to krám, ale asi mu stačil.“

„Vy si necháváte auta tak dlouho?“

Manažer přikývl. „Víte, tady v poušti nerezavějí. Navíc nám lidi nové vozy kradou, a tak se nám vyplatí půjčovat ty starší. A zákazníkům se navíc líbí, že to vyjde levně.“

Soraya si informace včetně registrační značky zaznamenala, ale nedělala si velké naděje, že pokud by snad ten vůz našla, zavedl by ji k Arkadinovi. Pak si také vypůjčila auto, poděkovala manažerovi a zamířila do kavárny, kde se posadila a objednala si ledovou kávu. Draze nabyté zkušenosti ji naučily nedávat si ledový čaj mimo New York, Washington a Los Angeles, Američané ho totiž pijí strašně přeslazený.

Během čekání Soraya rozložila podrobnou mapu Arizony a severního Mexika. Mexiko je velká země, podle jejího odhadu by se však Arkadin mohl pohybovat do dvou set kilometrů od letiště. Proč by si jinak vybíral Tucson a neletěl do Mexico City nebo Acapulca? Ne, s největší pravděpodobností měl namířeno na severozápad Mexika a možná hned za hranice.

Obsluha přinesla ledovou kávu. Soraya si ji objednala bez mléka i cukru. Labužnicky ji upíjela a vychutnávala si její nakyslý nádech. Nakreslila kolem letiště kruh o průměru necelých dvou set kilometrů, a tak si vyznačila oblast, na kterou se chtěla zaměřit.

Jakmile Soraya vyšla z kanceláře, vedoucí autopůjčovny vytáhl z kapsy kalhot klíček a odemkl spodní zásuvku na pravé straně svého pracovního stolu. Uvnitř ležely nějaké spisy, pistole registrovaná na jeho jméno a fotografie s mužským portrétem. Zvedl snímek do světla a chvíli si jej prohlížel. Pak našpulil rty, otočil fotografii na druhou stranu, přečetl telefonní číslo a pak je naťukal do služebního telefonu.

Když se ve sluchátku ozval mužský hlas, řekl: „Někdo se ptal po tom vašem člověku – jak jste mi dal jeho fotku… Byla to ženská. Představila se jako Soraya Mooreová a znělo to dost věrohodně… Ne, žádnou průkazku mi neukázala… Postupoval jsem přesně podle vašich pokynů… To bude brnkačka… Ne, vy jste mi nerozuměl, promiňte. Chtěl jsem říct, že to nebude problém, protože si u mě půjčila auto…“

„Je to Toyota Corolla, modrostříbrná metalíza, registrační značka… D jako David, V jako Viktor, N jako Nora tři, tři, sedm, osm.“

Zaznělo toho ještě trochu víc, ale to Sorayu nezajímalo. Drobná elektronická štěnice, kterou připevnila pod desku manažerova stolu, fungovala dokonale a hlas toho chlapa měl křišťálový zvuk. Škoda, že neslyšela toho druhého. Teď ovšem věděla, že někdo obšancoval letiště v Tucsonu a možná i další poblíž hranic s Mexikem. Také si uvědomovala, že ať jsou ti lidé kdokoli, vydají se za ní do Mexika. Jedna věc byla zřejmá: člověk, jemuž vedoucí autopůjčovny volal, nerozuměl hovorové angličtině. To vylučovalo Mexičany, kteří se vzhledem k blízkosti amerických hranic až skoro fetišisticky učili všechny možné hovorové výrazy svých sousedů včetně pouličního slangu. Ten člověk musel být cizinec, možná Rus. Měla podezření, že by mohlo jít o jednoho z Arkadinových lidí, kteří měli vyhlížet úderný oddíl Dimitrije Maslova. Pokud tomu tak skutečně bylo, na Sorayu se usmálo štěstí.

Okamžitě po příletu na londýnské Heathrow Peter Marks zavolal Willardovi.

„Kde jste?“ zeptal se Marks.

„Čím míň toho budete vědět, tím líp.“

To Markse popudilo. „Velice nerad bych šel do akce naslepo,“ odsekl.

„Snažím se vás chránit před Lissem. Až vám zavolá – a věřte mi, že to udělá –, po pravdě mu řeknete, že nevíte, kde jsem, a tím to pro vás hasne.“

Peter ukázal kontrole oficiální legitimaci, dostal razítko do pasu a mohl jít. „Ale pro vás ne.“

„Já se o to postarám, Petere, nemějte obavy. Vy hleďte získat od Bournea ten prsten.“

„Nejdřív ho musím najít,“ připomněl mu Marks a přistoupil k pásu se zavazadly.

„Vy už jste měl s Bournem tu čest,“ řekl Willard. „Věřím, že ho najdete.“

Marks vyšel ven do typicky kalného londýnského rána. Podíval se na hodinky. Bylo strašně brzy a nebe už chrlilo přerývané spršky deště.

„Bournea nikdo pořádně nezná, dokonce ani Soraya.“

„Protože se chová naprosto nevypočitatelně,“ podotkl Willard. „Těžko se v tom hledá nějaká logika.“

„Vy si tak máte na co stěžovat. Tohle z něj přece udělal ten váš projekt Treadstone.“

„No tak to pozor,“ ohradil se Willard plamenně. „Bournea nezvratně poznamenala ztráta paměti. Když jsme u toho, chci, abyste šel za šéfinspektorem Lloydem-Philipsem. Bourne se včera večer možná zapletl do vraždy v klubu Vesper ve West Endu. Začněte ho hledat tam.“

Marks si zapsal několik stručných poznámek na dlaň. „Jestli se tady někdo chová nepochopitelně, jste to vy.“ Stál ve frontě na taxi a pravidelně postupoval dopředu. „Na Bali jste udělal všechno, abyste mu pomohl, a teď ho prezentujete jako nějakou zrůdu z cirkusu.“

„Ale on je zrůda, Petere. A velice nebezpečná. Zabil Noaha Perlise a teď má možná prsty v další vraždě. Kolik důkazů o tom, že se vymkl kontrole, ještě potřebujete? Chci, abyste to měl na zřeteli a nezapomínal na náš cíl. Program Treadstone dal Bourneovi výcvik špičkového bojovníka, ale pak se dílem osudu stalo něco nepředvídaného, a to ho změnilo. Stal se velkou neznámou. Což je důvod, proč jsem ho postavil proti Arkadinovi. Jak už jsem vám vysvětlil, Arkadin jako první z absolventů Treadstonu dostal extrémní výcvik. Když pak uprchl a zmizel, Conklin se rozhodl trénink pozměnit a zmírnit…, aby nebyl tak extrémní.“

Marks dospěl k čelu fronty, vklouzl na zadní sedadlo taxíku a řekl šoférovi adresu svého oblíbeného hotýlku ve West Endu.

„Jestli má projekt Treadstone pokročit dopředu a být úspěšný, jestli má naplnit svůj cíl, musíme zjistit, kdo z těch dvou vyhraje.“ Willardův hlas bzučel Marksovi v uchu jako vosa vrážející do okna. „Podle toho, který z nich přežije, pak budeme postupovat dál.“

Marks se zadíval z okna, nic však nevnímal. „Chci v tom mít jasno. Když vyhraje Arkadin, vrátíte se k původní metodice výcviku.“

„S několika drobnými úpravami.“

„Ale co když Bourne Arkadina zabije? Vy nevíte…“

„Máte pravdu, Petere, do hry vstoupí faktor X. Proces proto potrvá déle. Budeme muset Bournea studovat v řízeném prostředí. Podrobíme ho…“

„Moment. Vy ho chcete zavřít?“

„Podrobíme ho opakovaným sadám psychologických testů, ano, ano.“ Willard mluvil netrpělivě, jako by se vyjádřil dost jasně, ale natvrdlý Marks to pořád nechtěl pochopit. „Tohle je podstata programu Treadstone, Petere. Tohle je věc, které Alex Conklin zasvětil svůj život.“

„Ale proč? Já tomu prostě nerozumím.“

„Ani Starý pán tomu úplně nerozuměl.“ Willard vzdychl. „Někdy si myslím, že Alex byl jediný Američan, který se poučil z tragických omylů války ve Vietnamu. Víte, že geniálně předpověděl události v Iráku a Afghánistánu? Viděl, že přichází nový svět. Uvědomoval si, že staré metody vedení války jsou přežité a selžou stejně nutně jako napoleonský zákoník. Zatímco Pentagon utrácel miliardy za inteligentní bomby, jaderné ponorky, neviditelné bombardéry a nadzvukové stíhačky, Alex se soustředil na vývoj jediné zbraně, o jejíž účinnosti byl přesvědčen: živých lidí. Od prvního dne bylo cílem Treadstonu sestrojit dokonalou lidskou zbraň. Neohroženou, nelítostnou a úskočnou zbraň schopnou proniknout do řad nepřítele, svést ho na špatnou stopu a dokonale se maskovat. Zbraň tisíce tváří, která mohla být kýmkoli, jet kamkoli, bez milosti zlikvidovat určený cíl a vrátit se pro další úkol. A teď vidíte, jaký byl Alex vizionář. To, co předvídal, se doopravdy stalo. To, co my teď vytváříme v programu Treadstone, se stane největší zbraní Ameriky proti jejím nepřátelům bez ohledu na to, jak jsou chytří a vzdálení. Myslíte, že hodlám pohřbít něco tak drahocenného? Abych Treadstone vzkřísil, uzavřel jsem smlouvu s ďáblem!“

„A co když ten ďábel má o Treadstonu jiné představy?“ otázal se Marks.

„Pak si s ním budeme muset nějak poradit,“ odtušil Willard, Nastala krátká odmlka. „Arkadin nebo Bourne, pro mě v tom není rozdíl. Zajímá mě jedině výsledek jejich souboje na život a na smrt. A ať dopadne jakkoliv, získám tím prototyp bojovníků, které bude Treadstone produkovat.“

„Vezmi to od začátku,“ řekl Bourne. „Celé mi to připadá jako jedna velká noční můra.“

„Zkrátka a dobře,“ povzdychl si Ottavio Moreno, „neměl jsi právo Noaha Perlise zabíjet.“

Seděli v konspiračním domě v Thamesmeadu, menší obytné čtvrti na jižním břehu řeky Temže. Šlo o jednu z těch moderních krabic rozesetých po londýnských předměstích, které byly stejně chatrné, jak vypadaly. Přijeli sem v Morenově šedém opelu, který v místní dopravě působil naprosto nenápadně. Snědli studené kuře a těstoviny z ledničky, spláchli to láhví slušného jihoafrického vína a pak se odebrali do obývacího pokoje, kde doslova padli na pohovku.

„Perlis zabil Holly Moreauovou.“

„Perlis byl čistě obchodní partner,“ zdůraznil Ottavio Moreno.

„Stejně jako Holly.“

Ottavio Moreno přikývl. „Ale pak to dostalo osobní rozměr, že?“

Bourne na to nic neřekl, jelikož odpověď byla oběma zřejmá.

„To už je minulost,“ řekl Moreno. Bourneovo mlčení si vyložil jako souhlas. „Ty ale zapomínáš na to, že jsem najal Perlise, aby našel ten notebook.“

„On žádný notebook neměl, jen ten prsten.“

Moreno zavrtěl hlavou. „Zapomeň na prsten a snaž se rozpomenout na ten počítač.“

Bourne měl pocit, jako by se nořil stále hlouběji do tekutého písku. „O tom počítači jsi už mluvil, ale já se na něj vůbec nepamatuju.“

„V tom případě si asi nepamatuješ ani to, že jsi ho ukradl v domě Džalala Essaie.“

Bourne bezmocně zavrtěl hlavou.

Moreno se poškrábal na čele. „Teď už chápu, proč jsi říkal, abych to vzal od začátku.“

Bourne ho mlčky pozoroval. Z jeho minulosti neustále vystupovali nějací neznámí lidé a on si kladl otázku, co jsou vlastně zač a jestli mluví pravdu. Člověku, který si na nic nevzpomíná, není těžké lhát. Naopak, musí být celkem zábavné podsouvat mu lži a přitom sledovat jeho reakce.

„Měl jsi za úkol ten počítač získat.“

„Kdo mě tím pověřil?“

Moreno pokrčil rameny. „Asi Alex Conklin. Ať je to, jak chce, my dva jsme se potkali v Marrákeši.“

Znovu Maroko. Bourne si poposedl. „Proč bych se s tebou scházel?“

„Byl jsem tam spojkou Alexe Conklina.“ Když se na něj Bourne nedůvěřivě podíval, dodal: „Jsem jen nevlastní bratr. Matka je Berberka z Vysokého Atlasu.“

„Tatínek asi hodně cestoval.“

„No, jen si dělej srandu, já ti hlavu neutrhnu.“ Ottavio Moreno se zasmál. „Ježíšikriste, tohle je zvrácený svět.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tak fajn, podívej, kamaráde, můj otec jel ve spoustě svinstev, většinou nezákonných, přiznávám bez mučení. No a co? Obchody ho zavedly do různých končin světa, i dost pochybných.“

„Obchod nebyl jedinou věcí, pro kterou měl zdravý apetit,“ řekl Bourne.

Ottavio Moreno přikývl. „To je fakt. Měl slabost pro exotické ženy.“

„Pobíhají po světě ještě další poloviční Morenové?“

Moreno se zasmál. „Jak znám tátu, nedá se to vyloučit. Ale nic o nich nevím.“

Bourne usoudil, že rozvíjením tématu milostného života Morena staršího nic nezíská. „Dobře, tak ty tvrdíš, že jsi byl Conklinovou spojkou v Marrákeši.“

„Já nic netvrdím,“ zavrčel Ottavio Moreno a trochu se zamračil, „tak to prostě bylo.“

„Předpokládám, že nemůžeš předložit žádné zrušené šeky z účtu Treadstonu.“

„Ha, ha, ha,“ reagoval Moreno, smích to však nebyl. Vytáhl krabičku modrých gauloisek, vyklepal jednu cigaretu a zapálil si. S pohledem upřeným na Bournea vyfoukl dým ke stropu. Nakonec řekl: „Pletu se, když si myslím, že si rozumíme?“

„Já nevím. A rozumíme si?“

Bourne vstal a došel si do kuchyně pro sklenici studené vody. Zlobil se na sebe, ne na Morena. Věděl, že je v této rozhodující chvíli velice zranitelný, a to se mu vůbec nelíbilo. Ve svém oboru si to ostatně nemohl dovolit.

Vrátil se do obýváku a posadil se do křesla naproti Ottaviovi, jenž stále zamyšleně pokuřoval, jako by meditoval. V Bourneově nepřítomnosti si pustil televizi se zprávami BBC. Zvuk byl sice vypnutý, na obrazovce však běžely až příliš povědomé záběry z klubu Vesper. Majáčky na střechách sanitek a policejních aut zářily jako divé. Ze dveří klubu vycházeli zdravotníci s lehátkem – nesli tělo přikryté plachtou, která zakrývala i tvář. Pak kamera zabrala moderátora ve studiu BBC předčítajícího věty, které mu kolegové před několika okamžiky napsali. Bourne pokynul a Moreno zapnul zvuk, nic zajímavého se však nedozvěděli, a tak Moreno televizi znovu ztlumil.

„Zmizet z Londýna teď bude těžší než kdy jindy,“ řekl Bourne stroze.

„Znám víc způsobů, jak se dostat z Londýna, než oni.“ Ukázal na policistu, s nímž redaktor vedl rozhovor.

„To já taky,“ ujistil ho Bourne. „Ale o to tady nejde.“

Moreno se předklonil, zadusil nedopalek v neforemném, rádoby uměleckém popelníku a zapálil si další cigaretu. „Jestli čekáš, že se ti omluvím, asi tě zklamu.“

„Na omluvy je pozdě,“ zpražil ho Bourne. „Co je na tom notebooku tak zvláštního?“

Moreno pokrčil rameny.

„Perlis měl prsten,“ řekl Bourne. „Zabil kvůli němu Holly.“

„Ten kroužek je symbolem organizace Severus Domna. Všichni členové ho nosí na prstu nebo někde u sebe.“

„To je všechno? Jestli na tom prstenu není nic zvláštního, proč kvůli němu Perlis zavraždil Holly?“

„Já nevím. Třeba si myslel, že ho zavede k tomu počítači.“ Moreno típl cigaretu. „Hele, proč mi nevěříš? Protože Gustavo byl můj nevlastní bratr?“

„Nedá se to vyloučit,“ odpověděl Bourne.

„Tak já ti něco povím: můj bratříček mi už dávno pil krev!“

„V tom případě můžeš být rád, že je po smrti,“ utrousil Bourne jízlivě.

Moreno si Bournea chvíli měřil. „Ježíšmarjá, ty si myslíš, že jsem převzal jeho kšefty s drogami.“

„Byl bych hlupák, kdyby mě to nenapadlo.“

Moreno mrzutě pokýval hlavou. „Asi jo.“ Opřel se a rozpřáhl ruce. „Tak dobře, jak se můžu obhájit?“

„To je jen na tobě.“

Moreno založil ruce na prsou a na chvíli se zamyslel. „Co si o těch čtyřech pamatujete? Myslím Perlise, Holly, Tracy a Diega Hererru.“

„V podstatě nic,“ odvětil Bourne.

„Určitě ses na ně ptal Diega. Co ti řekl?“

„Vím, že byli přátelé a že spolu měli i něco víc.“

Moreno se zachmuřil. „Jak to myslíš?“

Když mu to Bourne sdělil, Moreno se zasmál. „Kamaráde, ten tvůj Diego tě pěkně napálil. Ti čtyři spolu nic neměli. Šlo jen o přátelství – tedy dokud Holly nezačala nosit ten prsten. Jeden z nich – možná Tracy, já nevím – se začal zajímat o rytinu na vnitřní straně. Čím víc se o ni zajímala, tím víc podněcovala Perlisovu zvědavost. Vyfotil si tu rytinu a odnesl ji Oliveru Lissovi, svému tehdejšímu šéfovi. A to pak vedlo k Hollyině tragické smrti.“

„Jak to všechno víš?“

„Než mě Alex Conklin naverboval jako místního agenta Treadstonu, pracoval jsem u agentury Černá řeka. Na to, že mě přetáhl, byl náležitě pyšný. Lisse totiž nenáviděl, považoval ho za největšího gaunera v naší branži. Liss bezostyšně tyl z neštěstí jiných lidí, nelítostně dojil stát a nechal své agenty páchat zločiny a zvěrstva, na které si oficiální bezpečnostní složky netroufaly. Dokud jsi nepomohl Černou řeku zničit, Liss byl asi ten největší rozsévač chaosu na světě, a to je co říct.“

„Ale tím se pořád nevysvětluje, jak…“

„V té době byl Perlis pode mnou, ale pak si ho k sobě vzal Liss a nasazoval ho na soukromé akce.“

Bourne přikývl. „A ten prsten byl jednou z nich.“

„Ano. Perlis potřeboval pomoct, tak za mnou přišel. Nikomu jinému nevěřil. Řekl mi, že když Liss ten prsten uviděl, chytil ho rapl a nařídil mu, aby našel ten notebook.“

„Ten, který jsi mi pomohl ukrást Džalalu Essaiovi.“

„Přesně tak.“

Bourne se zamračil. „Ale co se s ním stalo?“

„Měl jsi ho osobně doručit Conklinovi, ale neudělal jsi to.“

„Proč ne?“

„Na něco jsi přišel. A říkal jsi, že Conklin by asi nechtěl, abys to věděl. Týkalo se to toho počítače, a tak jsi sám o vlastní vůli změnil průběh akce.“

„Co jsem zjistil?“

Moreno pokrčil rameny. „To jsi mi neřekl a já jsem se neptal. Výcvik mě naučil.“

Bourne se zamyslel. Záhada prstenu neustále narůstala. Vzhledem k Lissově reakci se zdálo pravděpodobné, že prsten nějak souvisel s tím notebookem. Tedy pokud Moreno nelhal. Bourne si připadal jako v zrcadlovém sále, kde ho obklopovaly různě zkreslené odrazy, mezi nimiž nešlo rozlišit realitu od rafinovaných výmyslů a pravdu od chytře formulovaných lží.

Hlasatel na televizní obrazovce přešel k událostem v jiných zemích, Bourneovi však stále blikaly v hlavě záběry mrtvoly Diega Hererry vynášené z klubu Vesper. Bylo nutné ho zabít, jak Moreno tvrdil, nebo měl Moreno jiný, temnější motiv, který před Bournem tajil? Znal jediný způsob, jak zjistit pravdu: držet se v Morenově blízkosti, dál se ho pokud možno vyptávat a čekat, až se v jeho brnění objeví prasklina – nebo se ukáže, že mluví pravdu. „Co víš o Essaiovi?“ otázal se Bourne.

„Jen to, že je členem řídicí rady Severus Domna, jinak nic moc. Pochází z významné rodiny, která má kořeny až v jedenáctém století, pokud se nepletu. Jeho předkové se podíleli na maorském vpádu do Andalusie. Jeden z nich tam dokonce řadu let vládl.“

„A co aktuálnější informace?“

„Dneska se o Berbery neboli Amazighy, jak si sami říkáme, nikdo nezajímá.“

„A co Severus Domna?“

„Tady bych ti snad trochu pomoct mohl. Dopředu musím ale upozornit, že o té skupině se téměř nic neví. Působí v dokonalém utajení a nezanechávají po sobě žádné stopy, a když, zase je rychle smažou. Nikdo neví, o jak velkou skupinu se ve skutečnosti jedná, ale její členové jsou rozeseti doslova po všech koutech zeměkoule. Zastávají vysoké posty ve vládách, firmách, médiích i ve zločineckých organizacích. Člověk je prostě najde všude, kde si vzpomene.“

„Jaký mají cíl?“ Bourne uvažoval o slůvku Dominium vyrytém na vnitřní straně jeho prstenu. „Co chtějí?“

„Moc, peníze, vládu nad světovým děním. Kdo ví, ale dá se to s úspěchem předpokládat. To chce přece každý, ne?“

„Pokud se zajímá o dějiny,“ připustil Bourne.

Ottavio Moreno se zasmál. „Takových zas tolik není.“

Bourne se nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. Přemítal, co zjistil o tom notebooku tak důležitého, že ho to přimělo upravit plán akce. Nevzpomínal si, že by někdy změnil některou z misí, na kterou byl vyslán. Už jen proto, že až do Conklinovy vraždy měl se šéfem programu Treadstone dobré vztahy, dokonce až přátelské.

Když se o tom zmínil, Moreno odpověděl: „Prosil jsi mě, abych Conklinovi řekl, že Essai ten počítač nemá a že nevíš, co se s ním stalo.“

„A udělal jsi to?“

„Ano.“

„Ale proč? Treadstone tě přece platil a Conklin byl tvůj šéf.“

„Já vlastně ani pořádně nevím,“ přiznal Ottavio Moreno. „Možná proto, že mezi lidmi v kanceláři a v terénu je zásadní rozdíl. Tyhle dva světy se navzájem moc nechápou. Tady když jeden druhému nekryjeme záda, tak končíme.“ Schoval cigarety. „Když jsi mi řekl, žes něco našel a máš závažný důvod ke změně mise, uvěřil jsem ti.“

„Takže vy jste přišla navštívit slavného Corellose.“

Roberto Corellos, bratranec Narsica Skydela, se na Moiru ušklíbl. Seděl v pohodlném křesle v prostorné, světlé místnosti s vysokým kobercem, porcelánovými lampami a obrazy na stěnách. Vypadalo to tam jako v obývacím pokoji. Jak však Moira brzy zjistila, vězení v kolumbijské Bogotě se vymykalo všem zvyklostem.

„Americký tisk chce se slavným Corellosem mluvit až teď, když je v La Modelo a je to už bezpečné.“ Vytáhl z náprsní kapsy své lehké košile doutník, s velkou obřadností ukousl špičku a zapálil si starým značkovým zapalovačem Zippo. S dalším úšklebkem dodal: „Dárek od jednoho z mnoha mých obdivovatelů.“ Nebylo zřejmé, zda myslí doutník, nebo zapalovač.

Vyfoukl ke stropu oblak aromatického dýmu a přehodil si nohu přes nohu. Měl letní lněné kalhoty. „Z jakých že jste to novin?“

„Jsem dopisovatelka deníku Washington Post,“ odpověděla Moira. Novinářský průkaz jí opatřil Džalal Essai. Nevěděla, kde ho sehnal, a bylo jí to jedno. Zajímalo ji jedině to, jestli obstojí při bližším zkoumání. Essai ji ujistil, že ano, a dosud měl pravdu.

Do Bogoty přijela před necelými čtyřiadvaceti hodinami a okamžitě dostala svolení udělat s Corellosem rozhovor. Trochu ji zaskočilo, že to bylo všem v podstatě lhostejné.

„Máte štěstí, že jste mě zastihla. Asi za týden už tady nebudu.“ Corellos se zadíval na hořící konec doutníku. „Tohle je pro mě něco jako dovolená.“ Mávl rukou. „Mám tady všechno, nač si vzpomenu – jídlo, doutníky, holky na píchání, zkrátka co hrdlo ráčí –, a přitom nemusím hnout ani prstem.“

„Gratuluji,“ řekla Moira.

Corellos si ji změřil. Byl to celkem pohledný chlap, typ sympatického drsňáka. Díky tmavým žhnoucím očím a mužnému vystupování z něj sálalo nepřehlédnutelné charisma. „Něco vám o Kolumbii povím, seňorito Trevorová. Tahle země není v rukou vlády, kdepak. V Kolumbii je moc rozdělena mezi Revoluční ozbrojené síly, tedy FARC, a drogové kartely. Mezi levicové gerily a pravicové kapitalisty, dalo by se říct.“ Vyprskl v chraptivý smích, který připomínal veselý výkřik papouška. Působil naprosto uvolněně, jako by byl doma, a ne v nejhorším vězení v Bogotě. „Revoluční síly ovládají čtyřicet procent země, my zbylých šedesát.“

Moiře se to moc nezdálo. „To mi připadá poněkud přehnané, seňore Corellosi. Mám brát všechna vaše slova s rezervou?“

Corellos sáhl za sebe a položil na stolek mezi nimi poloautomatickou pistoli Taurus PT92.

Moiře bylo, jako by dostala facku bez varování.

„Je nabitá, klidně si to můžete zkontrolovat.“ Zdálo se, že si její šokovanou reakci labužnicky vychutnává. „Nebo si ji vezměte – na památku. Nebojte se, můžu si sehnat hromadu dalších.“

Znovu se zasmál a pak odsunul zbraň stranou. „Poslyšte, seňorito, mám dojem, že jste jako většina gringů trochu mimo mísu. Zrovna před měsícem jsme tady měli válku – revoluční gerily proti, ehm, obchodníkům. Byl to vyostřený konflikt s nasazením kalašnikovů, tříštivých granátů, dynamitu a tak dále. Strážní jako vždycky ustoupili. Vojáci obklíčili vězení, ale dovnitř se neodvážili, protože jsme líp vyzbrojení než oni.“ Mrkl na ni. „Vsadím se, že o tomhle vám ministr spravedlnosti neřekl.“

„Ne.“

„To mě nepřekvapuje. Byla to tady pořádná mela, to vám povídám.“

Moira fascinovaně naslouchala. „A jak to dopadlo?“

„Zasáhl jsem. Revoluční síly mě poslouchají. Escúchame, já proti nim nejsem – aspoň ne proti tomu, za co bojují. Pravdu mají minimálně v tom, že vláda je k ničemu. Vědí, že když nás nechají na pokoji, postavím se za ně a svolám na jejich podporu své lidi. Já na politiku z vysoka kašlu. Pravice, levice, fašismus, socialismus – slovíčkaření nechávám lidem, kteří ve svém ubohém životě nemají nic lepšího na práci. Mě zajímá vydělávání peněz, to je můj život, víte? Všechno ostatní ať klidně shoří v pekle.“

Oklepal popel z doutníku do mosazného popelníku. „K revolučním silám mám respekt. Musím, jsem pragmatik. Patří jim většina Bogoty, nám ne. A mají vlastní program na propouštění lidí z kriminálu. Například před dvěma týdny v La Picotě – to je druhá zdejší věznice – revoluční síly odstřelily celou zeď a osvobodily devadesát osm svých bojovníků. Gringovi taková věc musí znít neuvěřitelně a absurdně, nemám pravdu? Ale v Kolumbii je to každodenní chleba.“ Uchichtl se. „Ať si o těch partyzánech říká kdo chce, co chce, mají koule. Proto je uznávám.“

„Jestli jsem to, pane Corellosi, dobře pochopila, vy neuznáváte nic jiného.“ Moira bez dalšího slova sáhla po pistoli, zlomila hlaveň a znovu ji zaklapla. Celou dobu se přitom dívala Corellosovi do očí, ani nemrkla.

Když pistoli položila zpátky na stůl, Corellos se zeptal: „Proč se mnou chcete mluvit, seňorito? Proč jste vlastně přišla? Kvůli článku do novin to asi nebude, že ne?“

„Potřebovala bych vaši pomoc,“ řekla. „Pátrám po jednom notebooku, který patřil Gustavu Morenovi. Těsně před jeho smrtí zmizel.“

Corellos rozpřáhl ruce. „A proč s tím chodíte za mnou?“

„Byl jste Morenův dodavatel.“

„No a?“

„Ten počítač ukradl jeden z Morenových mužů, který ale tajně pracoval ještě pro někoho jiného. Našli ho mrtvého na předměstí Amatitánu, v usedlosti, která patří vašemu bratranci Narsicovi.“

„Tomu sráčovi, co si vzal gringovský jméno? Nechci s ním nic mít, ten pro mě zemřel.“

Moira chvíli uvažovala. „Spojit ho s vraždou toho chlapa by mohla být celkem dobrá pomsta, nemyslíte?“

Corellos si odfrkl. „Jako že na to mexická policie přijde a zavře ho? Prosím vás! Pokud jde o vyšetřování zločinů, místní policajti jsou naprosto neschopní. Umějí jen brát úplatky a flákat se. Podezření by navíc padlo i na Berengárii. Ne, kdybych chtěl Narsica mrtvého, našla byste v Amatitánu jeho.“

„Kdo tedy řídí Morenovy obchody? Komu teď dodáváte zboží?“

Corellos přivřel oči a vyfoukl doutníkový dým.

„Nejde mi o to dostat někoho za mříže,“ pokračovala, „stejně by to ničemu nepomohlo. Chci jen vypátrat ten notebook a držím se stopy, kterou mám.“

Corellos uhasil doutník. Pokynul rukou a do „cely“ vstoupil mladý muž s láhví tequilly a dvěma skleničkami, které položil mezi Corellose a Moiru. Bachař to zjevně nebyl. „Objednám jídlo. Co si dáte?“

„Co máte.“

Kývl, něco tomu mladíkovi řekl, ten také přikývl a tiše se vytratil. Corellos se předklonil a nalil tequillu. Když do sebe oba obrátili sklenku, řekl: „Musíte pochopit, jak moc Narsica nenávidím.“

Pokrčila rameny. „Já jsem gringa, my takové věci tolik neřešíme. Vím jen to, že jste ho nedal zabít.“

Odbyl ji mávnutím ruky. „To je právě věc, kterou musíte pochopit. Taková hnida jako on si zabít nezaslouží.“

Moiře začínalo svítat, kam se rozhovor ubírá. „Takže vy jste naplánoval něco jiného.“

Znovu se papouškovsky zasmál. „Už se stalo. Tomu, kdo řekl, že pomsta je pokrm, který nejlépe chutná za studena, určitě nekolovala v žilách kolumbijská krev. Proč čekat, když se vám příležitost přímo nabízí?“

Mladík se vrátil s tácem přetékajícím jídlem. Byla na něm řada talířků s rýží a fazolemi přes pečené papričky až po uzené plody moře. Složil podnos na stůl a Corellos ho mávnutím zahnal. Vzápětí se chopil talíře s krevetami v ohnivě červené omáčce a začal je pojídat včetně hlav. Pak si olízal omáčku z konečků prstů a pokračoval: „Víte, jak se nejlíp dostat chlapovi na kobylku, seňorito? Přes jeho ženu.“

Moira pochopila. „Sbalil jste Berengárii.“

„Ano, nasadil jsem mu parohy a zostudil ho, ale to není všechno. Narsico zoufale chtěl utéct před svou rodinou a já jsem mu v tom zabránil.“ Corellosovi zajiskřilo v očích. „Jako nástupkyni Morena jsem ustanovil jeho sestru Berengárii.“

A udělal jsi to šikovně, pomyslela si Moira. Essai tvrdil, že její účasti na věci vůbec nic nenasvědčuje. „To ona podle vás nasadila do bratrovy organizace špiona?“

„Jestli měla zájem o seznam Gustavových klientů, stačilo mu říct, což neudělala, alespoň pokud byl naživu.“

„Tak kdo to mohl udělat?“

Unaveně se na ni podíval. „Bože, já nevím, mohlo to být tisíc lidí. Mám vám napsat jejich seznam?“

Moira jeho sarkasmus přešla. „A co vy?“

Zasmál se. „Já? Děláte si legraci? Gustavo zastal všechnu těžkou práci, a tím mi vydělával balíky peněz. Proč bych ho fízloval?“

Moira uvažovala, jestli Corellos ví, že v tom počítači byl seznam Morenových zákazníků, nebo to alespoň předpokládá. Essai nevypadal jako typ, který by se chtěl nabourávat do kšeftů nějakého kolumbijského drogového bossa. Působil spíš jako oloupený člověk, jenž chce svůj majetek zpátky. Předklonila se a opřela se lokty o stůl. „Escúchame, hombre. Někdo s tím počítačem zmizel. Jestli to nebyla Berengária, tak to musel být někdo jiný, někdo, kdo chce převzít Gustavovy obchody, a je jen otázkou času, kdy něco udělá.“

Corellos zvedl talíř se smaženými papričkami a jednu po druhé si vkládal do úst. Jeho výrazné rty se leskly omastkem, jemu to však zjevně nevadilo, a tak si je neotřel.

„O tom já nic nevím,“ pravil Corellos chladně.

Moira mu věřila. Kdyby věděl, už by s tím něco udělal. Vstala. „Třeba mi pomůže Berengária.“

Přimhouřil oči. „Houby pomůže. Neví toho víc než já.“

„Vy jste od Jaliska daleko.“

Corellos se nepříjemně zasmál. „Vy mě moc dobře neznáte, chica.“

„Chci ten počítač, hombre.“

„To je kuráž!“ Vydal z hloubi hrdla zvuk, který zněl jako hrozivé zavrčení tygra. „Už je pozdě, chica. Nechcete tady zůstat přes noc? Garantuju vám, že lepší přístřeší vám nikdo v tomhle městě nenabídne.“

Usmála se. „Radši ne. Děkuji vám za pohostinnost – i za upřímnost.“

Corellos se zakřenil. „Pro krásnou seňoritu všechno.“ Varovně zvedl ukazovák. „Cuidad, chica. Vůbec vám nezávidím. Berengária je jako piraňa, dáte jí sebemenší příležitost a sežere vás zaživa včetně kostí.“

Když Peter Marks přišel do bytu Noaha Perlise, hemžilo se to tam agenty CIA, z nichž dva znal. Jesseho McDowella dokonce velice dobře. Než Markse povýšili na vedoucí post, spolupracoval s McDowellem při dvou akcích v terénu.

Když McDowell Markse uviděl, pokynul mu, vzal si ho stranou a tlumeným hlasem se zeptal: „Co tady sakra děláš, Petere?“

„Jsem v akci.“

„No, to my taky, takže bys odsud měl radši zmizet dřív, než se o tebe začne zajímat jeden z Danzigerových horlivých nováčků.“

„To nepůjde, Jesse.“ Peter natáhl krk a podíval se McDowellovi přes rameno. „Hledám totiž Jasona Bournea.“

„Tak to potěšpánbůh, kámo.“ McDowell se na něj ironicky podíval. „Kolik růží ti mám poslat na pohřeb?“

„Hele, Jesse, zrovna jsem přiletěl z Washingtonu, jsem unavený, mám hlad, není mi dobře a absolutně nemám náladu se tady s tebou dohadovat, natož s někým z těch Danzigerových cínových vojáčků.“ Naznačil, že McDowella hodlá obejít. „Myslíš, že se jich bojím?“

McDowell zvedl ruce před sebe. „Dobře, dobře. Rozumím ti, kámo.“ Vzal Markse za loket. „Všechno ti řeknu, ale ne tady. Na rozdíl od tebe mi pořád velí Danziger.“ Nasměroval Markse ze dveří do chodby. „Půjdeme dolů do hospody a dáme si pár piv. Potřebuju se trochu napít na kuráž.“

Hospoda U Poraženého beránka byla typickým londýnským lokálem, o jakých se píše už po staletí. Měla nízký strop, panovalo v ní přítmí a vzduchem se linuly pachy zkvašeného piva a velice starého cigaretového kouře, který se pořád vznášel v alkoholovém oparu.

McDowell vybral stůl u stěny obložené dřevem, objednal dvě piva v pokojové teplotě a Marksovi párky s bramborovou kaší. Když obsluha přinesla jídlo, Marks si přičichl k masu a obrátil se mu žaludek. Nechal to číšníka zase odnést a rozhodl se pro dvě sýrové rolky.

„Tohle vyšetřování je součástí probíhajícího procesu s Černou řekou,“ řekl McDowell.

„Já měl za to, že ten případ byl odložen.“

„To si myslí všichni.“ McDowell do sebe vyklopil pivo a objednal si další. „Ale po Oliveru Lissovi jde asi někdo hodně vysoce postavený.“

„Liss odešel od Černé řeky dřív, než celá aféra vypukla.“

McDowell se chopil nového půllitru. „Ale ulpělo na něm podezření. Jde o to, že on sice odešel, ale i tak pravděpodobně patřil ke strůjcům špinavých kšeftů Černé řeky. My máme za úkol podepřít tu domněnku důkazy, a protože Noah Perlis byl Lissovým věrným sluhou, pročesáváme jeho byt.“

„Hledáte jehlu v kupce sena,“ řekl Marks.

„Možná.“ McDowell si zhluboka přihnul piva. „Ale našli jsme fotku Diega Hererry. Slyšel jsi, že ho včera večer někdo zapíchl v klubu Vesper? To je jedno nóbl kasino ve West Endu.“

„To jsem neslyšel,“ odpověděl Marks. „Co je mi po tom?“

„Všechno, kámo. Ten chlápek, co podle svědků Diega Hererru oddělal, tam byl s Jasonem Bournem. Odešli z klubu společně jen pár minut po vraždě.“

Soraya se vydala na jih, kam podle jejího tušení zamířil Arkadin vystupující pod jménem Frank N. Stein. Když vjela do Nogales, na krajinu už se jako padající list snášel soumrak. Stále se nacházela v americké Arizoně, hned za hranicí však leželo sesterské město Nogales patřící do mexického státu Sonora.

Zaparkovala vůz a vykročila přes prašné centrální náměstí. Našla kavárnu se zahrádkou, posadila se a objednala si talíř tamales a pivo značky Corona. Španělsky uměla mnohem lépe než francouzsky či německy, to znamená velice dobře. A její snědá pleť, egyptská krev a výrazný nos se zde daly snadno zaměnit za aztécké rysy. Opřela se, labužnicky se nadechla a spokojeně pozorovala kolemjdoucí, kteří mířili za prací, nákupy či se zamilovaně drželi za ruce. Na lavičkách sedělo mnoho starých lidí: hráli karty nebo jen tak klábosili. Kolem projížděla stará, otlučená auta a špinavé, rezavé náklaďáky naložené různými plodinami. Nogales žilo ze zemědělství a z jeho sesterského města na druhé straně hranice nepřetržitě proudily dodávky produktů, které se zde balily a následně přepravovaly do celých Spojených států.

Soraya dojedla a začala pít druhou coronu, když si všimla starého hřmotného chevroletu černé barvy, řádně špinavého. Registrační značka však nesouhlasila, a tak se Soraya vrátila ke svému pivu. Zákusek odmítla, ale objednala si kávu.

Číšník před ni právě pokládal malý šálek, když přes jeho rameno spatřila další černý chevrolet. Vstala. Číslo odpovídalo značce auta, které si vypůjčil Arkadin, za volantem však seděl osmnáctiletý pankáč. Zaparkoval opodál a vystoupil. Na hlavě měl kohouta a na rukou vytetované obrazy hadů a barevných ptáků. Soraya poznala kvesala, posvátného ptáka Aztéků a Mayů. Vypila espreso jedním hltem, nechala na stole pár bankovek a vykročila k mladíkovi.

„Kde jsi vzal to auto, compadre?“ zeptala se ho.

Výrostek se ušklíbl a sjel ji pohledem od hlavy k patě a zpátky. S očima upřenýma na její ňadra zavrčel: „Co je vám do toho?“

„Nejsem policajtka, jestli máš strach o tohle.“

„Proč bych se měl bát?“

„Protože ten chevrolet je z půjčovny v Tucsonu – to víme oba.“

Pankáč se nepřestával šklebit. Skoro to vypadalo, jako by si ten výraz každé ráno nacvičoval před zrcadlem.

„Líbí se ti?“

Pankáč se podivil. „Co jako?“

„Moje prsa.“

Nervózně se zasmál a odvrátil oči.

„Poslyš,“ pokračovala, „mě nezajímáš ty ani to auto. Pověz mi o chlapovi, který si ho půjčil.“

Mladík si odplivl stranou, ale nic neřekl.

„Nebuď trouba. Jsi v průšvihu, ale já bych tě z něj mohla dostat.“

Pankáč vzdychl. „Já fakt nevím. Našel jsem to auto v poušti. Nikdo v něm nebyl.“

„Jak jsi ho nastartoval? Spojil jsi dráty?“

„To jsem ani nemusel, klíček byl v zapalování.“

Zajímavá věc. Arkadin se tedy pro vůz zřejmě nehodlal vrátit, což znamenalo, že už nebyl v Nogales. Soraya se na chvíli zamyslela. „Kdybych se chtěla dostat přes hranice, co bys mi doporučil?“

„Několik kilometrů odsud je hraniční přechod.“

„Tudy jít nechci.“

Pankáč zamžoural, jako by ji viděl poprvé. „Mám hlad. Koupíte mi něco k jídlu?“

„Fajn,“ svolila, „ale nic víc nečekej.“

Zasmál se a kamenná maska jeho strojené odvahy najednou popraskala. Náhle před sebou měla obyčejného kluka z ulice, který se dívá na svět smutnýma očima.

Zavedla ho zpět do kavárny, kde objednala burritos de machaca a obří porci kovbojských fazolí smíchaných s chiles pasados. Jmenoval se Álvaro Obregón a pocházel z města Chihuahua. Jeho rodina se přestěhovala na sever za prací a skončila tady. Díky strýcově přímluvě rodiče sehnali zaměstnání v balírně ovoce a zeleniny. Álvaro tvrdil, že jeho sestra je coura a bratři se celé dny místo práce poflakují. On sám pracoval u jednoho rančera. Do města přijel vyzvednout zboží, které si jeho zaměstnavatel telefonicky objednal.

„Nejdřív jsem měl radost, že jsme sem přišli,“ povídal ten kluk. „Četl jsem o americkém Nogales, že se tady narodila spousta super lidí, jako třeba Charlie Mingus. Jeho muziku sice moc nemusím, ale je slavnej a tak, rozumíte? A pak je tady ten herec Roger Smith, co si vzal tu Švédku Ann-Margret. Ta by stála za hřích. Ale nejlepší je Movita Castaneda. Vsadím se, že jste o ní neslyšela.“

Když Soraya přisvědčila, zakřenil se. „Hrála v Letíme do Ria a ve Vzpouře na lodi Bounty, ale já ji viděl jen ve Věži hrůzy.“ Nabral si poslední zbytek fazolí. „Každopádně si vzala Marlona Branda. To byl skvělej herec, dokud se nenafoukl jak balon.“

Otřel si ústa hřbetem ruky a mlaskl. „Ale dřívější lesk brzy vybledl. No jen se kolem sebe podívejte. Strašná díra, co?“

„Zdá se, že máš dobrou práci,“ nadhodila Soraya.

„Jo, jen si to zkuste sama. Je to o ničem.“

„Je to stálý zdroj příjmu.“

„I krysa si vydělá víc než já.“ Kysele se usmál. „Ale hlady neumírám, to zas ne.“

„Tím se vracíme k původní otázce. Chci se dostat do Mexika.“

„Proč? Vždyť je to tam na prd.“

Soraya se usmála. „Za kým mám jít?“

Álvaro Obregón se zatvářil, že se nad tím musí zamyslet, ale Soraya měla tušení, že odpověď zná. Zadíval se přes náměstí. Lampy už svítily a lidé mířili na večeři nebo domů z pozdních nákupů. Ve vzduchu byly cítit fazole smažené na přepáleném oleji a další ostré vůně severomexické kuchyně. „Na druhé straně hranice by se snad našlo pár místních polleros.“ Myslel tím převáděče, kteří člověka dostali přes hranice, aniž by si musel lámat hlavu s celníky a cizineckou policií. „Jen jeden ale za něco stojí. Máte kliku, zrovna dneska nad ránem převedl rodinu mexických emigrantů. Teď je tady, a tak vám s ním můžu domluvit schůzku. Znám ho pod jménem Contreras, ale určitě je falešné. Už jsem s ním přišel do styku.“

Soraya o tom ani v nejmenším nepochybovala. „Domluvíš mi s tím Contrerasem schůzku?“

„Bude vás to něco stát. Přesně sto amerických dolarů.“

„To je krádež za bílého dne. Padesát.“

„Sedmdesát pět.“

„Sedmesát. To je konečná nabídka.“

Álvaro Obregón položil ruku na stůl dlaní vzhůru a Soraya mu do ní vložila dvaceti- a desetidolarovku. Bankovky zmizely tak rychle, jako by tam nikdy nebyly.

„Zbytek potom,“ řekla.

„Počkejte tady,“ požádal ji Álvaro Obregón.

„Co kdyby sis ušetřil čas a zavolal mu?“

Álvaro Obregón zatřásl hlavou. „Zásada číslo jedna: nikdy nevolej z mobilu.“ Vstal a ležérním krokem se vzdálil. Na všechno měl dost času, jak bylo v Nogales typické.

Něco přes hodinu pak Soraya seděla o samotě. Oddávala se večerní atmosféře a veselým rytmům kapely, hrající nějakou místní dechovku. Pár mužů ji vyzvalo k tanci. Zdvořile, ale pevně je odmítla.

Když muzikanti začali hrát další píseň, ze stínů se zjevil Álvaro Obregón. Doprovázel ho jakýsi muž, zřejmě převáděč Contreras. Mohlo mu být mezi čtyřiceti a padesáti a jeho obličej připomínal starou mapu, která byla nesčetněkrát složena a zase rozložena. Contreras byl vytáhlý, šlachovitý a měl nohy mírně do O, jako by celý život jezdil na koni. Kovbojské vzezření podtrhoval i klobouk se širokou střechou, těsné džíny a košile s lemováním a perleťovými patentkami.

Oba příchozí se mlčky posadili. Při pohledu zblízka Soraya viděla, že má Contreras oči vybělené sluncem jako chlap zvyklý na vyprahlou poušť plnou křovisek a prachu.

„Mladej říkal, že chcete jít na jih,“ oslovil ji Contreras anglicky.

„To souhlasí.“ Podobné oči už Soraya viděla u profesionálních gamblerů. Měla pocit, že se jí provrtají do hlavy.

„Kdy?“

Šetřil slovy, což jí vyhovovalo. „Čím dřív, tím líp.“

Contreras zvedl hlavu k měsíci jako kojot, který se chystá zavýt. „Dorůstá,“ pravil. „Dneska v noci to bude lepší než zítra, zítra lepší než pozítří. A pak…“ Pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že potom už nebude příležitost.

„Kolik si účtujete?“ zeptala se.

Znovu se na ni upřeně zadíval. „Se mnou nemůžete smlouvat jako tady s mladým.“

„Fajn.“

„Patnáct stovek, půlku předem.“

„Čtvrtinu, zbytek až mě dostanete v pořádku přes hranici.“ Contrerasovi zaškubalo ve rtech. „Měl jsi pravdu, mladej, je to pěkná bestie.“

Soraya se neurazila. Věděla, že je to míněno jako kompliment. Takhle ti lidé prostě mluvili a ona je rozhodně neměla v úmyslu napravovat.

Contreras pokrčil rameny a začal vstávat. „Něco jsem vám řekl.“

„Dobře,“ zadržela ho Soraya, „přistoupím na vaše podmínky, ale podíváte se na jednu fotku.“

Contreras si ji chvíli měřil a pak se pohodlně posadil. Natáhl ruku přesně jako předtím Álvaro Obregón. „Mladej“ se učil rychle.

Soraya projížděla obrazovou galerii ve svém mobilu, až našla fotografii Arkadina. Vložila převáděči telefon do dlaně. „Viděl jste ho? Nepřeváděl jste ho tak před devíti nebo deseti dny přes hranice?“ Z Álvarovy pohádky o černém chevroletu opuštěném v poušti si vyvodila, že Arkadin mohl proniknout do Mexika ilegální cestou.

Contreras se na fotku ani nepodíval, místo toho zabodával bezbarvé oči do ní. „Nebudu smlouvat,“ zopakoval. „Žádáte mě o pomoc?“

Soraya na chvíli zaváhala, pak přikývla. „Asi by se to tak dalo říct.“

„Zadarmo nepomáhám.“ Sklopil zrak k fotografii. „Můj honorář teď činí dva tisíce dolarů.“

Soraya se opřela a založila ruce na prsou. „Tlačíte mě ke zdi.“

„Rozhodněte se,“ řekl Contreras. „Ještě minutu a zarovnáme to na tři tisíce.“

Soraya vzdychla. „No tak dobře.“

„Ukažte barvu.“

Myslel tím, že chce vidět všechny peníze, aby měl jistotu, že dostane zaplaceno. Když Soraya odmotala z ruličky požadovaný počet stodolarových bankovek, přikývl.

„Převedl jsem ho přes čáru před deseti dny.“

„Řekl vám, kam má namířeno?“

Contreras si odfrkl. „Ten? Mlčel jako ryba, dokonce i když mi předával peníze. Což mi vůbec nevadilo.“

Soraya vynesla poslední kartu. „Kam podle vás mířil?“

Contreras na chvíli zvedl hlavu, jako by ve vzduchu něco zavětřil. „Do pouště určitě ne, nebyl to ten typ. Viděl jsem na něm, že nesnáší horko. A rozhodně se nechtěl nechat zaměstnat v jedné ze sonorských fabrik. Připadal mi jako šéf. Jako člověk, který je svým vlastním pánem.“ Sklopil pohled a zamžoural na ni. „Něco jako vy.“

„Takže co nám zbývá?“

„Pobřeží, šéfko. Vsadím boty, že mířil na pobřeží.“

Chrissiin telefonát probudil Bournea ze spánku. Zašátral po protivně zvonícím mobilu a druhou rukou si promnul oko. „Adame.“

Její tón ho okamžitě uvedl do stavu nejvyšší bdělosti. „Co se stalo?“

„Je tady… někdo, kdo chce s vámi mluvit. Ježíši, Adame!“

„Chrissie, Chrissie…“

Na lince se ozval neznámý mužský hlas. „Měl byste sem přijít, Stone, Bourne, nebo jak si to vlastně říkáte. Ta ženská a její holka jsou v pěkným průšvihu.“

Bourne sevřel telefon pevněji. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Coven. Chci vás tady. Okamžitě.“

„Kde jste?“

„Popíšu vám cestu. Poslouchejte pozorně, nebudu to opakovat.“ Coven mu drmolivě odříkal složitý seznam dálnic, silnic, odboček a vzdálenost. „Za hodinu a půl ať jste tady.“

Bourne se podíval na Morena, který na něj divoce gestikuloval. „Nevím, jestli to stihnu…“

„Stihnete,“ ujistil ho Coven. „Jestli ne, ta malá přijde k úrazu. A za každých patnáct minut zpoždění jí udělám něco horšího. Vyjadřuju se jasně?“

„Naprosto,“ odvětil Bourne.

„Výborně. Tři, dva, jedna – teď. Hoďte sebou, běží vám čas.“

14

Frederick Willard strávil celých osm hodin hledáním na internetu, aniž by se mu podařilo zjistit, komu klub Monition patří, čím se zabývá, kde bere peníze a kdo jsou jeho členové. Během té doby si udělal tři přestávky: dvakrát si odskočil na záchod a jednou zhltl dost nechutné čínské jídlo, jež si nechal donést. Všude kolem pracovali stavební dělníci a technici, kteří připravovali nové kanceláře organizace Treadstone, instalovali elektronická zařízení, na zakázku vyrobené zvukotěsné dveře a malovali stěny, z nichž den předtím strhli tapety.

Willard měl svatou trpělivost, nakonec to však vzdal. Dalších čtyřicet minut se procházel po ulici, čistil si hlavu od výparů z barev a sádrového prachu a promýšlel situaci.

Poté se vrátil do kanceláře, vytiskl si svůj životopis a pak se šel domů osprchovat, oholit a převléct do obleku s kravatou. Dal si také záležet, aby měl vzorně naleštěné boty. Nakonec se životopisem složeným v náprsní kapse vyrazil do klubu Monition a zaparkoval v nedalekém podzemním parkovišti.

Ladnými pohyby vyšel po kamenných schodech do velkolepého vestibulu. Za vysokým pultem uprostřed stála stejná žena jako minule. Zamířil k ní a řekl, že chce zavolat vedoucího personálního oddělení.

„My žádného personálního vedoucího nemáme,“ sdělila mu s kamennou tváří. „Jak vám mohu pomoci?“

„Chtěl bych mluvit s někým, kdo má na starosti nábor zaměstnanců,“ řekl Willard.

Žena si ho pochybovačně změřila a pak odvětila: „My nikoho nehledáme.“

Willard přimíchal do svého hlasu trochu medu a usmál se. „Přesto bych vám byl vděčen, kdybyste člověku, který to má na starosti, zavolala a sdělila mu, že bych s ním rád mluvil.“

„K tomu byste stejně potřeboval životopis.“

Willard požadovaný dokument vytáhl.

Recepční se do něj podívala a pousmála se. „Jméno?“

„Frederick Willard.“

„Tak moment, pane Willarde.“ Vytočila číslo vnitřní linky a cosi zamumlala do mikrofonu bezdrátových sluchátek. Když ukončila spojení, vzhlédla k němu. „Posaďte se, prosím, pane Willarde. Za okamžik pro vás někdo přijde.“

Willard jí poděkoval a vykročil ke stejné lavičce, na níž s Peterem Marksem čekali na Olivera Lisse. Recepční se vrátila k přijímání telefonátů a přepojování hovorů. Willardovi ten systém připadal podivně zastaralý. Zdálo se, že zaměstnanci klubu Monition nemají přímé telefonní linky.

To ho zaujalo a začal si tu ženu prohlížet pozorněji. Byla sice mladá a na první pohled vypadala jako obyčejná recepční, on však měl stále silnější pocit, že je ve skutečnosti někým docela jiným. Jednak sama rozhodla, jestli Willarda pustí dál, nebo ne. A jednak to vypadalo, že každý příchozí hovor posuzuje a vyhodnocuje.

Zhruba po půlhodině se ve vstupní hale objevil štíhlý mladý muž v tmavě šedém obleku konzervativního střihu. Uprostřed kravaty měl vyšitý zlatý prýmek. Zamířil přímo k recepční, mírně se sklonil a promluvil k ní hlasem tak tlumeným, že Willard ani v tichu rozlehlé haly neslyšel, co říká a jestli mu recepční odpověděla.

Pak se mladík otočil a s neosobním úsměvem na tváři přistoupil k Willardovi.

„Pane Willarde, pojďte prosím za mnou.“

Otočil se na podpatku, aniž by počkal na odpověď, a Willard za ním poslušně vykročil. Když míjel pult recepční, všiml si, že ho sleduje.

Muž v obleku ho vedl do temné chodby obložené dřevem. Podlahu zakrýval koberec a na stěnách visely obrazy se středověkými loveckými výjevy. Procházeli kolem dveří rozmístěných po obou stranách, všechny byly zavřené a zevnitř nedoléhaly vůbec žádné zvuky. Buď v kancelářích nikdo nebyl, o čemž Willard pochyboval, nebo měly zvukotěsné dveře – u normálního pracoviště docela zvláštní. Pokud tu ovšem nesídlila tajná služba.

Mladík se zastavil před jedněmi dveřmi vlevo, zaklepal a otevřel. „Pan Frederick Willard,“ ohlásil podivně obřadným způsobem, jakmile překročil práh.

Když za ním Willard vykročil, ocitl se nikoli v kanceláři, nýbrž v knihovně – překvapivě velké. Police s knihami lemovaly tři stěny od podlahy až ke stropu. Čtvrtou vyplňovalo ohromné okno s výhledem na krásně upravenou klášterní zahradu, jíž vévodila fontána v maorském slohu. Působilo to jako nějaký obraz ze šestnáctého století.

Před oknem stál velký jídelní stůl z masivního tmavého dřeva naleštěného tak, až oči přecházely. Kolem něj bylo v rovnoměrných odstupech seřazeno sedm dřevěných židlí. Na jedné z nich seděl muž s kulatými rameny, pletí medové barvy a hustými prokvetlými kadeřemi sčesanými ze širokého čela. Před sebou měl otevřenou velice tlustou knihu, v níž si s velkým soustředěním cosi četl. Pak vzhlédl a Willard musel čelit pichlavým modrým očím, velkému orlímu nosu a strojenému úsměvu.

„Pojďte dál, pane Willarde,“ vyzval ho a nepřestával se usmívat. „Očekávali jsme vás.“

„Používají výletní lodě – velice drahé jachty,“ řekl Contreras.

„A křižují s nimi pobřeží,“ doplnila ho Soraya.

„To je nejbezpečnější cesta, jak přepravovat kontraband od kolumbijských kartelů z centrálního Mexika.“

Nebe nad pouští bylo nekonečné a ozařovalo je tolik hvězd, že se některá místa v okolí koupala v ledové modři. Nízko nad obzorem visel tenounký srpek měsíce, který nevydával téměř žádné světlo. Contreras se podíval na hodinky. Zdálo se, že přesně zná rozpis pohraničních hlídek.

Krčili se v hlubokém stínu u chomáče pelyňku a obřího kaktusu saguaro. Pokud spolu mluvili, tak jen tím nejtišším šeptem. Jejich hlasy se daly jen stěží odlišit od suchého pouštního větru.

„Ten váš člověk jede v drogách, na to vemte jed,“ řekl Contreras. „Proč by se jinak snažil tajně přejít do Mexika?“

Soraya se zachvěla. Bylo tady chladněji, než předpokládala.

„Pokud by se neměl s nikým setkat, zamířil by rovnou do Nogales, ukradl tam auto a pak vyrazil k pobřeží.“

Soraya se chystala odpovědět, když tu si přiložil prst k ústům. Nastražila uši a o chvíli později uslyšela, co ho znepokojilo: tiché křupání podrážek v pouštním prachu nedaleko od nich. Když se rozsvítil reflektor, Contreras sebou ani neškubl. Očividně to očekával. Kužel světla se nestočil k jejich skrýši, ale k místu před nimi, kudy procházela neviditelná hranice, opuštěná a ošlehaná větrem. Soraya zaslechla zavrčení, pak reflektor zhasl a zvuk kroků se zvolna vytratil.

Když už se chtěla pohnout, Contreras ji chytil a zadržel. I v hvězdné temnotě cítila, že na ni upřeně hledí. Zatajila dech. Paprsek oslepujícího světla vzplál znovu a pročesal velkou oblast pouště vpředu. Pak nocí třeskly tři výstřely a ze země, kam dopadly, se zvedly drobné prašné víry.

Soraya uslyšela krátké zachroptění, snad to byl dokonce smích. Záře pohasla. Krajinou se opět rozhostil naprostý klid narušovaný jen fičením osamělého větru.

Teď, vykroužil Contreras ústy.

Přikývla a na vratkých nohou se za ním vydala kolem trsů pelyňku směrem doprava a dál přes planinu ze Spojených států do Mexika. Nebyl tam žádný ukazatel, který by vyznačoval konec jedné země a začátek druhé.

V dáli uslyšela vytí kojota, nepoznala však, z jaké strany hranice přichází. Do cesty jim náhle skočil zajíc a Soraya se lekla. Srdce jí bilo jako divé a v uších jí podivně zpívalo, jako by jí krev kolotala žilami a tepnami příliš rychle.

Contreras ji vedl rovnoměrným tempem vpřed. Ani jednou se při tom nezastavil, ani nezaváhal. Čišela z něj naprostá sebejistota, což Sorayu poněkud uklidňovalo. Byl to zvláštní a lehce znepokojivý pocit, který jí připomněl Amúna, Káhiru a jejich společně strávený čas v egyptské poušti. Je možné, že to bylo před několika týdny? Zdálo se jí, že od jejich posledního setkání uplynula dlouhá doba, už si ani tak často neposílali esemesky.

Hvězdy se schovaly za mraky a noc byla černá jako dno oceánu. Soraye se ani nechtělo věřit, že za několik hodin se nad vzdáleným východním obzorem objeví úsvit a vyjde slunce. Dolehlo k ní náhlé zahřmění, ale znělo z velké dálky a blesk nepochybně rozčísl oblohu sousední země.

Dlouho postupovali jednotvárnou rovinou, jež postrádala jakékoli známky života. Nakonec Soraya spatřila záři světel: blížili se k Nogales v mexickém státě Sonora.

„Dál už nepůjdu,“ oznámil převáděč. Nedíval se směrem ke světlům, ale do temných míst na okraji města.

Soraya mu podala zbytek honoráře a on si zastrčil peníze do kapsy, aniž by je přepočítal.

„V hotelu Ochoa mají čisté pokoje a nikdo se na nic neptá.“ Pak si frajersky odplivl mezi své zaprášené kovbojské boty. „Doufám, že najdete to, co hledáte,“ popřál jí.

Přikývla a pak sledovala, jak odchází do neznáma. Když po chvíli zmizel ve tmě, otočila se a šla tak dlouho, až se prach změnil na udusanou zemi a poté na ulice a chodníky. Hotel Ochoa našla snadno. Konala se tam nějaká noční slavnost. Centrální náměstí bylo plné světel. Na jednom konci pouliční kapela vyhrávala nějakou rychlou a ryčnou melodii, u stánků se prodávaly čerstvé kukuřičné placky. Mezi tím vším procházely, tančily, případně vrávoraly davy opilých lidí pokřikujících na muzikanty i na všechny kolem. Tu a tam vypukla rvačka a ozývaly se nadávky. Opodál zaržál kůň a s frkáním zadupal kopyty.

Vstupní hala hotelu Ochoa byla téměř opuštěná. Noční recepční, drobný mužík se šlachovitým tělem a tváří prérijního psa, sledoval na malé přenosné televizi se špatným signálem nějakou mexickou telenovelu. Zaujatě seděl ve své vydýchané kukani a nevěnoval Soraye žádnou pozornost. Pak na ni letmo pohlédl, a když podle ceníku visícího nad jeho hlavou zaplatila za jeden nocleh, podal jí klíč a nechtěl po ní pas ani jiný doklad. Klidně by mohla být masová vražedkyně, a jeho by to vůbec nezajímalo.

Její pokoj se nacházel v prvním patře, a jelikož požádala o něco klidnějšího, ležel až vzadu. Neměl však klimatizaci. Otevřela okno dokořán a vyhlédla ven. Pokoj nabízel výhled na špinavou uličku a prázdnou cihlovou zeď, zadní část jiné budovy, snad restaurace, usoudila podle řady popelnic srovnaných vedle vchodu se sítí proti komárům. Holá zářivka vrhala na popelnice nezdravě modré světlo. Stíny byly fialové jako podlitiny. Náhle zadní dveře otevřel muž v umazané zástěře a posadil se na víko jedné z popelnic. Ubalil si cigaretu marihuany, vložil si ji do úst a zapálil si.

Pak vtáhl kouř do plic a zavřel oči. Soraya uslyšela nějaké zvuky. Na konci uličky si to rozdávali dva milenci opření o stěnu. Kuchař, pohroužený do drogového rauše, je vůbec nevnímal. Možná je ani neslyšel.

Soraya se odvrátila od okna a rozhlédla se po pokoji. Byl čistý a uklizený, jak jí řekl Contreras, dokonce i koupelna, zaplaťpánbůh za to. Svlékla se, pustila sprchu, počkala, až se voda ohřeje, a pak vstoupila dovnitř a rozkošnicky ze sebe smývala špínu a pot. Pomalu se začala uvolňovat a ztuhlé svaly povolovaly. Najednou ji přemohla vlna únavy a ona si uvědomila, jak moc je vyčerpaná. Vyšla ze sprchy a drhla si celé tělo drsným froté ručníkem tak dlouho a silně, až jí snědá kůže zčervenala.

Dusivé vlhko z koupelny prostoupilo celý pokoj. Soraya se zakryla osuškou a vykročila k oknu, aby se osvěžila v příjemném větříku. Tehdy spatřila ty dva muže, kteří se opírali o stěnu restaurace. Ve světle zářivky si všimla, že jeden z nich něco hledá v mobilu. Schovala se za vybledlý závěs o chvíli dřív, než ten druhý vzhlédl k jejímu oknu. Uviděla jeho tvář, tmavou a zaťatou jako pěst. Řekl něco svému kumpánovi, jenž také zvedl oči k oknu.

V hotelu Ochoa už pro ni nebylo bezpečno. Odstoupila od okna, oblékla si špinavé šaty a zamířila ke dveřím. Když je otevřela, dovnitř vpadli dva chlapi. Jeden jí podržel ruce za zády a druhý jí omotal ústa i nos šátkem. Snažila se zadržet dech a vyprostit se ze železného stisku, který ji drtivě svíral. Nijak si však nepomohla. Několik minut se tiše vzpouzela, ale bylo to marné a jen se tím připravovala o zbytky kyslíku v plicích. Přes veškerou snahu se za chvíli prosadil její autonomní systém a Soraya se nadechla. Jednou, podruhé. Vtom se jí obrátil žaludek, vdechla totiž cosi strašlivě smrdutého. Do očí jí vyhrkly slzy a stékaly po tvářích. Zalapala po čerstvém vzduchu, vzápětí ji však obklopila černá tma a její tělo se zhroutilo do rukou nezvaných hostů.

Arkadin uviděl, jak hladinu rozčísla hřbetní ploutev. Soudě podle její velikosti šlo o velkého žraloka dlouhého dobré tři metry. Připlouval přímo k zádi člunu – vzhledem k množství krve ve vodě se nebylo čemu divit.

Arkadin na Stěpanovi „pracoval“ tři hodiny, až z něj zbyla jen zakrvácená troska, která se choulila na boku jako lidské embryo a neovladatelně štkala. Krev z tisíce ran odkapávala na palubu, kde se mísila s mořskou vodou a tvořila růžové potůčky.

Pavel byl výslechu svědkem. Musel tomu masakru přihlížet a poslouchat Stěpanův křik, že je nevinný. Pak přišla řada na Pavla. Předpokládal, že na něj Arkadin vytáhne nůž na kuchání ryb jako na Stěpana, klíčovou součástí výslechu však byl moment překvapení a hrůza z nečekaného.

Arkadin přivázal Pavla za nohy k navijáku a spustil ho hlavou dolů ze zádi lodě. S každým dalším ponořením prodlužoval čas pod vodou, aby Pavel pošesté či posedmé dospěl k přesvědčení, že se utopí. Pak mu Arkadin nařízl kůži pod oběma očima. Když z ran vytryskla krev, znovu Pavla spustil do vody. Tak to pokračovalo asi čtyřicet minut. Poté se objevil žralok. Pavel ho určitě viděl. Když ho totiž El Heraldo vytáhl nahoru, byl k smrti vyděšený.

Arkadin této slabosti využil a třikrát v rychlém sledu tvrdě udeřil Pavla do hrudníku a zlomil mu dvě nebo tři žebra. Pavel se začal zajíkat a dýchání mu působilo značnou bolest. El Heraldo na šéfovo znamení spustil Pavla zpátky do vody. Žralok připlul zvědavě blíž, aby se podíval, co se to tam děje.

Pavel sebou začal ve vodě panicky mrskat, čímž jen podnítil žralokův zájem. Žraloci mají špatný zrak, a tak se spoléhají na čich a pohyb. Třímetrový dravec zavětřil čerstvou krev a ze zmítání kořisti usoudil, že je raněná, a zvýšeným tempem k ní zamířil.

Arkadin si náhlého zrychlení hřbetní ploutve všiml a zvedl ruku. To byl signál pro El Heralda, aby otočil navijákem. Těsně předtím, než se Pavlova hlava a ramena vynořily z vody, se jeho tělo otřáslo a divoce se zhouplo útokem žraloka. Když pak Pavel visel ve vzduchu, El Heraldo ze sebe vyrazil výkřik, vytasil pistoli, naklonil se přes záď člunu a vystřílel do ohromné ryby celý zásobník.

Zatímco se voda vařila a černala žraločí krví, Arkadin přešel k navijáku, zatočil s ním a spustil vřeštícího a plačícího Pavla na palubu. Arkadin dopřál El Heraldovi trochu radosti. Od té doby, co před třemi lety žralok ukousl jeho mladšímu bratrovi nohu, měl El Heraldo na tyhle ryby spadeno a vždycky, když spatřil ve vodě typickou ploutev, probudil se v něm mstitel. Tuto pochmurnou epizodu z rodinné historie El Heraldo Arkadinovi prozradil jednou večer, kdy se hodně opil a propadl smutku.

Arkadin obrátil svou pozornost na Pavla. To, co započalo opakované tonutí, žralok dokončil. Pavel vypadal příšerně. Ryba mu utrhla kus levého ramene a tváře, takže silně krvácel. To však v danou chvíli byl asi jeho poslední problém. Při útoku žraloka Pavel utrpěl obrovský šok. Jeho vytřeštěné oči zoufale těkaly z místa na místo, ale nemohly pořádně zaostřit. Zuby mu neovladatelně drkotaly a odporně páchl po výkalech.

Arkadin na to nedbal, dřepl si vedle svého kapitána a položil mu ruku na hlavu. „Pavle Michajloviči, příteli můj, musíme vyřešit jednu velice vážnou věc. A máte to plně ve svých rukou. Stěpan nebo vy předáváte informace někomu zvenčí. Stěpan přísahá, že on to není, takže už bohužel zbýváte jen vy.“

Hrůzou i bolestí naříkající a sténající Pavel na to nereagoval, dokud mu Arkadin nepraštil hlavou o palubu.

„Buďte trochu chlap, Pavle Michajloviči! Soustřeďte se! V sázce je váš život.“ Když na něm Pavel konečně spočinul pohledem, Arkadin se usmál a pohladil ho po vlasech. „Já vím, že to bolí, příteli, vždyť krvácíte jako prase na porážce! Ale brzy to skončí. El Heraldo vás rychle zašije, je to machr, můžete mi věřit. Mám pro vás férovou nabídku. Vy mi teď hezky povíte, pro koho pracujete a co všechno jste mu řekl, a my vás dáme do hromady. Budete zase chlapík. A navíc nechám rozhlásit, že tím fízlem byl Stěpan. Váš zaměstnavatel se uklidní a vy mu budete dál předávat informace jako doteď, jen s tím rozdílem, že pouze ty, které vám sám připravím. Co tomu říkáte? Berete?“

Pavel zasténal a přikývl. Mluvit si asi ještě netroufal.

„Výborně.“ Arkadin vzhlédl k El Heraldovi. „Už ses nabažil?“

„Ten hajzl to má za sebou.“ El Heraldo si spokojeně odplivl do vody. „A teď ho sežerou vlastní kamarádi.“

Arkadin se podíval na ležícího Pavla a pomyslel si: A tenhle hajzl dopadne úplně stejně.

Muž s pronikavýma modrýma očima pokynul rukou. „Pane Willarde, posaďte se, prosím. Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Whisky bych neodmítl,“ odvětil Willard.

Mladík, který sem Willarda dovedl, mezitím zmizel a po chvíli se znovu objevil s tácem, na němž stála staromódní sklenka s whisky, jeden pohárek s vodou a další s ledem.

Willard odsunul židli a posadil se k jídelnímu stolu, ale připadalo mu, jako by to udělal někdo úplně jiný. Mladý muž před Willarda položil všechny tři sklenice, pak vyšel z dveří knihovny a tiše za sebou zavřel.

„Nechápu, jak jste mě mohli očekávat,“ řekl Willard. Pak si vzpomněl, že osm hodin brouzdal na internetu a snažil se o klubu Monition něco zjistit. „Moje počítačová IP adresa je chráněná.“

„Nic není stoprocentně chráněné.“ Muž uchopil knihu, otočil ji dokola a posunul ji k Willardovi. „Zajímalo by mě, jak tomu rozumíte.“

Willard se podíval na ilustraci s řadou písmen a podivných symbolů. Poznával latinku, ostatní znaky mu však nic neříkaly. Pak mu přeběhl mráz po zádech. Pokud se nemýlil, šlo o stejný nápis jako na těch fotkách rytiny, které jemu a Peteru Marksovi ukázal Oliver Liss.

Vzhlédl k těm elektrizujícím modrým očím a řekl: „Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Povězte mi, pane Willarde, zajímáte se o historii?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Pak víte o králi Šalamounovi.“

Willard pokrčil rameny. „Asi víc než většina lidí.“

Muž naproti němu se opřel a propletl si prsty na štíhlém břiše. „Šalamounův život a doba jsou opředeny mýty a legendami. Stejně jako v Bibli je často těžké, ne-li nemožné odlišit pravdu od smyšlenek. Proč? Protože jeho žáci měli na utajení pravdy velký zájem. Ty nejbláznivější báchorky se točí kolem Šalamounova pokladu. Prý obsahoval tolik zlata, že si to nikdo nedokáže představit. Historici i archeologové dnes podobné příběhy běžně označují za zkreslené nebo úplně vymyšlené a nevěnují jim pozornost. Za prvé, kde by se takové množství zlata vzalo? Pocházelo snad ze Šalamounových pověstných dolů? I kdyby král zapřáhl deset tisíc otroků, za svého krátkého života by tak obrovský poklad nemohl v žádném případě nashromáždit. V současnosti se proto pokládá za fakt, že žádné zlato krále Šalamouna nikdy neexistovalo.“

Předklonil se a křivým ukazovákem poklepal na obrázek v knize. „Tato řada písmen a symbolů ale svědčí o něčem jiném. Je to nápověda – ale nejen to, jde o mnohem víc. Je to zpráva pro ty, kteří nezavírají oči před faktem, že Šalamounův poklad skutečně existuje.“

Willard se bezděčně pousmál.

„Je vám něco k smíchu?“

„Promiňte, ale tyhle naivní pohádky opravdu nejde brát vážně.“

„Jestli chcete, můžete kdykoli odejít. Třeba hned.“

Když muž začal otáčet otevřenou knihu zpátky k sobě, Willard natáhl ruku a zarazil ho.

„Ale mně se odejít nechce.“ Willard si odkašlal. „Mluvil jste o pravdě a výmyslech.“ Na chvíli se odmlčel. „Třeba by pomohlo, kdybyste se mi představil.“

„Benjamin El-Arian. Jsem jedním z několika badatelů, které klub Monition zaměstnává. Zabýváme se otázkami dávné historie a jejich dopadem na současnost.“

„Nezlobte se, ale ani na chvíli nevěřím tomu, že mi po osmi hodinách pátrání na internetu po informacích o klubu Monition najednou zničehonic udělí audienci nějaký obyčejný badatel. Pane El-Ariane, vy možná opravdu jste vědec, ale určitě nejen to.“

El-Arian si jej nějakou dobu zamyšleně měřil. „Pane Willarde, mám dojem, že jste dost chytrý a vnímavý na to, abyste poznal, že si nedělám legraci.“ Vzal knihu a obrátil stránku. „A nezapomínejme, prosím, že jste přišel vy za mnou, nikoli já za vámi. Zřejmě jste se chtěl něco dozvědět.“ Jeho oči se rozzářily a objevil se v nich výraz, který by snad šlo označit za radostný. „Nebo jste měl v úmyslu nechat se tady zaměstnat a vetřít se do našich řad, jak se vám to povedlo v Národní bezpečnostní agentuře?“

„Překvapuje mě, že o tom víte. Tohle není běžně dostupná informace.“

„Pane Willarde,“ řekl El-Arian, „my o vás víme všechno. Známe i vaši roli v projektu Treadstone.“

Aha, konečně se dostáváme k jádru věci, napadlo Willarda. Nehnul ani brvou a zadíval se na Benjamina El-Ariana, jako by to byl pavouk sedící uprostřed své pavučiny.

„Pokud se nemýlím, Treadstone je pro vás tak trochu srdeční záležitost,“ pokračoval El-Arian, „takže vám řeknu, co všechno víme. Jestli se v něčem mýlím, klidně mě opravte. Treadstone založil Alexander Conklin v rámci CIA. Z bran jeho školy vyšli jen dva absolventi: Leonid Danilovič Arkadin a Jason Bourne. Vy jste Treadstone pod záštitou Olivera Lisse nedávno vzkřísil, jenže Liss vám téměř okamžitě začal velet ještě větší měrou než CIA vašemu předchůdci.“ Odmlčel se a poskytl Willardovi čas, aby ho mohl poopravit nebo něco namítnout. Když toho jeho host nevyužil, El-Arian pokýval hlavou. „Tohle všechno je ale jen úvod.“ Znovu poklepal na knihu. „Liss vám dal za úkol najít zlatý prsten s touto rytinou, a proto by vás mohlo zajímat, že nejedná o své vlastní vůli.“

Willard se napjal. „Tak pro koho ve skutečnosti dělám?“

El-Arianův úsměv měl ironický nádech. „To je složité, ostatně jako všechny věci v této záležitosti. Člověk, který akci poskytuje své finanční i informační zdroje, se jmenuje Džalal Essai.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„To je naprosto v pořádku. Džalal Essai se nepohybuje ve vašich kruzích. Stejně jako já se snaží, aby se o něm lidé vašeho typu raději nikdy nedozvěděli. Je členem klubu Monition – nebo spíše byl. Víte, tento prsten byl mnoho let pokládán za ztracený. Je jediný svého druhu, jak za chvíli sám pochopíte.“

Benjamin El-Arian vstal, přešel k policím s knihami a stiskl tajné tlačítko. Část knihovny se náhle otevřela a odhalila čajový servis sestávající z tepané mosazné konvice, talířků se sladkostmi a šesti sklenek útlých jako štamprle, ale zhruba třikrát tak vysokých. Muž vše naložil na tác, který pak přinesl ke stolu.

Obřadně nalil čaj do dvou sklenic a pokynul Willardovi, aby si nabídl sladké pečivo. Pak se pohodlně posadil a vychutnával si svůj nápoj, v němž Willard poznal sladký mátový čaj, marockou specialitu.

„Zpátky k našemu tématu.“ El-Arian si vzal malý zákusek a strčil si jej do úst. „Rytina na tom prstenu nám říká, že zlato krále Šalamouna není žádný výmysl, ale opravdu existuje. Nápis obsahuje určité ugaritské symboly. Šalamoun na svém dvoře zaměstnával řadu věštců a tito věštci, nebo alespoň někteří z nich, se vyznali v alchymii. Zjistili, že vyslovením jistých ugaritských slov ve spojení s vědeckými postupy, které sami vyvinuli, lze měnit olovo ve zlato.“

Willard chvíli jen ohromeně seděl. Nevěděl, jestli se má smát, nebo plakat. „Olovo ve zlato?“ zopakoval nakonec. „Takhle doslova?“

„Takhle doslova.“ El-Arian snědl další cukroví. „To je odpověď na zdánlivě neřešitelnou otázku, kterou jsem vám předestřel: Jak mohl Šalamoun za svého krátkého života nashromáždit takové množství zlata?“

Willard si poposedl. „Takže vy se tady zabýváte výzkumem pohádek?“

El-Arian vykouzlil jeden ze svých záhadných úsměvů. „Jak jsem řekl, můžete kdykoli odejít. Ale vy to neuděláte.“

Willard vzdorovitě vstal. „Jak to víte?“

„Jednoduše. Zatím jsem vás sice nepřesvědčil, ale ta myšlenka je příliš lákavá.“

Willard rovněž nasadil tajemný úsměv. „I když je to jen pohádka.“

El-Arian odsunul židli a vykročil k otvoru v knihovně, odkud předtím přinesl čaj a sladkosti. Sáhl do stínu, něco z něj vytáhl a pak to položil na stůl vedle Willarda.

Willard se chvíli upřeně díval El-Arianovi do očí, teprve pak pohled sklopil. Zvedl ze stolu zlatou minci. Vypadala starobyle. Byla na ní vyražená pěticípá hvězda s nápisy GRAM, MA, TUM, TL, TRA mezi jednotlivými cípy. Uprostřed hvězdy se nacházel jakýsi znak, byl ovšem tak ošoupaný, že nešlo rozlišit, oč se jedná.

„Ta pěticípá hvězda je symbolem krále Šalamouna, i když za něj různé zdroje považují hvězdu šesticípou, kříž s vyrytými hebrejskými písmeny nebo dokonce keltský uzel. Na prstenu, který vždy nosil, však byla zobrazena právě pěticípá hvězda. Ten prsten měl údajně kouzelnou moc, například králi umožňoval chytat démony a mluvit se zvířaty.“

Willard se zasmál. „Takovým báchorkám přece nevěříte.“

„Ovšemže ne,“ přisvědčil El-Arian. „Ale na druhou stranu ta zlatá mince bezpochyby pochází ze Šalamounova pokladu.“

„Nechápu, kde berete tu jistotu,“ divil se Willard. „Na světě není žádný odborník, který by to mohl prokázat.“

Na El-Arianovy rty se vrátil onen záhadný úsměv. „Zjistili jsme, jak je stará. A navíc jsme objevili něco ještě mnohem důležitějšího. Obraťte tu minci, prosím.“

K Willardovu překvapení a údivu byl rub mince úplně odlišný.

„Vidíte, tahle strana není ze zlata,“ řekl El-Arian. „Je z olova, původního kovu, který se nestačil přeměnit ve zlato.“

15

Moira vyrazila z Guadalajary častě ráno do kraje modré agáve v mexickém státě Jalisco. Po nekonečném, šmolkově modrém nebi plulo jen pár rozmazaných oblaků. Slunce mělo i takhle zrána velkou sílu a velice rychle rozehřálo vzduch, takže k poledni musela Soraya vytáhnout okénka a zapnout klimatizaci. Několikrát jí vypadl signál mobilního telefonu a najít Amatitán bez navigace pro ni nebylo vůbec snadné.

Během jízdy se v duchu vrátila k rozhovoru s Robertem Corellosem a snažila se jej zasadit do správné perspektivy. Proč jí řekl, že Berengárii pověřil, aby převzala obchody po svém bratrovi? Proč by proboha svěřoval svou existenci do rukou nějaké ženské? Moira poznala řadu mužů Corellosova ražení a žádný neměl na ženy zrovna osvícené názory. Sloužily jim jen k sexu, vaření a plození dětí. Nic víc od nich neočekávali.

Nad těmito otázkami přemítala celé hodiny, až nakonec spatřila Amatitán. Corellos zoufale prahl po pomstě. Pro prchlivého muže jeho temperamentu to byla věc cti. Nasadil svému bratranci parohy, ale to mu nestačilo. Corellosova snaha zatáhnout Narsica do stylu života, který se jeho bratranec tak usilovně snažil nechat za sebou, měla jistou logiku. V tom spočívala ona pomsta.

Pokud Berengária skutečně zdědila byznys s drogami, znamenalo to, že všechno ze zákulisí řídí někdo jiný. Nepochybně muž. Ale kdo? Corellos jí to neprozradil a ona mu nemohla nabídnout nic kromě svého těla, což ovšem zavrhla. S Berengárii to však bylo něco jiného. Možná skutečně byla piraňa, ale s nimi měla Moira své zkušenosti. Jedna věc však budila velké podezření: Corellosovi vůbec nedělalo vrásky, že člověk, který ukradl ten počítač, má teď přístup ke Gustavovu seznamu klientů. Nabízelo se vysvětlení, že s ním Corellos spolupracuje.

Po obou stranách ubíhala nekonečná pole modrých agáve, z nichž se vyrábí tequilla. Zpocení zemědělci se plahočili mezi rostlinami a sténali námahou. Kdesi vpředu ležela farma Skydelových.

Pokud Essaiův notebook, tedy počítač ukradený Gustavu Morenovi, obsahoval seznam zákazníků toho drogového bossa, muselo v něm být ještě něco jiného, co mělo pro jejího zaměstnavatele velkou cenu. A Moira by se vsadila, že nešlo jen o rodinnou historii, jak Essai tvrdil. Tak proč jí lhal? Co před ní tají?

„Oliver Liss vám od první chvíle lhal,“ řekl Benjamin El-Arian.

„Já předpokládám, že mi lžou všichni,“ opáčil Willard. „Je to nutné zlo života, který vedu.“

Oba muži kráčeli maorskou zahradou před knihovnou klubu Monition. Tady byli chráněni před větrem a slunce stojící vysoko na obloze je hřálo do ramen.

„Takže jste s tím smířený.“

„Samozřejmě že ne.“ Willard se zhluboka nadechl. Na zahradě se nacházela nějaká rostlinka – bylina či koření –, jejíž vůně mu byla příjemná a povědomá. „Můj život je válka. Prosívám lži jako písek a naučil jsem se z nich vybírat zrnka pravdy. A podle té se potom zařídím.“

„Vy už víte, že Oliver Liss vás nenechá vést projekt Treadstone, jak byste si představoval.“

„Jistě, ale potřeboval jsem někoho, kdo mi pomůže Treadstone nastartovat. Cíle nás dvou se diametrálně rozcházejí, ale neměl jsem jinou možnost: buď Liss, nebo se projekt nerozběhne.“

„A teď se objevil někdo jiný,“ řekl El-Arian. „Lisse ovládá Džalal Essai. Jak jsem vám řekl, Essai býval členem klubu Monition. V současné době podniká na vlastní pěst.“

„Co ho k tomu vede?“ zeptal se Willard.

„Totéž, co vám zabránilo odejít z knihovny.“

„Zlato krále Šalamouna?“

El-Arian přikývl. „Jakmile zjistil, že se Šalamounův prsten neztratil, okamžitě se rozhodl ten poklad ukořistit.“

Willard se zastavil a otočil se k El-Arianovi. „O jakém množství zlata se tady bavíme?“

„Úplně přesně vám to nikdo neřekne, ale kdybych to měl odhadnout, viděl bych to někde mezi padesáti a sto miliardami dolarů.“

Willard tiše hvízdl. „Kvůli takovému balíku peněz by klidně dezertovala celá armáda.“ Pak se poškrábal na skráni. „Nějak mi ale uniká, proč mi tohle všechno říkáte.“

„Ten Šalamounův prsten má Bourne,“ vysvětlil mu El-Arian. „A druhý produkt Treadstonu Leonid Arkadin zase vlastní jistý notebook. Alex Conklin před lety Bournea vyslal s rozkazem ukrást ten počítač Džalalu Essaiovi. Bourne to udělal, ale z neznámého důvodu ho svému šéfovi neodevzdal. Roky jsme ho marně hledali. Když už se zdálo, že se nad ním slehla zem, jeden z našich informátorů nám prostřednictvím agenta Marlona Etany oznámil, že ukradený počítač má Arkadin. Jak k němu přišel? Asi před měsícem byl zavražděn kolumbijský drogový boss Gustavo Moreno, ale notebook s podrobným seznamem jeho klientů se u něj doma nenašel. Arkadinovi se ho podařilo propašovat ven a teď informace, které jsou v něm obsažené, využívá k tomu, aby se naboural do Morenových kšeftů.“

„Jde o stejný notebook, který ukradli Džalalu Essaiovi?“

„Ano.“

„Jak se proboha ocitl u Gustava Morena?“ El-Arian pokrčil rameny. „To je záhada, kterou musíme teprve rozluštit.“

Willard o tom chvíli přemítal. „Vás každopádně seznam distributorů drog nezajímá. Co je na tom počítači tak zvláštního?“

„Na jeho harddisku se nachází skrytý soubor s nápovědou, kde leží zlato krále Šalamouna.“

Willard se podivil. „Chcete říct, že Arkadin má návod, jak to zlato najít?“

El-Arian potřásl hlavou. „Pochybuju, že Arkadin o existenci toho tajného souboru ví. Jak jsem řekl, ukradl ho kvůli seznamu Morenových zákazníků. Ale i kdyby o tom souboru věděl, neuměl by ho otevřít. Je totiž chráněný.“

„Nic není stoprocentně chráněné, jak jste mi sám vysvětlil.“

„Až na tenhle soubor. Žádný dešifrovací program ani nejchytřejší počítač světa ho nedokáže odemknout. Existuje jediný způsob, jak soubor přečíst. Ten notebook má zvláštní zdířku. Když do ní vložíte Šalamounův prsten, zabudovaná čtečka prohlédne rytinu na vnitřní straně a soubor se otevře.“

„Takže ten počítač měl Essai,“ řekl Willard. „A co prsten?“

„Džalal Essai měl obojí.“

„Tak tomu nerozumím. Proč se potom nevydal hledat Šalamounovo zlato?“

„Protože i kdyby ten soubor otevřel, nedokázal by se podle něj zařídit.“ El-Arian přešel ze slunce do stínu a zdálo se, že změnil vzhled i postavu, jako by se rozdělil na dva lidi, kteří se nepohybovali úplně synchronně. „V tom souboru chybí část instrukcí.“

„A Essai ji nemá.“

„Ne.“

„Kdo tedy?“ zeptal se Willard.

„Je uložena ve speciální místnosti v jednom domě v Tineghiru. To je město v pohoří Vysoký Atlas v Maroku.“

Willard zavrtěl hlavou. „Vím, že po bitvě je každý generál, ale proč ten prsten i počítač svěřili právě Essaiovi?“

„Jeho rodina je nejstarší a nejvíc nábožensky založená. Dospělo se k názoru, že Essai je nejlepší kandidát.“

Nastala krátká odmlka, během níž oba muži zřejmě přemítali o chybnosti toho rozhodnutí.

„Pořád nerozumím tomu, proč se teď tohle všechno děje. V jednu chvíli jste přece museli mít prsten i notebook. Proč jste se tedy nezmocnili toho zlata?“

„To jsme samozřejmě chtěli,“ řekl El-Arian, „ale bohužel to nešlo. Chyběla nám ta část instrukcí, o které jsem vám říkal. Po desítkách let pátrání byla čirou náhodou objevena plná verze, když zemětřesení v Íránu odhalilo archeologické naleziště plné věcí odnesených z velké knihovny v Alexandrii před prvním požárem. Jeden svitek obsahoval informace o dvoře krále Šalamouna.“

„A tohle vyšlo najevo až poté, co prsten zmizel a notebook někdo ukradl.“

„Správně.“ El-Arian rozpřáhl ruce. „Teď tedy vidíte, kde se naše cíle protínají. Vy chcete svést Bournea s Arkadinem dohromady, abyste jednou provždy zjistil, kdo z nich je lepší bojovník. My zase chceme Šalamounův prsten a ten počítač.“

„Promiňte, ale nechápu, jak to spolu souvisí.“

„My jsme se ten notebook snažili od Arkadina získat, bohužel neúspěšně. Přišel jsem o všechny zabijáky, které jsem na něho poslal, a už mě unavuje posílat své lidi na jistou smrt. Na druhou stranu vím, že se CIA už léta pokouší zlikvidovat Bournea, a také bez úspěchu. Jediný způsob, jak získat to, co chceme, je postavit ty dva proti sobě.“

„Bourne má ten Šalamounův prsten nejspíš u sebe, ale bude mít Arkadin ten notebook?“

„V poslední době ho nespouští z očí.“

Znovu vykročili a prošli kolem fontány, kde seděl drozd, pil vodu a nervózně je sledoval. Willard měl pro jeho neklid porozumění.

„Jestli jsem nevěřil Oliveru Lissovi,“ řekl Willard, „proč bych měl věřit vám?“

„Já nečekám, že mi budete věřit,“ ujistil ho El-Arian. „Ale abych vám dokázal, že to myslím upřímně, něco vám nabídnu: vy mi pomůžete dostat Bournea a Arkadina na jedno místo, což přece sám chcete, a já vás zbavím Olivera Lisse.“

„Jak to chcete udělat? Liss má velkou moc.“

„Věřte mi, pane Willarde, Oliver Liss neví, co to moc je.“ Benjamin El-Arian se otočil. Odraz slunečních paprsků v jeho očích připomínal jiskření startujícího motoru. „Odklidíme ho z vašeho života.“

Willard zavrtěl hlavou. „Sliby mi nestačí. Budu chtít půlku na dřevo a zbytek, až Bournea s Arkadinem svedu dohromady.“

El-Arian rozpřáhl ruce. „Bavíme se o člověku, ne o penězích.“

„To je váš problém,“ řekl Willard. „Já nezačnu nic dělat, dokud svá slova nepodpoříte činy.“

„No tak dobře.“ El-Arian se usmál. „Jen budeme muset panu Lissovi trochu přestavět kulisy.“

Hacienda Skydelových se rozkládala uprostřed ohromné usedlosti. Byla postavena ve španělském koloniálním slohu, a tak měla bílé štukované stěny, vyřezávané dřevěné okenice, zdobené kování a na střeše zaoblené cihlově červené tašky. Na zaklepání přišla otevřít jakási služebná ve stejnokroji, a když se Moira představila, žena ji zavedla dlážděnou halou přes velký, chladný obývací pokoj ven na terasu s výhledem na antukový tenisový kurt, zahradu a bazén, v němž plavala kolečka jiná žena – zřejmě Berengária Morenová. Za tímto výjevem se táhla všudypřítomná pole modré agáve.

K Moiře dolehla opojná vůně růží. Služebná ji vedla dál k muži sedícímu u stolku ze skla a ohýbaného železa, obtěžkaného jídlem na mexických talířích z pálené hlíny a džbánky s červenou a bílou sangrií s plátky čerstvého ovoce.

Muž při jejím příchodu vstal a usmál se od ucha k uchu. Měl na sobě froté tričko a bermudy odhalující štíhlé, chlupaté tělo.

„Barbaro!“ zavolal přes rameno. „Máme tady hosta!“

Pak napřáhl paži a sevřel Moiře ruku. „Dobrý den, seňorito Trevorová. Narsico Skydel. Velice rád vás poznávám.“

„Potěšení je na mé straně,“ odtušila Moira.

„Prosím.“ Pokynul rukou. „Udělejte si pohodlí.“

„Děkuji.“ Moira si vybrala křeslo v jeho blízkosti.

„Bílou, nebo červenou?“

„Bílou, prosím.“

Nalil dvě sklenky bílé sangrie, jednu jí podal a pak se posadil. „Máte za sebou dlouhou cestu. Určitě vám vyhládlo.“ Ukázal na pokrmy. „Nabídněte si.“

Zatímco si nabírala jídlo na talíř, Berengária Morenová – zde vystupující jako Barbara Skydelová – dokončila plavecký trénink, osušila se a vykročila po kamenné pěšince na terasu. Byla to vysoká, štíhlá žena s vlasy zmáčenými vodou, které si sčesala do úhledného copu. Moira si ji v duchu představila, jak podvádí manžela s Robertem Corellosem. Barbara došla na terasu a bosky k nim zamířila. Její stisk ruky byl chladný, pevný a profesionální.

„Narsicův mluvčí říkal, že píšete článek o tequille, je to tak?“ Na ženu měla hluboký a zvučný, jako by se v raném mládí učila zpívat.

„Ano.“ Moira si usrkla sangrie.

Narsico ji začal poučovat, že její tequilla byla vyrobena z pini, tedy srdce agáve.

Barbara ho však přerušila. „A co to bude za článek?“ Posadila se ke stolu naproti nim, což Moiře mnohé napovídalo. Přirozené by bylo usednout po manželově boku.

„Chci se na věc podívat ze sociologického hlediska. Jak tequilla vznikla, co pro Mexičany znamená a tak podobně.“

„A tak podobně,“ zopakovala Barbara. „Pro začátek by vás mohlo zajímat, že tequilla vůbec není mexický nápoj.“

„Ale Mexičané přece agáve znali.“

„Jistě.“ Barbara Skydelová si vzala talíř a naplnila jej jídlem z různých servírovacích táců. „Piňa se stovky let vařila a prodávala jako sladkost. Pak sem vtrhli Španělé. V roce 1530 se v tomto úrodném údolí usadili španělští františkáni a založili město Santiago de Tequilla. A právě františkány napadlo nechat sladkou piňu zkvasit a výsledkem byl silný alkohol.“

„Takže agáve byla součástí mexické kultury, kterou španělští conquistadoři přijali a změnili k obrazu svému,“ řekla Moira.

„Ono je to bohužel ještě horší.“ Barbara si olízla konečky prstů, čímž Moiře připomněla Roberta Corellose. „Conquistadoři Mexičany jen zabíjeli, a františkáni, kteří s nimi cestovali, systematicky likvidovali mexický styl života a nahrazovali jej obzvlášť drsnou španělskou verzí katolicismu. Když se to vezme etnicky, mexickou kulturu zničila španělská církev.“ Procedila úsměv skrz zuby. „Conquistadoři byli jen vojáci a pásli po mexickém zlatu. Františkáni byli vojáci Boha a šlo jim o mexickou duši.“

Zatímco si Barbara nalila pohár krvavě rudé sangrie, Narsico si odkašlal. „Jak vidíte, z mé ženy se stala vášnivá obhájkyně mexického způsobu života.“

Zdálo se, že je z téhle debaty v rozpacích, jako by se jeho žena dopustila nějakého společenského faux pas. Moira zauvažovala, jak dlouho už jsou asi Barbařiny názory jablkem sváru mezi manželi. Nesouhlasil s ní nebo považoval její otevřenost za špatnou reklamu pro svou firmu, která naprosto závisela na zákaznících?

„Vy jste měla dříve jiný názor, seňoro Skydelová?“

„Vyrůstala jsem v Kolumbii, a tak jsem znala jen boj svého národa proti vojenským diktátorům a fašistickým armádám.“

Narsico teatrálně vzdychl. „Mexiko ji změnilo.“

Moiře neušel náznak trpkosti v jeho hlase. Pozorně sledovala Barbaru při jídle, tedy při běžné činnosti, která často o lidech odhalí víc, než si uvědomují. Barbara jedla rychle a hltavě, jako by se bála, že jí to snad někdo sní. Moira přemítala, v jakém prostředí asi vyrůstala. Jako jediná dcera v rodině dostávala spolu se svou matkou najíst až poslední. Bylo vidět, že se na jídlo plně soustředí, jako by si ho chtěla co nejvíc vychutnat. Moiře se její styl líbil a znovu si vzpomněla, že ji Corellos označil za piraňu.

V té chvíli zazvonil Narsicovi mobilní telefon, on ho zvedl, vstal a omluvil se. Moira si všimla, že když odkráčel zpátky do haciendy, Barbara se za ním ani nepodívala.

„Jak už jste asi pochopila,“ řekla Barbara, „ten váš článek se dá napsat mnoha různými způsoby.“ Mluvila zpříma a přitom se člověku neochvějně dívala do očí. „Ráda bych jeho vyznění ovlivnila.“

„Už se vám to povedlo.“

Barbara přikývla. Patřila k těm šťastným ženám s báječnou postavou, hladkou pletí a pevným trénovaným tělem, které dokážou přirozeně odolávat stárnutí. Těžko říct, kolik jí vlastně bylo. Podle chování ji Moira tipovala na čtyřicet, ale vypadala o dobrých pět nebo šest let mladší.

„Odkud jste?“

„Právě jsem přijela z Bogoty,“ odpověděla Moira. Věděla, že riskuje, ale neměla času nazbyt a chtěla využít Narsicovy nepřítomnosti. „Byla jsem za Robertem Corellosem, Narsicovým bratrancem.“ Pozorně sledovala Berengáriin výraz. „A shodou okolností také vašim dobrým známým.“

Po tváři Berengárie Morenové se mihlo cosi temného a chladného. „Nevím, jak to myslíte, s Corellosem jsem se nikdy nesetkala tváří v tvář,“ odsekla.

„A co z úst do úst?“

Barbara hodnou chvíli jen seděla a nepohnula ani brvou. Když znovu otevřela ústa, už vůbec nevypadala hezky ani přitažlivě a Moira najednou přesně věděla, co měl Corellos na mysli. A hele, připlouvá piraňa, pomyslela si.

Barbara tiše a výhružně zavrčela: „Mohla bych vás odsud nechat vyvést, zmlátit vás do bezvědomí nebo rovnou…“ Zbytek věty nedořekla.

„Nebo co?“ popíchla ji Moira. „Dát mě zabít? Obě přece víme, že na to by váš manžel neměl.“

Barbara Skydelová nečekaně vyprskla smíchy. „Jesus mio, umíte si to představit?“ Vzápětí však vystřízlivěla. „Roberto vám neměl co říkat, co se mezi námi dvěma stalo.“

„To si budete muset vyřídit s ním.“

Moiře neušlo, že se Barbara ohlíží k domu, kde Narsico s telefonem u ucha přecházel za jedněmi z prosklených dveří.

Barbara vstala. „Nepůjdeme se trochu projít?“

Moira zaváhala, pak dopila zbytek sangrie, vstala a vykročila za Barbarou podél tenisového kurtu směrem k zahradám. Když se vzdálily od haciendy, Barbara se k ní uprostřed suchých zakrslých kosodřevin otočila. „Vy mě vážně zajímáte. Ráda bych věděla, co jste zač. Novinářka rozhodně ne.“

Moira se duševně připravila na nejhorší. „Proč myslíte?“

Barbara se k ní hrozivě naklonila, jak to dělávají někteří muži. „Roberto by o nás žádnému novináři nikdy neřekl. Nic by neprozradil.“

„Co vám na to mám říct?“ Moira pokrčila rameny. „Líbila jsem se mu.“

Barbara se ušklíbla. „Robertovi se nelíbí nikdo, má totiž rád jen sebe.“ Nachýlila hlavu a její chování se najednou změnilo z výhrůžného na svůdné. Přitlačila Moiru ke kmeni stromu, zvedla ruku a omotala si kolem ukazováku pramínek Moiřiných vlasů. „Takže jste s ním šukala nebo jste mu ho aspoň vykouřila.“

„Ani se mě nedotkl.“

Barbara pohladila Moiru po tváři hřbetem ruky. Žárlila, snažila se ji svést, nebo si s ní jen hrála?

„Nějak jste se mu vetřela do přízně. Jak se vám to podařilo?“

Moira se usmála. „Ve škole šarmu jsem byla nejlepší ze třídy.“

Barbařiny dlouhé prsty jí přejížděly po tváři a uchu jako pírka. „Zajímalo by mě, kam si vás Roberto zařadil. On je sice surovec a prasák, ale má jednu velkou přednost: čich na lidi. Po pár minutách každého prokoukne. Takže si kladu otázku, proč jste sem přišla.“ Přitiskla rty k Moiřině tváři. „Troufnu si tvrdit, že rozhovor s mým manželem tím pravým důvodem není.“

Moira cítila, že pokud chce získat navrch, musí Barbaru něčím šokovat. „Vyšetřuji vraždu muže, kterého před několika týdny našli na vaší usedlosti.“

Barbara odstoupila. „Vy jste policajtka? O tu vraždu se zajímá i americká policie?“

„Nejsem od policie, ale od FBI,“ řekla Moira.

Barbara zůstala stát jako opařená. „Panebože, tak takhle jste se vetřela k Robertovi.“

„Berengárie, chci, abyste mě zavedla na místo, kde se našla ta mrtvola. Pokud možno hned.“

Bourne řídil šedý opel patřící Ottaviu Morenovi a přesně se držel Covenova popisu cesty. Ottavio seděl vedle něj a svědomitě připravoval věci, které předtím Bourne nakoupil. Mlčeli, slyšet bylo jen hučení pneumatik na silnici a svist protijedoucích aut pronikající zavřenými okny.

„Dvacet minut,“ řekl Bourne nakonec.

„To stihneme,“ odvětil Ottavio, aniž by zvedl hlavu od práce. „Bez obav.“

Bourne žádnými obavami netrpěl, neměl to v povaze, a pokud snad kdysi ano, výcvik v Treadstonu to z něj dávno vyhnal. Myslel na Covena, což bylo nepochybně krycí jméno tajného agenta CIA. Bourne dobře věděl, že CIA si vychovává speciální pracovníky určené na černou práci. Než se s Covenem setká, potřeboval si toho o něm co nejvíc zjistit a pomoci mu v tom mohl jediný člověk.

Vytáhl telefon a naťukal číslo, na které už hodně dlouho nevolal. Když se ozval známý hlas, řekl: „Petere, tady Jason Bourne.“

Peter Marks byl právě na cestě za šéfinspektorem Lloydem-Philipsem, který na něj čekal v klubu Vesper. Když uslyšel Bourneův hlas, málem vyletěl z kůže.

„Kde sakra jste?“ zařval Marks ze zadního sedadla jednoho z ohromných londýnských taxíků.

„Potřebuju vaši pomoc,“ sdělil mu Bourne. „Co víte o Covenovi?“

„O tom agentovi CIA?“

„Neřekl jste o tom našem agentovi. Vy už nejste u CIA, Petere?“

„Nedávno jsem odešel.“ Marks musel silou vůle zpomalit svůj srdeční tep na přijatelnou úroveň. Potřeboval zjistit, kde Bourne je, a dostat se k němu. „Danziger udělal dusno, které už se nedalo vydržet. Je tam fakt strašná atmosféra. Pomalu se zbavuje všech, kdo byli loajální ke Starému pánovi.“ Najednou se do něj dala zima. Zakašlal a zachvěl se. „Víte přece, že vyhodil Sorayu.“

„Ne.“

„Jasone, chci, abyste věděl… Jsem hrozně rád, že žijete.“

„Petere, k tomu Covenovi.“

„Aha, dobře, Coven. Patří k těm nejnebezpečnějším a nejlepším, které CIA má.“ Marks se na chvíli zamyslel. „Tvrdý a bezcitný, opravdová svině.“

„Ublížil by dítěti?“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře,“ řekl Bourne.

„Panebože, to snad ne. Možná tomu nebudete věřit, ale sám je ženatý a má děti.“ Marks se nadechl. „Jasone, co se to sakra děje?“

„Teď nemám čas…“

„Poslyšte, poslali mě do Londýna, abych zjistil, co se stalo v klubu Vesper.“

„Petere, ta věc ve Vesperu se odehrála včera večer. Jestli jste opravdu v Londýně…“

„Jsem. Zrovna jedu na místo činu.“

„Když jsem byl v tom klubu, vy už jste seděl v letadle, takže si laskavě nechte ty báchorky od cesty. Pro koho teď děláte?“

„Pro Willarda.“

„A pro Treadstone.“

„Správně. Pracujeme pro stejnou…“

„Já pro Treadstone ani pro Willarda nedělám. A něco vám povím: až toho chlapa uvidím, zakroutím mu krkem. Prodal mě. Proč to udělal, Petere?“

„Já nevím.“

„Tak sbohem.“

„Moment! Nezavěšujte, musíme se sejít.“

Nastala krátká pomlka. Marksovi se potila ruka tak silně, že mu z ní telefon málem vyklouzl. „Jasone, prosím vás. Je to důležité.“

„Chcete se mě zeptat, proč jsem byl s člověkem, který zapíchl Diega Hererru?“

„Můžete mi to vysvětlit, když budete chtít. Ale upřímně řečeno mě to ani moc nezajímá. Vím, že jste k tomu musel mít dobrý důvod.“

„Šikulka. Willardova škola se nezapře.“

„Máte pravdu, samozřejmě, Willard je pěkná bestie. Udělá cokoli, aby vzkřísil Treadstone.“

„Proč?“

Marks zaváhal. S Willardovým snem se příliš neztotožňoval, ale cítil, že nemá na vybranou. A Willard to s ním samozřejmě sehrál dokonale: využil jeho touhy pomstít se Danzigerovi a potažmo ministru Hallidayovi, který nového šéfa CIA vodil na provázku. Když mu Willard slíbil, že najde způsob, jak Hallidaye i Danzigera odstřelit, Marks na spolupráci kývl. Willard však udělal chybu, když po něm chtěl, aby zradil Bournea. Kromě projektu Treadstone nebyl Willard věrný nikomu a ničemu, a tak nedokázal pochopit sílu a moc osobního pouta dvou lidí.

Marks se zhluboka nadechl a řekl: „Willard vás chce s Arkadinem svést dohromady, aby jednou provždy zjistil, která z výcvikových metod Treadstonu je lepší. Pokud vás Arkadin zabije, vrátí se k původním metodám, trochu je upraví a začne školit nováčky.“

„A když já zabiju Arkadina?“

„Pak prý bude zkoumat, jak vás poznamenala ztráta paměti, a podle toho pak výcvikový program Treadstonu přizpůsobí.“

„Bude si mě prohlížet jako opici v kleci.“

„I tak by se to dalo říct.“

„A vy mě máte dopravit do Washingtonu?“

„Tak jednoduché to zas není. Ale když budete souhlasit s osobní schůzkou, všechno vám objasním.“

„To bych ovšem musel dospět k názoru, že vám můžu věřit.“

„Můžete, Jasone. Na sto procent.“ Marks to myslel zcela upřímně, nebo si to alespoň přál. „Kdy se tedy…?“

„Potom. Teď mi řeknete všechno, co víte o Covenovi – o jeho metodách, chování i o tom, čeho je v případě nutnosti schopen.“

Bourne poslouchal Petera Markse a ukládal si do paměti všechny jeho informace. Pak mu sdělil, že se ozve, a zavěsil.

Nějakou dobu se pak soustředil na houstnoucí provoz na silnici a v duchu spřádal plány, jak Covena zneškodnit, aniž by přitom ohrozil Chrissii a Scarlett.

Pak uviděl ukazatel George Street a okamžitě si vybavil odpoledne strávené v Oxfordu. Jeho myšlenky však nepatřily Chrissii ani profesoru Gilesovi. Vzpomněl si na svou návštěvu Centra pro studium starověkých dokumentů ve Staré chlapecké škole v oxfordské George Street, vybavilo se mu to, jako by to bylo včera. Vystupoval v převleku hostujícího profesora lingvistiky Davida Webba, uvnitř se však hlásila o slovo dravá Bourneova osobnost. Věděl, že v té době měl u sebe pořád notebook, který ukradl Džalalu Essaiovi – ale sám netušil, jak to ví. Uvolnil se z vyučování na Oxfordu a vydal se do Centra pro studium starověkých dokumentů. Co tam ale dělal? Co studoval? Nemohl si vzpomenout. Věděl ovšem, že tam zjistil něco, co ho přimělo, aby si ten notebook nechal. Co s ním provedl? Odpověď už měl skoro na jazyku, ale ne a ne si to vybavit.

A pak se po pravé straně objevila odbočka, kterou mu Coven popsal, a on musel tu myšlenku nechat zase odplout a nechat odpověď na později. Byl čas postavit se Covenovi.

16

„Odsud už budeme muset jít pěšky.“ Barbara vystoupila z džípu. Navzdory nepolevujícímu horku se převlékla do džínů, kovbojských bot a flanelové košile, u níž si alespoň vyhrnula rukávy.

Moira se vydala za ní. Od haciendy ujely snad necelé dva kilometry, stále se však nacházely na území ohromného ranče. V dálce se tyčily vyprahlé modré hory a vzduchem se linula sladká vůně modrých agáve. Slunce si hovělo těsně nad obzorem. Země, která celý den pohlcovala jeho žár, doslova žhnula. Na západě byla obloha bílá a zářivá.

„Ai, Narsico říkal, že to vyšumí, ale já tomu nevěřila.“

„Jak to?“ zeptala se Moira.

„Tak to prostě chodí.“

„Co?“ naléhala Moira.

„Všechno se vždycky podělá na maličkostech.“

„Takže vražda je podle vás maličkost?“

Barbara zvedla pohrdavě bradu. „Myslíte si, že mě zajímá někdo, koho ani neznám?“

„Jak probíhalo policejní vyšetřování?“ otázala se Moira, zatímco kráčely vyprahlou krajinou zakrslých stromků a křovisek.

„Normálně.“ Barbara zamžourala do slunce. „Přijel to sem řešit nějaký inspektor z Tequilly, ale ten mrtvý u sebe neměl žádné doklady a nikdo se po něm nesháněl. Ten policajt nás vyslýchal několik týdnů, nevynechal nikoho ze zaměstnanců. Už nám všem lezl na nervy. Pořád opakoval, že nalezení mrtvoly na našem statku musí mít nějaký důvod. Prohlásil nás za hlavní podezřelé, ale on a jemu podobní jsou tak neschopní, že svých narážek a domněnek nakonec chtě nechtě musel zanechat. Pak nastalo ticho po pěšině. Pokud vím, případ byl odložen.“

„To je možná mexický pohled,“ řekla Moira. „Pro nás má ta vražda hlubší souvislosti.“

Do Barbařina hlasu se znovu vkradlo znepokojení. „A sice?“

„Za prvé víme, že oběť pracovala pro vašeho zemřelého bratra v jeho sídle u Mexico City, takže mezi vámi a obětí je určité spojení.“

„On pracoval pro Gustava? To jsem vůbec netušila. Já s Gustavovými kšefty nemám nic společného.“

„Vážně? To se mi nechce věřit. Spala jste přece s jeho dodavatelem.“

„A za druhé?“

Moira schválně mlčela. Zdálo se, že se blíží k místu činu, nebo alespoň k místu, kam bylo tělo pohozeno, protože Barbara zpomalila a začala se rozhlížet.

„Tady to je.“ Barbara ukázala před sebe. „Tady se ta mrtvola našla.“

V tomto suchém klimatu bylo vidět i stopy staré několik týdnů, kdyby je ovšem nevratně nezničily šlápoty policistů. Moira pomalu postupovala kolem inkriminovaného místa a bedlivě prohlížela zem.

„Půda není rozrytá, a dokonce ani moc narušená. Nezdá se mi, že by to tady někdo důkladně prohledával.“

„To můžu potvrdit. Když tady policajti byli, dotáhli nás sem,“ řekla Barbara.

Moira se pustila do průzkumu. Navlékla si latexové rukavice a začala se hrabat v hlíně, prachu a okolním porostu. Džalal Essai se nějak zázračně dostal k policejním snímkům z místa činu, na nichž oběť ležela na levém boku. Měla ruce spoutané za zády, pokrčené nohy a předkloněnou hlavu. Z toho se dalo usuzovat, že ve chvíli smrti klečela. Essai se pokusit získat také pitevní zprávu, ale ta se ztratila buď v kanceláři koronera, nebo na policii. Neschopnost zdejších orgánů byla do nebe volající.

„A je tu ještě další věc,“ snažila se Moira zvýšit Barbařino napětí. „Víme, že oběť opustila statek necelých třicet minut před útokem, během kterého zahynul váš bratr.“ Vzhlédla a zadívala se Barbaře do očí. „Což znamená, že ji někdo varoval.“

„Co se na mě tak díváte?“ zeptala se Barbara nakvašeně. „Říkám vám, že s Gustavovým byznysem nemám nic společného.“

„Chcete to opakovat tak dlouho, dokud vám neuvěřím?“

Barbara založila ruce na prsou. „Běžte už někam, já nemám se smrtí toho chlapa nic společného.“

Moira hledala prázdnou nábojnici. Na těch fotkách byla jedna zajímavá věc: jasně ukazovaly, že muž byl zastřelen ruční zbraní malé ráže. Jednou ranou do zátylku. Na jeho kůži ani na šatech nebyly vidět stopy střelného prachu ani popáleniny, což naznačovalo, že vrah nevystřelil úplně zblízka, jak by se dalo očekávat, kdyby člověk chtěl někoho zabít jedinou ranou z malorážné zbraně.

Ani po čtyřiceti minutách prosívání půdy mezi prsty Moira nic nenašla. Za tu dobu přitom obešla celé místo činu v okruhu, který si předem stanovila. Nedalo se samozřejmě vyloučit, že vrah zabil oběť někde jinde a tady ji jen pohodil, Moira si to však nemyslela. Měla tušení, že zabiják nechtěl dotyčného jen umlčet, ale také vrhnout podezření na Skydelovy, a v tom případě by bylo logické vraždit na jejich pozemku.

S narůstající vzdáleností od místa činu porost houstl. Moira si znovu klekla a začala hrabat kolem šedozelených rostlin. Zapadající slunce se schovalo za zbloudilou šmouhu oblaků. Falešný soumrak propůjčil krajině smaragdový nádech. Moira si na chvíli dřepla a čekala, až slunce zase vykoukne. Když se tak stalo, místo činu v ostrém úhlu zasypaly blyštivé červenozlaté střípky. Za oběma ženami se náhle vztyčily protáhlé stíny připomínající vyzáblé obry.

Náhle Moira koutkem oka spatřila jasný záblesk, jako když se broušená ploška diamantu zatřpytí ve světle. Otočila hlavu a rychle se přesunula k místu, kde to prchavé bliknutí viděla. Teď tam nic nebylo. Přesto zabořila prsty do země a začala obracet prašnou hlínu.

A pak náhle zrnka zeminy odpadla a ona to měla v dlani. Opatrně ten předmět vzala mezi palec a ukazovák a zvedla jej do slunce. Znovu se objevil ten záblesk a Moira si s rozbušeným srdcem přečetla označení nábojnice.

Barbara k ní udělala krok. „Co jste našla?“ Její hlas zněl trochu zadýchaně.

Moira vstala. „Napadlo vás někdy, že ten chlap byl zastřelen na vašem ranči záměrně?“

„Co? Proč?“

„Jak jsem řekla, mrtvý pracoval pro vašeho bratra Gustava. Velel mu však někdo jiný. Ten někdo ho varoval před útokem, a tak oběť prchla. Proč ten člověk dostal varování, ale dvě hodiny po svém útěku byl zavražděn?“

Barbara oněměle zavrtěla hlavou.

„Když opustil Gustavovo sídlo, vzal s sebou i notebook vašeho bratra s veškerými kontakty potřebnými pro drogový byznys.“

Barbara si olízla rty. „Toho chlapa zabil jeho pravý šéf?“

„Ano.“

„Zastřelil ho na mém statku?“

„Přesně tak. Aby vás do toho namočil,“ přitakala Moira. „Zachránila vás jen neschopnost místní policie.“

„Ale proč by mě ten člověk chtěl namočit do vraždy?“

„Je to jen domněnka, ale řekla bych, že vás chtěl odklidit ze scény.“

Barbara znovu mlčky potřásla hlavou.

„Uvažujte: ten, kdo se zmocnil Gustavova notebooku, má v rukou i veškeré jeho obchody. Měl v plánu nabourat se do nich a zbavit se všech, kteří by mu stáli v cestě.“

Barbara vytřeštila oči. „To vám nevěřím.“

„No a právě tady vstupuje do hry tahle nábojnice.“ Moira dotyčný předmět zvedla. „Fotky kriminalistů ukazují, že oběť byla střelena jednou kulkou do zátylku. Zvláštní ale je, že zabiják pálil ze zbraně malé ráže, i když nestál hned za obětí. Napadlo mě, že asi používal speciální munici, a měla jsem pravdu.“

Vložila Barbaře do ruky prázdnou patronu. Barbara ji zvedla a ve skomírajícím slunečním světle se podívala na její označení.

„Nedokážu to přečíst.“

„Protože je to ruská azbuka. Výrobcem je Tula. Ta nábojnice je od speciální kulky s dutým jádrem naplněné kyanidem. Není divu, že je zakázaná a dá se sehnat jedině v Rusku. Dokonce se neprodává ani na internetu.“

Barbara se na ni podívala. „Ten zabiják je Rus.“

„Chlap, který se násilím naboural do Gustavova byznysu.“ Přikývla. „Je to tak. Já vím, že vy Gustavovy kšefty jen zaštiťujete. Vím, že máte s Robertem nového partnera.“

Povedlo se. Barbara protáhla obličej. „Ach jo, já jsem Robertovi říkala, že ho chce Leonid dostat, ale on se mi vysmál.“

„Leonid?“ Moiře se rozbušilo srdce jako o závod. „Vaším obchodním partnerem je Leonid Arkadin?“

„Roberto říkal: Co ty víš, jsi jen ženská a ženské vědí jen to, co se jim řekne, nic víc.“

Moira chytila Barbaru za loket, aby ji přiměla k soustředění. „Barbaro, je vaším partnerem Leonid Arkadin?“

Barbara odvrátila hlavu. Hryzla se do rtu.

„Teď mlčíte ze strachu, nebo z věrnosti?“

Moira z boku zahlédla jen jeden ohnutý koutek, jak se Barbara pousmála. „Já necítím věrnost vůči nikomu. V našem oboru se to nevyplácí. To je další věc, kterou můj manžel nedokáže pochopit.“

„Takže se Arkadina bojíte.“

Barbara prudce otočila hlavu a v jejích očích se zablesklo. „Ten hajzl se k nám naboural násilím. Řekl Robertovi, že má Gustavův seznam zákazníků. Roberto se ohradil, že jsou to jeho lidé. Arkadin opáčil, že je to minulost. Že Gustavo je mrtvý, ten seznam má on a klienti jsou taky jeho. Tvrdil, že nejlepší řešení je podělit se o zisk rovným dílem, a jestli Roberto nesouhlasí, osloví ty zákazníky bez jeho svolení a pomoci a dodá jim materiál z jiných zdrojů. Roberto se Arkadina pokusil třikrát zabít. Bez výsledku. Nakonec mu Arkadin řekl: ‚Seru na tebe, Gustavovi klienti jsou teď moji. Najdi si jiné pitomce, kterým budeš cpát svoje zboží.‘ Myslela jsem, že Roberta trefí šlak. Musela jsem ho uklidňovat.“

„To měl asi váš pan manžel radost,“ utrousila Moira kousavě.

„Můj manžel je slaboch, jak jste sama poznala,“ řekla Barbara. „Ale zbožňuje mě a plní svůj účel.“ Zvedla ruce a ukázala na usedlost. „Beze mě by navíc jeho podnik zkrachoval.“

Slunce se schovalo za hory. Velice rychle se setmělo, jako by někdo přikryl nebe ohromnou dekou.

„Pojďme se vrátit k džípu,“ navrhla Moira, když si od Barbary vzala prázdnou nábojnici.

Na zpáteční cestě k haciendě Barbara nadhodila: „Pokud to dobře chápu, vy Arkadina znáte.“

Moira věděla jen to, co jí řekl Bourne. „Dost dobře na to, aby mi bylo jasné, že jeho dalším krokem bude úplné převzetí Corellosova podniku. Tak to Arkadin dělá.“ Stejným způsobem si v Chartúmu přivlastnil Jevsinův byznys se zbraněmi. Časem se mu jistě podaří podplatit bachaře v káznici La Modelo nebo nějakého vězně z řad partyzánů, případně jednu z Corellosových mnoha konkubín uvnitř věznice, a s pomocí peněz zmírní jejich strach z drogového magnáta. A jednoho dne Corellos ve své luxusní cele zemře. Moira o tom vůbec nepochybovala.

„Arkadin je na mě a na Roberta naštvaný,“ řekla Barbara od volantu džípu jedoucího po prašné cestě. „Poslední dodávka má zpoždění. Loď musela do opravy, protože se jí zavařil motor. Pokud víte něco o Mexiku, tak je vám jasné, že se to nestihne opravit během několika hodin, dokonce ani přes noc. Loď bude v provozu až zítra ráno, ale já vím, že to Arkadina neuspokojí.“ Svírala volant tak pevně, že jí klouby zbělely jako kosti.

„Tomu rozumím, Berengárie, opravdu.“

„Proč mě urážíte? Už léta jsem Barbara.“

„Já vás neurážím, jen vám říkám pravým jménem. Měla byste být ráda.“

Když Berengária neodpověděla, Moira pokračovala. „Arkadin má svoje pravidla a ta se nemění. Vy i Roberto za to zpoždění zaplatíte.“

Berengária zírala přímo před sebe. „Já vím.“

„A jestli se dodávka zboží nedostane na určené místo, navštíví nás někdo jiný a ten ani zdaleka nebude tak milý a chápavý jako já. Můžete si být jistá, že Arkadin to tak chce a tak to taky bude.“

Berengária se na hodnou chvíli zamyslela. Slunce už sklouzlo za šarlatové hory, mraky z nebe odvál vítr a na východě se sbírala tma. Zdálo se, že jsou na cestě až příliš dlouho, jako by Berengária jezdila v kruzích, jako by se nechtěla vrátit do haciendy. Nakonec zabrzdila a přeřadila na neutrál. Pak se otočila k Moiře.

„A co když já to chci jinak?“ zeptala se vášnivě.

Moira měla radost, že se kolo otočilo a konečně dostala Berengárii tam, kam chtěla. Vášnivost opětovala úsměvem. „V tom případě bych vám snad mohla pomoct.“

Berengária se na ni zahleděla tak upřeně, že by to pro jinou ženu mohlo být až nepříjemné. Moira však chápala, oč jí jde a co jí Berengária nabídne protislužbou. Obdivovala ji a současně litovala. Být silnou ženou v mužském světě není vůbec jednoduché, ale obhájit svou pozici v latinskoamerickém prostředí, to je úkol hodný pravé Amazonky. Osobní pocity však nemohly zastřít fakt, že Berengária je její kořistí. Něco od ní chce a také to dostane. A teď už věděla jak.

Velice zvolna se naklonila, vzala do rukou Berengáriinu hlavu a přitiskla rty k jejím ústům.

Berengária v první chvíli vykulila oči, ale vzápětí je chvějivě zavřela. Její rty změkly, pak se otevřely a poddaly se polibku.

Moira vytušila okamžik její kapitulace s pocitem vítězství i soucitu. Pak ucítila na šíji Berengáriinu ruku a roztouženě vzdychla do jejích sladkých úst.

„Jmenuji se Lloyd-Philips, vrchní inspektor Lloyd-Philips.“

Peter Marks se představil a potřásl nabídnutou rukou, jež byla bledá, ochablá a skvrnitá od nikotinu. Lloyd-Philips měl levný oblek s roztřepenými rukávy, ryšavý knír a řídnoucí vlasy, které možná kdysi byly stejné barvy, ale čas je poprášil popelem.

Vrchní inspektor se pokusil usmát, ale moc mu to nešlo. Možná mu příslušné svaly atrofovaly, pomyslel si Marks trpce. Ukázal Lloydu-Philipsovi falešné doklady, podle nichž pracoval pro soukromou firmu působící pod záštitou ministerstva obrany.

Stáli v opuštěné hale klubu Vesper, který policie uzavřela jako místo činu.

„Jedním z údajných pachatelů by mohl být člověk, o kterého se zajímají moji nadřízení,“ řekl Marks. „Rád bych se proto podíval na záznamy bezpečnostních kamer ze včerejšího večera, pokud budete tak laskav.“

Loyd-Philips pokrčil útlými rameny. „Proč ne? Už tiskneme letáky s fotkami těch dvou mužů. Rozdáme je městské policii a personálu na všech nádražích, letištích i v přístavech.“

Vrchní inspektor ho zavedl přes samotné kasino a pak chodbou do zadní místnosti, kde bylo teplo a vzduchem se linula vůně elektroniky. Jakýsi technik seděl před panelem plným ukazatelů, posuvných ovládačů a počítačovou klávesnicí. Nad tím vším se táhly dvě řady monitorů zobrazujících jednotlivé části kasina. Jak Marks viděl, bezpečnostní systém neopomněl žádný kout, kamery nechyběly dokonce ani na toaletách.

Lloyd-Philips se sklonil nad technikem, něco zamumlal, načež muž kývl a začal klapat do kláves. Vrchní inspektor připomínal Marksovi postavu z některého ze stovek britských špionážních románů. Mlhavě útrpný výraz zrcadlící dlouhodobou nudu vypovídal o kariérním úředníkovi, který má jedno oko zavřené a druhým už vyhlíží penzi.

„Tady to máme,“ zahlaholil technik.

Jeden z monitorů zčernal, pak naskočil obraz. Marks uviděl bar v sále vyhrazeném hazardním hrám. Do záběru náhle vstoupil Bourne v doprovodu muže, v němž Marks poznával nebožtíka Diega Hererru, a už zůstali na obrazovce. O něčem se bavili, ale byli částečně odvrácení od kamery, a tak jim nebylo rozumět.

„Diego Hererra vstoupil do klubu Vesper přibližně ve dvacet jedna třicet pět,“ pravil Lloyd-Philips lehce otráveným profesorským tónem. „Byl s ním tento muž.“ Ukázal na Bournea. „Adam Stone.“

Video pokračovalo. Do obrazu vešel jiný člověk, patrně vrah. Když se přiblížil k Bourneovi a Diegu Hererrovi, věci nabraly spád.

Marks se napjatě předklonil. Bourne předstoupil před Hererru, jako by ho chtěl chránit vlastním tělem. Když spolu však promluvili, stalo se cosi zvláštního. Bourneovo chování se změnilo. Zdálo se, jako by snad toho vraha znal, což ovšem odporovalo jeho původnímu výrazu. Bourne ho každopádně pustil k baru a dovolil mu postavit se vedle Hererry. A pak se Diego zhroutil. Bourne chytil zabijáka za klopy, což už měl udělat předtím. Pak se ovšem stala další podivná věc. Bourne z toho chlapa nevymlátil duši, jak by se dalo očekávat. Marks s upřímným ohromením sledoval, jak se ti dva postavili třem strážným, kteří přišli z hlavního sálu kasina.

„A tady to vidíte,“ pravil vrchní inspektor Lloyd-Philips. „Pachatel použil nějakou vysokofrekvenční zvukovou zbraň, kterou všechny omráčil.“

„Zjistili jste totožnost vraha?“ otázal se Marks.

„Zatím ne. Není v žádné z našich databází.“

„Klub Vesper je jen pro členy. Vedoucí musí vědět, kdo to je.“

Lloyd-Philips se zatvářil mrzutě. „Podle záznamů klubu se podezřelý jmenuje Vincenzo Mancuso. V Anglii žijí tři lidé toho jména, ale žádný z nich nevypadá jako ten chlap na záznamu. Přesto jsme do terénu vyslali inspektory, aby ty tři Vincenzy Mancusy vyslechli. V okolí Londýna bydlí jen jeden, ale na tom celkem nezáleží, protože všichni mají alibi.“

„A co stopy?“ zeptal se Marks.

Vrchní inspektor se zatvářil, jako by chtěl Marksovi ukousnout hlavu. „Nenašli jsme žádné podezřelé otisky prstů ani vražednou zbraň. Nechal jsem své lidi pročesat okruh dvou kilometrů kolem klubu. Prohrabávali popelnice, dívali se do kanálů, a dokonce prohledali i řeku, i když byla jen malá naděje, že se ten nůž najde. Pátrání bohužel zatím nepřineslo žádný výsledek.“

„A co ten druhý? Ten Adam Stone.“

„Slehla se nad ním zem.“

Což znamená, že vyšetřování uvízlo ve slepé uličce, pomyslel si Marks. Tohle je ostře sledovaná vražda. Není divu, že je ten policajt nabroušený.

„Právě o Adama Stonea se totiž zajímají moji nadřízení.“ Marks odvedl vrchního inspektora od technika. „Byli by vám velice vděčni – a já samozřejmě také –, kdybyste Stoneovu fotku stáhl z těch oběžníků.“

Lloyd-Philips se usmál. Nebyl to hezký pohled: zuby měl stejně skvrnité od nikotinu jako prsty.

„Ve své kariéře se držím zásady nedělat nikomu osobní služby. Díky tomu si zachovávám nezávislost při vyšetřování a moje penze je v bezpečí.“

„Moji nadřízení na americkém ministerstvu obrany by však velice ocenili, kdybyste v tomto případě udělal výjimku.“

„Poslyšte, vážený, pustil jsem vás sem jen z dobré vůle.“ Oči vrchního inspektora byly náhle stejně ostré jako jeho hlas. „Je mi fuk, jestli jsou vaši šéfové pětihvězdičkoví generálové. Londýn je můj rajon. Moji nadřízení – vláda Jejího Veličenstva – nevidí rádi, když nám lezete do zelí a chováte se k nám jako k partě koloniálních pacholků. A ani mně se to nelíbí.“ Varovně zvedl prst. „Dám vám dobrou radu: kliďte se odsud, než se vážně naštvu a zadržím vás jako důležitého svědka.“

„Děkuji za ochotu, pane inspektore,“ odtušil Marks kousavě. „Než půjdu, chtěl bych kopii fotek Stonea a toho neznámého muže.“

„Máte je mít, hlavně když se vás zbavím.“ Lloyd-Philips poklepal technika po rameni, ten Markse požádal o telefonní číslo a pak stiskl knoflík. O chvíli později se digitální snímek z kamerového záznamu dotyčných dvou mužů objevil v Marksově mobilu.

„Tak to bychom měli.“ Vrchní inspektor se otočil k Marksovi. „Nenuťte mě litovat toho, co jsem pro vás udělal. Držte se ode mě a mého případu dál a nic se vám nestane.“

Když Marks vyšel na ulici, slunce se právě prodíralo množstvím rychle plujících mraků. Obklopil ho hlasitý ruch velkoměsta. Podíval se na fotku v mobilu, pak navolil číslo Willardovy soukromé linky, hovor však okamžitě spadl do hlasové schránky. Willard měl vypnutý telefon, což vzhledem k aktuálnímu času ve Washingtonu připadalo Marksovi zvláštní. Nechal mu tedy na záznamníku podrobnou zprávu a požádal ho, aby protáhl snímek muže, který bodl Diega Hererru, databázemi Treadstonu, které sestávaly z obvyklých informačních zdrojů CIA, Národní bezpečnostní agentury, FBI, ministerstva obrany a ještě několika dalších, k nimž Willard získal přístup.

Od detektiva před klubem, jemuž ukázal průkaz, Marks zjistil adresu Diega Hererry. O čtyřicet minut později dorazil na místo právě ve chvíli, kdy zpoza rohu vyjela stříbrná limuzína Bentley a zastavila před Hererrovým domem. Z vozu vyskočil řidič v livreji, rázným krokem obešel nablýskanou masku chladiče a otevřel zadní dveře. Vzápětí vstoupil na chodník vysoký, elegantní muž, který vypadal jako Diegova starší verze. Tvářil se zasmušile, těžkým krokem vyšel po schodech ke dveřím a vložil klíč do zámku.

Než stačil zmizet uvnitř, Marks k němu vykročil a zavolal: „Pane Hererro, já jsem Peter Marks.“ Když se starší pán otočil a podíval se na něj, Marks dodal: „Upřímnou soustrast. Vím, co se vám stalo, a cítím s vámi.“

Hererra senior se na chvíli zarazil. Byl to pohledný muž se lví hřívou bílých vlasů, které mu splývaly přes límec, jak se to nyní nosilo v Katalánsku. Měl opálenou pleť lidí často pobývajících na slunci, pod snědým odstínem však prosvítala popelavá šeď. „Vy jste mého syna znal, seňore Marksi?“

„Bohužel jsem neměl tu čest, pane.“

Hererra poněkud roztržitě pokýval hlavou. „Diego neměl mezi muži příliš mnoho přátel.“ Zkřivil ústa do parodie na úsměv. „Dával přednost ženám.“

Marks udělal krok dopředu a zvedl doklady, aby je Hererra viděl. „Pane Hererro, vím, že je to pro vás těžká chvíle, a předem se omlouvám, že vás obtěžuji, ale potřeboval bych s vámi mluvit.“

Hererra se dál díval skrz Markse, jako by ho vůbec nevnímal. Pak ho však snad konečně zaostřil. „Víte něco o jeho smrti?“

„Nechci to probírat na ulici, to se nehodí, seňore Hererro.“

„Ovšem, máte pravdu.“ Hererra pohodil hlavou. „Omlouvám se za nezdvořilost, musíte mi prominout, seňore Marksi.“ Pak hostovi pokynul. Měl velké, hranaté ruce jako muž, který se živí manuální prací. „Pojďte dál a promluvíme si.“

Marks vyšel po schodech, překročil práh a vstoupil do domu nebožtíka Diega Hererry. Slyšel, že starý muž jde za ním a zavírá dveře. V příští chvíli ucítil na krku čepel nože a otec Diega Hererry ho zezadu sevřel překvapivě silným stiskem.

„Tak, ty hajzle, a teď mi hezky povíš všechno, co víš o vraždě mého syna, nebo tě – Bůh je mi svědkem – podříznu jako podsvinče.“

17

Bud Halliday seděl na půlkruhové lavičce v baru U Bílého rytíře v odlehlé části předměstí Washingtonu, kam si často chodíval odpočinout. V rukou svíral bourbon s vodou a snažil se vymést z hlavy veškeré harampádí, jež se mu tam za celý den nashromáždilo.

Jeho rodiče byli váženými obyvateli Filadelfie a k jejich předkům patřili Alexander Hamilton a John Adams, významní američtí politici minulosti. Rodiče se znali už od dětství, a jak se dalo s úspěchem předpokládat, časem se rozvedli. Jeho matka, nestorka společenských dýchánků, nyní žila v Newportu na Rhode Islandu. Otec kvůli nezřízenému kouření trpěl rozedmou plic a ploužil se po rodinném sídle s kyslíkovou bombou v doprovodu dvou haitských ošetřovatelek, které se o něj staraly na plný úvazek. Halliday se s matkou ani s otcem nestýkal. Už v osmnácti letech se k nablýskanému a uzavřenému společenskému světu rodičů otočil zády a k jejich hrůze a ponížení se přihlásil k námořnictvu. Ve výcvikovém táboře si představoval, jak asi matka z té novinky omdlívá, a to ho naplňovalo škodolibou radostí. Pokud šlo o otce, ten nejspíš ukousl konec doutníku, vmetl manželce do tváře, jakého syna mu porodila, a odešel do pojišťovny, kterou vlastnil a s neomylným úspěchem také řídil.

Když si Halliday uvědomil, že dopil, mávl na číšníka a objednal si další whisky.

Dvojčata dorazila ve stejnou dobu jako jeho nápoj a Halliday jim poručil čokoládové martini. Dívky se k němu posadily každá z jedné strany. Jedna byla oblečená v zeleném, druhá v modrém. Ta v zeleném měla zrzavé vlasy, její sestra plavé. Tedy alespoň dnes. Michelle a Mandy už byly takové. Rády si pohrávaly se svou až děsivou podobou, ale současně zdůrazňovaly své odlišnosti. Obě měřily skoro sto osmdesát centimetrů a jejich postavy byly smyslné a šťavnaté jako jejich rty. Vypadaly jako modelky nebo herečky – a hrát tedy uměly výborně. Nebyly však ani marnivé, ani hloupé. Michelle pracovala jako teoretická matematička a Mandy jako mikrobioložka v Centru pro kontrolu a prevenci nemocí. Michelle si mohla vybrat místo na jakékoli ze špičkových univerzit v zemi, ale namísto toho pracovala pro DARPA, tedy Agenturu pro výzkum pokročilých obranných projektů. Vymýšlela zde nové šifrovací algoritmy schopné odolat i tomu nejrychlejšímu superpočítači, dokonce i dvěma současně. Její poslední šifry využívaly heuristické metody, což znamenalo, že se za pochodu učily z každého pokusu o své rozluštění jako myslící bytosti. K jejich odemčení bylo třeba fyzického klíče.

Ještě nikdy nebyly dva takové inteligentní mozky uloženy v natolik rozkošném a smyslném balení, pomyslel si Halliday, když číšník položil před dvojčata čokoládová martini. Všichni pozvedli sklenky k tichému přípitku na další společnou noc. Když dívky zrovna nepracovaly, rády si vychutnávaly sex, čokoládu a zase sex, přesně v tomto pořadí. Zatím však ještě měly nějakou práci.

„Jak se díváš na ten prsten?“ zeptal se Halliday Michelle.

„Bylo by lepší, kdybys mi ho dal doopravdy, a ne jen sérii fotek,“ odpověděla mu.

„Ale to jsem neudělal, takže se musíš držet snímků. Jak to vidíš?“

Michelle si usrkla martini, jako by potřebovala čas, aby si mohla srovnat myšlenky v hlavě nebo přijít na to, jak to Hallidayovi, který byl ve srovnání s její sestrou duševním trpaslíkem, vysvětlit po lopatě.

„Ten prsten bude pravděpodobně fyzický klíč.“

To Hallidaye zaujalo, a tak zbystřil pozornost. „Což znamená?“

„Jak jsem řekla. Možná je to tím algoritmem, na kterém teď zrovna dělám, ale ten zvláštní nápis na vnitřní straně prstenu mi připomíná zoubky klíče.“ Všimla si Hallidayova zmateného výrazu a pochopila, že na to musí jinak. Vytáhla fix a cosi nakreslila na Hallidayův ubrousek.

„Tady máme normální klíč k zámku. Má na sobě vyřezané vroubky, které jsou pro daný kus jedinečné. Většina běžných zámků má dvanáct stavítek, šest nahoře a šest dole. Když dovnitř zasuneme klíč, jeho zoubky zvednou horní stavítka do optimální polohy, v níž se může válec cylindrické vložky volně otáčet. Díky tomu se pak zámek odemkne. A teď si představ, že každý znak té rytiny na prstenu znamená jeden zoubek. Stačí zasunout prsten do správného zámku a sezam se otevře.“

„Je to možné?“ zeptal se Halliday.

„Všechno je možné, Bude. To přece víš.“

Halliday zíral na její kresbu jako uhranutý. Michellina teorie vyžadovala hodně velkou fantazii, ale ta holka byla svým způsobem geniální a nemluvila jen tak do větru. Nemohl si proto dovolit šmahem zavrhnout žádný její názor, byť by na první poslech zněl naprosto bláznivě.

„Copak nás čeká dneska večer?“ zeptala se Mandy, kterou toto téma očividně nudilo.

„Mám hlad.“ Michelle schovala fix do kapsy. „Celý den jsem nic nejedla, až na jednu tyčinku Snickers, kterou jsem našla v šuplíku, a ta byla tak stará, že čokoláda úplně zbělela.“

„Dopij to martini,“ zavelel Halliday.

Michelle naoko trucovitě našpulila ústa. „Víš, jak vypadám, když piju na lačný žaludek.“

Halliday se usmál. „Slyšel jsem.“

„Je to pravda, a kdyby jen to,“ řekla Mandy. A pak úplně jiným tónem dodala: „Mandy se chce dneska řádit!“

„A Michelle už je celá nažhavená,“ doplnila ji sestra navlas stejným hlasem.

Obě pohodily hlavami dozadu a pak se synchronně rozesmály. Halliday se na ně díval a přitom otáčel hlavou z jedné strany na druhou, jako by sledoval tenisový zápas příliš zblízka. Čelo mu tepalo rozrušením.

„Á, tady ho máme!“ zašveholila náhle Mandy. Čtveřice byla konečně kompletní.

„Už jsme myslely, že nepřijdeš,“ přidala se Michelle.

Halliday sevřel ubrousek s nákresem v dlani a schoval ho v klíně. Obě dívky si toho všimly, ale nic neřekly, jen se sladce usmívaly na nově příchozího.

„Na zemi není žádná síla, která by mi v tom mohla zabránit.“ Džalal Essai vklouzl ke stolu a políbil Mandy na místo na krku, kam to měla nejraději.

Peter Marks stál nehybně jako socha. Z muže za ním čpěl tabák a vztek. Nůž, který držel Marksovi u krku, byl ostrý jako břitva a Marks měl v tomto ohledu dostatek zkušeností, aby věřil, že by ho Hererra bez milosti podřízl.

„Seňore Hererro, tohle divadlo snad není nutné,“ hlesl Marks. „Rád vám řeknu všechno, co vím. Můžeme to vyřešit v klidu, proč hned ztrácet hlavu?“

„Já jsem naprosto klidný,“ zavrčel Hererra výhružně.

„To je dobře.“ Marks se pokusil polknout. V krku mu úplně vyschlo. „Přiznávám bez mučení, že zas tolik nevím.“

„Ale určitě toho bude víc, než mi prozradil ten parchant Lloyd-Dement. Řekl mi, ať zařídím převoz synových ostatků do Španělska, ale že ho nejdřív musí pořádně prohlédnout soudní lékaři.“

Marks pochopil, proč je Hererra v ráži. „Máte pravdu, pan vrchní inspektor je pitomec.“ Polkl. „Ale o toho teď nejde. Stejně jako vás, i mě zajímá, proč byl Diego zavražděn. A věřte mi, že na to hodlám přijít.“ To byl fakt. Pokud chtěl Marks najít Bournea, musel nejdřív zjistit, co se včera večer stalo v klubu Vesper a proč Bourne odešel s vrahem, jako by byli přátelé. Něco tady nehrálo.

Cítil za sebou Hererrův dech. Byl hluboký a pravidelný, což Marksovi nahánělo strach, protože to znamenalo, že se Hererra přes veškerý svůj zármutek dokonale ovládá. Svědčilo to o silné osobnosti. Zahrávat si s ním by byla sebevražda.

„Víte co? Můžu vám ukázat fotku chlapa, který vašeho syna zabil.“

Čepel nože se na chvíli zachvěla v Hererrově ohromné pěsti a pak se oddálila. Marks ustoupil a otočil se tváří v tvář staršímu muži.

„Seňore Hererro, já opravdu chápu, jak hluboký žal teď prožíváte.“

„Máte syna, seňore Marksi?“

„Ne, pane. Nejsem ženatý.“

„Tak nic nechápete.“

„Ve dvanácti letech jsem přišel o sestru. Bylo jí teprve deset. Měl jsem takovou zlost, že bych všechno kolem sebe nejradši rozmlátil.“

Hererra se na chvíli zamyslel a pak připustil: „Takže si to umíte představit.“

Odvedl Markse do obývacího pokoje. Marks se posadil na pohovku, ale Hererra zůstal stát a zadíval se na fotky svého syna s řadou přítelkyň, které lemovaly římsu nad krbem. Hodnou chvíli tak oba zůstali. Hererra mlčel a Marks ho nechtěl v jeho truchlení rušit.

Nakonec se Hererra otočil, přešel k Marksovi a poručil: „Ukažte mi tu fotku.“

Marks vylovil mobilní telefon, vyhledal ikonku médií a zobrazil snímek, který dostal od technika z týmu vrchního inspektora Lloyda-Philipse.

„Ten vlevo,“ řekl Marks a ukázal na zatím neidentifikovaného muže.

Hererra si vzal mobil a díval se na displej tak dlouho, až si Marks myslel, že snad zkameněl. „A ten druhý chlap?“

Marks pokrčil rameny. „Náhodný svědek.“

„Povězte mi o něm víc, někoho mi připomíná.“

„Lloyd-Dement říkal, že se jmenuje Adam Stone.“

„Vážně?“ Po Hererrově tváři přelétl stín.

Marks znovu netrpělivě ukázal na displej. „Seňore, je to důležité. Znáte toho muže vlevo?“

Hererra hodil mobil zpátky Marksovi, vykročil k baru a nalil si whisky. Půlku do sebe hodil a pak ve snaze uklidnit se opatrně položil sklenku. „Ježíšikriste,“ zamumlal si pod vousy.

Marks vstal a zamířil k němu. „Seňore, když mi to dovolíte, pomůžu vám.“

Hererra se na něj podíval. „Jak byste mi mohl pomoct?“

„Umím hledat lidí.“

„Dokázal byste najít synova vraha?“

„S trochou podpory snad ano.“

Zdálo se, že o tom Hererra uvažuje. Po chvíli kývl, jako by se rozhodl. „Ten chlap vlevo je Ottavio Moreno.“

„Vy ho znáte?“

„Ale ovšem, seňore, a velice dobře. Znal jsem ho ještě jako malého kloučka. Když jsem byl v Maroku, choval jsem ho v náruči.“ Hererra pozvedl sklenku a dopil whisky do dna. Jeho modré oči vypadaly prázdně, Marks však vycítil, že hluboko v jeho nitru se schyluje k bouři hněvu.

„Chcete říct, že Ottavio je nevlastní bratr Gustava Morena, toho mrtvého drogového bossa z Kolumbie?“

„Chci říct, že jsem jeho kmotr.“ Hněv probublával na povrch. Bylo to poznat na stisku Hererrovy čelisti i na lehkém chvění jeho ruky. „Proto vím, že nemohl Diega zabít.“

Moira a Berengária Morenová se vleže objímaly. Plyšem potažená kajuta majitele lodi voněla pižmem, motorovým olejem a mořem. Jachta se pod nimi jemně pohupovala, jako by je chtěla ukolébat. Obě si však uvědomovaly, že spánek nepřipadá v úvahu. Za necelých dvacet minut měla jachta vyplout z přístavu. Pomalu vstaly. Těla měly zhmožděná láskou a smysly tak zjitřené, jako by se na chvíli vzdálily mimo čas a prostor. Mlčky se oblékly a o několik minut později vyšly z podpalubí. Sametová obloha, jež se klenula nad mořem, jako by nad nimi držela ochrannou ruku.

Když Berengária krátce promluvila s kapitánem, kývla na Moiru. „Dokončili všechny testy. Motor je v perfektním stavu. Žádné další zpoždění snad nehrozí.“

„Doufejme.“

Hvězdy se mihotavě zrcadlily na hladině jako stříbrné cetky. Berengária dopravila Moiru v Narsicově jednomotorovém letadle Lancair IV-P na Mezinárodní letiště Gustava Díaze Ordaze na pobřeží Pacifiku. Odsud to bylo jen kousek autem do surfařského ráje Sayulita, kde na ně čekala jachta. Celá cesta trvala jen něco přes hodinu a půl.

Moira si stoupla vedle Berengárie. Posádka zaměstnaná přípravou na plavbu si jich nevšímala. Stačilo jen, aby Berengária dala pokyn k vyplutí.

„Volala jsi Arkadinovi?“

Berengária přikývla. „Mluvila jsem s ním, když ses myla. Dorazí těsně před úsvitem. Po tom zpoždění se dá čekat, že se bude chtít nalodit a zkontrolovat celou zásilku osobně. Do té doby se na něj musíš připravit.“

„Neboj se.“ Moira se dotkla její ruky a Berengária se znovu jemně zachvěla. „Kdo je adresát?“

Berengária vzala Moiru kolem pasu. „To vážně nemusíš vědět.“

Když Moira nic neřekla, Berengária se o ni opřela a zhluboka vzdychla. „Panebože, co je tohle za blázinec? K čertu s chlapama. Ať všichni chcípnou!“

Berengária byla cítit kořením a slanou vodou, což měla Moira ráda. Svádět jinou ženu ji bavilo. Neviděla na tom nic oplzlého, byla to prostě součást její práce, zajímavá zkušenost a také velká výzva. Sex si dokázala užít, ale kromě jednoho příjemného, avšak bezvýznamného vysokoškolského experimentu byla vždycky heterosexuálka. Z Berengárie čišelo jakési nebezpečí, což ji nesmírně přitahovalo. Upřímně řečeno, milování s ní jí přineslo větší uspokojení než styk s řadou mužů, s nimiž se vyspala. Na rozdíl od mužů – tedy s výjimkou Bournea – Berengária věděla, kdy trochu přitlačit a kdy naopak zvolit něžnost. Pomalu a nenásilně nacházela tajná místa spojená s Moiřinými centry rozkoše a dráždila je, dokud se Moira nezmítala v křečích.

Rozhodně se nechovala jako piraňa, jak se o ní hanlivě vyjádřil Roberto Corellos. Byla zároveň tvrdá i zranitelná, což chlap Corellosova ražení nemohl pochopit. Dokázala se prosadit v mužském světě, řídila a nemilosrdně rozšiřovala obchody svého manžela, ale přitom se bála vlastního bratra stejně jako nyní Corellose a Leonida Arkadina. Moira si uvědomovala, že Berengária nežije v žádných iluzích. Pokud šlo o moc, nemohla se jim nikdy vyrovnat. V řadách svých podřízených vyvolávali respekt, o kterém si mohla nechat jen zdát.

Moiry se znovu zmocnily smíšené pocity obdivu i lítosti, tentokrát proto, že až odpluje na schůzku s Arkadinem, Berengária bude ponechána nejistému osudu. Čeká ji budoucnost mezi mlýnskými kameny: na jedné straně Corellosova agresivní síla, na druhé Narsicova odporná slabost.

Proto ji také vášnivě políbila na rty a pevně ji objala. Věděla, že je to naposledy, a Berengária si zasloužila alespoň trochu útěchy, jakkoli prchavé.

Přejela Berengárii jazykem kolem ucha. „Kdo je ten zákazník?“

Berengária se zachvěla a stiskla ji. Nakonec se kousek odtáhla a zadívala se Moiře do očí. „Jeden z Gustavových nejstarších a nejlepších klientů. Proto jsou kvůli tomu zpoždění takové problémy.“

V očích se jí zaleskly slzy. Uvědomovala si, že dnešní večer je pro ně první a zároveň poslední. Tato výjimečná žena si skutečně nedělala žádné iluze. Moira ucítila bodnutí smutku, které člověk zažívá, když dva lidi, kteří se kdysi objímali, rozdělí oceán či světadíl.

Berengária se konečně podvolila a sklonila hlavu. „Je to don Fernando Hererra.“

Soraya se probudila s pachutí sonorské pouště v ústech. Převalila se na záda a zasténala: bolelo ji celé tělo. Vzhlédla a uviděla čtyři muže, kteří se nad ní tyčili, dva vpravo, dva vlevo. Měli snědou pleť jako ona a byli to také míšenci. Člověk pozná své lidi, pomyslela si rozespale. Ti chlapi byli částeční Arabové. Byli si podobní skoro jako bratři.

„Kde je?“ zeptal se jeden z nich.

„Koho myslíte?“ odpověděla otázkou. Snažila se rozluštit jeho přízvuk.

Další muž – jeden z těch na druhé straně – si pohodlně dřepl po způsobu pouštních Arabů a opřel si zápěstí o kolena.

„Paní Mooreová – Sorayo, jestli vám tak mohu říkat –, oba hledáme stejného člověka.“ Mluvil klidným, sebejistým a nenuceným hlasem, jako by byli dva přátelé, kteří se snaží uhladit nějakou nedávnou rozepři. „Jistého Leonida Daniloviče Arkadina.“

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Tady se ptáme my,“ zpražil ji muž, který promluvil jako první. „Vy odpovídáte.“

Pokusila se vstát, ale zjistila, že nemůže. Provazy, které měla omotané kolem zápěstí i kotníků, byly přivázané ke stanovým kolíkům zatlučeným do země.

Na oblohu prosáklo první světlo nového dne a jeho růžové výhonky se k ní plížily jako pavouk.

„Moje jméno není důležité,“ řekl muž dřepící vedle ní. Všimla si, že má jedno oko hnědé a druhé bleděmodré a téměř mléčné jako opál, jako by bylo poškozené nebo napadené nějakou chorobou. „Důležité je jen to, co chci.“

Ty dvě věty zněly tak absurdně, že Soraya měla nutkání se zasmát. Lidé se přece podle jmen poznávají. Bez jména je člověk jen prázdnou tabulí bez osobní historie a nikdo si o něm nemůže udělat žádný obrázek, což byl zjevně záměr toho chlapa. Uvažovala, jak by to mohla změnit.

„Pokud se mnou nebudete mluvit po dobrém, budeme to muset zkusit po zlém.“

Muž luskl prsty a jeden z kolegů mu podal malou bambusovou klec. Bezejmenný ji obezřetně uchopil za držátko, zakýval s ní Soraye před obličejem a pak klícku položil mezi její ňadra. Uvnitř seděl velký škorpion.

„I kdyby mě bodl, stejně mě nezabije,“ řekla Soraya.

„Já přece nechci, aby vás zabil.“ Bezejmenný otevřel dvířka a začal škorpiona postrkovat ven propiskou. „Ale když nám nepovíte, kde se Arkadin skrývá, začnete mít záchvaty, tep i tlak vám vyletí nahoru, budete vidět rozmazaně… Mám pokračovat?“

Škorpion byl tvrdý a zářivě černý, ocas měl vyklenutý vysoko nad krunýřem. Když na něj dopadl paprsek slunce, jako by se ten tvor rozzářil zevnitř. Soraya se na něj raději nedívala a snažila se potlačit děs, který v ní klíčil. Instinktivní reakce se však ovládají jen těžko. Slyšela, jak jí srdce tluče v uších, a cítila bolest na prsou. Hryzla se do rtu. Její hrůza stále narůstala.

„A pokud utrpíte víc bodnutí a nedostane se vám ošetření, nebude to pro vás žádná legrace, to mi věřte.“

Škorpion na svých osmi nohou opatrně vykročil z klícky jako baletka a stanul v údolí mezi Sorayinými ňadry. Měla co dělat, aby nezačala křičet.

Oliver Liss seděl na úzké lavičce v posilovně svého oblíbeného fitcentra. Hruď i paže se mu leskly potem, kolem krku měl přehozený ručník. Právě se nacházel uprostřed třetí série cviků na bicepsy, když dovnitř vstoupila ta zrzka. Byla vysoká, měla široká ramena, vzpřímené držení těla a krásná prsa. Viděl ji tady už bezpočtukrát. Za sto dolarů od vedoucího zjistil, že se jmenuje Abby Sumnerová, je jí čtyřiatřicet, je rozvedená a bezdětná. Patřila k nekonečné armádě právníků ve službách ministerstva spravedlnosti. Měl za to, že jí dlouhá pracovní doba rozbila manželství, ale to ho současně přitahovalo. Až si spolu začnou, alespoň se mu nebude moc plést do cesty. A že si spolu začnou, o tom ani v nejmenším nepochyboval. Byla to jen otázka času.

Liss docvičil, vrátil činky do držáků, pak se osušil a přitom si zálibně prohlížel vlastní tělo. Abby zamířila přímo k posilovací lavici, a když si nastavila zátěž, vklouzla pod tyč. To byl povel pro Lisse. Vstal, přešel k lavici, sklonil k ní hlavu a se zářivým hereckým úsměvem se zeptal: „Nepotřebujete pomocníka?“

Abby Sumnerová k němu zvedla velké modré oči a také se usmála. „A víte, že jo? Naložila jsem si totiž větší zátěž.“

„Je trochu zvláštní vidět ženu dělat benchpress, tedy pokud se zrovna nepřipravuje na závody.“

Úsměv Abby Sumnerové se ani nezachvěl. „Mám těžkou práci, víte?“

Liss se tiše zasmál. Zvedla činku z držáku a začala cvičit. Liss držel ruce kousek pod tyčí pro případ, že by zakolísala. „Vám bych se nechtěl dostat do rány.“

„To si pište.“

Zdálo se, že jí vyšší zátěž nečiní skoro žádné potíže. Zato Liss měl velké potíže nedívat se jí na prsa.

„Neohýbejte záda,“ poradil jí.

Přitlačila páteř k lavici. „To se mi stává vždycky, když si přidám závaží. Díky.“

Dokončila první sadu osmi cviků a Liss jí pomohl navést činku zpět do drážek. Zatímco si udělala krátkou přestávku na vydýchání, šel rovnou k věci: „Jmenuju se Oliver a rád bych vás někdy pozval na večeři.“

„To je zajímavá nabídka.“ Abby k němu vzhlédla. „Ale máte smůlu – zásadně nemíchám práci se zábavou.“

Když viděla jeho zmatený výraz, vyklouzla zpod tyče a vstala. Vážně je to výstavní kus, pomyslel si Liss. Pohlédla k baru, kde uhlazený muž popíjel ze zářivě zelené sklenice nějakou zdravou šťávu. Když dopil, odložil sklenku na pult a líným krokem k nim zamířil.

Abby zvedla na lavici cvičební tašku, sáhla do ní a vytáhla několik složených papírů, které Lissovi podala.

„Pane Lissi, jmenuji se Abigail Sumnerová. Soudní příkaz od generálního prokurátora Spojených států mě a tady pana Kleina“ – ukázala na pijáka šťávy, který nyní stál vedle ní – „opravňuje zadržet vás v souvislosti s vyšetřováním obvinění, která vůči vám byla vznesena v době, kdy jste byl prezidentem bezpečnostní agentury Černá řeka.“

Liss vykulil oči. „To je nesmysl. Byl jsem zproštěn obžaloby.“

„Objevily se nové skutečnosti.“

„Jaké skutečnosti?“

Kývla na papíry, které mu předala. „Jejich výčet najdete v příkazu generálního prokurátora.“

Liss příkaz otevřel, ale zdálo se, že nemůže zaostřit na písmenka. Vrazil jí papíry zpátky. „To musí být nějaký omyl. Nikam s vámi nepůjdu.“

Klein vytáhl pouta.

„Pane Lissi, prosím vás, nedělejte si to ještě horší,“ řekla Abby.

Liss se otočil na obě strany, jako by na poslední chvíli hledal nějakou únikovou cestu nebo pomoc svého strážného anděla Jonathana. Kde ten chlap je? Proč mě před tím novým vyšetřováním nevaroval?

Plukovník Boris Karpov se vrátil do Moskvy v mizerné náladě. Návštěva u Leonida Arkadina pro něj nebyla vůbec povzbudivá a naléhavě mu připomněla, jak strašně má svázané ruce. Maslov podplatil řadu funkcionářů tajné služby FSB-2 včetně Melora Bukina, Karpovova přímého nadřízeného. Stejně jako ostatní informace, které mu Arkadin poskytl, i tento fakt byl zcela jasný a nevyvratitelný.

Karpov seděl na zadním sedadle černého služebního zilu a zíral nepřítomně z okna, zatímco ho osobní řidič vezl z letiště Šeremetěvo do města.

Arkadin mu navrhoval jít za prezidentem Imovem s důkazy, které měl teď v ruce. Tento návrh připadal Karpovovi podezřelý, ale i kdyby k němu měl Arkadin svůj vlastní důvod, Karpov o tom celkem reálně uvažoval. Riskoval by tím však nejen svou kariéru, ale možná i život.

Měl dvě možnosti. Za prvé mohl předložit důkazy proti Bukinovi šéfovi FSB-2 Viktoru Čerkesovovi. Bukin však patřil k Čerkesovovým lidem, což byl problém. Pokud by se informace proti Bukinovi dostaly na veřejnost, na Čerkesova by to vrhlo špatné světlo. Ať už o Bukinových podlostech věděl či ne, musel by s ostudou odstoupit. Karpov se obával, že než by něco takového dovolil, raději by usvědčující důkazy proti svému příteli zničil – a to včetně samotného Karpova.

Musel připustit, že Arkadin má pravdu. Jít s informacemi za prezidentem Imovem bylo rozhodně bezpečnější, jelikož Imov by se Čerkesova s velkou radostí zbavil. A možná by za to dokonce byl tak vděčný, že by do čela organizace dosadil někoho zevnitř FSB-2, komu by mohl věřit – například Karpova.

Čím víc o tom Karpov přemítal, tím v tom viděl větší logiku. A přece slyšel v uších protivný hlas, který mu říkal, že pokud se tento plán uskuteční, stane se Arkadinovým velkým dlužníkem. Dobře si uvědomoval, že by to nebyla dobrá pozice. Ale v případě Arkadinovy smrti…

Tiše se tomu zasmál a nakázal šoférovi, aby zajel ke Kremlu. Pak se opřel a vytočil číslo prezidentské kanceláře.

O třicet minut později dorazil do prezidentovy rezidence, kde ho dva strážní z řad ruské armády uvedli do jednoho z mnoha studených předsálí s vysokými klenbami. Na stropě jako nějaká zmrzlá obří pavučina visel křišťálový lustr plný pozlátek. Jeho blyštivé světlo dopadalo na podobně zdobený nábytek italského stylu čalouněný hedvábím a brokátem.

Za bedlivého dohledu stráží na obou stranách sálu se posadil. Hodiny na skvrnité mramorové římse zádumčivě tikaly: nejdřív odbily půl, pak celou. Karpov se pohroužil do lehké meditace, s jejíž pomocí zabíjel čas během mnoha osamělých nočních hlídek strávených v tolika zemích, že by to za ta léta ani nespočítal. Hodinu a půl po jeho příjezdu pro něj přišel mladý dozorce se zbraní u boku. Karpov okamžitě zbystřil a pookřál. Dozorce se usmál a Karpov se za ním vydal labyrintem chodeb, v nichž se jen těžko orientoval. Rezidence byla opravdu ohromná.

Prezident Imov seděl za starožitným stolem ve své komfortně zařízené pracovně. V krbu radostně plápolal oheň. Za prezidentem vykukovaly nádherné kopule Rudého náměstí, které stoupaly ke kropenaté ruské obloze jako nějaké podivné rakety.

Imov cosi zapisoval klasickým inkoustovým perem do nějakého sešitu. Dozorce se mlčky vytratil a neslyšně za sebou zavřel dvoukřídlé dveře. Prezident po chvíli vzhlédl, sňal z očí kovové brýle a ukázal na jediné křeslo stojící před stolem. Karpov přešel po koberci, mlčky se posadil a trpělivě čekal, až rozhovor začne.

Imov ho nějakou dobu sledoval břidlicově šedýma očima, které byly úzké a mírně podlouhlé. Možná mu v žilách kolovala trocha mongolské krve. V každém případě to byl ostřílený kozák – aby se vyšvihl do prezidentského křesla a pak se v něm udržel, musel tvrdě bojovat se zavilými protivníky.

Prezident nebyl vysoký, přesto budil velký respekt. Kamkoli vešel, všude ho bylo plno. Nepřehlédli byste ho ani v rozlehlém tanečním sále. Většinou se ale spoléhal jen na váhu svého úřadu.

„Pane plukovníku, musím se přiznat, že vaše návštěva mě poněkud překvapila.“ Imov třímal inkoustové pero jako dýku. „Sloužíte Viktoru Čerkesovovi, který se otevřeně staví proti svému protějšku z FSB Nikolaji Patruševovi a potažmo i proti mně.“ Obratně s perem zakroužil. „Řekněte mi jediný důvod, proč bych vás měl poslouchat, když jste tady jen v zastoupení svého šéfa.“

„Viktor Čerkesov mě sem neposlal. On vlastně neví, že jsem tady, a byl bych rád, aby to tak zůstalo.“ Karpov položil na stůl mobilní telefon s usvědčujícími důkazy proti Bukinovi a stáhl ruku. „A kromě toho, já sloužím vlasti, ne někomu konkrétnímu. Ani Čerkesovovi.“

Imov z něj nespouštěl pohled. „Vida. Vzhledem k tomu, že vás Čerkesov Nikolajovi doslova ukradl, to rád slyším.“ Poklepal koncem pera na desku stolu. „Ale přesto, když dovolíte, beru vaše tvrzení trochu s rezervou.“

Karpov přikývl. „To naprosto chápu.“

Když sklopil zrak k mobilnímu telefonu, Imov se na přístroj také podíval. „A co jste nám to přinesl, Borisi Iljiči?“

„Část FSB-2 je prohnilá,“ odpověděl Karpov pomalu a zřetelně. „Je potřeba ji vyčistit. Čím dřív, tím líp.“

Imov se chvíli ani nepohnul. Pak odložil plnicí pero, sáhl po mobilním telefonu a zapnul jej. V pracovně se rozhostilo naprosté ticho, ve kterém by bylo slyšet spadnout i špendlík. Do místnosti nedoléhaly ani tlumené kroky zaměstnanců, jimiž se sídlo muselo hemžit. Pracovna byla zřejmě zvukotěsná a zajištěná proti odposlechům.

Když Imov skončil, pozvedl mobilní telefon po způsobu zbraně, jak to předtím udělal s perem.

„A kdo má ten svinčík z FSB-2 podle vás vymést, Borisi Iljiči?“

„Ten, koho vyberete.“

Po této odpovědi prezident Imov pohodil hlavou dozadu a zasmál se. Pak si otřel oči, sáhl do zásuvky, otevřel zdobenou skříňku na tabák obloženou stříbrem a vytáhl z ní dva kubánské doutníky. Jeden podal Karpovovi, druhému ukousl špičku a připálil si zlatým zapalovačem, který dostal darem od íránského prezidenta. Když Karpov vyndal krabičku sirek, Imov se znovu zasmál a posunul zlatý zapalovač přes stůl.

Plukovník Boris Karpov zjistil, že zapalovač je velice těžký. Rozžehl plamínek a labužnicky vtáhl do úst doutníkový dým.

„Měli bychom začít, pane prezidente.“

Imov sledoval Karpova přes závoj kouře. „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“ Otočil se a přemítavě se zahleděl na kopule Rudého náměstí. „Vyčistěte to zatracené místo, Borisi Iljiči. Jednou provždy.“

Když nad tím tak Soraya uvažovala, byla to celkem ironie. Přestože mají škorpioni mnoho očí – za boha si nemohla vzpomenout kolik přesně –, špatně vidí a spoléhají se na drobné brvy na klepítcích, díky nimž vnímají pohyb a chvění, v daném případě vzdouvání její hrudi.

Pan Bezejmenný sledoval škorpiona se směsicí netrpělivosti a odporu. Štír nehnutě seděl, jako by netušil, kde je a co má dělat. Muž tedy vzal propisku a šťouchl ho do hlavy. Náhlé napadení škorpiona vyplašilo a rozběsnilo, takže škubl ocasem a zaútočil. Soraya tiše vyjekla. Bezejmenný nahnal štíra perem zpátky do klícky, zavřel za ním dvířka a zajistil je.

„A teď počkáme, až začne jed působit, nebo nám povíte, kde najdeme Arkadina,“ řekl ten chlap.

„I kdybych to věděla, stejně bych vám to neprozradila.“

Bezejmenný se zamračil. „Třeba si to ještě rozmyslíte.“

„Jděte se bodnout.“

Pokýval hlavou, jako by její tvrdohlavost očekával. „Uvidíme, jak dlouho to vydržíte, až vás škorpion bodne osmkrát nebo devětkrát.“

Plavným gestem ruky dal pokyn kolegovi, jenž odemkl dveře škorpionovy klícky a chystal se je otevřít, když vtom s ohlušující ranou odlétl dozadu ve víru krve a kostí. Soraya otočila hlavu a uviděla ho ležet na zemi s ustřeleným čelem. Ozvaly se další rány, a když se obrátila zpátky, i ostatní muži leželi na podlaze. Bezejmenný se držel za poraněné pravé rameno a bolestí se hryzal do rtu. Do Sorayina zorného pole vstoupily dvě nohy ve vysokých zaprášených botách.

„Kdo…?“ Soraya vzhlédla, ale škorpioní jed už začínal působit, a navíc jí do očí svítilo slunce, takže nic neviděla. Srdce jí bilo jako zběsilé a třásla se, jako by s ní cloumala vysoká horečka. „Kdo…?“

Neznámý muž se sklonil a hřbetem opálené ruky jí shodil klec z ňader. O chvíli později ucítila, že se provazy, jimiž byla spoutána, uvolňují. Když se vymanila z pout a zamžourala nahoru, dostala na hlavu kovbojský klobouk se širokou krempou chránící před žhnoucím sluncem.

„Contreras,“ vydechla při pohledu do jeho zbrázděné tváře.

„Říkejte mi Antonio.“ Vzal ji kolem ramen a pomohl jí posadit se.

Soraya se rozplakala.

Antonio jí podal svůj revolver, zajímavý kousek vyrobený na zakázku. Šlo o Taurus Tracker .44 Magnum, loveckou jednoruční zbraň osazenou dřevěnou puškovou pažbou. Soraya si revolver vzala a Contreras jí pomohl vstát. Podívala se na ležícího Bezejmenného, který její pohled opětoval a cenil zuby jako raněné zvíře. Celá se chvěla a mozek měla v jednom ohni. Zírala mu do očí a přitom položila ukazovák na spoušť. Pak namířila a stiskla. Bezejmenný nadskočil, jako by někdo škubl za neviditelné provázky, a zůstal nehybně ležet. V jeho slepých očích se odrážely paprsky slunce, jež stoupalo oblohou.

Soraya přestala vzlykat.

18

Coven se dal do práce s klidem, který až děsil. Poté, co spoutal Chrissii a Scarlett, se celé hodiny seznamoval s domem. Pokud šlo o Chrissiina otce, toho také svázal, dal mu roubík a zavřel ho do komory. Čtyřicet minut je tam všechny nechal samotné a odskočil si do elektra, kde koupil ten největší mobilní generátor, který unesl. Když se vrátil do domu, zkontroloval zajatce. Chrissie i její dcera byly stále pevně přivázané k lůžkům v prvním patře. Otec buď spal, nebo byl v bezvědomí, to Covena nezajímalo. Odvlekl generátor do sklepa a bez větších problémů jej zapojil do elektřiny jako zálohu pro případ, kdyby zhaslo světlo. Provedl zkoušku. Generátor tikal jako staré pendlovky. Pro daný úkol byl příliš slabý a Coven si uvědomoval, že vydrží zásobovat dům energií tak maximálně deset minut. Nedá se nic dělat, bude to muset stačit.

Poté se vrátil nahoru, zapálil si cigaretu a prohlížel si Chrissii se Scarlett. Dcera byla hezčí než její matka. Kdyby měl rád mladé maso, mohl by si s tím nevinným hebkým tělíčkem užít, ale on podobné zvrhlosti odsuzoval. Považoval se za člověka pevných morálních zásad, který vyžaduje jen to nejlepší. Jedině tak si dokázal v tomhle šíleném světě i při své drsné práci zachovat zdravý rozum. Jeho soukromý život byl počestný a šedivý jako život obyčejného řidiče autobusu. Měl ženu – lásku ze střední školy –, dvě děti a psa Lorda. Splácel hypotéku a musel finančně vypomáhat své potřeštěné matce a bratrovi, kterého jednou za dva týdny navštěvoval v blázinci, i když v dnešní době se tomu tak neříká. Když se vrátil domů z dlouhé, drsné a často krvavé šichty, vroucně políbil manželku na rty, pak šel za dětmi, a ať si hrály, seděly před televizí nebo spaly, sklonil se nad nimi a vdechl jejich mléčně sladkou vůni. Poté snědl večeři, kterou mu žena uvařila, odvedl ji nahoru a banálně ji ošukal.

Od hořícího oharku si zapálil další cigaretu a zadíval se na matku s dcerou ležící bok po boku na široké posteli. Ta malá byla ještě dítě, a tím pádem pro něj tabu. Myšlenka, že by jí ublížil, se mu z duše příčila. A matka se mu nelíbila: byla na něj moc hubená a neměla ani hezkou tvář. Přenechá ji někomu jinému. Pokud ho Bourne nepřinutí, aby ji zabil.

Když se vrátil do přízemí, prohledal spíž, otevřel plechovku fazolí v rajčatové šťávě od Heinze a snědl její studený obsah. Nepotřeboval ani lžíci, stačily mu dva prsty.

Celou dobu přitom naslouchal drobným zvukům kolem sebe, pozorně se nadechoval a v duchu si zařazoval pachy každého pokoje. Procházel domem, dokud se neseznámil s každou zvláštností, s každým koutem i skulinou. Teď to bylo jeho území, místo jeho konečného vítězství.

Pak se vrátil do obývacího pokoje a rozsvítil všechny lampy. Vtom uslyšel výstřel. Vstal, vytasil z koženého pouzdra pistoli značky Glock, odtáhl závěsy a vyhlédl ven. Zkameněl na místě. Ke dveřím domu sprintoval Jason Bourne a cestou zběsile kličkoval. Pneumatiky zakvílely, štěrk vylétl do vzduchu a nedaleko dveří smykem zastavil šedý opel. Dveře u řidiče se otevřely a šofér na Bournea vystřelil. Vedle. Bourne už doběhl na schody a Coven se s pistolí před sebou vrhl ke dveřím. Uslyšel dvě další rány. Přikrčil se a rozrazil dveře. Bourne ležel na břiše na schodech a bunda se mu rychle barvila krví.

Třeskl další výstřel. Coven se sklonil, vyběhl ven a přitom bezhlavě pálil. Střelec se schoval v autě. Coven volnou rukou chytil Bournea za bundu a přetáhl ho přes práh. Ještě jednou vystřelil a pak uslyšel, že střelec v opelu řadí a odjíždí. Kopnutím zabouchl dveře domu.

Když nahmatal Bourneovi tep, vykročil k oknu. Znovu rozhrnul závěsy a zadíval se na příjezdovou cestu, ale po střelci v autě nebylo ani památky.

Otočil se do obývacího pokoje, sklonil se nad ležícím Bournem a přitiskl mu ústí pistole ke spánku.

Když se ho snažil obrátit na záda, světlo zablikalo, zesláblo a pak znovu naskočilo. Ze sklepa zaslechl tikání záložního zdroje. Než stačil pořádně zaregistrovat, že přívod energie do domu byl přerušen, Bourne odkopl pistoli stranou a zasadil mu silnou ránu do břicha.

„Chlap, kterého hledáte, bude určitě v Puerto Peňasco.“ Antonio vrátil Soraye mobilní telefon. „Můj compadre přístavní kapitán toho gringa zná. Usadil se ve starém klášteře svaté Terezy, který už je roky opuštěný. Má motorový člun, se kterým každý večer hned po západu slunce vyráží na moře.“

Seděli ve slunné restauraci v ulici Ana Gabriela Guevara v Nogales. Antonio pomohl Soraye se umýt a přinesl jí led, který si s obkladem přiložila mezi ňadra, kam ji bodl škorpion. Zarudlá skvrna neotékala a příznaky, které předtím v poušti cítila, už většinou zmizely. Soraya Antonia také požádala, aby jí koupil šest lahví vody, které začala postupně pít, aby zabránila dehydratací a rychleji dostala jed z krevního oběhu.

Zhruba po hodině se jí ulevilo. V jednom obchodě na Kennedyho náměstí si koupila nové oblečení a šli se najíst.

„Já vás do Puerto Peňasco zavezu,“ nabídl se Antonio.

Soraya si vložila do úst poslední sousto chilaquiles. „Myslím, že máte lepší kšefty. Ze mě už žádné peníze nekoukají.“

Antonio se ušklíbl. Na zpáteční cestě do Nogales jí prozradil, že se ve skutečnosti jmenuje Antonio Jardines. Příjmení Contreras používal jako svou obchodní značku. „Proč mě urážíte? Takhle se chováte k člověku, který vám zachránil život?“

„Dlužím vám velké poděkování.“ Soraya se opřela a zamyšleně si ho změřila. „Ale nejde mi do hlavy, proč se o mě tak staráte.“

„Jak bych vám to vysvětlil?“ Antonio si usrkl café de olla. „Můj život je ohraničen prostorem mezi městy Nogales v Arizoně a Nogales v Sonoře. To je kus vyprahlé země, kde chlapům jako já nezbývá nic jiného než chlast. Do styku přicházím jen s emigranty a věřte mi, že není o co stát.“ Rozpřáhl ruce. „A je v tom ještě něco. Všechno je tady zanedbané. Zanedbanost je nemoc, která ničí duši a zamořuje celou Latinskou Ameriku. Všichni na všechno kašlou – až na peníze, samozřejmě.“ Dopil kávu. „A pak si přijdete vy.“

Soraya se nad tím zamyslela. Dávala si na čas, protože se nechtěla dopustit nějaké chyby, i když tady si nemohla být jistá vůbec ničím. „Nechci jet do Puerto Peňasco autem,“ řekla nakonec. Uvažovala o tom nad jídlem celou dobu. Když jí Antonio sdělil, že Arkadin má motorový člun, jen se ve svém rozhodnutí utvrdila. „Chci tam připlout lodí.“

Antoniovi se zajiskřilo v očích a pak zakýval ukazovákem ve vzduchu. „O tomhle právě mluvím. Vy neuvažujete jako ženská, ale jako chlap. Přesně to bych udělal já.“

„Uměl by to váš compadre v přístavišti zařídit?“

Antonio se usmál. „Vidíte, že mě potřebujete.“

Ottavio Moreno na Bournea předtím střílel slepými náboji a krev pocházela ze sáčku s prasečí krví, který měl Bourne připevněný na těle. Bourne uštědřil Covenovi druhou ránu, ten na jeho údery nereagoval, ale teď máchl pistolí a snažil se ho pažbou trefit do čela. Bourne ho však popadl za zápěstí a ostře jím zakroutil. Pak chytil jeden z Covenových prstů a zlomil jej. Glock odlétl po podlaze obývacího pokoje a zastavil se vedle ventilační mřížky.

Bourne Covena odstrčil a zvedl se na koleno, Coven však vymrštil nohu zpod těla, nakopl ho a srazil dozadu. V příští chvíli se na něj vrhl a tloukl ho pěstmi do obličeje jako zběsilý. Bourne klidně ležel. Coven vstal a chtěl ho nakopnout do žeber. Bourne ho však bleskurychlým pohybem chytil za nohu dřív, než dostal ránu, a zakroutil kotníkem doleva, až kosti zapraskaly. Coven zasténal, padl tvrdě na zem, ale okamžitě se převalil a plazil se po čtyřech k pistoli ležící vedle mřížky.

Bourne vzal z konferenčního stolku mosaznou sošku, namířil ji a hodil. Těžký předmět zasáhl Covena zezadu do hlavy a přirazil mu bradu i nos k podlaze. Coven prudce sklapl čelisti a z nosu mu vytryskla krev. Nehodlal se však jen tak vzdát. Shrábl pistoli, plavným pohybem ji otočil směrem k Bourneovi a vypálil. Kulka zasáhla stolek vedle Bourneovy hlavy a převrhla jej i s lampičkou na Bournea.

Coven se snažil znovu vystřelit, ale Bourne na něj skočil a srazil ho na záda. Coven popadl pohrabáč a prudce se s ním ohnal, Bourne se hbitě odvalil a pohrabáč se odrazil od země. Coven jím znovu máchl, zachytil Bourneovu bundu, roztrhl ji a stáhl Bournea na zem. Vrazil konec pohrabáče do hromádky dřeva a bolestně se nad Bournem vztyčil. Uchopil lopatku na popel, přitlačil dlouhou mosaznou rukojeť Bourneovi ke krku a vší silou zatlačil.

Z Nogales do Las Conchas, kam jim parťák Antoniova compadre přistavil loď, to bylo přesně dvě stě kilometrů. Soraya požádala o velkou a nápadnou loď, která upoutá Arkadinovu pozornost do té doby, než si Sorayi všimne. Před cestou si v obchodním centru v Nogales koupila ty nejprovokativnější bikiny, které tam našla. Když se v nich předvedla Antoniovi, málem mu vypadly oči z důlků.

„Madre de Dios, quo linda muchacha!“ zvolal.

Kvůli stopám po bodnutí škorpiona si pořídila též průsvitné bolerko a dále plážové osušky, ohromné sluneční brýle od Diora, módní kšilt a opalovací krémy, kterými se také hned namazala.

Antoniův přítel se jmenoval Ramos a připlul přesně s takovou lodí, jakou potřebovala: s velkou a nápadnou. Její naftové motory spokojeně vrčely a klokotaly. Soraya s Antoniem si nastoupili a Ramos je doprovodil do podpalubí. Byl to malý, snědý, zavalitý chlapík s černými kudrnami, tetováním na silných pažích a ochotným úsměvem.

„Když budete potřebovat, mám tady zbraně – pistole i samopaly,“ nabídl jim. „Je to zadarmo, platí se jen za vystřílené náboje.“

Soraya s díky odmítla.

Brzy po návratu na palubu vyrazili na cestu. Puerto Peňasco leželo necelých deset kilometrů směrem na sever.

Ramos do rachotu motorů houkl: „Do západu slunce, kdy Arkadin vyplouvá s motorovým člunem na moře, zbývá ještě pár hodin. Mám tady rybářské nádobíčko. Zavezu vás k útesu na kótu padesát jedna, kde plavou mraky platýzů, kaniců a chňapalů. Co vy na to?“

Soraya a Antonio tedy asi hodinu a půl rybařili na útesu, pak sbalili pruty a vypluli směrem k přístavu. Když Ramos sníženou rychlostí obeplul skalní výběžek a stočil loď k přístavu, ukázal na Arkadinův člun. Po Rusovi nebylo ani památky, ale Soraya uviděla staršího Mexičana, jenž chystal loď k vyplutí. Byl snědý a měl tvář zbrázděnou dřinou, slaným větrem a spalujícím sluncem.

„Máte štěstí,“ řekl Ramos. „Zrovna přichází.“

Soraya se podívala naznačeným směrem a spatřila urostlého muže, jenž kráčel přístavištěm. Měl kšiltovku, černozelené surfařské bermudy, roztrhané tričko s reklamou na pivo Dos Equis a gumové sandály. Soraya si svlékla bolerko a její tmavá naolejovaná pleť se zářivě zaleskla v záři zapadajícího slunce.

Přístaviště bylo dlouhé, a tak si muže mohla dobře prohlédnout. Měl tmavé vlasy střižené velice nakrátko, ostře řezanou tvář, která nic neprozrazovala, a ramena široká jako plavec. Jeho ruce a nohy však byly dlouhé a svalnaté, jako by patřily zápasníkovi. Žádný div, že se choval tak sebejistě. Kráčel tak lehce, téměř až klouzal, jako by měl v podrážkách kuličková ložiska. Sálala z něj energie, která svou silou připomínala oheň, a to ji znepokojovalo. Připadal jí povědomý, což její neklid ještě prohlubovalo. A pak, jako by do ní udeřil blesk, si náhle uvědomila, v čem to vězí. Zamrazilo ji až do morku kostí: ten chlap se pohyboval přesně jako Jason.

„A jsme na místě.“ Ramos navedl loď před Arkadinův člun a přeřadil na volnoběh, takže je ke kotvišti unášel jen proud vody.

Arkadin zrovna něco říkal svému mexickému pomocníkovi, a když koutkem oka zahlédl Ramosovu loď, zasmál se. Vzhlédl, zamžoural do šikmých slunečních paprsků a okamžitě si všiml Sorayi. S rozšířeným chřípím si prohlížel její výraznou exotickou tvář i postavu, která v titěrných plavečkách vypadala jako nahá. Možná ho to vzrušovalo dokonce víc než nahota, protože takhle si alespoň mohl leccos představovat. Zvedla ruku, jako by si chtěla udržet kšilt na hlavě, ale ve skutečnosti tím chtěla jen zdůraznit své vnadné křivky.

A pak se Arkadin odvrátil a řekl Mexičanovi něco, čím ho rozesmál. Soraya byla zklamaná. Pevně sevřela zábradlí, jako by toho chlapa chtěla zardousit.

„Ten gringo je teplouš, to je celé,“ uklidňoval ji Antonio.

Soraya se zasmála. „Nebuďte hlupák.“ Jeho poznámka jí však trochu zvedla náladu. „Málo jsem se snažila.“ Pak ji něco napadlo. Otočila se k Antoniovi, položila mu ruce na ramena a zadívala se mu do očí. „Dejte mi pusu. Líbejte mě a nepřestávejte.“

Antonio s radostí uposlechl. Popadl ji kolem pasu a pak se k ní lačně přisál rty. Horkým jazykem jí zkoumavě zajel mezi zuby a pak do hloubi úst. Soraya vyklenula záda a přitiskla se k němu.

Ramos zajel s lodí příliš blízko ke člunu, takže se Arkadin i El Heraldo otočili. Zatímco El Heraldo se rozběhl na příď, mával rukama a nadával, „gringo“ jen stál a sledoval Sorayu s Antoniem v milostném objetí. Zdálo se, že teď konečně má zájem.

Ramos křikl pár omluvných slov, vyrovnal loď a opatrně s ní vplul do kotviště. Pak vypnul motory a hodil lana přístavnímu dělníkovi, který je vzápětí omotal kolem sloupků vpředu i vzadu. Ramos vystoupil z lodi a vykročil ke kanceláři přístavního kapitána. Arkadin dál nehnutě zíral na Sorayu a Antonia Jardinese.

„Dost,“ sykla Soraya do Antoniových úst. „Basta, hombre! Basta!“

Antonio ji nechtěl pustit, a tak ho odstrčila, nejdřív jednou rukou, pak oběma. Když se jí konečně podařilo vymanit se z jeho sevření, Arkadin už kráčel jejich směrem.

„Sakra, mano, chováš se jako pulpo,“ řekla hlasitě nejen kvůli Arkadinovi.

Antonio si svou roli náležitě vychutnával. Zazubil se a hřbetem ruky si otřel rty. To už však byl Arkadin na palubě mezi nimi.

„Co tady děláš, ty teplouši? Koukej odsud vypadnout,“ vyhrkl Antonio.

Arkadin ho strčil loktem a shodil do vody. Mexičan v člunu se burácivě rozesmál.

„To jste neměl,“ řekla Soraya chladně.

„Obtěžoval vás.“ Znělo to jako konstatování faktu.

„Co vy víte?“ Soraya ho dál probodávala pohledem.

„Je to muž a vy žena,“ nedal se Arkadin. „Vím přesně, oč mu šlo.“

„Třeba se mi to líbilo.“

Arkadin se zasmál. „Třeba. Mám tomu šmejdovi pomoct zpátky na břeh?“

Soraya se podívala dolů na Antonia, který zrovna frkal vodu z nosu. „Mohla jsem to udělat sama.“ Pak se vrátila pohledem k Arkadinovi. „Jen toho šmejda hezky nechte ve vodě.“

Arkadin se znovu zasmál a nabídl jí ruku. „Možná potřebujete změnit vzduch.“

„Kdo ví? Ale s vámi nikam nepůjdu.“

Pak se kolem něj protáhla, vystoupila z lodi a pomalu a provokativně vykročila přístavem.

Bourneovi doslova hořely plíce a před očima se mu dělaly mžitky. Uvědomoval si, že tyč, kterou měl přitisknutou k hrdlu, mu brzy zlomí jazylku a všechno pro něho skončí. Natáhl ruku, chytil Covena za zlomený kotník a co nejsilněji stiskl. Coven vykřikl překvapením a bolestí, bezděčně se napřímil a povolil tlak na pohrabáč, čehož Bourne využil a odvalil se stranou.

S vražedným výrazem v očích Coven shrábl ze země pistoli a namířil na Bournea. Právě v té chvíli tikání generátoru utichlo a dům se ponořil do temnoty. Coven vystřelil, ale rána o vlásek minula cíl. Bourne se stáhl do toho nejhlubšího stínu. Desetkrát se dlouze nadechl a pak se znovu převalil. Coven znovu vypálil, ale tentokrát hodně vedle. Očividně neměl tušení, kde se Bourne nachází.

Bourne slyšel, jak se Coven pohybuje místností. Ve tmě ztratil výhodu a už si nemohl připadat jako na vlastním území. Pokud chtěl Coven svou dominantní pozici obnovit, bude si muset vymyslet něco jiného.

Bourne by se na jeho místě snažil dostat ke Chrissii se Scarlett a použít je proti svému protivníkovi. Zachoval naprostý klid a upřeně naslouchal, kam má Coven namířeno. Postupoval zleva doprava. Procházel kolem krbu. Kam jde? Kde drží zajatce?

Bourne vzpomínal, co stačil zahlédnout z interiéru domu, když ho Coven táhl dovnitř. Krb, dvě čalouněná křesla, odkládací stolek s lampičkou, pohovka a schodiště do prvního patra.

Covena prozradilo vrznutí schodu. Bourne bez rozmýšlení vyrazil z úkrytu, popadl lampu a vytrhl kabel z elektrické zásuvky. Vyskočil na měkké křeslo a prudce svítidlem mrštil o stěnu vlevo. Coven vypálil dva výstřely ve směru nárazu a Bourne se vrhl přes zábradlí na schodiště.

Srazil Covena na stěnu a pak na zem. Otřesenému Covenovi se však podařilo vypálit další dvě rány. Sice se netrefil, ale zášlehy plamene popálily Bournea na tváři. Coven se po Bourneovi začal sápat a pokoušel se ho udeřit hlavní pistole. Bourne vymrštil nohu a naštípl jednu z příček zábradlí. V příští chvíli ji vypáčil, rozmáchl se a praštil Covena z boku do obličeje. Coven zasténal a na stěnu vystříkla jeho krev. Před další ranou Coven uskočil a podrážkou boty kopl Bournea do tváře. Bourne odlétl dozadu, Coven se opřel o zeď a ještě dvakrát vypálil do stísněného prostoru schodiště –

Kdyby se Bourne hbitě nepřehoupl přes zábradlí, nejméně jedna ze střel by ho nepochybně zasáhla. Chvíli nehnutě visel ve tmě. Když uslyšel, že se Coven krade po schodech vzhůru, napjal ruce, přitáhl se a převalil se přes zábradlí zpátky. Zamířil do prvního patra a bral přitom schody po třech. Teď věděl dvě věci: Coven jde pro rukojmí a došly mu náboje. Potřeboval pistoli dobít, a než se mu to podaří, je nejzranitelnější.

Jenže když Bourne doběhl do patra, panoval tam mrtvolný klid. Nic se ani nepohnulo. Přikrčil se, naslouchal a čekal. Více oken znamenalo světlo, bylo však slabé a nestálé. Před domem se míhaly přerostlé větve stromu a škrábaly o stěnu. Bourne viděl čtvery dveře: čtyři pokoje, dva po obou stranách. Otevřel dveře do prvního pokoje vlevo. Byl prázdný. Přiložil ucho k vnitřní zdi sousedící s vedlejším pokojem. Nic neslyšel. Vrátil se tedy ke dveřím. Když se rozběhl přes chodbu k prvnímu pokoji vpravo, Coven po něm vystřelil. Bourne mu dal čas dobít.

Bourne neztrácel ani vteřinu. Přešel k oknu, otevřel je dokořán a vylezl na parapet. Ocitl se tváří v tvář propleteným dubovým větvím a vyšvihl se na ně. Pak začal opatrně postupovat k oknu druhého pokoje vpravo. Uvnitř se mihl stín a Bourne zkameněl. Matně rozeznával dvě postele přisunuté k sobě. Měl dojem, že na nich zahlédl dvě ležící postavy. Že by Chrissie a Scarlett?

Sáhl nahoru a chytil se vodorovné větve nad hlavou. Pak se rozhoupal, pustil se a proskočil oknem nohama napřed. Staré sklo se roztříštilo na tisíc střepů a Coven si instinktivně zakryl obličej předloktím.

Bourne dopadl na podlahu, vrhl se pokojem a nabral Covena ramenem. Společně vrazili do protější stěny a svezli se k zemi. Bourne protivníka třikrát po sobě praštil a poté se vrhl po pistoli.

Coven byl však připraven, a když se Bourne přestal chránit, zasadil mu silný úder do popálené a krvácející lícní kosti. Bourne poklesl a Coven pozvedl zbraň. Nenamířil však na něj, nýbrž na Scarlett, která ležela spoutaná na bližší posteli. Byl v takovém úhlu, že si nemohl vzít na mušku Chrissii nataženou na lůžku blíž k oknu.

Covenovi se špatně dýchalo, ale přesto ze sebe vypravil: „Tak a teď vztyk. Máte pět vteřin na to, abyste dal ruce za hlavu. Pak tu holku zastřelím.“

„Jasone, proboha vás prosím. Poslechněte ho.“ Chrissiin hlas zněl pištivě. Odrážela se v něm smrtelná hrůza, která hraničila s hysterií. „Nedovolte mu, aby Scarlett ublížil.“

Bourne se na Chrissii podíval, pak bleskově vymrštil obě nohy, přirazil je k sobě a strhl Covenovu nataženou paži s pistolí pryč od Scarlett.

Coven zaklel pod vousy a snažil se mu vytrhnout ruku, v níž držel pistoli. To byla chyba. Bourne dál svíral Covena nohama v kleštích, přitom se prudce zvedl a udeřil ho čelem do zlomeného, krvácejícího nosu. Coven zavyl bolestí, ale stále se pokoušel vymanit ruku. Bourne ho kopl podrážkou do kolena a rozdrtil mu čéšku. Coven se zhroutil na zem a Bourne mu na koleno ostře dupl. Covenovi vyhrkly slzy a brada se mu roztřásla tak silně, že se za chvíli chvěl úplně celý.

Bourne mu vykroutil pistoli z ruky a zatlačil mu hlaveň do pravého oka.

Když se Coven chtěl bránit, Bourne zavrčel: „Ani hnout, jinak odsud nevylezete živý. Kdo se postará o vaši ženu a děti?“

Coven, jenž na něho zíral jediným krvavým okem, se podvolil. Když však Bourne oddálil pistoli od jeho hlavy, vymrštil se nahoru a nabral Bournea ramenem a bokem. Ten se nechal klidně srazit dozadu. Věděl, že tím soupeř nic nezíská, jen se připraví o poslední zbytky sil. Pak zvedl zbraň, udeřil Covena pažbou do hlavy a zlomil mu očnici. Coven se pokusil vykřiknout, z úst mu však nevyšel žádný zvuk. Obrátil oči v sloup a svezl se Bourneovi k nohám.

19

Boris Karpov kráčel větrným Rudým náměstím, zhluboka dýchal a uvažoval, jak postupovat proti Bukinovi a potažmo velice nebezpečnému Čerkesovovi. Prezident Imov mu dal všechno, oč žádal, a poskytl mu i naprosté utajení až do okamžiku, kdy odhalí všechny krtky v řadách FSB-2. Chtěl začít u Bukina. Věděl, že by Bukina dokázal zlomit, a kdyby se mu to podařilo, na světlo boží by pak rychle vyšli i zbylí špehové.

Lehce sněžilo a malé, chladné vločky vířily ve větru. Od zlatých a pruhovaných cibulovitých kopulí se odrážela světla. Turisté se na pozadí té nádhery fotili, blesky aparátů šlehaly. Karpov tu pokojnou scénu chvíli labužnicky sledoval, protože v rušné Moskvě těchto dní to byla spíš vzácnost.

Vrátil se stejnou cestou ke služební limuzíně. Když ho řidič spatřil, otočil klíčkem v zapalování, pak vystoupil a úslužně svému šéfovi otevřel zadní dveře. Kolem prošla vysoká blondýna v zrzavém liščím kožichu a kozačkách vysokých po kolena. Zatímco na ní šofér spočinul pohledem, Karpov se sklonil a nastoupil. Dveře se zabouchly.

Když řidič opět usedl za volant, Karpov zavelel: „Na ředitelství.“ Šofér mlčky kývl, zařadil rychlost a vyrazil od Kremlu.

K centrále tajné služby FSB-2 v ulici Znamenka to trvalo autem jedenáct minut, záleželo na provozu, který však v tuto hodinu naštěstí nebyl tak hustý jako obvykle. Karpov se pohroužil do myšlenek a spřádal plán, jak se dostat Bukinovi na kobylku a odříznout ho od jeho kontaktů. Rozhodl se, že ho pozve na večeři a cestou pak řidiče požádá, aby zajel k ohromnému staveništi v ulici Varvarka, kde nebyl signál mobilních telefonů, takže bude moci s Bukinem nerušeně „prodiskutovat“ jeho zradu.

Řidič zastavil na červenou, ale když naskočila zelená, nerozjel se. Karpov oknem z kouřového skla uviděl, že vedle nich zabrzdila limuzína značky Mercedes. Zadní dveře se otevřely a vystoupil z nich nějaký člověk. V té tmě ho Karpov nepoznával, o chvíli později se však dveře jeho auta otevřely – to bylo zvláštní, jelikož šofér vždycky všechny zamykal centrálem –, ten muž sklonil hlavu a posadil se vedle něj.

„Borisi Iljiči, rád vás zase vidím,“ pravil Viktor Čerkesov.

Usmíval se jako hyena a také tak smrděl, jak si Karpov povšiml.

Žluté oči propůjčovaly Čerkesovovi lačný, až krvežíznivý výraz. Mírně se předklonil a řidiči nařídil: „Ulice Varvarka, aspoň myslím. Jak je tam to staveniště.“ Pak se opřel a v přítmí limuzíny se naplno rozzářil jeho odporný úsměv. „Nechceme přece, aby nás někdo rušil, viďte, Borisi Iljiči.“

Nebyla to otázka.

Mandy s Michelle spaly vzájemně propletené jako vždycky, když za sebou měly dlouhý erotický zážitek. Bud Halliday a Džalal Essai se naopak odebrali do obývacího pokoje bytu, který společně vlastnili pod tak věrohodným a dobře doloženým pseudonymem, že by na skutečné vlastníky nemohl nikdo přijít.

Halliday seděl naproti Essaiovi a spíš ze zdvořilosti než dobrovolně usrkával ze sklenice sladký mátový čaj.

„Chtěl jsem ti říct,“ pronesl Halliday pokud možno nenuceným hlasem, „že Oliver Liss je ve vazbě.“

Essai se narovnal. „Cože? Proč jsi mi to neřekl hned?“

Americký ministr obrany ukázal na ložnici, kde tvrdě spala dvojčata.

„Ale… co se stalo? Zdálo se, že mu nic nehrozí.“

„Dneska si nikdo nemůže být ničím jistý.“ Halliday hledal skříňku s doutníky. „Ministerstvo spravedlnosti bez varování obnovilo vyšetřování jeho aktivit, když ještě šéfoval v Černé řece.“ Náhle vzhlédl a probodl Essaie pohledem. „Nedovede je to vyšetřování až k tobě?“

„Postavil jsem kolem sebe vysokou zeď,“ ujistil ho Džalal Essai. „Od začátku jsem si dával pozor.“

„No dobře. K čertu s Lissem. Jedeme dál.“

Džalal Essai se zatvářil rozpačitě. „Tebe to nepřekvapilo?“

„Myslím, že Oliver Liss už dost dlouho bruslil na tenkém ledě.“

„Já ho potřebuju,“ řekl Džalal Essai.

„Oprava: potřeboval jsi ho. Říkám, že jedeme dál, a myslím to vážně.“

Halliday našel humidor potažený kůží a vytáhl z něj doutník. Nabídl Essaiovi, ten však odmítl. Ministr odlomil špičku, vložil si doutník do úst a zapálil si. Pak několikrát mocně potáhl a bafal hustý dým.

„Předpokládám, že Liss splnil svoji historickou úlohu,“ nadhodil Essai.

„Tak nějak.“ Kouř v plicích měl na Hallidaye blahodárně uklidňující vliv. Při sexu s Michelle se mu vždycky tak rozbušilo srdce, až to skoro bolelo. Ta holka byla úplná gymnastka.

Essai si dolil čaj. „Pokud jde o Lisse, poslouchal jsem jen rozkazy od organizace, kterou jsem opustil.“

„Teď jsme ve hře my dva,“ podotkl Halliday.

Essai přikývl. „A jedná se o byznys v hodnotě sto miliard dolarů ve zlatě.“

Halliday se zamračil a zadíval se na hořící konec svého doutníku. „Ty necítíš výčitky, že jsi skupinu Severus Domna zradil? Jsou to přece tvoji soukmenovci.“

Essai si na Hallidayovo chování zvykl, jako si člověk časem zvykne na chronickou nemoc. „Moji soukmenovci se v ničem neliší od těch tvých. Dobré lidi najdeš všude a stejně tak ty špatné a ještě horší.“

Halliday se rozchechtal tak silně, že se málem udusil dýmem. Předklonil se, otřásal se smíchy a kuckal. Do očí mu vyhrkly slzy.

„Musím říct, Essaii, že na Araba jsi celkem v pohodě.“

„Jsem Berber, Amazigh.“ Essai to konstatoval jako fakt, beze stopy trpkosti.

Halliday si ho změřil přes oblaka dýmu. „Ale mluvíš arabsky, nebo ne?“

„Kromě jiného. Taky berbersky a řadou dalších jazyků.“

Halliday rozpřáhl ruce, jako by odpověď jen dokazovala jeho tvrzení. S Džalalem Essaiem se poznal na vysoké škole, kde Essai strávil dva roky jako student na výměnném pobytu. Vlastně díky Essaiovi se Halliday začal zajímat o problematiku arabského světa a jeho údajně rostoucí hrozbu pro západní civilizaci. Essai byl muslim, ale v roztříštěném arabském prostředí svázaném náboženskými pravidly patřil spíš mezi černé ovce. Z Essaiova světového názoru si Halliday odvodil, že je jen otázkou času, kdy se sektářské boje arabského světa přelijí přes hranice a přerostou v sérii válek. Právě proto si také z Essaie udělal přítele a rádce. Teprve mnohem později, když se Essai rozešel s cíli tajné organizace Severus Domna, si Halliday uvědomil, že Essaie vyslali do Spojených států a přímo na jeho univerzitu proto, aby se s ním spřátelil a získal v něm spojence.

Když Essai přiznal svou původní motivaci, a tak vyplula na povrch jeho chamtivost, Halliday to bral jako potvrzení všech svých předsudků vůči Arabům. Tenkrát Essaie nenáviděl. Chtěl ho dokonce zabít. Nakonec ho však stejně jako Essaie zlákala vidina zlata krále Šalamouna a své úvahy o pomstě opustil. Kdo by odolal takovému neskutečnému pokladu? Jednou si Halliday ve chvíli krutého prozření uvědomil, že má s Essaiem víc společného, než by se vzhledem k jejich odlišné minulosti zdálo. Oba byli vojáci noci, kteří se pohybovali ve světě stínů na okraji civilizované společnosti a chránili ji před vnitřními i vnějšími škůdci.

„Severus Domna se v ničem neliší od jiných tyranů – fašistů, komunistů nebo socialistů,“ řekl Džalal Essai. „Jde jí jen o moc a o to, aby její členové mohli ovlivňovat světové dění, a tak získávat ještě větší a větší moc. Proti takové síle jsou obyčejné lidské zájmy nicotné, stejně jako náboženství.“

Essai se opřel a přehodil si nohu přes nohu. „Skupina Severus Domna původně vznikla z touhy po změně. Šlo o jakési střetávání mozků Východu a Západu, islámu, křesťanství a judaismu. Uznávám, že to byl vznešený cíl, a nějakou dobu se jim to dařilo, alespoň částečně. Ale jako všechny altruistické pokusy, i tento se nakonec dostal do konfliktu s lidskou přirozeností.“

Náhle se předklonil a poposedl si na okraj pohovky. „A něco ti povím: pro člověka neexistuje silnější motivace než chamtivost, dokonce ani strach ne. Chamtivost stejně jako sex lidi ohlupuje, takže zapomínají na strach a nic nevidí a neslyší. Právě chamtivost pokřivila cíle Severus Domna do takové míry, že časem úplně ztratily smysl. Členové skupiny se sice dál oficiálně hlásili k původním myšlenkám, ale to už byla Severus Domna prohnilá až do morku kosti.“

„Co to o nás vypovídá?“ Halliday dál bafal ze svého doutníku. „Jsme stejně chamtiví jako Severus Domna, možná ještě víc.“

„Ale víme, co nás žene dopředu,“ řekl Džalal Essai se zábleskem v očích. „Máme nezkreslený pohled na věc a čistou hlavu.“

Scarlett vzhlédla k Bourneovi, který ji rozvazoval. Tváře měla zmáčené slzami. Už neplakala, ale neovladatelně se třásla, až jí cvakaly zuby.

„Co je s mámou?“

„Neboj, bude v pořádku.“

„Kdo jste?“ pofňukávala holčička a z očí se jí kutálely další slzy. „Kdo byl ten pán?“

„Jmenuju se Adam a jsem kamarád tvojí maminky,“ odpověděl Bourne. „Požádal jsem ji o pomoc a ona mě vzala do Oxfordu za profesorem Gilesem. Vzpomínáš si na něj?“

Scarlett přikývla a popotáhla. „Profesora Gilese mám ráda.“

„On tě má taky rád. Moc.“

Jeho hlas zněl konejšivě a zdálo se, že se Scarlett uklidňuje. „Vlítnul jste do pokoje jako Batman.“

„Já nejsem Batman.“

„Já vím,“ řekla trochu rozhořčeně, „ale jste celý od krve, a přitom vám nic není.“

Zatáhl za mokrou košili. „To není opravdová krev. Potřeboval jsem oklamat toho pána, který unesl tebe a tvoji maminku.“

Zkoumavě se na něj podívala. „Jste tajný agent jako teta Tracy?“

Bourne se zasmál. „Teta Tracy nebyla tajná agentka.“

„Ale byla.“

„Proč si to myslíš?“

Scarlett pokrčila rameny. „Vždycky když jste s ní mluvil, tak něco tajila. Možná nic než ty svoje tajnosti ani neměla. A byla pořád smutná.“

„Tajní agenti jsou smutní?“

Scarlett přikývla. „Proto se z nich stávají tajní agenti.“ V té větě bylo něco čistého a hlubokého, v dané chvíli se nad tím však Bourne raději nezamýšlel. „Profesor Giles a tvoje maminka mi pomohli s jedním problémem. Ten pán ale bohužel ode mě něco chtěl.“

„Musel to chtít strašně moc.“

„To máš pravdu.“ Bourne se usmál. „Je mi moc líto, že jsem tebe a tvoji maminku vystavil nebezpečí, Scarlett.“

„Chci ji vidět.“

Bourne ji zvedl do náruče. Byla studená jako led. Odnesl ji k posteli u okna. Chrissie tam ležela pod nánosem skleněných střepů. Byla v bezvědomí.

„Mami!“ Scarlett vyskočila Bourneovi z náruče. „Mami, vzbuď se!“

Bourne si všiml nádechu hrůzy ve Scarlettině hlase a sklonil se nad Chrissii. Měla pravidelný tep a dýchala.

„Je v pořádku, Scarlett.“ Štípl Chrissii do tváří. Její oční víčka se zachvěla a nakonec se otevřela. Podívala se na něj.

„Scarlett.“

„Je tady se mnou, Chrissie.“

„A Coven?“

„Adam vlítl dovnitř oknem jako Batman,“ řekla Scarlett pyšná na to, co všechno ví.

Chrissie si všimla Bourneovy košile a zamračila se. „Tolik krve.“

Scarlett pevně sevřela matčinu ruku. „Je falešná, mami.“

„Už je dobře,“ řekl Bourne. „Ne, ještě se nehýbejte.“ Důkladně z ní posbíral a smetl sklo. „Tak a teď si můžete rozepnout blůzu.“ Prsty se jí však třásly tak silně, že nemohla pořádně sevřít knoflíky.

„Strašně mě bolí ruce,“ hlesla. Otočila hlavu a usmála se na dcerku. „Díkybohu, že se ti nic nestalo, zlatíčko.“

Scarlett se znovu rozplakala. Chrissie se podívala na Bournea. Ten jí rozepnul knoflíky, stáhl z ní blůzku a zbytky střepů neškodně odpadly po obou stranách.

Pak ji opatrně zvedl z postele a postavil na zem. Když překračovali Covenovo bezvládné tělo, Chrissie se zachvěla. Zastavili se v sousedním pokoji pro svetry pro ni i Scarlett, která si mezitím uvědomila všechnu tu hrůzu a znovu se rozeštkala. Poslušně si však oblékla žlutý svetřík s růžovými králíčky lízajícími zmrzlinu z kornoutků. V půli cesty ze schodů začala fňukat.

Chrissie ji vzala kolem ramen. „Neplakej, zlatíčko. Už je to všechno za námi. Jsi u maminky,“ opakovala jí šeptem.

Když sešli do přízemí, Chrissie řekla Bourneovi: „Otce Coven svázal. Musí tady někde být.“

Bourne ho našel spoutaného a s roubíkem ve spíži. Byl v bezvědomí, snad následkem úderu, po němž mu zbyla nateklá podlitina na levém spánku, nebo z nedostatku kyslíku. Bourne ho položil na podlahu kuchyně a rozvázal ho. Elektřina stále nefungovala, a tak tam panovala tma.

„Panebože, je mrtvý?“ vyhrkla Chrissie, když se Scarlett vběhly dovnitř.

„Ne, má silný pulz.“ Sundal prst z krční tepny a začal ho vyprošťovat z pout.

Chrissii při pohledu na bezvládného otce opustila veškerá statečnost a neslyšně se rozplakala. Když to Scarlett viděla, začala také vzlykat, a tak se Chrissie raději hryzla do rtu a další slzy zadržela. Pustila do dřezu studenou vodu, namočila utěrku a naplnila sklenici. Pak se skrčila vedle dcerky a přitiskla složenou utěrku k Bourneově tváři, která začínala otékat a modrat.

Chrissiin otec byl hubený, jak už někteří staří lidé bývají. Ve tváři se mu podepsaly stopy času, a navíc ji měl trochu nakřivo, takže Bourne usoudil, že asi nedávno utrpěl mrtvici. Bourne s ním jemně zatřásl. Starý pán rozechvěle otevřel oči a olízl si suché rty.

„Můžete ho posadit?“ zeptala se Chrissie. „Dostanu do něj trochu vody.“

Bourne podepřel jejímu otci záda a opatrně ho posadil. „Tati, tati?“

„Kde je ten hajzl, co mě praštil?“

„Ten už je po smrti,“ odvětil Bourne.

„Pojď, tati, napij se trochu vody.“ Chrissie otce starostlivě sledovala a bála se, že každou chvíli znovu omdlí. „To ti udělá dobře.“

Stařec na ni však nedbal a namísto toho upřeně zíral na Bournea. Znovu si olízl rty a teprve poté přijal od dcery sklenici s vodou. Když začal pít, vystouplý ohryzek mu křečovitě nadskakoval. Pak se zakuckal. „Pomalu, tati. Pomalu.“

Roztřeseně zvedl ruku a Chrissie oddálila okraj sklenky od jeho úst. Vtom stařec vztyčil prst a ukázal na Bournea.

„Vás znám.“ Jeho hlas zněl, jako když smirkový papír přejíždí po železe.

„To těžko,“ odtušil Bourne.

„Ale ano, ano. Jednou jste přišel do Centra, když jsem ho ještě vedl. Už je to samozřejmě dávno, tehdy Centrum sídlilo ve Staré chlapecké škole v George Street. Ale nikdy na to nezapomenu, protože jsem musel zavolat jednomu bývalému kolegovi, Basil Bayswater se jmenoval. Byl to král všech pitomců, ale udělal terno na burze a stal se z něj rentier. Věčně hrál nějakou prastarou formu šachů nebo něčeho podobného. Hanebné mrhání časem. Ale vy…“ Dotkl se ukazovákem Bourneovy hrudi. „Mám dokonalou paměť na tváře. Ať se propadnu, jestli nejste profesor Webb. Ano, ano! David Webb!“

20

Peter Marks přijal strohý a jasný telefonát od Bournea se smíšenými pocity, souhlasil však, že přijde na jím udanou adresu. Svým způsobem ho překvapilo, že se mu Bourne ozval. Jeho hlas však zněl podivně a zdálo se, že není ve své kůži. Marks vycítil, že se zřejmě ocitl v prekérní situaci. S Bournem se znal jen zprostředkovaně: přes Sorayu. Věděl, že ti dva spolu něco měli, a vždycky si kladl otázku, jestli se Soraya ve svých názorech na Bournea příliš nepoddává vlastním pocitům.

Podle oficiální verze CIA, která už platila nějakou dobu, udělala ztráta paměti z Bournea nepředvídatelnou, a tudíž nebezpečnou osobu. Byl to agent utržený ze řetězu, jenž nesloužil nikomu a ničemu, rozhodně ne CIA. I když ho CIA v minulosti byla nucena využívat, vždycky se tak stalo lstí či donucením, protože to s ním prostě jinak nešlo. A dokonce ani tyto dvě metody nefungovaly se stoprocentní spolehlivostí. Marks sice oceňoval, že se Bourne podílel na likvidaci agentury Černá řeka a pomohl zabránit hrozící válce s Íránem, ale jinak o tom chlapovi téměř nic nevěděl. Představoval pro něj naprostou záhadu a jeho reakce si v žádném případě netroufal odhadnout. Nemohl přehlédnout ani skutečnost, že řada lidí, kteří se k němu pokusili přiblížit, zemřela náhlou a násilnou smrtí. Soraya k nim naštěstí nepatřila, Marks se však obával, že to může být jen otázka času.

„Špatné zprávy?“ zeptal se don Fernando Hererra.

„Pořád stejné,“ odtušil Marks. „Musím se s někým sejít.“

Seděli v obývacím pokoji domu Diega Hererry, obklopeni jeho fotkami. Marks uvažoval, jestli to na Hererru staršího působí jako útěcha, nebo to naopak prohlubuje jeho žal.

„Seňore Hererro, než půjdu, můžete mi o Ottaviovi říct ještě něco? Víte, proč byl včera večer v klubu Vesper a jaký mohl mít důvod bodnout Diega? Jaký byl mezi nimi dvěma vztah?“

„Na vaši poslední otázku odpovídám, že žádný.“

Hererra vytáhl cigaretu a zapálil si, nezdálo se však, že by chtěl kouřit. Těkal očima po pokoji, jako by se bál spočinout delší dobu na jedné věci. Marks měl dojem, že je nervózní. Ale z čeho?

Hererra si Markse hodnou chvíli měřil. Popel z cigarety, kterou jen držel v ruce, neslyšně odpadl na koberec mezi jeho nohama. „Diego o Ottaviově existenci vůbec nevěděl, tedy alespoň o jeho vztahu ke mně.“

„Tak proč by Ottavio Diega zabíjel?“

„Neměl žádný důvod, proto tomu taky odmítám věřit.“

Hererra nakázal svému osobnímu řidiči, aby Markse zavezl k nejbližší půjčovně aut. Vymínil si, že si s Marksem vymění telefonní čísla. Když pak Marks zadával do navigačního systému v mobilu adresu, kterou mu Bourne sdělil, v hlavě mu stále zněla ta nedůvěřivá slova.

„Chci, abyste mě o svém vyšetřování podrobně informoval,“ řekl Hererra. „Slíbil jste mi, že najdete synova vraha. Měl byste vědět, že všechny sliby beru smrtelně vážně.“

Marks neměl důvod mu to nevěřit.

Patnáct minut poté, co vyjel z parkoviště půjčovny, mu zazvonil telefon: textová zpráva od Sorayi. Během několika minut mu zavolal Willard.

„Co je nového?“

„Navázal jsem spojení,“ řekl Marks. Myslel tím Bournea.

„Víte, kde je?“ vyhrkl Willard.

„Zatím ne,“ zalhal Marks. „Ale brzy budu.“

„Dobře, stihl jsem to.“

„Co jste stihl?“ zeptal se Marks.

„Zadání se pozměnilo. Potřebuju, abyste zařídil setkání mezi Bournem a Arkadinem.“

Marks hledal ve Willardově hlase nějaký skrytý význam. Doma se něco muselo stát, jenže on nevěděl co, a to ho dráždilo. Ocital se tím v nevýhodě. „A co ten prsten?“

„Posloucháte mě?“ vyštěkl Willard. „Splňte rozkaz.“

Teď Marks věděl jistě, že před ním Willard tají něco velkého. Znovu se v něm ozvalo staré známé rozčilení z machinací svých nadřízených. Stoupalo mu do krku jako žluč.

„Ozvala se Soraya Mooreová?“ pokračoval Willard.

„Ano. Právě jsem od ní dostal textovku.“

„Spojte se s ní,“ řekl Willard. „Postupujte společně. Musíte ty dva dostat na následující místo.“ Nadiktoval Marksovi adresu. „Jak to uděláte, nechávám na vás, ale mám jisté informace, které by Arkadina mohly zajímat.“ Zopakoval Marksovi, co mu El-Arian vyprávěl o chybějícím dílku, bez něhož byl soubor na harddisku notebooku bezcenný. „Máte na to sedmdesát dva hodin.“

„Sedmdesát dva…?“ Ale už mluvil do prázdna. Rozhovor skončil.

Na příští křižovatce se Marks podíval do GPS mapy v mobilu, aby se ujistil, že během telefonátu s Willardem neminul žádnou odbočku. Ráno svítilo sluníčko, ale pak se přihnaly mraky a zbarvily všechno do šeda. Domy i dopravní značky měly v lehkém mrholení rozmazané okraje.

Na semaforu naskočila zelená, a když Marks projel křižovatkou, všiml si bílého fordu, který vplul do stejného pruhu hned za něj. Pronásledovatele poznal na sto honů, měl na ně čich. Ten ford už viděl. Držel se několik aut za ním a občas se schoval za velkým kamionem. Ve fordu seděl jen řidič, který měl tmavé brýle. Marks šlápl na plyn, rychle přeřadil z jedničky až na trojku, takže vůz z půjčovny vystřelil dopředu jako šíp. Mezi druhým a třetím rychlostním stupněm auto zakolísalo, jako by se zadřela převodovka. Poté se však vrhlo dopředu s takovou vehemencí, že Marks málem vrazil do nákladního auta jedoucího před ním. Strhl vůz do pravého pruhu a ještě víc zrychlil. Bílý ford se ho však držel jako klíště.

Projížděl částí Londýna, kde byly ulice plné aut a větších i menších obchodů. Znenadání se před ním objevil ukazatel a Marks na poslední chvíli smýkl autem do vjezdu podzemní garáže a poškrábal si při tom levý přední blatník o betonovou zeď. Hned však auto vyrovnal a vřítil se po rampě dolů do betonové jeskyně ozářené neonovými světly.

Vmáčkl se na parkovací místo, které bylo tak úzké, že musel stáhnout okénko a vysoukat se ven. To už uslyšel kvílení pneumatik a bylo mu jasné, že pronásledovatele nesetřásl. Vedle výtahu uviděl schodiště a vrhl se k němu právě ve chvíli, kdy bílý ford prolétl kolem. Na schodech to páchlo motorovým olejem a močí. Chvatně vyrazil vzhůru a bral přitom stupně po dvou i po třech. V běhu uslyšel bouchnutí dveří auta a pak rychlé klapání podrážek po betonu. Někdo se rozběhl po schodišti za ním.

Když se Marks chystal skočit za roh, narazil na bezdomovce, který se zpil do bezvědomí. Marks se sklonil, se zatajeným dechem odtáhl opilce kousek nahoru a složil ho na schod hned za rohem. Poté se schoval do stínu nad tím nebožákem a čekal.

Dunící kroky se přiblížily. Marks se napjal a šel do mírného podřepu. Pronásledovatel se prohnal kolem rohu, jak Marks správně předpokládal, a opilce si všiml, až když bylo pozdě. Když zakopl a prudce se předklonil, Marks seběhl ze schodů a vrazil mu koleno do temene hlavy. Muž odvrávoral dozadu, znovu zakopl o bezdomovce a padl naznak.

Marks uviděl, že vytahuje z bundy pistoli Browning M1900. Než však stačil stisknout spoušť, Marks ho kopl do ruky a zbraň odklonil nahoru. Třesk výstřelu ve stísněném prostoru schodiště byl tak ohlušující, že opilec najednou otevřel oči a posadil se. Ozbrojený muž ho popadl za límec a přitiskl mu ke spánku hlaveň zbraně.

„Půjdete se mnou.“ Mluvil s těžkým přízvukem, snad z Blízkého východu. „Nebo mu vystřelím mozek z hlavy.“ Škubl opilcem tak tvrdě, že mu z ochablých úst vylétla slina.

„Co děláš, vole?“ vyhrkl ožrala, který vůbec nic nechápal. „Jdi někam!“

Chlap ho se směsicí vzteku a pohrdání praštil hlavní browningu do spánku. V příští chvíli se na něj Marks vrhl, přitlačil mu zespoda ruku k bradě a odhalil krk. Jednou rukou se snažil odrazit pistoli a druhou silně udeřil chlapa do hrdla. Chrupavka praskla, gangster se zhroutil a lapal po dechu, žádný kyslík však do plic neproudil. Vypoulil oči a pak je obrátil v sloup. Mohl vydávat jen zvířecí skřeky, ale i ty brzy utichly.

Opilec se s ohromující hbitostí otočil a nakopl bezmocného útočníka do rozkroku. „To máš za to, ty zmrde jeden!“ Pak si zamumlal něco pod vousy a bez ohlédnutí odvrávoral po schodech dolů.

Marks chlapovi rychle prohledal kapsy, ale našel jen klíčky od bílého fordu a hrst bankovek. Žádný pas ani jiný doklad se jménem. Měl snědou pleť, černé vlnité vlasy a plnovous. Jedna věc je jistá, pomyslel si Marks, agent CIA to není. Tak pro koho pracoval a proč mě sakra sledoval? Přemýšlel, kdo kromě Willarda a Olivera Lisse mohl vědět, že je tady.

Pak uslyšel policejní píšťalky a bylo mu jasné, že musí urychleně zmizet. Ještě jednou si mrtvého prohlédl, jestli nemá nějaké poznávací znamení, třeba tetování nebo… Vtom si na prostředníku jeho pravé ruky všiml zlatého prstenu. Sklonil se a stáhl jej. Doufal, že na vnitřní straně bude nějaké věnování.

Omyl. Bylo tam totiž něco mnohem zajímavějšího.

Soraya se s Leonidem Arkadinem znovu setkala v opuštěné přístavní restauraci. Nejspíš ji hledal. Labužnicky si vychutnávala rudého garnáta se žlutou rýží a vůbec ho neviděla vcházet. Číšník jí pak přinesl drink – prý nějaké tequini – od „toho pána u baru“. Soraya vzhlédla a byl to samozřejmě Arkadin. Zadívala se mu do očí, chopila se sklenky a usmála se. Další pobídku Arkadin nepotřeboval.

„Jste vytrvalý, to se musí nechat,“ řekla, když k ní ležérním krokem došel.

„Být vaším milencem, nenechám vás večeřet samotnou.“

„Myslíte toho poskoka? Poslala jsem ho balit.“

Zasmál se a ukázal na její stůl. „Můžu si přisednout?“

„Radši ne.“

Přesto se však posadil a položil na stůl sklenku s pitím, jako by si značkoval své území. „Když mi dovolíte objednat něco dobrého, zvu vás.“

„Nepotřebuju, abyste mě zval na večeři,“ odpálila ho.

„Já přece neříkám, že to potřebujete.“ Zvedl ruku a číšník byl vmžiku u něj. „Dám si krvavý biftek a tomatillos.“ Číšník kývl a odešel.

Arkadin se usmál a Sorayu ohromilo, jak to působilo upřímně. Sálala z něho zvláštní srdečnost, která ji až děsila. „Jmenuji se Leonardo,“ představil se.

Ušklíbla se. „Nenechte se vysmát. Nikdo v Puerto Peňasco se nejmenuje Leonardo.“

Zatvářil se zahanbeně jako malý kluk přistižený s rukou v misce s cukrovím. Soraya začínala chápat jeho přístup k ženám. Působil podmanivým, přitažlivým dojmem silného sebejistého muže, který je však v jádru zranitelný. Která žena by mu odolala? Soraya se v duchu zasmála. Hned se cítila líp, jako by konečně stála na pevné půdě a mohla směle vykročit za svým cílem.

„Máte samozřejmě pravdu,“ přiznal Arkadin. „Ve skutečnosti jsem jen Leonard bez toho ‚o‘ na konci.“

„Těší mě, Penny.“ Podala Arkadinovi ruku a on ji krátce sevřel. „Co děláte v Puerto Peňasco, Leonarde?“

„Rybařím a trochu závodím.“

„S tím vaším motorovým člunem.“

„Ano.“

Soraya dojedla kraba právě ve chvíli, kdy obsluha přinesla Arkadinovi biftek s tomatillos. Hovězí, podle objednávky řádně krvavé, bylo dušené ve feferonkách. Arkadin zakrojil do masa. Ten chlap má snad žaludek ze železa, pomyslela si.

„A vy?“ zeptal se mezi sousty.

„Já jsem přijela kvůli počasí.“ Odsunula tequini stranou.

„Nechutná vám?“

„Já nepiju.“

„Jste vyléčená alkoholička?“

Zasmála se. „Ne, muslimka. Pocházím z Egypta.“

„Tak to se omlouvám, že jsem vám poslal nevhodnou pozornost.“

„Nic se nestalo.“ Mávla rukou. „Nemohl jste to vědět.“ Pak se usmála. „Ale jste milý.“

„Ha, milý! Tak to rozhodně nejsem.“

„Ne?“ Naklonila hlavu. „A jaký tedy jste?“

Otřel si krev ze rtů a na chvíli se opřel. „No, abych vám řekl pravdu, jsem dost tvrdohlavý. Aspoň moji obchodní partneři si to mysleli, a to zvlášť poté, co jsem odkoupil jejich podíly. A moje žena taky, když už jsme u toho.“

„Jste ještě spolu?“

Zavrtěl hlavou a znovu řízl do masa. „Už skoro rok ne.“

„Máte děti?“

„Děláte si legraci?“

Musela uznat, že Arkadin má dar spřádat celkem věrohodné pohádky. „Ani já nejsem moc rodinný typ,“ řekla celkem po pravdě. „Žiju hlavně prací.“

Aniž by vzhlédl od bifteku, zeptal se jí, čím se zabývá.

„Dovozem a vývozem zboží,“ odvětila. „Obchoduju se severní Afrikou.“

Zvedl hlavu, ale velice zvolna a rozvážně. Soraya cítila, jak jí srdce buší o hrudní koš. Bylo to jako lákat žraloka na háček. Nechtěla se dopustit sebemenší chyby a z nebezpečí ji až mrazilo. Stála krok před propastí, před okamžikem, kdy její fiktivní já splyne s tím skutečným. Právě kvůli této chvíli to celé dělala. Právě to byl důvod, proč Petera s tím úkolem neodmítla, i když byl dost potupný. Na ničem z toho teď nezáleželo. Důležité bylo, že stála kousek od bezedné jámy. Přesně pro takové okamžiky žila a Peter si to uvědomil mnohem dřív než ona.

Arkadin si znovu otřel ústa. „Tak severní Afrika říkáte. Zajímavé. Moji bývalí partneři se severní Afrikou hodně obchodovali, ale mně se jejich metody nelíbily a upřímně řečeno ani lidé, se kterými kšeftovali. Kvůli tomu jsem se je mimo jiné rozhodl vyplatit.“

Soraya musela uznat, že je pohotový a má velký dar improvizace. Ten rozhovor se jí zamlouval čím dál víc.

„V jakém oboru podnikáte?“ zeptala se.

„Počítače, periferie, počítačové služby a tak podobně.“

No jistě, pomyslela si pobaveně. Nasadila zamyšlený výraz. „Jestli chcete, mohla bych vás nakontaktovat na pár spolehlivých lidí.“

„Třeba bychom mohli obchodovat spolu.“

Zabral! řekla si v duchu s radostným vzrušením. Je čas si žraloka přitáhnout, ale velice pomalu a velice opatrně.

„Hm. Já nevím, nemám na to dostatečnou kapacitu.“

„V tom případě ji potřebujete rozšířit.“

„A kde na to vezmu kapitál?“

„Já peníze mám.“

Ostražitě se na něj podívala. „To není dobrý nápad. Nic o sobě nevíme.“

Odložil příbor a usmál se. „Tak se pojďme navzájem poznat. Může to být náš první krok v byznysu.“ Zvedl prst. „Teď mě napadá, že bych vám mohl ukázat něco, co vás třeba k obchodování se mnou přesvědčí.“

„A co?“

„Ááá, to je překvapení.“

Přivolal číšníka a objednal dvě espresa, aniž by se jí zeptal, jestli chce také. Čirou náhodou chtěla. Potřebovala se udržet ve střehu, nepochybovala totiž, že někdy během večera bude muset odrazit jeho milostné pokusy tak, aby ho definitivně neodradila, ale naopak podnítila jeho zájem. Přátelsky klábosili nad kávou a postupně si na sebe zvykali. Arkadinova nenucenost byla nakažlivá, a tak se Soraya také uvolnila, i když ne úplně. To ani nešlo, protože měla nervy napnuté jako struny. Ten chlap byl nesmírně přitažlivý a sálalo z něj velké charisma. Vůbec se nedivila, že přitahuje ženy jako magnet. Ona si však držela určitý odstup a snažila se na Arkadina nahlížet objektivníma očima. A ty viděly, že Arkadin hraje divadlo a neukazuje se takový, jaký skutečně je. Bezděčně ji napadlo, jestli ho vůbec někdo někdy opravdu poznal. Postavil kolem sebe neprostupnou zeď a tak dokonale se oddělil od ostatních lidí, že už možná ani sám nevěděl, čí je. A v té chvíli jí připadal jako malý zoufalý kluk, který utekl z domova a marně hledá cestu zpátky.

„Půjdeme, co říkáte?“ vyzval ji nakonec, když odložil prázdný šálek. Hodil na stůl pár bankovek a bez vyčkání na odpověď se zvedl od stolu. Natáhl ruku. Soraya chvíli schválně váhala, ale pak se ho chytila a dovolila mu, aby ji zvedl ze židle.

Nad přístavištěm visel vlahý večer, ztěžklý jako sametové závěsy. Bylo bezvětří, nepohnul se ani lístek na stromě. Měsíc se někde schovával, ale černou oblohu ozařovaly hvězdy. Vykročili od moře a dali se na sever podél pláže. Světlá skvrna města Puerto Peňasco vpravo od nich připomínala výjev z nějakého obrazu, od kterého je dělil snad celý svět.

Záři pouličních lamp vystřídala tma zmírněná hvězdami, již po nějaké době rozjasnilo osvětlení velké kamenné stavby, snad náboženského charakteru. A skutečně: nad dřevěnými kovanými dveřmi se vyjímal kříž.

„Kdysi tady býval klášter.“ Arkadin odemkl dveře a ustoupil, aby mohla vejít. „Teď je to můj druhý domov.“

Stroze zařízený interiér voněl kadidlem a svíčkovým voskem. Soraya viděla kancelářský stůl, několik křesel, jídelní stůl s osmi židlemi a pohovku, nebo spíše jakousi lavici obloženou polštáři ve stylu každý pes, jiná ves. Všechen nábytek byl z masivního tmavého dřeva, ale žádný luxus.

Když vykročili obývacím pokojem, Arkadin začal zapalovat silné krémové svíce vsazené do různě vysokých železných svícnů. Světlo svíček propůjčilo rozlehlému klášternímu sálu středověký nádech. Soraya se v duchu musela pousmát. Měla tušení, že Arkadin připravuje romantické kulisy, v nichž ji hodlá svést.

Otevřel láhev červeného vína a nalil je do velké mexické číše. Další sklenici pak naplnil šťávou z guary. Podal jí šťávu a řekl: „Pojďte. Tudy.“

Vedl ji dál do šera a cestou opět zapaloval svíce. Téměř celou protější stěnu, k níž se blížili, vyplňoval obří cihlový krb, snad ještě větší než v nějakém anglickém panském sídle. Cítila pach starého popílku a dehtu pokrývajícího pálené cihly po desítkách let užívání. Bylo však vidět, že v krbu už se dlouho netopilo a nikdo ho nečistil.

Arkadin zažehl obzvlášť velkou svíci, zvedl ji do výšky jako pochodeň a vykročil ke krbu utopenému ve stínu. Neprostupná temnota se začala neochotně podvolovat mihotavému plamínku.

Když se stíny trochu rozestoupily, v krbu se zhmotnil jakýsi tvar. Židle. A na té židli někdo seděl. Kotníky měl přivázané k židli, ruce za zády, pravděpodobně spoutané v zápěstích.

Arkadin přišel se svící ještě blíž a ozářil sedící postavu od nohou vzhůru až k obličeji, zkrvavenému a oteklému tak silně, že jedno oko nebylo vůbec vidět.

„Tak co mému překvapení říkáte?“ zeptal se Arkadin.

Číše s ovocnou šťávou vyklouzla Soraye z ruky a roztříštila se o dlažbu.

Na té židli seděl Antonio.

Připomínalo to šachovou partii. Bourne upřeně hleděl na starého pána a snažil se v něm poznat ředitele Centra pro studium starověkých dokumentů z dob, kdy pobýval v Oxfordu jako David Webb. Stařec jeho pohled opětoval a s každou další vteřinou si byl jistější, že se s ním skutečně setkal.

Chrissie se dívala na oba, jako by se snažila odhadnout, kdo z nich dá příštím tahem mat. „Adame, je to pravda? Skutečně se jmenujete David Webb?“

Bourne viděl jedinou cestu, jak z té svízelné situace ven, ale vůbec se mu nezamlouvala. „Ano i ne,“ odpověděl.

„Jedno je jisté: nejmenujete se Adam Stone.“ Chrissiin hlas byl ostrý jako břitva. „To znamená, že jste Tracy lhal. Znala vás jako Adama Stonea. Stejně jako já.“

Bourne se k ní otočil. „Adam Stone je moje jméno, stejně jako kdysi David Webb. V různých dobách jsem vystupoval pod různými jmény. Ale jsou to jen jména.“

„Běžte se bodnout!“ Chrissie vstala, obrátila se k němu zády a zamířila do kuchyně.

„Máma se na vás zlobí,“ řekla Scarlett a pozorovala Bournea tváří, která byla v jedenácti už krásná, ale ještě se bude dál měnit.

„Ty se taky zlobíš?“ zeptal se Bourne.

„Vy nejste profesor?“

„A víš, že ano?“ odpověděl Bourne. „Jsem profesor lingvistiky.“

„Tak to je super. Máte hodně falešných jmen?“

Bourne se zasmál. Tahle dívenka se mu líbila. „Když je potřeba.“

Naklonila a s bezelstnou dětskou přímočarostí řekla: „Proč jste lhal mámě a tetě Tracy?“

Bourne se chystal poznamenat něco o Tracy, ale na poslední chvíli si uvědomil, že Scarlett o tetině smrti neví. „Tvoji tetu jsem potkal, když jsem vystupoval pod jedním z těch svých falešných jmen. Tracy pak o mně řekla tvojí mámě. Byl to nejlepší způsob, jak ji přesvědčit, aby mě vyslechla.“

„Jestli nejste profesor David Webb, kdo sakra jste?“ chtěl vědět Chrissiin otec, jenž viditelně pookřál.

„V době, kdy jsem vás poznal, jsem Webb byl,“ bránil se Bourne. „Nepřišel jsem za vámi do Oxfordu pod falešnou záminkou.“

„Co děláte tady s mojí dcerou a vnučkou?“

„To je dlouhá historie,“ řekl Bourne.

Tvář starého pána se rozzářila, jako by se vše dovtípil. „Vsadím se, že to souvisí s mou starší dcerou.“

„Svým způsobem.“

Stařec zaťal ruku v pěst. „To ta zatracená rytina.“

Bourneovi přejel mráz po zádech. „Jaká rytina?“

Starý muž se na něj zvědavě zadíval. „Zapomněl jste? Jsem doktor Bishop Atherton. Přinesl jste mi přepis nějakých symbolů a tvrdil jste, že pocházejí z rytiny.“

A pak si Bourne vzpomněl. Najednou se mu všechno vybavilo.

KNIHA TŘETÍ

21

Antonio zhrouceně seděl ve zlověstné tmě klášterního ohniště, která byla tak hustá a černá, že vítězila nejen nad světlem, ale snad i nad samotným životem.

Soraya k němu udělala několik kroků a zadívala se do šera.

„Je mi jasné, že to žádný váš poskok není,“ začal Arkadin.

Nic mu na to neřekla. Věděla, že jí hodil návnadu, aby z ní vylákal informace. To bylo samo o sobě dobré znamení. Zdálo se, že Antonio navzdory bití nepromluvil.

Soraya usoudila, že nejlepší bude hrát si na rozhořčenou. „Co má tohle sakra znamenat?“ obořila se na Arkadina.

Když se Arkadin usmál, bylo to, jako když se mezi borovicemi zjeví vlk. „Je dobré své potenciální partnery trochu poznat.“ Dál na ni cenil zuby ve vlčím úsměvu. „Zvláště ty, kteří mi tak ochotně padají do náruče.“

„Partnery?“ Drsně se zasmála. „Vážený ruský příteli, o tom si můžete nechat leda zdát. Já nebudu vaší partnerkou ani…“

Arkadin ji chytil a přisál se jí rty k ústům, Soraya se však nenechala překvapit. Vyšla jeho polibku vstříc a pak mu vrazila koleno do rozkroku. Ruce, které ji svíraly, se na chvíli zachvěly, ale nepustily ji. Stále měl na tváři ten vlčí úsměv, v koutcích očí se mu však zaleskly slzy.

„Mě nedostanete,“ hlesla mrazivě. „Žádným způsobem.“

„Ale dostanu,“ opáčil stejně ledovým tónem, „protože jste sem kvůli tomu přišla.“

Soraya na to neměla co říct, ale doufala, že Arkadin střílí naslepo, jinak by to byl její konec. „Pusťte Antonia.“

„Řekněte mi jediný rozumný důvod.“

„Promluvíme si.“

Opatrně si promnul rozkrok. „Už jsme toho namluvili dost.“

Svůdně se pousmála. „Zkusíme jinou formu komunikace.“

Položil jí ruku na ňadro. „Třeba tuhle?“

„Rozvažte ho.“ Soraya se snažila nezatínat zuby. „Pusťte ho.“

Zdálo se, že Arkadin její prosbu zvažuje. „To neudělám,“ pravil po chvíli napjatého mlčení. „Něco pro vás znamená, a tak ho proti vám můžu použít.“ Sáhl do kapsy a vytáhl vystřelovací nůž. Když čepel s cvaknutím vyskočila, Arkadin Sorayu odstrčil stranou a přistoupil k Antoniovi. „Poraďte mi, co mu mám uříznout nejdřív? Ucho? Prst? Nebo něco níž?“

„Jestli mu něco uříznete…“

Obrátil se k ní. „Poslouchám.“

„Jestli mu něco uříznete, nikdy vedle mě nebudete moct klidně spát.“

Úkosem se na ni podíval. „Já nespím.“

Začala se vážně obávat o Antoniův život, když vtom jí zazvonil mobil. Nečekala na Arkadinovo svolení a hovor přijala.

„Jsi to ty, Sorayo?“ ozval se Peter Marks.

„Jo.“

„Co se stalo?“ Měl dobrou intuici, a tak v jejím hlase zachytil napětí.

Zadívala se Arkadinovi do očí. „Všechno v pohodě.“

„Co Arkadin?“

„Bez problémů.“

„Výborně, navázala jsi kontakt.“

„Víc než to.“

„Chápu, jsi v maléru, ale budeš se z něj muset dostat sama a hezky rychle, protože akce začíná hořet.“

„Co se sakra děje?“

„Musíš dostat Arkadina na následující místo. Máš na to dvaasedmdesát hodin.“ Nadiktoval jí adresu, kterou mu sdělil Willard.

„Tenhle rozkaz se ale nedá splnit.“

„Vypadá to tak, ale bohužel se nedá nic dělat. Arkadin se musí s Bournem setkat a najde ho na té adrese.“

Na konci pomyslného tunelu se mihlo světlo. Snad by to nějak šlo, pomyslela si. „Dobře, pokusím se,“ odpověděla.

„A ať s sebou vezme notebook.“

Soraya vydechla. „A jak to asi mám podle tebe udělat?“

„Nebereš snad takový prachy zadarmo.“ Zavěsil dřív, než ho stihla poslat do háje. Znechuceně zavrčela a schovala telefon do kapsy.

„Pracovní problémy?“ řekl Arkadin posměšným tónem.

„Nic, co by se nedalo vyřešit.“

„Váš pozitivní přístup se mi líbí.“

Stále se zlomyslně usmíval a zamával nožem. „A vyřešíte i tenhle problém?“

Soraya nasadila zamyšlený výraz. „Možná.“ Prošla kolem něj a zamířila do ohniště, odkud ji Antonio sledoval okem, které neměl napuchlé a zavřené. S překvapením zjistila, že se na ni usmívá.

„Nevšímejte si mě,“ řekl jí ochraptělým hlasem, „já se dobře bavím.“

Aniž by to Arkadin viděl, přiložila si prst ke rtům a poté k Antoniovým. Zbarvil se krví. Otočila se zpět k Arkadinovi. „Všechno záleží na vás.“

„To bych neřekl. Míč je na vaší půlce hřiště.“

„Řeknu vám, jak to uděláme.“ Vrátila se do mihotavého světla svíce. „Vy necháte Antonia jít a já vám povím, jak najdete Jasona Bournea.“

Vyprskl smíchy. „Blafujete.“

„Když jde o život, nikdy neblafuju.“

„Zabýváte se dovozem a vývozem, ne? Co byste mohla vědět o Jasonu Bourneovi?“

„To je prosté.“ Soraya už měla připravenou odpověď. „Bourne občas využívá moji firmu jako zástěrku.“ To bylo celkem přijatelné vysvětlení, jemuž by Arkadin mohl uvěřit.

„A proč si myslíte, že mě zajímá, kde je Jason Bourne?“

Naklonila hlavu na stranu. „A nezajímá?“ Nehodlala ustoupit ani ukázat slabost.

„A co když nejste to, co o sobě tvrdíte?“

„A co když vy nejste to, co tvrdíte?“

Zakýval na ni ukazovákem. „Nevěřím, že pracujete v zahraničním obchodu.“

„O to víc vás přitahuju.“

Přikývl. „Přiznávám, že mám rád záhady, zvlášť když mě můžou přiblížit k Bourneovi.“

„Proč ho tak nenávidíte?“

„Může za smrt ženy, kterou jsem miloval.“

„Ale jděte. Vy jste přece nikdy nikoho nemiloval.“

Udělal k ní krok, ale těžko říct, jestli jí tím chtěl pohrozit, nebo se k ní jen přiblížit.

„Vy lidi jen využíváte, a když splní svůj účel, zmačkáte je jako špinavý kapesník a hodíte do koše.“

„A co Bourne? Je stejný jako já.“

„Ne,“ oponovala mu, „Bourne se vám vůbec nepodobá.“

Usmál se ještě víc, ale tentokrát bez sebemenšího náznaku výhrůžky či ironie. „Konečně jsem o vás zjistil něco konkrétního.“

Měla sto chutí plivnout mu do obličeje, ale uvědomila si, že by mu tím udělala ještě větší radost. Tím by totiž přiznala, že ťal do živého.

Arkadin najednou změnil chování. Natáhl ruku a konečky prstů ji pohladil po tváři. Pak namířil špičkou nože na Antonia. „No prosím, klidně si toho paličáka rozvažte.“

Když vstoupila do ohniště a klekla si vedle Antonia, dodal: „Už ho nepotřebuju. Mám vás.“

„Povím vám, jak to bylo.“ Chrissie stála čelem k oknu nad kuchyňským dřezem. Venku nebylo nic vidět, jen šedivý úsvit, který se prodíral korunami stromů jako mlha. Když Bourne vstoupil do místnosti, nic neřekla, jakmile ho však vedle sebe ucítila, škubla sebou.

„Co?“ zeptal se Bourne do ticha.

„Jak jsem vám začala lhát.“ Chrissie pustila teplou vodu, pak do ní vložila ruce a začala si je mýt, jako by byla lady Macbeth. „Jednou, asi rok po narození Scarlett, jsem se podívala do zrcadla a říkám si: Obětovala jsi svoje tělo. Chlap to možná nepochopí, ale já jsem obětovala tělo na oltář mateřství, a tím jsem vlastně obětovala sama sebe.“

Neustále pohybovala rukama pod proudem vody a oplachovala si je. „Od té chvíle jsem se začala nenávidět. Příčil se mi celý můj život včetně Scarlett. Samozřejmě že jsem něco takového nemohla dopustit. Bránila jsem se tomu ze všech sil, jenže mě to uvrhlo do strašné deprese. Začala tím trpět i moje práce, takže mi vedoucí katedry sice ohleduplně, ale pevně řekl, abych si vzala studijní volno. Nakonec jsem s tím souhlasila, protože jsem v podstatě ani neměla na vybranou. Ale když jsem za sebou zamkla dveře kanceláře a odjela jsem z Oxfordu nečinně klimbajícího v mlze, věděla jsem, že se musí něco stát. Bylo mi jasné, že jsem se na tom poklidném a neměnném místě neuzavřela náhodou. Stejně jako otec jsem si v Oxfordu připadala v bezpečí. Všechno tam je dopředu dané a nalinkované a nic nevybočí ze zaběhnutých kolejí. Proto otec reagoval na Tracyiny životní kroky tak, jak reagoval. Měl z nich strach, a proto se na ni utrhoval. Až když jsem nechala Oxford za zády, pochopila jsem, jak to v naší rodině chodilo a jak moc mě to poznamenalo. Napadlo mě, že jsem si možná vybrala bezpečný život kvůli otci, ne kvůli sobě.“

Zastavila vodu a osušila si ruce utěrkou. Hřbety měla zarudlé, jakoby spálené. „Potřebuju dostat svoji rodinu pryč.“

„Odjedeme odsud, ale ještě na někoho čekám,“ řekl Bourne.

„Co Scarlett?“

„Je s vaším otcem.“

S téměř tesklivým výrazem se ohlédla do obývacího pokoje. „Scarlett má aspoň mé rodiče ráda.“ Vzdychla. „Pojďme ven. Těžko se mi tady dýchá.“

Vyšli z kuchyně do oroseného rána. Vzduch byl studený, a když promluvili, stoupaly jim od úst drobné obláčky páry. Kmeny stromů měly stále černou barvu, jako by se jejich kořeny nechtěly pustit noci. Chrissie se zachvěla a objala se.

„Co se stalo?“ zeptal se Bourne.

„Nic, v čem by se dala najít nějaká logika. Holly jsem potkala čirou náhodou.“

Bourne se podivil. „Holly Marii Moreauovou?“

Přikývla. „Hledala Tracy a místo toho našla mě.“

Všechno v téhle skládance se pořád stáčí k Holly, pomyslel si. „A staly se z vás kamarádky?“

„Víc než to. I když, jak se to vezme,“ odpověděla. „Já vím, že to nedává moc smysl.“ Pokrčila rameny. „Začala jsem pro ni pracovat.“

Bourne se zachmuřil. Připadal si jako horník, jenž si pomalu razí cestu tmavým tunelem a řídí se při tom jen instinktem. „Co dělala?“

Chrissie se rozpačitě zasmála. „Zásobovačku, tak tomu aspoň sama eufemisticky říkala. Občas vyrážela na dva tři týdny do Mexika. Na žádost klienta vždycky vybavila nějaký narkoranč potřebným zbožím. Narkoranče jsou falešné statky patřící mexickým drogovým bossům. Obvykle stojí někde v poušti, většinou na severu v Sonoře, ale někdy i v jižnějších státech, jako je třeba Sinaloa. Kromě správce a pár strážců v nich nikdo trvale nebydlí.

Zkrátka a dobře, vzala mě s sebou do Mexico City. Chodily jsme po nočních klubech a bordelech, kde si vybírala dívky ze seznamu, který si každý týden aktualizovala jako nějaký plánovací kalendář nebo diář. Ty holky jsme pak odvážely na narkoranč, který patřil zákazníkovi. Když jsme tam dorazily, byla tam jen hrstka Mexičanů – sluhové a taky po zuby ozbrojení vojáci, kteří se na nás ušklíbali, ale nad těmi dívkami slintali. Já měla za úkol vyzdobit interiér a rozmístit holky do různých ložnic. Sluhové dělali černou práci.

Postupně začala přijíždět auta – pancéřované lincolny, chevrolety a mercedesy s tmavými okny. Ochranka přísně střežila okolí jako nějaký vojenský bivak během války. Pak dorazili provianťáci s čerstvým masem, ovocem, basami piva, bednami tequilly a samozřejmě s horami kokainu. Opékání masa a rožnění prasat i jehňat mohlo začít. Hudba v rytmu salsy a diska nabírala na hlasitosti. Chlapi od grilu smrděli potem a pivem, takže si je člověk nemohl pouštět moc k tělu. Pak přijeli šéfové se svými bodyguardy a vypukla velká slavnost, jako by snad byl mexický masopust.“

Bourneův mozek pracoval na plné obrátky, až se mu málem zamotala hlava. „Jedním z Hollyiných klientů byl Gustavo Moreno, že?“

„Gustavo Moreno byl její nejlepší klient,“ řekla Chrissie.

Ano, pomyslel si Bourne, jak jinak. Další chybějící kousek skládanky.

„Utrácel víc než všichni ostatní. Hrozně rád to táhl až do rána. Čím delší mejdan, tím hlučnější zábava.“

„To jste se od Oxfordu opravdu dost vzdálila, paní profesorko.“

Přikývla. „I od civilizace. Ale o Holly to platilo taky. Vedla dvojí život. Říkala, že ji během dětství v Maroku drželi zkrátka, protože pocházela ze silně nábožensky založené rodiny, až skoro fanaticky. Žena tam měla velice málo práv a malá holka ještě míň. Rodinu vedl otcův bratr, Hollyin strýc. Otec se s ním však rozešel ve zlém a odvezl ji s matkou na ostrov Bali, který byl úplným opakem jejich vesnice v pohoří Vysoký Atlas. O svém tajném životě v Mexiku nikomu jinému neřekla.“

Omyl, opravil ji Bourne v duchu. Mně to řekla nebo jsem na to nějak přišel. Takhle se ten notebook dostal do rukou Gustava Morena. Asi jsem mu ho sám dal. Ale proč? V téhle složité skládance se snad nedá dobrat konce. Vždycky se objeví nějaké nevyplněné místo a nová otázka.

Chrissie se k němu otočila. „Takže vy jste Holly znal.“ Když neodpověděl, pokračovala: „To, co jsem teď řekla, pro vás musí být šok.“

„Mrzí mě, že jste mi lhala.“

„Lhali jsme si navzájem.“ Chrissie nedokázala zastřít trpký podtón.

„Se lhaním mám spoustu zkušeností.“ Měl pocit, že požádal Holly, aby ho na jeden ze svých výletů do Mexika vzala s sebou. Nebo ji k tomu donutil?

„Proč jste toho nechala?“ zeptal se.

„Dalo by se říct, že jsem měla v sonorské poušti zjevení. Není divu, že jsme se sblížily. Obě jsme utíkaly před svým bývalým životem a vlastně samy před sebou. Ztratily jsme cestu a už jsme nevěděly, kdo jsme a kam jdeme. Už jsme nechtěly dál dělat to, co se od nás čekalo.“ Zadívala se na své zarudlé ruce, jako by je nepoznávala. „Kdysi jsem si myslela, že život v klášterních stěnách Oxfordu není skutečný. Ale po nějaké době jsem si uvědomila, že skutečný není ani Hollyin život.“

Nebe se trochu rozjasnilo. V korunách stromů zpívali ptáci a lehký větřík přinášel vůni vlhké zeminy. Vůni života.

„Jednou hodně pozdě v noci jsem zabloudila do pokoje pro hosty, nebo jsem si to aspoň myslela. A přistihla jsem Holly s Gustavem Morenem. Ležela na něm a souložila. Chvíli jsem se na ně dívala, jako na dva cizí lidi v pornofilmu. A pak jsem si uvědomila: Sakra, to je Holly. Jako bych se najednou probrala.“ Zatřásla hlavou. „Ale Holly se to podle mě nikdy nepodařilo.“

Bourne s ní musel souhlasit. Byla to smutná pravda. Holly pro každého znamenala něco jiného, uměla se dokonale měnit. Ta podivuhodná mnohotvárnost jí umožnila ještě víc se uzavřít do sebe a skrýt své pravé já před ostatními. A nejvíc se bála strýce.

V té chvíli Scarlett vykoukla ven a zavolala: „Hej, vy dva, máme návštěvu.“

Když se vrátili dovnitř, našli tam Ottavia Morena s Peterem Marksem, kteří stáli v obývacím pokoji a ostražitě na sebe hleděli.

„Co se tady sakra děje?“ spustil Bourne.

„Tenhle člověk zabodl Diega Hererru,“ řekl Marks Bourneovi. „A vy ho chráníte?“

„To je dlouhá historie, Petere,“ odpověděl Bourne. „Vysvětlím vám to cestou.“

Marks se otočil k Morenovi. „Jste bratr Gustava Morena, toho kolumbijského drogového bossa.“

„Ano,“ přitakal Ottavio Moreno.

„A vaším kmotrem je don Fernando Hererra, otec člověka, kterého jste zabil.“

Když Moreno neodpověděl, Marks pokračoval: „Právě jdu od dona Fernanda. Strašně ho to vzalo, asi si to umíte představit. Nebo spíš asi neumíte. Ale to je jedno. Don Fernando si nemyslí, že jste jeho syna zavraždil vy. Policie si je tím naopak jistá.“ Aniž by čekal na odpověď, otočil se k Bourneovi. „Jak jste to sakra mohl dovolit?“

Pak se Ottavio Moreno dopustil taktické chyby. „Myslím, že byste se měl uklidnit,“ řekl. Měl držet jazyk za zuby, ale možná se ho dotkl Marksův tón.

„Neříkejte mi, co mám dělat,“ rozhorlil se Marks.

Bourne měl sto chutí ty dva nechat, ať se poperou, třeba by to pomohlo uvolnit napětí, které se v posledních hodinách nahromadilo. Musel však myslet na Chrissii a její blízké, a tak se mezi oba kohouty postavil. Chytil Markse za loket a odvedl ho hlavními dveřmi ven, aby si mohli v klidu promluvit. Než však stačil něco říct, Moreno se vyřítil za nimi.

Mířil přímo k Marksovi, ale než došel do půli cesty, zarazil ho výstřel odněkud ze stromu. Když zavrávoral dozadu a druhá rána mu odtrhla kus lebky, Bourne se vrhl za Morenův opel. Marks se hnal za ním, vtom však klidem časného rána třeskla další střela.

Marks zakopl a padl.

Boris Karpov vykročil v doprovodu Viktora Čerkesova ke staveništi v ulici Varvarka. Protáhli se dírou v plotě a sestoupili do země nikoho. Čerkesov šel dál a dál, až se ocitli v srdci bezútěšné pustiny obklopené rezivějícími ocelovými traverzami a popraskanými betonovými bloky. Všude rostly trsy odporného plevele, jež připomínaly chomáče chlupů na zádech nějakého obra.

Čerkesov se zastavil u promáčknutého boku opuštěného nákladního auta, kterému chyběly pneumatiky, elektronika i motor. Byl převrácený na stranu jako potápějící se loď. Měl zelený lak, ale někdo na něj stříbrným sprejem nastříkal oplzlé malůvky.

Čerkesov si ten rádoby umělecký výtvor chvíli prohlížel, pak zkřivil ústa do parodie úsměvu a obrátil se na Karpova.

„Tak a teď mi, Borisi Iljiči, prosím vás povězte, co jste probíral s prezidentem Imovem na té vaší improvizované schůzce.“

Karpov to udělal. Jiné východisko neviděl. Čerkesov ho ani jednou nepřerušil a zamyšleně poslouchal, co se Karpov dozvěděl o Bukinovi a špionech pod jeho velením. Když domluvil, Čerkesov pokýval hlavou. Vytáhl pistoli Tokarev TT, nenamířil ji však na Karpova, alespoň ne přesně.

„A co mám, Borisi Iljiči, s tím vším dělat? Za prvé, co s vámi? Mám vás zastřelit a nechat vás tady shnít?“ Zdálo se, že se nad touto možností zamyslel. „Upřímně řečeno, tím bych nic nezískal. Tím, že jste šel přímo za Imovem, jste se dokonale pojistil. Pokud zemřete násilnou smrtí nebo zmizíte, Imov zahájí důkladné vyšetřování, které dřív nebo později skončí u mě. A jak si jistě dokážete představit, to by mi vůbec nepomohlo.“

„Myslím, že to je dost slabé slovo,“ řekl Karpov. „Byl by to začátek vašeho konce a váš úhlavní nepřítel Nikolaj Patrušev by mohl slavit.“

„Mám teď v hledáčku větší rybu než Patruševa.“ Čerkesov to vyslovil tiše a zadumaně, jako by zapomněl, že tam Karpov je. Znenadání se však probral a znovu zaostřil pohled na plukovníka. „Takže zabít vás nemůžu, což je vlastně dobře, Borisi Iljiči, protože jste mi sympatický. Obdivuji vaši houževnatost a inteligenci – to je také důvod, proč se vás ani nepokusím podplatit.“ Chtěl se zasmát, ale vyšlo z toho jen zavrčení.

„Možná jste poslední čestný člověk v ruských tajných službách.“ Mávl tokarevem. „Takže co nám vychází?“

„Pat,“ nadhodil Karpov.

„Ne, ne, ne. Pat není dobrý pro nikoho, zvlášť ne pro nás dva a zvlášť ne v téhle chvíli. Poskytl jste Imovovi důkazy proti Bukinovi a Imov vám dal úkol. Musíte ho splnit, nedá se nic dělat.“

„To by pro vás byla sebevražda,“ namítl Karpov.

„Jen v případě, že bych pokračoval na postu šéfa FSB-2,“ řekl Čerkesov.

Karpov zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

Čerkesov měl v uchu miniaturní vysílačku. „Pojďte dolů,“ vyzval kohosi na druhém konci linky.

Na Čerkesovově tváři se objevil úšklebek, který Karpov jaktěživ neviděl. Čerkesov udělal krok k plukovníkovi a v příští chvíli pokynul rukou. „Podívejte, kdo přichází, Borisi Iljiči.“

Karpov se otočil a uviděl, že rumištěm k nim kráčí Melor Bukin.

Čerkesov vtiskl Karpovovi do dlaně pistoli a řekl: „Konejte svou povinnost.“

Karpov sevřel tokarev za zády a sledoval blížícího se Bukina. Uvažoval, co mu asi Čerkesov řekl, protože Bukin působil uvolněně jako člověk, který nemá o ničem tušení. Když Karpov vytasil pistoli a namířil na něj, Bukin vytřeštil oči.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Čerkesova.

Karpov ho střelil do pravého kolena a Bukin se skácel jako tovární komín při demolici.

„Co to děláte?“ vykřikl a sevřel si rozdrcené koleno. „Zešílel jste?“

Karpov k němu přistoupil. „Vím o vaší zradě, stejně jako prezident Imov. Kdo jsou ti další fízlové v řadách FSB-2?“

Bukin k němu zvedl vykulené oči. „Co, co? Fízlové? Nevím, o čem to mluvíte.“

Karpov mu s klidem a rozvahou rozstřelil napadrť levé koleno. Bukin zavřeštěl a začal se na zemi svíjet jako červ.

„Odpovězte!“ zavelel Karpov.

Bukin měl oči podlité krví. Byl bílý jako stěna a třásl se šokem a strašlivou bolestí. „Borisi Iljiči, copak jsme spolu nic neprožili? Jsem přece váš učitel, to já vás přivedl do FSB-2.“

Karpov se nad ním vztyčil. „Tím spíš bych měl ten váš chlív vyčistit já osobně.“

„Ale, ale, ale,“ drmolil Bukin, „já jsem jen poslouchal rozkazy.“ Ukázal na Čerkesova. „Jeho rozkazy.“

„Lže, jako když tiskne,“ řekl Čerkesov.

„Ne, Borisi Iljiči, je to pravda, přísahám.“

Karpov si dřepl vedle Bukina. „Vím, jak tenhle problém můžeme vyřešit.“

„Potřebuju do nemocnice, kurva,“ zasténal Bukin. „Jinak vykrvácím.“

„Povězte mi jména těch špionů a já se o vás postarám,“ slíbil mu Karpov.

Bukin těkal krvavým zrakem z Karpova na Čerkesova a zase zpátky.

„Na něj se vykašlete,“ řekl Karpov. „Jedině já vás můžu zachránit před tím, abyste v téhle díře vykrvácel.“

Bukin ztěžka polkl a pak prozradil jména tří mužů z osazenstva FSB-2.

„Děkuji,“ pravil Karpov. Vstal a střelil Bukina mezi oči.

Pak se obrátil k Čerkesovovi. „Co mi brání, abych vás taky zabil nebo zatkl?“

„Možná jste opravdu neúplatný, Borisi Iljiči, ale dobře víte, odkud vítr fouká.“ Čerkesov vytáhl cigaretu a zapálil si. Na svého mrtvého zástupce se přitom ani jednou nepodíval. „Můžu vám umést cestičku k ředitelskému místu.“

„To může i prezident Imov.“

„To je fakt.“ Čerkesov přikývl. „Jenže Imov vám nedokáže zaručit, že vám někdo z dalších velitelů nenasype do čaje polonium nebo nevrazí dýku mezi žebra.“

Karpov velice dobře věděl, že Čerkesov má stále dostatečnou moc na to, aby rozpoznal a odklidil své potenciální nepřátele v řadách FSB-2. Byl jediný, kdo mohl vydláždit Karpovovi cestu.

„Tak si to vyjasníme, ano?“ řekl Karpov. „Navrhujete, abych po vás převzal ředitelskou funkci?“

„Ano.“

„A co vy? Imov bude žádat vaši hlavu.“

„Samozřejmě, ale nejdřív si mě bude muset najít.“

„Chcete se někam schovat? Stáhnout se do ilegality?“ Karpov zavrtěl hlavou. „To si neumím představit.“

„Ani já ne, Borisi Iljiči. Mířím výš.“

„Výš, než je FSB?“

„Výš, než je Kreml.“

Karpov se zamračil. „To by mě zajímalo kam.“ Čerkesovovy oči se zaleskly. „Řekněte mi, Borisi Iljiči, slyšel jste někdy o organizaci Severus Domna?“

22

Marks se chytil za levé stehno a zkřivil tvář bolestí. Neviditelný odstřelovač dál kropil okolí palbou. Bourne vyběhl ven a odtáhl Markse do bezpečí.

„Nezvedejte hlavu, Petere.“

„Řekněte to svýmu kámošovi Morenovi,“ zavrčel Marks. „Já mám sakra hlavu dole.“

„Není zač.“ Bourne prohlédl ránu a usoudil, že kulka nepřeťala tepnu. Pak utrhl rukáv Marksovy košile a ovázal mu jej kolem stehna nad ránou jako škrtidlo.

„Tak na tohle nezapomenu,“ ucedil Marks.

„Ne, od toho jsem tady já,“ odtušil Bourne tak jízlivým tónem, že se Marks musel zasmát, i když bolestně.

Bourne se opatrně posunoval kolem přední části auta. Zhluboka a volně dýchal a vpíjel se pohledem do hustých stromů. Nebylo to tak dlouho, kdy na jednom z nich sám seděl a pomocí obrazové paměti získané výcvikem v tajném projektu Treadstone hledal nejlepší místa, kde by se mohl odstřelovač skrývat. Podle toho, jak Ottavio Moreno i Marks padli, dokázal určit přibližnou střelcovu polohu. Vžil se do jeho situace. Kam by se sám schoval, aby měl dobrý výhled na hlavní dveře, a přitom ho nebylo vidět?

Uslyšel Chrissiino volání a z úzkosti v jejím hlase vytušil, že na něj už asi křičí nějakou dobu. Odplížil se zpátky na druhý konec vozu a houkl: „Jsem v pořádku. Zůstaňte vevnitř, dokud pro vás nepřijdu.“

Znovu se vrhl ke koncovým světlům, pak vyběhl z úkrytu a zamířil mezi stromy. Do předku vozu se zaryla sprška projektilů. Od začátku útoku počítal rány. Po poslední dávce usoudil, že střelec potřebuje nabít. Těch pár vteřin Bourneovi stačilo, aby se ukryl v lese. Teď se mohl vydat na lov.

Mezi borovicemi a duby panovalo věčné přítmí, ale jak se větve kývaly ve větru, tu a tam pronikly do tohoto temného světa mihotavé démanty světla. Bourne si v podřepu razil cestu mlázím a dával pozor, aby nešlapal na větvičky nebo šišky. Pohyboval se naprosto neslyšně. Každých pět nebo šest kroků se zastavil a s napjatýma ušima pozoroval okolí jako liška nebo lasička vyhlížející kořist i nepřátele.

Vtom zahlédl sotva znatelnou tmavě hnědou šmouhu, která zase bleskurychle zmizela. Zamířil k ní. Krátce zauvažoval, že se vydá hlouběji do lesa, ale bál se, že by při chůzi na něco šlápl a prozradil svou polohu. V určité chvíli změnil směr a vzal to oklikou ve snaze překvapit odstřelovače z boku. Nepřestával přitom kontrolovat prostor nad hlavou a za zády, jestli tam náhodou střelce někde neuvidí.

Nahoře před sebou zaznamenal odlesk kovu a přidal do kroku. Když vyhlédl zpoza kmene dubu, uviděl pravé rameno a bok střelce. Klekl si za hustý keř a pak opatrně vyhlédl. Úzká mezera mezi dvěma borovicemi mu poskytovala výborný výhled na přední dveře a příjezdovou cestu. Uviděl Ottavia Morena ležícího na zemi v kaluži krve. Marks byl ukrytý za Morenovým opelem. Bourne předpokládal, že odstřelovač čeká, až se někdo pohne. Zřejmě byl odhodlaný zastřelit každého, kdo vyjde z domu. Patřil k Národní bezpečnostní agentuře, CIA, nebo šlo o vojáka organizace Severus Domna? Existoval jen jediný způsob, jak to zjistit.

Bourne pomalu a obezřetně vykročil kupředu, odstřelovač ho však musel na poslední chvíli vycítit, protože se ohnal dozadu dřevěnou pažbou pušky Dragunov SVD a zasáhl Bournea do břicha. Pak se otočil a udeřil ho hlavní do ramena. Byl to štíhlý muž s plochým obličejem, drobnými černými očky a rozpláclým nosem.

Srazil Bournea na kolena a dalším úderem na záda. Potom přitlačil ústí pušky Bourneovi k srdci.

„Ani hnout a mlčet,“ zavelel. „A podej mi ten prsten.“

„Jaký prsten?“

Střelec praštil Bournea hlavní pušky do čelisti, až se objevila krev. Ve stejné chvíli však Bourne vymrštil nohu a trefil chlapa podrážkou do kolena. Kloub se prohnul na druhou stranu, kosti zapraskaly a střelec vyjekl. Než stačil vystřelit, Bourne se odvalil stranou. Kulka se zaryla do země v místě, kde předtím ležel, a rozštípla staré nahnilé prkno plné dlouhých tesařských hřebů.

Odstřelovač poklekl na zdravé koleno, snažil se popadnout dech a přitom mával puškou jako palicí, čímž držel Bournea v šachu. Po chvíli se mu s krajním úsilím podařilo vstát, Bourne jej však nabral ramenem a oba se skáceli k zemi. Střelec se snažil natlačit Bournea na hřebíky zlověstně trčící z prkna, ale ten se ubránil a začal se s ním prát o pušku, dokud Bourne nezvedl loket a nevrazil ho protivníkovi do ohryzku. Chlap se začal dávit a Bourne ho vší silou udeřil pěstí do spánku. Odstřelovač náhle ochabl.

Bourne se mu podíval na ruce, žádný prsten však neviděl. Pak mu prohledal kapsy. Podle francouzského pasu se ten chlap jmenoval Fárid Lever, ale to Bourneovi v ničem nepomohlo. Ten pas klidně mohl být falešný a on neměl čas ho blíž zkoumat. Lever, nebo kdo to k čertu byl, měl u sebe pět tisíc britských liber, dva tisíce eur a klíčky od auta.

Bourne vyprázdnil zásobník pušky, hodil ji do lesa a pak odstřelovače profackoval, aby se probral.

„Kdo jsi?“ zeptal se Bourne. „Pro koho děláš?“

Muž však na něj jen netečně hleděl. Bourne tedy sáhl dolů a zmáčkl mu zraněné koleno. Střelec vytřeštil oči a zalapal po dechu, ale nic neřekl. Však ty zazpíváš, pomyslel si Bourne. Ten syčák střelil dva lidi a jednoho z nich zabil. Žádné slitování nebylo namístě. Bourne zabijákovi násilím otevřel ústa a vrazil mu do nich pěst. Muž se začal dávit a prohnul se jako luk. Snažil se vymanit a házel hlavou ze strany na stranu, Bourne ho však držel pevně. Když oběť zvedla ruce, Bourne je zase srazil dolů a zabořil pěst ještě hlouběji.

Střelcovi vyhrkly slzy do očí. Rozkašlal se a znovu se začal dávit. Pak se mu reflexivně zvedl žaludek, zvracet však nemohl, jelikož neměl kudy. Začal se dusit. Ve tváři se mu objevil výraz smrtelného děsu. V příští chvíli kývl hlavou, jak to nejvíc šlo.

Jakmile mu Bourne vytáhl pěst z úst, střelec se převalil na bok a zvracel a zvracel. Oči mu přitom slzely, teklo mu z nosu a celé jeho tělo se neovladatelně třáslo. Bourne vzal muže za ramena a otočil ho na záda. Byl na něj žalostný pohled. Vypadal jako kluk, který dostal na ulici pěknou nakládačku.

„Takže znovu,“ řekl Bourne. „Kdo jsi a pro koho děláš?“

„Fa… Fa… Fárid Lever.“ Mluvení mu pochopitelně činilo obtíže.

Bourne zvedl francouzský pas. „Ještě jedna lež a nacpu ti to do chřtánu a přísahám, že už to nevytáhnu.“

Střelec polkl, ucítil v ústech kyselou pachuť a škubl sebou. „Fádid Kazmi. Mým šéfem je Džalal Essai.“

Bourne střelil od boku. „Z organizace Severus Domna?“

„Dřív.“ Kazmi se musel odmlčet. Snažil se popadnout dech nebo si zvlhčit ústa slinami. „Potřebuju se napít. Máte vodu?“

„Ti dva, po kterých jsi střílel, se taky potřebovali napít, ale žádnou vodu nedostali. A jeden z nich to už má definitivně za sebou,“ odpálil ho Bourne. „Pokračuj. Co ten Džalal Essai?“

„Džalal býval členem Severus Domna, ale odešel od nich.“

„To asi bylo dost nebezpečné. Musel k tomu mít zatraceně dobrý důvod.“

„Ten prsten.“

„Proč?“

Kazmi vyplázl jazyk a snažil se olíznout suché rty. „Patří mu. Dlouho si myslel, že se ten prsten ztratil, ale dneska ví, že mu ho před lety ukradl vlastní bratr. A teď ho máte vy.“

Takže Džalal Essai je Hollyin obávaný strýc, uvědomil si Bourne. Skládanka konečně nabývala konkrétních obrysů. Na jedné straně hédonistka Holly, na druhé její strýc Džalal, náboženský fanatik. Co když Hollyin otec opustil Maroko, aby ji chránil před svým bratrem, který by Holly jistě zastavil v rozletu a svým způsobem by ji tak vlastně zabil. Kdo však stál mezi Holly a strýcem po otcově smrti? Oslepující záblesk vzpomínky mu však dal jasnou odpověď: byl to on sám. Holly ho zřejmě nějak přesvědčila či najala, aby ji před Džalalem Essaiem bránil. On to udělal, Holly však doplatila na podivné vztahy s Tracy, Perlisem a Diegem Hererrou, o nichž mu nestačila říct. Perlis se od ní dozvěděl o prstenu a kvůli němu ji zabil.

„Měl jsem za úkol získat ten prsten za každou cenu,“ řekl Kazmi, čímž vrátil Bournea do přítomnosti.

„Bez ohledu na to, kolik lidí přitom zemře.“ Kazmi přikývl a škubl sebou bolestí. „Bez ohledu na to kolik.“ Jeho černé oči se zvláštně zaleskly. „A Džalal ho dostane.“

„Proč to říkáš?“

Kazmiho obličejem se rozlil pokojný výraz a Bourne se vrhl po jeho ústech. Bylo však pozdě. Kazmi rozkousl stoličkami falešný zub s kyanidem, který vykonal své smrtící dílo.

Bourne se v podřepu zaklonil. Když Kazmi naposledy vydechl, vstal a vykročil zpátky k domu.

Peter Marks ležel na zemi a snažil se zachovat klid. Každý další pohyb znamenal jen další ztrátu krve. Měl sice dobrý výcvik, ještě nikdy však neutrpěl zranění v akci, dokonce se mu ani nestalo, že by se zřítil ze žebříku nebo třeba ze schodů. Ležel tedy jako mrtvý, poslouchal vlastní sípavý dech a vnímal krev pulzující v noze, jako by mu tam narostlo druhé srdce. To srdce však bylo zlé, černé jako noc a do jeho komor se jako nezvaný zloděj vkrádala smrt.

Marks cítil, že jeho život předčasně skončí tak jako život jeho sestry. Měl k ní v této situaci až neuvěřitelně blízko, jako by ji na poslední chvíli zachránil z letadla odsouzeného ke zkáze a pevně ji k sobě tiskl, zatímco plachtili mezi mraky. Náhlé vědomí křehkosti vlastního života ho ovšem neděsilo tolik jako změna úhlu pohledu. Bezmocně ležel, krvácel a přitom pozoroval mravence, jenž zápolil s čerstvě spadlým listem. Byl to nový, zářivě zelený lístek, který ještě před chvílí kypěl životem. Mravenec si zjevně vzal příliš velké sousto, avšak nedal se odradit a neúnavně vlekl neposlušný list přes kamínky a kořeny, obří překážky svého světa. Ten malý tvoreček si Markse získal. Měl sice těžký úděl, ale odmítal se vzdát. Vytrval. Snažil se dál. A Marks se rozhodl, že bude jako on. Rozhodl se víc hledět sám na sebe i na lidi, na nichž mu záleželo – například na Sorayu. Než utrpěl ten osudný průstřel nohy, něco takového by ho ani nenapadlo, možná by si to ani nedokázal představit.

Nějakou dobu takhle ležel v dokonalém tichu, narušovaném jen občasným zaskučením větru mezi stromy. Když nakonec uslyšel Chrissiino volání, odpověděl: „Tady Peter Marks. Dostal jsem to do nohy. Moreno je mrtvý a Adam vyrazil za tím střelcem.“

„Jdu pro vás.“

„Zůstaňte, kde jste,“ houkl na ni zpátky. Odplížil se kousek dopředu a s obtížemi se zády opřel o auto. „Není tady bezpečno.“

O chvíli později se však Chrissie objevila vedle něj a skrčila se za bokem auta poďobaného kulkami.

„To byla pěkná hloupost,“ pokáral ji.

„Není zač.“

Tuhle odpověď slyšel dnes už podruhé a vůbec se mu nelíbila. Pravda však byla taková, že v danou chvíli se mu na jeho životě nelíbilo skoro nic a v duchu zauvažoval, jak se do tak zoufalého stavu vůbec dostal. Neměl nikoho rád, a pokud věděl, nikdo neměl rád jeho, alespoň ne v současnosti. Jistě, rodiče ho asi milovali, i když poněkud drsným a panovačným způsobem. A sestra určitě také. Ale kdo další? Poslední přítelkyně to s ním vydržela šest měsíců, ale zajídala se jí jeho dlouhá pracovní doba a věčná nevšímavost, a tak ho opustila. Přátelé? Pár by se jich našlo. Ale jako v Sorayině případě buď on využíval je, nebo oni jeho. Najednou se mu udělalo špatně od žaludku a zachvěl se.

„Jste v šoku,“ řekla Chrissie. Rozuměla mu líp, než si uměl představit. „Musíte se vrátit do domu a zahřát se.“

Pomohla mu vstát, mohl se však opřít jen o jednu nohu. Vzal ji kolem ramen a v jejím doprovodu se začal třaslavě belhat k domu. V jednu chvíli zakopl o nějaký kámen nebo kořen a oba se málem poroučeli k zemi.

Sakra práce, pomyslel si mrzutě, přestaň se pořád litovat. Byl na sebe ještě víc naštvaný než před chvílí.

Z domu vyšel Chrissiin otec a podepřel Markse z druhé strany. Když konečně překročili práh, starý muž kopl do dveří a zabouchl je.

Bourne na tu ženu narazil zčistajasna. Ležela napůl zahrabaná ve spadaném listí. Tvář měla odvrácenou od něj, oči zavřené. Její dlouhé vlasy byly potřísněné krví, ale z její pozice se nedalo vyčíst, jestli je mrtvá, nebo žije. Možná nějaká sousedka, která si vyrazila na procházku a ke své smůle narazila na Kazmiho. Pod vrstvou listí rozeznal flanelovou košili s červenými a černými kostkami, džíny a turistické boty. Ten, kdo ji zahrnul listím, měl zřejmě naspěch.

Bourne se potřeboval vrátit k Peteru Marksovi a k lidem v domě, ale nemohl tady tu ženu nechat, aniž by zjistil, jestli žije, a pokud ano, jak vážná utrpěla zranění. Přikradl se blíž, přiložil jí prsty k hrdlu a snažil se nahmatat pulz na krční tepně.

Prudce otevřela oči a vymrštila ruku třímající lovecký nůž. Bourne sice uskočil, ale čepel mu prořízla košili i kůži až na hrudní kost. Žena se posadila a listy z ní odpadly jako čerstvě zrytá zemina z obživlé mrtvoly. Bourne ji chytil za zápěstí a odvrátil hrot od sebe, jenže útočnice měla v druhé ruce další nůž. Všiml si jej bohužel pozdě a špička se mu zabodla do ramenní kosti.

Ta ženská byla dobře cvičená a překvapivě silná. Švihla nohama, sevřela mu pravý kotník, a tím ho vyvedla z rovnováhy. Bourne padl naznak a ona na něj skočila. Držel ji sice za zápěstí, ale čepel nože sebou kývala nebezpečně blízko jeho hrdla. Bourne tedy použil tesařský hřeb, který předtím vytrhl z prkna, vrazil jí ho ze strany do krku a propíchl krční tepnu.

Do výšky vytryskla fontána krve, která se s každým dalším úderem ochabujícího srdce zmenšovala. Žena se zhroutila do listí, jež ji předtím zakrývalo. Vzhlédla k němu s Kazmiho záhadným úsměvem, který ho utvrzoval v přesvědčení, že s ním Džalal Essai ještě neskončil. Věděl, že opatrnosti nikdy nezbývá, a proto si ten hřebík schoval do dlaně levé ruky. Uvažoval, jestli Kazmi s tou ženskou spolupracoval. Měla ho jistit? Všechno tomu nasvědčovalo. I tento ďábelský plán vykresloval Džalala Essaie jako nebezpečného nepřítele, který má s Bournem nevyřízené účty a nepochybně k němu cítí silnou zášť.

Když Chrissie s otcem usadili Markse na židli, zaslechli výstřely z pušky. Chrissie tiše vyjekla, rozběhla se ke dveřím a otevřela je, i když na ni otec křičel, ať to nedělá. Ze stinného vchodu se podívala za příjezdovou cestu a opel k lesu, ale nic neviděla, i když se ze všech sil vpíjela pohledem do zeleně a snažila se tam najít nějaký důkaz, že je Bourne naživu. Co když je raněný a potřebuje pomoc?

Rozhodla se, že půjde za ním, což by za daných okolností Tracy určitě udělala, když vtom se Bourne vynořil mezi větvemi. Než stačila udělat krok, někdo kolem ní proběhl a mířil po schodech dolů.

„Scarlett!“

Scarlett vyrazila po cestě kolem mrtvého muže i kufru auta a vrhla se Bourneovi do náruče.

„Tohle je opravdová krev, vaše krev,“ řekla trochu zadýchaně. „Ale já vám pomůžu.“

Bourne už ji chtěl jemně setřást, ale její zjevná starostlivost mu v tom zabránila. Opravdu mu chtěla pomoci a on jí to musel dopřát. Klekl si vedle ní, aby si mohla prohlédnout jeho modřiny a šrámy.

„Přinesu obvazy z dědovy lékárničky.“ Nikam však neodešla, ale místo toho zabodla prsty do hlíny, jak děti dělávají, když jsou v rozpacích nebo nevědí, co říct. Pak k němu zvedla obličej. „Stalo se vám něco?“

Usmál se. „Představ si, jaké to je, když zakopneš o kámen.“

„Máte jen škrábance a boule?“

„Nic víc.“

„Tak to je dobře. Já…“ Zvedla do vzduchu nějaký předmět. „Tohle jsem zrovna teď našla. Je to pana Markse? Ležel tady.“

Bourne si tu věc vzal a očistil ji od hlíny. Byl to prsten označující příslušnost k organizaci Severus Domna. Jak se tu ocitl?

„Až budeme vevnitř, tak se pana Markse zeptám.“ Schoval prsten do kapsy.

V té chvíli se objevila Chrissie, udýchaná nejen rychlým sprintem, ale též hrůzou, že nechala malou napospas dalšímu nebezpečí.

„Scarlett,“ vyhrkla.

Bourne viděl, že chce dceři pořádně vyčinit, ale pak si všimla, že si holčička soustředěně prohlíží Bourneovy povrchové rány a stejně jako předtím Bourne se nechala obměkčit.

„Když mi dovolíte, abych vám ovázala rány,“ řekla Scarlett, „budete jako rybička.“

„Tak jdeme dovnitř, paní doktorko.“

Scarlett se zahihňala. Bourne vstal a všichni tři se mlčky vrátili do domu. Bourne zamířil přímo k sedícímu Marksovi, kterého Chrissiin otec ošetřoval přípravky z překvapivě dobře zásobené lékárničky. Marks měl zavřené oči a zakloněnou hlavu. Bourne usoudil, že mu profesor dal něco na uklidnění.

„Tuhle lékárničku táta vozí v autě,“ vysvětlila Chrissie, zatímco Scarlett hledala obvazy a tinktury. „Je vášnivý lovec.“

Bourne se posadil na koberec, zkřížil nohy a Scarlett ho začala ošetřovat.

„Rána vypadá dobře,“ zhodnotil profesor Atherton stav pacienta. „Je to čistý průstřel, takže není velké riziko infekce, a navíc jsem to pořádně vydezinfikoval.“ Vzal si od Scarlett tinkturu, nalil ji na dva čtverečky sterilní gázy, přiložil je ke vstupní i výstupní ráně a pak to celé zkušeně omotal leukoplastí. „Už jsem viděl mnohem vážnější zranění. Teď je hlavní, aby si odpočinul a co nejdřív do sebe dostal nějaké tekutiny. Ztratil hodně krve, i když bez škrtidla by to bylo ještě daleko horší.“

Když skončil, vzhlédl od svého pacienta k Bourneovi. „Vypadáte fakt příšerně, ať se jmenujete, jak chcete.“

„Pane profesore, potřeboval bych se vás na něco zeptat.“

Starý pán si odfrkl. „Nic jiného než klást otázky neumíte?“ Položil ruku na opěradlo Marksova křesla a s námahou vstal. „No dobře, můžete se mě zeptat, na co chcete, ale to neznamená, že vám odpovím.“

Bourne se rovněž postavil. „Měla Tracy bratra?“

„Co?“

Chrissie se zamračila. „Adame, už jsem vám snad řekla, že Tracy byla moje jediná…“

Bourne zvedl ruku. „Neptám se vašeho otce, jestli jste se sestrou měly bratra. Ptám se, jestli měla bratra Tracy.“

Profesor Atherton se zatvářil výhružně. „Tak tohle jste přehnal, vážený. Za takovou drzost byste zasloužil pár facek.“

„Neodpověděl jste mi na otázku. Měla Tracy bratra?“

Profesorův výraz ještě víc potemněl. „Myslíte nevlastního.“

Chrissie udělala krok směrem k oběma mužům, kteří proti sobě stáli jako dva pouliční rváči, již si to spolu chtějí rozdat. „Adame, proč…?“

„Nemusíš hned vyskakovat.“ Její otec vztekle mávl rukou a směrem k Bourneovi dodal: „Ptáte se mě, jestli jsem neměl sex s jinou ženou a něco z toho nevzešlo?“

„Přesně tak.“

„Nikdy v životě,“ řekl profesor Atherton. „Matku děvčat miluju a jsem jí věrny tak dlouho, kam až moje paměť sahá.“ Zavrtěl hlavou. „Udělal jste z toho pěkný guláš.“

Bourne se nenechal odbýt. „Tracy pracovala pro nebezpečného chlapa. Vrtalo mi hlavou, proč to dělá, protože dobrovolně by se k tomu těžko propůjčila. Pak mi Chrissie dala částečnou odpověď. Tracy tomu dotyčnému řekla, že její bratr se dostal do maléru.“

Chování profesora Athertona se náhle radikálně změnilo. Zbledl jako stěna a zřejmě by upadl, kdyby k němu Chrissie nepřiskočila a nepodepřela ho. S námahou se jí ho podařilo usadit do křesla naproti Marksovi.

„Tati?“ Klekla si vedle něj a vzala ho za lepkavou, studenou ruku. „Co to má znamenat? Mám bratra, o kterém nevím?“

Stařec dál vrtěl hlavou. „Neměl jsem tušení, že to Tracy ví,“ zamumlal si pod vousy. „Jak to zatraceně zjistila?“

„Takže je to pravda.“ Chrissie loupla pohledem po Bourneovi a pak se znovu zaměřila na otce. „Proč jste nám to s mámou neřekli?“

Profesor Atherton zhluboka vzdychl a přejel si rukou po zpoceném čele. Zadíval se na dceru prázdným pohledem, jako by ji nepoznával nebo čekal, že tam uvidí někoho jiného.

„Nechci o tom mluvit.“

„Musíš.“ Zvedla se, narovnala záda a naklonila se k němu, jako by chtěla dodat svým slovům na váze. „Teď už nemáš na vybranou, tati. Musíš mi o něm říct.“

Otec mlčel a tvářil se netečně, jako by se zbavil horečky, která ho předtím svírala.

„Jak se jmenuje?“ naléhala Chrissie. „Ani to mi nemůžeš říct?“

Otec se jí však nepodíval do očí. „On žádné jméno neměl.“

Chrissie od něj odskočila, jako by jí vlepil facku. „Tomu nerozumím.“

„Jak bys tomu mohla rozumět?“ vyhrkl profesor Atherton. „Tvůj bratr se narodil mrtvý.“

23

Džalal Essai nosil cejch smrti a dobře to věděl. Seděl na skládacím lehátku, které si rozložil ve zšeřelé ložnici, a přemýšlel o své situaci. Rozchod s organizací Severus Domna nebyl lehký – nebo přesněji: samotné rozhodnutí bylo celkem snadné, problémy přineslo až jeho vlastní uskutečnění. Dobrovolně riskovat je však vždycky těžké, přemítal Essai. Dřív, než se odhodlal k tak zásadnímu kroku, vypracoval podrobné způsoby provedení a v duchu si načrtl seznam všech směrů, jimiž by mohl postupovat. Pak škrtal jednu položku po druhé, až se propracoval k té, která měla nejméně otazníků, nejnižší míru rizika a nejlepší vyhlídku na úspěch. Na základě tohoto metodického přístupu docházel ke všem svým rozhodnutím. Šlo o přísně logický proces. Navíc to na něj mělo uklidňující vliv téměř jako modlitby k Alláhovi nebo přemítání o zenových moudrech. Prázdná mysl se dokáže naplnit možnostmi, které ostatní nevidí.

Essai tedy nehnutě seděl uprostřed temné ložnice se zataženými žaluziemi, jimiž dovnitř nepronikaly světla pouličních lamp ani pomíjivá záře reflektorů aut, která občas projela ulicí. Noc a její hrozba. Noc mu poskytovala to, co jiným lidem šálek espresa: příležitost ke klidnému a spokojenému rozjímání. Dokázal proplouvat tmou a vyhýbat se zlým snům, protože ho Alláh obdařil světlem pravého věřícího.

Byly tři hodiny ráno. Věděl, co se chystá, a rozhodl se, že neuteče. Člověk chvatně opouštějící vlastní území je totiž dokonalým terčem. Zakopne – a zemře. Essai klopýtnout nehodlal. Místo toho připravil svou ložnici na věci příští a vyrovnaně čekal, až nepřítel ukáže svou tvář.

Nejdřív uslyšel ten zvuk. Jemné škrábnutí, jakoby kočičí, z obývacího pokoje směrem ke vstupním dveřím. Šelest sice velice rychle utichl, Essai však věděl, že si nepřítel musel otevřít paklíčem, jelikož někdo byl v bytě. Přesto se ani nepohnul. Neměl důvod. Podíval se na postel, kde se pod přikrývkami rýsovala boule, kterou měl vetřelec považovat za spícího člověka.

Tma se změnila. Prohloubila se a zhoustla přítomností jiné lidské bytosti. Essai se pohroužil do ještě usilovnějšího soustředění. Nepřítel vstoupil do zóny smrti a sklonil se nad postelí. Essai ten pohyb ucítil jako jemný závan vzduchu: příchozí vytasil dýku a zabodl ji do postavy spící v posteli. Plastová kůže se okamžitě propíchla a vytryskl z ní gejzír akumulátorové kyseliny, kterou Essai naplnil nafukovací pannu.

Postříkaný protivník reagoval, jak se dalo čekat: padl dozadu a mával přitom rukama. Svíjel se na podlaze a marně se snažil setřít si kyselinu z tváře, krku a hrudníku. Lapal po dechu, ale jelikož mu látka rozežírala rty i jazyk, nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo, dokonce ani výkřik. Strašlivá smrt, pomyslel si Essai a konečně vstal z křesla.

Poklekl nad nepřítelem – mužem, kterého na něj organizace Severus Domna vyslala, aby ho ztrestal za zradu. Pak se usmál jako spravedlivý a čestný Alláhův služebník, přiložil si ukazovák k ústům a zašeptal: „Pssst.“ Tak tiše, že to slyšel jedině on a jeho nepřítel.

Sebral ze země zabijákovu dýku a vydal se ke dveřím do chodby. Přitiskl se ke stěně a oprostil se od veškerého očekávání. V božské prázdnotě jeho mysli vyklíčila odpověď na otázku, jakou cestu by zvolil druhý muž. Věděl, že je tam někdo další, a bylo mu také jasné, že vrah k jeho zabití nepoužije pistoli. Organizace Severus Domna totiž stála na dvou zásadách: utajení a jištění. Ostatně tyto metody sám aplikoval, když pátral po Jasonu Bourneovi a prstenu.

Úhlopříčný stín, který dopadl přes celou šíři předsíně, potvrdil jeho tezi. Nyní Essai věděl, kde je druhý zabiják, nebo spíše byl, protože se pohyboval. Jeho kolega dostal na vraždu dost času a on se šel přesvědčit, jestli všechno proběhlo podle plánu.

Něco se však muselo stát, protože v příští chvíli mu mezi žebry přistála dýka přesně vržená Essaiem a zabodla se do srdce. Chlap padl k zemi jako pakůň napadený lvem. Essai k němu přistoupil, poklekl a zkouškou tepu se přesvědčil, že z něj vyprchal veškerý život. Pak se vrátil do ložnice, kde se první zabiják stále kroutil na podlaze a bezmocně máchal rukama.

Rozsvítil lampu a pohlédl nepříteli do tváře. Nepoznal ho, ale to ani nečekal. Organizace Severus Domna by nevyslala někoho, koho by znal od vidění. Dřepl si vedle muže a řekl: „Příteli, je mi tě upřímně líto, protože jsem se rozhodl, že tvůj život, a tudíž i utrpení neukončím. Nechám tě tady ležet.“

Vytáhl mobilní telefon s předplacenými minutami a vytočil místní číslo.

„Prosím?“ ozval se Benjamin El-Arian.

„Můžete si vyzvednout zboží,“ oznámil mu Essai.

„To bude asi omyl. Já jsem si nic neobjednal.“

Essai přiložil mobil k zabijákovým ústům a ten do něj zachroptěl jako býk v posledním tažení.

„Kdo to je?“

V hlase El-Ariana se něco změnilo. Najednou zněl nervózně, což Essaiovi, který si znovu přiložil mobil k uchu, nemohlo ujít.

„Ještě tak zhruba půl hodiny a ten váš zabiják zemře. Jeho život je ve vašich rukou.“

Essai ukončil hovor, vstal a rozšlápl mobil podpatkem.

Pak zabijáka naposledy oslovil. „Popíšeš Benjaminu El-Arianovi, co se tady stalo, a on s tebou naloží, jak uzná za vhodné. Řekni mu, že stejný osud čeká na každého, koho na mě pošle. Víc toho vědět nepotřebuješ. Jeho čas se naplnil. A tvůj taky.“

Moira stála na pravoboku jachty a pozorovala výměnu infračervených signálů speciálním dalekohledem, který jí kapitán chvíli předtím podal. Viděla motorový člun, k němuž se pomalu blížili. Mírně pozměnila zorné pole a na palubě člunu spatřila kromě signalisty ještě dvě postavy. Muže a ženu. Ten muž byl téměř jistě Arkadin, kdo však byla ona a proč má na palubě někoho dalšího? Berengária jí řekla, že Arkadin na setkání s ní připluje s jediným kolegou, starým Mexičanem, který se jmenoval El Heraldo.

Kapitán nechal motory jachty běžet na volnoběh a loď vlastní setrvačností klouzala černými vlnami. Teď už Moira rozeznávala Arkadinovu tvář a vedle něj stála – Soraya Mooreová!

Málem upustila dalekohled do vody. Co tady sakra dělá? napadlo ji. Každý plán může narazit na komplikace a tohle byl přesně ten případ.

Lodě zvolna připlouvaly vedle sebe a bylo slyšet jen tiché pleskání vody. Jakýsi lodník hodil dolů provazový žebřík, jiný se chopil navijáku. Dva další členové posádky začali vynášet náklad z podpalubí. Berengária ten postup Moiře dopodrobna vysvětlila. Pak námořníci naložili bednu do sítě a spustili ji do člunu, aby si Arkadin mohl zkontrolovat obsah.

Zatímco se to odehrávalo, Moira se naklonila přes zábradlí a podívala se dolů na pasažéry motorového člunu. Soraya ji uviděla první a překvapením otevřela ústa.

Co vy tady? vykroužila rty. Moira se musela zasmát. Obě reagovaly naprosto stejně.

Pak ji zahlédl Arkadin. Zamračil se a vylezl po žebříku. Ve chvíli, kdy se vyhoupl na palubu jachty, vytasil pistoli Glock ráže 9 mm a namířil jí na břicho.

„Co jste sakra zač?“ obořil se na ni. „A co děláte na palubě mé lodi?“

„To není vaše loď, patří Berengárii,“ odvětila Moira španělsky.

Arkadin přimhouřil oči. „A vy jí taky patříte?“

„Já nepatřím nikomu,“ odsekla Moira, „ale hájím tady její zájmy.“ Odpovědi na jeho možné otázky si promýšlela během celé plavby podél mexického pobřeží. Na paměti měla dvě věci: Arkadin je chlap, ale hlavně zločinec a vrah.

„Ženská pošle ženskou. Co by taky mohl člověk čekat?“ zabručel Arkadin stejně pohrdavým tónem jako Roberto Corellos.

„Berengária si myslí, že jí už nevěříte.“

„To se neplete.“

„Možná že už ona nevěří vám.“

Arkadin se na ni zle podíval, ale nic neřekl.

„To je nemilá situace,“ připustila Moira. „Takhle se nedá pořádně obchodovat.“

„A co ta ženská, které podle svých slov nepatříte, navrhuje?“

„Nejdřív byste mohl dát pryč tu pistoli,“ podotkla Moira.

To už Soraya vystoupala po žebříku, přehoupla nohy přes mosazné zábradlí jachty a vkročila na palubu. Přejížděla pohledem z Moiry na Arkadina a zase zpátky. Zdálo se, že okamžitě odhadla situaci.

„Jděte do hajzlu,“ zavrčel Arkadin. „A Berengária taky, když mi sem poslala ženskou.“

„Kdyby poslala chlapa, nejspíš byste se navzájem pozabíjeli.“

„Já bych ho zabil určitě,“ řekl Arkadin.

„Takže je lepší, že ho neposlala, nemyslíte?“

Arkadin si odfrkl. „Kurva, tady nejsme v kuchyni u plotny.“ Nevěřícně zakroutil hlavou. „Vždyť vy ani nemáte zbraň.“

„A právě proto mě nezastřelíte,“ nedala se Moira. „Proto mi budete ochoten naslouchat, až začneme vyjednávat a já vám navrhnu způsob, jak překonat nevraživost na obou stranách a pohnout se dopředu.“

Arkadin ji pozoroval jako jestřáb vrabce. Možná už ji nepovažoval za hrozbu nebo uznal její argumenty. Tak či onak, sklopil pistoli a zastrčil si ji za opasek za zády.

Moira zpražila Sorayu pohledem. „Ale nebudu mluvit ani vyjednávat v přítomnosti cizí osoby. Berengária mi řekla o vás a vašem lodníkovi El Heraldovi, ale teď tady vidím tuhle ženu. Překvapení nemám ráda.“

„To jsme dva.“ Arkadin trhl hlavou Sorayiným směrem. „Nová obchodní partnerka, na zkoušku. Když se neosvědčí, proženu jí kulku hlavou.“

„Jen tak?“

Arkadin vykročil k Soraye, ohnul palec a ukazovák do tvaru pistole a přitiskl jí imaginární hlaveň k zátylku. „Prásk!“ Pak se otočil, oslnivě se usmál a řekl: „Tak se vyjádřete.“

„Jede v tom až moc partnerů,“ sdělila mu Moira bez obalu.

Arkadin se na chvíli zarazil. „Pokud jde o mě, na partnery zvysoka kašlu,“ odpověděl nakonec. Pak pokrčil rameny. „Obchody se bez nich bohužel neobejdou. Ale jestli chce Berengária z kola ven…“

„Myslely jsme spíš na Corellose.“

„Ona je jeho milenka.“

„Jde o kšeft,“ řekla Moira. „Chtěla s Corellosem jen udržet smír, a proto se s ním zapletla.“ Také pokrčila rameny. „Má snad lepší zbraň?“

Zdálo se, že se na ni Arkadin podíval v novém světle. „Corellos je velice mocný člověk.“

„Corellos je ve vězení.“

„Ale moc dlouho tam už asi nebude.“

„Což je důvod vyřídit ho co nejdřív,“ vysvětlila mu Moira.

„Vyřídit?“

„Zabít, zlikvidovat, oddělat. Říkejte si tomu, jak chcete.“

Arkadin se na okamžik odmlčel a pak vyprskl smíchy. „Kde na vás Berengária proboha přišla?“

Moira se podívala na Sorayu, trochu popustila uzdu fantazii a pomyslela si: Asi tam, kde jste našel tu svoji novou partnerku.

„Proč by to dělala?“ Profesor Atherton měl hlavu v dlaních. „Proč by Tracy někomu tvrdila, že má bratra?“

„Zvlášť když se tím zavázala Arkadinovi,“ dodala Chrissie.

„Jenže ona se o bratrovi jenom nezmínila,“ řekl Bourne, „vymyslela si dost složitou lživou historku, že žije a je až po uši v dluzích. Jako by chtěla, aby na ni Arkadin něco měl.“

Chrissie zavrtěla hlavou. „Ale to přece nemá logiku.“

Ale má, pomyslel si Bourne, pokud ji vyslali s úkolem proniknout k Arkadinovi a podávat hlášení o jeho činnosti a pohybu. Před těmito lidmi se však nehodlal pouštět do nějakých spekulací.

„Tahle otázka může počkat,“ rozhodl. „Po té střelbě v lese odsud musíme zmizet.“ Obrátil se na profesora Athertona. „Markse můžu odnést, ale co vy? Zvládnete jít sám?“

Stařec stroze kývl.

„Já ti pomůžu, tati,“ nabídla se Chrissie.

„Ty si hleď své dcery,“ zpražil ji. „Já už se o sebe postarám, neměj péči.“

Chrissie sbalila lékárničku, vzala Scarlett za ruku a vykročila ke dveřím. Bourne zvedl Markse a přehodil si ho přes rameno.

„Jdeme,“ zavelel profesorovi.

Chrissie odvedla otce k jeho autu parkujícímu vzadu. Mezitím Bourne naložil Markse do vozu z půjčovny, který byl jako zázrakem nedotčený. Chrissie přijela otcovým autem před dům a Scarlett skočila dovnitř.

Bourne přistoupil k Chrissii, která vystoupila z vozu.

„A co bude dál?“ zeptala se.

„Vrátíte se ke svému životu.“

„Ke svému životu…“ Její smích zněl strojeně. „Můj život – a život mé rodiny – už nebude nikdy stejný.“

„Třeba je to dobře.“ Pokývala hlavou. „Každopádně se omlouvám.“

„To nemusíte.“ Unaveně se usmála. „Na okamžik jsem se vžila do role Tracy a teď vím, že jsem nikdy nechtěla být jako ona, jen jsem si to myslela.“ Letmo mu položila dlaň na ruku. „Dobře že vás potkala. Udělal jste ji šťastnou.“

„Na pár nocí.“

„Řada lidí něco takového nezažije za celý život.“ Stáhla ruku zpátky. „Tracy si svůj osud vybrala sama, ne naopak.“

Bourne přikývl. Odvrátil se a pohlédl do auta. Když zaklepal na sklo, Scarlett stáhla okénko a on jí vtiskl něco do dlaně.

„Bude to naše tajemství,“ řekl Bourne. „Můžeš si to prohlédnout až doma o samotě, dřív ne.“

S vážným výrazem přikývla.

„Pojedeme,“ rozhodla Chrissie, aniž by se na Bournea podívala.

Scarlett zavřela okno. Řekla něco, co Bourne neslyšel. Položil ruku na sklo a Scarlett udělala totéž z vnitřní strany.

Marks nechal klíček v zapalování, takže Bourne mohl okamžitě nastartovat.

Když pak vyjel z cesty od domu a zabočil na silnici, kombinace hluku a otřesů probrala Markse z omámení.

„Kde to sakra jsem?“ zamumlal rozespale.

„Na cestě do Londýna.“

Marks kývl jako opilec, který se snaží znovu pochopit běh světa. „Kurva, strašně mě bolí noha.“

„Postřelili vás a ztratil jste dost krve, ale dostanete se z toho.“

„To jo.“ Pak změnil výraz a zachvěl se, jako by si najednou vzpomněl, co se stalo. Otočil se k Bourneovi. „Poslyšte, musím se vám omluvit. Choval jsem se jako vůl.“

Bourne neodpověděl a věnoval se řízení.

„Dostal jsem za úkol vás najít.“

„To mi došlo.“

Marks si promnul oči ve snaze rozehnat zbytky mrákot. „Já teď pracuju pro Treadstone.“

Bourne zajel ke krajnici. „Ten program znovu funguje? Odkdy?“

„Od té doby, co Willard našel sponzora.“

„Kdo je to?“

„Oliver Liss.“

Bourne se musel zasmát. „Chudák Willard. Tomu se říká z bláta do louže.“

„To jste vystihl.“ Marks mluvil dost zkroušeně. „Celá ta věc je od začátku nesmysl.“

„A vy se na ní podílíte.“

Marks vzdychl. „Upřímně řečeno, radši bych se podílel na jejím řešení.“

„Vážně? A jak byste si to představoval?“

„Liss chce něco, co máte. Jde o prsten.“

Ten prsten chce snad každý, napadlo Bournea, ale nic neřekl.

„Měl jsem vám ho vzít.“

„To by mě zajímalo, jak jste to chtěl udělat.“

„Vlastně ani nevím,“ přiznal Marks, „a teď už je to jedno.“

Bourne mlčel.

Marks pokýval hlavou. „Máte právo mi nedůvěřovat, ale říkám vám pravdu. Chvíli předtím, než jsem dorazil k domu, mi Willard zavolal. Oznámil mi, že se změnilo zadání a že vás mám dostat do Tineghiru.“

„To je na jihovýchodě Maroka, ne?“

„Přesněji řečeno do Ouarzazate. Arkadina tam zřejmě taky nějak dopraví.“

Bourne mlčel tak dlouho, že se Marks neubránil otázce: „Na co myslíte?“

„Na to, že Oliver Liss už Treadstone neřídí.“

„Jak jste na to přišel?“

„Liss by vám nikdy nenařídil dostat mě do Ouarzazate.“ Podíval se na Markse. „Ne, Petere, něco se radikálně změnilo.“

„To jsem taky vytušil, ale co?“ Marks vytáhl mobil a začal si na internetu projíždět oficiální stránky bezpečnostních složek. „Panebože,“ vydechl nakonec, „ministerstvo spravedlnosti zadrželo Lisse v souvislosti s vyšetřováním jeho role v nezákonné činnosti agentury Černá řeka.“ Zvedl oči. „Ale před několika týdny byl přece všech obvinění zproštěn!“

„Já vám říkal, že se něco radikálně změnilo,“ připomněl mu Bourne. „Willard teď dostává rozkazy od někoho jiného.“

„Musí jít o někoho hodně vysoce postaveného, jinak by nedokázal ten případ znovu otevřít.“

Bourne přikývl. „A teď tápete stejně jako já. Vypadá to, že vás šéf bez mrknutí oka hodil přes palubu.“

„Abych řekl pravdu, to mě ani nepřekvapuje.“ Marks si přejel prsty po zraněné noze. Bolestně vydechl, až to zahvízdalo.

„V Londýně znám doktora, který vám střelnou ránu diskrétně ošetří.“ Bourne zařadil jedničku, zkontroloval provoz a znovu vjel na silnici. „Jen abyste věděl, Diego mě zavedl do pasti. V klubu na mě čekali nepřátelé.“

„Musel ho Moreno zabít?“

„To už se nikdy nedozvíme,“ odvětil Bourne. „Ottavio mi tam zachránil život. Nezasloužil si, aby ho někdo odpráskl jako psa.“

„A kdo to na nás vlastně střílel?“

Bourne mu řekl o organizaci Severus Domna a Džalalu Essaiovi, ale do podrobností o Holly raději nezabíhal.

„V Londýně mě napadl jeden chlap, pokoušel se mě zabít. Z ukazováčku pravé ruky jsem mu pak stáhl zvláštní zlatý prsten.“ Zalovil v kapsách. „Sakra, asi jsem ho někde vytratil.“

„Našla ho Scarlett. Dal jsem jí ho na památku,“ řekl Bourne. „Všichni členové Severus Domna ten prsten nosí.“

„Takže tohle všechno je kvůli jedné staré akci Treadstonu.“ Zdálo se, že Marks uvažuje, co to v praxi znamená. „Víte, proč Alex Conklin chtěl získat ten notebook?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl Bourne, i když odpověď už zřejmě znal. Mohl kromě Sorayi a Moiry někomu důvěřovat? Věděl, že Soraya a Peter jsou dobří přátelé, ale nemohl mít jistotu, jestli se dá Marksovi věřit.

Marks se nervózně ošil. „Musím vám něco říct. Zatáhl jsem Sorayu do projektu Treadstone.“

Bourne věděl, že tajná skupina Týfón bez ní nemůže úspěšně fungovat, a tak předpokládal, že Danziger systematicky likviduje starou CIA a předělává ji podle obrazu Národní bezpečnostní agentury pod ochrannou rukou ministra obrany Buda Hallidaye. Ne že by ho to nějak zvlášť zajímalo. K veškerým špionážním službám měl silně negativní vztah. Věděl však, že Týfón pod svým původním ředitelem a později pod Sorayou dosáhl pozoruhodných výsledků.

„Co jí dal Willard za úkol?“

„Nebude se vám to líbit.“

„Jen do mě.“

„Má proniknout k Leonidu Arkadinovi a k tomu notebooku.“

„Ke stejnému notebooku, který jsem na Conklinův rozkaz kdysi ukradl Džalalu Essaiovi?“

„Přesně tak.“

Bourne měl nutkání se zasmát, ale pak by mu Marks začal klást otázky, na něž nebyl připraven odpovídat. Místo toho se tedy zeptal: „Nasadit Sorayu na Arkadina byl váš nápad?“

„Ne, Willardův.“

„Jak dlouho mu trvalo, než s tím přišel?“

„Řekl mi o tom den poté, co jsem ji přesvědčil ke spolupráci.“

„Takže je možné, že pro ni ten úkol měl připravený už ve chvíli, kdy vás o její naverbování požádal.“

Marks pokrčil rameny, jako by nechápal, proč na tom záleží.

Pro Bournea to však bylo velice důležité, ve Willardově uvažování totiž rozpoznával jistý vzorec. Vydechl veškerý vzduch, který měl v plicích. Co když Soraya nebyla první ženou, kterou Treadstone naverboval, aby si udržel přehled o svém prvním absolventovi? Co když pro Treadstone pracovala i Tracy? Všechno do sebe zapadalo. Proč by Tracy lhala a dobrovolně se vydala Arkadinovi na milost? Existoval jediný důvod: chtěla, aby ji najal, a tím jí umožnil předávat informace o svém pohybu a obchodních aktivitách. Chytrý plán, který fungoval až do Tracyiny smrti v súdánském Chartúmu. Pak Arkadin znovu zmizel. Willard potřeboval najít nějaký způsob, jak s ním obnovit kontakt, tak se uchýlil k osvědčené taktice Treadstonu. Arkadin jedná se ženami jako s kusem hadru. V životě by je nepodezíral, že ho některá sleduje.

„Předpokládám, že ho Soraya našla.“

„Je s ním v Sonoře a ví, co má dělat,“ řekl Marks. „Myslíte, že se jí podaří dostat ho do Tineghiru?“

„Ne,“ odpověděl Bourne. „Ale já bych mohl.“

„Jak?“

Bourne se usmál. Vzpomněl si na jeden zápis v diáři Noaha Perlise. „Musím jí ale poslat textovou zprávu s informacemi. Ona už bude vědět, jak s nimi naložit.“

Nacházeli se na předměstí Londýna. Bourne sjel nejbližším exitem z dálnice a zastavil v boční ulici. Marks mu podal mobil a nadiktoval Sorayino číslo. Bourne ho naťukal, pak stiskl tlačítko SMS, sepsal zprávu a odeslal ji.

Když telefon vrátil Marksovi, znovu se chopil volantu. „Nevím, jak se to stalo, ale Willarda i Treadstone řídí organizace Severus Domna.“

„Proč si to myslíte?“

„Džalal Essai je Amazigh. Pochází z pohoří Vysoký Atlas.“

„Ouarzazate.“

„A od koho dostává Willard rozkazy? Od Essaie nebo od spolku Severus Domna?“

„Na tom teď ani moc nesejde,“ řekl Bourne, „ale vsadil bych spíš na Severus Domna. Pochyboval bych, že Essai má takový vliv, aby přiměl ministerstvo spravedlnosti vzít Lisse do vazby.“

„Protože Essai od Severus Domna odešel, je to tak?“

Bourne přikývl. „A tím je situace ještě mnohem zajímavější.“ Odbočil doleva a pak zase doprava. Ocitli se v ulici lemované úhlednými georgiánskými řadovkami s bílou fasádou. Po chodníku kráčel pán s teriérem na vodítku, který ho vlekl za sebou a zvědavě očichával schody. Lékař, za nímž sem přijeli, bydlel o tři domy dál. „Nestává se často, aby si moji nepřátelé šli vzájemně po krku.“

„Počítám, že pojedete do Tineghiru, i když je to strašně riskantní. To bylo asi těžké rozhodování.“

„I vás čeká těžké rozhodování,“ ujistil ho Bourne. „Jestli chcete zůstat v tomhle oboru, Petere, budete se muset vrátit do Washingtonu a postarat se o Willarda. Jinak vás i Sorayu nakonec zničí.“

24

Frederick Willard o Lóži bílých rytířů věděl. Dozvěděl se o ní už před nějakým časem, přesněji řečeno ve chvíli, kdy si začal vést soukromou složku na Buda Hallidaye. Americký ministr obrany se vyznačoval arogancí, která velice často sráží vysoce postavené muže jako on do prachu, v němž se plahočí zbytek národa. Tito lidé bývají tak opilí vlastní mocí, že pasují sami sebe nad zákon.

Willard se účastnil schůzek Buda Hallidaye s tím snědým chlapíkem, v němž Willard následně poznal Džalala Essaie. S touto informací pak šel na setkání s Benjaminem El-Arianem. Nevěděl, zda El-Arian o tomto spojení ví, ale rozhodně mu to nehodlal prozrazovat. Některé věci smí člověk sdělovat jen těm správným uším.

A jejich nositel právě jako na zavolanou přicházel obklopen strážci jako římský císař.

M. Errol Danziger došel k Willardovi a usedl na starou lavici. Její flekatý a otrhaný koženkový potah vypovídal o desítkách let používání.

„To je ale díra,“ utrousil Danziger. Tvářil se, jako by litoval, že se celý nenavlékl do nějakého obřího kondomu. „Od doby, kdy jste od nás odešel, jste dost klesl.“

Seděli v pochybném, omšelém lokále u jedné z dálnic, které spojují Washington s Virginií. Mohlo se tam líbit snad jen hospodským povalečům pokročilého věku s propitými játry, normální lidé se tomu podniku obloukem vyhýbali. V sále to páchlo zkyslým pivem a přepáleným olejem. Těžko říct, jakou barvou tam bylo původně vymalováno. Stará hrací skříň vyřvávala písničky Willieho Nelsona a Johna Mellencampa, nikdo však netancoval a zdálo se, že ani neposlouchal. Kdosi na konci baru si říhl.

Willard si zamnul ruce „Co si dáte?“

„Odchod,“ odtušil Danziger a snažil se raději nedýchat příliš zhluboka. „A čím dřív, tím líp.“

„Nikdo, koho známe, ani nikdo, kdo by nás mohl poznat, by se k téhle putyce nepřiblížil ani na kilometr,“ řekl Willard. „Napadá vás lepší místo pro schůzku?“

Danziger se nepříjemně ušklíbl. „Tak o co jde, člověče.“

„Máte problém,“ odpověděl Willard bez dlouhých cirátů.

„Já mám spoustu problémů, ale do těch vám nic není.“

„Proč tak zhurta?“

„Poslyšte, vy už pro CIA neděláte, což znamená, že jste naprostá nula. Souhlasil jsem s tímhle setkáním jen proto… Proč vlastně? Asi z úcty k vašim minulým zásluhám. Ale teď vidím, že to je ztráta času.“

Willard však zachoval klid a nedal se odvést od tématu. „Tenhle problém se ale týká vašeho šéfa.“

Danziger se opřel, jako by se snažil od Willarda co nejvíc vzdálit.

Willard rozpřáhl ruce. „Zajímá vás to? Jestli ne, klidně můžete jít.“

„Pokračujte.“

„Bud Halliday má, řekněme, nadstandardní vztahy s jistým Džalalem Essaiem.“

Danziger se naježil. „Chcete snad vydírat…?“

„Klid. Jejich vztahy jsou čistě obchodní.“

„A co já s tím?“

„Všechno,“ odtušil Willard. „Essai je nebezpečný pro něj i pro vás. Je to člen skupiny známé jako Severus Domna.“

„O té jsem v životě neslyšel.“

„To se nedivím, ví o ní jen málokdo. Ale právě někdo ze Severus Domna přiměl justiční orgány, aby se na Olivera Lisse znovu zaměřily a poslaly ho do vyšetřovací vazby.“

Jakýsi opilec začal výt duet s Connií Francisovou, jejíž hlas se linul z hrací skříně. Jedna z Danzigerových goril k němu zašla a umlčela ho.

Danziger se zachmuřil. „Chcete říct, že úřady Spojených států amerických poslouchají rozkazy nějaké muslimské organizace? Jsou to muslimové, ne? Název Severus Domna by tomu odpovídal.“

„Severus Domna má členy doslova ve všech zemích po celé planetě.“

„Křesťanských i muslimských?“

„A nejspíš i v židovských, hindských, džinistických a buddhistických, prostě na jaké náboženství si vzpomenete.“

Danziger si odfrkl. „Nesmysl! Vyznavači různých náboženství se neshodnou ani na tom, ve který den v týdnu se sejdou, natož aby spolupracovali v nějaké celosvětové organizaci. A jaký je vlastně její účel?“

„Vím jen to, že Severus Domna má jiné cíle než my.“

Danziger zareagoval, jako by se ho Willard dotkl. „My? Vy jste teď obyčejná civilní osoba.“ Vyslovil to s nepokrytě pohrdavým nádechem.

„Šéfa Treadstonu můžete těžko označit za civilní osobu,“ namítl Willard.

„Treadstone? Co to je?“ Chraplavě se zasmál. „Běžte se i s tou svou pochybnou organizací vycpat. Jednání skončilo.“

Když se začal zvedat od stolu, Willard vynesl eso schované v rukávu. „Spolupráce se zahraniční skupinou se dá kvalifikovat jako velezrada a ta se trestá smrtí. Představte si tu ostudu, kdybyste se toho dožil.“

„Co to má sakra znamenat?“

„Představte si sám sebe ve světě bez Buda Hallidaye.“

Danziger se zarazil. Poprvé od chvíle, kdy vstoupil dovnitř, trochu znejistěl.

„Zamyslete se nad tím,“ pokračoval Willard. „Proč bych mrhal vaším ředitelským časem, kdybych k tomu neměl vážný důvod? Proč bych vás otravoval s nějakým nesmyslem? Co bych tím mohl získat?“

Danziger znovu klesl na polstrovanou lavici. „A proč mě tady krmíte touhle pohádkou? Co tím chcete získat?“

„Jestli si myslíte, že je to pohádka, tak jste mě vůbec neposlouchal.“

„Upřímně řečeno, já nevím, co si mám myslet,“ odpověděl Danziger. „Ale ať je po vašem, vyslechnu vás.“

„O nic víc vás nežádám,“ řekl Willard. Samozřejmě to však nebyla pravda. Chtěl od Danzigera mnohem víc a nyní věděl, že to také dostane.

Na zpáteční cestě do kanceláře nařídil Karpov šoférovi, aby zastavit. Vystoupil v místě, kde ho nikdo neviděl, a vyzvracel se do vysoké trávy. Ne že by ještě nikdy nikoho nezabil. Naopak, zastřelil už celou armádu ničemů. Špatně se mu dělalo ze situace, v níž se ocitl. Připadal si jako v břiše nějaké rozkládající se ryby nebo na dně žumpy. Jak z té šlamastyky ven? Nějaká cesta přece existovat musí! Bohužel se však ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny: na jedné straně prezident Imov a na druhé Viktor Čerkesov. S Imovem se museli vypořádat všichni důležití muži v bezpečnostních silách, jenže on měl teď závazek vůči Čerkesovovi a byl si jist, že dřív nebo později ho Čerkesov požádá o nějakou službu, která mu nebude po chuti. Představil si svou budoucnost a všechny ty úlitby a laskavosti, které se postupně budou vršit a vršit, až ho nakonec úplně roztrhají. Čerkesov to udělal moc chytře, všechna čest. Dal Karpovovi, co chtěl, a tím překonal jeho neúplatnost. Karpovovi nezbývalo, než se zachovat podle staletími prověřeného receptu všech dobrých ruských vojáků: nedívat se kolem a poslušně pochodovat stále hlubším blátem.

Utěšoval se tím, že to všechno dělá pro dobrou věc. Likvidace Maslova a Kazaňské mafie za trochu rizika přece stojí. To mu však připomínalo známou výmluvu Jen jsem poslouchal rozkazy, a tím se propadal do ještě hlubší deprese.

S náladou pod psa se vrátil k autu a nasedl dozadu. O pět minut později jeho řidič minul důležitou odbočku.

„Zastavte,“ přikázal Karpov.

„Tady?“

„Na místě.“

Šofér se na něj podíval ve zpětném zrcátku. „Ale provoz…“

„Udělejte, co povídám!“

Řidič tedy zastavil. Karpov vystoupil, otevřel přední dveře, hmátl dovnitř a vytáhl šoféra od volantu. Bez ohledu na troubící klaksony a skřípějící brzdy vozů, které je musely objíždět, praštil řidičovou hlavou o bok auta. Muž padl na kolena a Karpov mu vrazil koleno do brady s takovou silou, že mu z úst vylétly zuby. Ještě ho několikrát nakopl na zemi, pak sám usedl za volant, zabouchl dveře a vyrazil.

Já měl být Američan, pomyslel si a hřbetem ruky si horečně otíral rty. Ale byl vlastenec a za svou zemi by padl. Rusko však bohužel jeho lásku neopětovalo. Chovalo se k němu jako bezcitná a krutá milenka. Já měl být Američan, broukal si opakovaně a přidal k tomu melodii, která ho zrovna napadla. Ten nápěv zněl jako ukolébavka a alespoň trochu mu zvedl náladu. V duchu si představoval, jak zničí Maslova a reorganizuje FSB-2, až ho Imov jmenuje ředitelem.

Nejdřív si však musel nějak poradit s těmi třemi špehy v řadách FSB-2. Vyzbrojen jmény, která vytloukl z Bukina, zaparkoval před domem z devatenáctého století, kde tato tajná služba sídlila, a vyběhl po schodech. Věděl, na jakých odborech dotyční špioni pracují. Cestou výtahem vytáhl pistoli.

Prvnímu zrádci nařídil, aby opustil kancelář. Když se dotyčný zdráhal, Karpov mu zamával pistolí před obličejem. Důstojníci z celého patra vylézali ze svých doupat, jejich sekretářky a asistentky zvedaly hlavy od hromad papírů a sledovaly, co se bude dít. Na chodbě se rychle utvořil houf lidí, což Karpovovi celkem vyhovovalo. V doprovodu prvního špiona vstoupil do kanceláře druhého zrádce. Právě telefonoval zády ke dveřím. Když se začal otáčet, Karpov ho střelil do hlavy. První špeh vyděšeně uskočil: oběť odlétla dozadu, rozhodila paže a z ruky jí vylétl telefon. Muž narazil do zrcadlového okna a pak se svezl na podlahu. Na skle po sobě zanechal abstraktní mazanici z krve, kousků mozku a úlomků kostí. Zatímco se ve dveřích shlukli ohromení pracovníci, Karpov si nafotil místo činu mobilním telefonem.

Protlačil se vzrušeným davem a násilím vlekl roztřeseného prvního špiona k další zastávce o patro výš. Než tam stačili dojít, zpráva se rozšířila a zástup důstojníků ho přivítal v němém úžasu.

Jak Karpov táhl svého zajatce ke kanceláři třetího špiona, do čela skupiny se prodral plukovník Lemtov.

„Plukovníku Karpove,“ křikl, „co má tohle znamenat?“

„Jděte mi z cesty, plukovníku. Nebudu to opakovat.“

„Kdo vám dal právo…“

„Sám prezident Imov,“ odpálil ho Karpov. „Můžete mu klidně zavolat. Anebo víte co? Zatelefonujte rovnou Čerkesovovi.“

Pak nebohým špionem odstrčil plukovníka Lemtova stranou. Dakajev, třetí zrádce, nebyl ve své kanceláři. Když už chtěl Karpov zavolat ochranku, vyplašená sekretářka mu sdělila, že pan vedoucí právě řídí důležitou poradu. Ukázala na zasedací místnost a Karpov tam zajatce odvedl.

Kolem obdélníkového stolu sedělo dvanáct mužů, Dakajev v čele. Jako šéf odboru by byl cennější živý než mrtvý. Karpov postrčil prvního špiona ke stolu. Všichni kromě Dakajeva se v křeslech odsunuli co nejdál. Když Karpov vtrhl dovnitř, Dakajev jako jediný zůstal nehnutě sedět s rukama spojenýma před sebou na desce stolu. Na rozdíl od plukovníka Lemtova se netvářil rozhořčeně ani překvapeně. Dobře věděl, co se děje, to bylo zřejmé.

Karpov však hodlal jeho klid narušit. Vlekl prvního špeha kolem stolu a přitom převracel sklenice, rozhazoval papíry i pera, až chlapa dotáhl před Dakajeva. Pak se zadíval Dakajevovi do očí a přitiskl hlaveň pistole k zátylku své oběti.

„Pomoc,“ zaúpěl zajatec. Neudržel moč a na kalhotách se mu objevila mokrá skvrna.

Karpov stiskl spoušť. Hlava prvního špiona udeřila o stůl, nadskočila a padla do kaluže jeho krve, jejíž stříkance potřísnily Dakajevovi oblek, košili, kravatu i čerstvě oholenou tvář.

Karpov pokynul pistolí. „Vztyk.“

Dakajev vstal. „Taky mě zastřelíte?“

„Možná. Nakonec.“ Karpov ho chytil za kravatu. „Všechno záleží na vás.“

„Rozumím,“ řekl Dakajev. „Chci imunitu.“

„Imunitu? Já ti dám imunitu!“ Karpov ho praštil hlavní pistole do spánku.

Dakajev se zapotácel stranou, odrazil se od vyděšeného důstojníka ochromeně sedícího v křesle, potom se svezl na podlahu a částečně se opřel o stěnu. Karpov se k němu sklonil.

„Povíš mi všechno o své práci a kontaktech – jména, místa, data, prostě všechno do posledního puntíku, i kdyby to byla úplná blbost. A já pak rozhodnu, co s tebou.“

Zvedl Dakajeva ze země. „A vy ostatní si jděte po svých.“

Na chodbě narazil na naprosté ticho. Všichni stáli nehnutě jako dřevění vojáčci a báli se snad i nadechnout. Když Karpov vykročil s krvácejícím Dakajevem k řadě výtahů, plukovník Lemtov se mu ani nepodíval do očí.

Sjeli dolů kolem suterénu až do samotných útrob budovy, kde se nacházely vazební cely vytesané do holé skály. Panovalo tam chladno a vlhko. Strážní na sobě měli zimníky a kožešinové ušanky, jako by venku řádila tuhá zima. Když někdo promluvil, dělaly se mu před obličejem obláčky páry.

Karpov odvedl Dakajeva k poslední kobce vlevo. Uvnitř byla kovová židle přišroubovaná k betonové podlaze, velké nerezové umyvadlo a záchod ze stejného materiálu. Z jedné stěny trčela deska pokrytá tenkou matrací. Pod židlí se rýsoval velký odtok.

„Máme tu všechny potřebné věci,“ řekl Karpov a posadil Dakajeva na židli. „Uznávám, že jsou trochu rezavé, ale tobě to určitě vadit nebude.“

„Tohle divadlo je úplně zbytečné,“ odvětil Dakajev. „Já nejsem fanatik, který někomu věrně slouží. Řeknu vám všechno, co vás zajímá.“

„O tom nemám pochyb.“ Karpov pustil vodu do umývadla. „Na druhou stranu, u člověka, kterému není nic svaté, se nedá předpokládat, že vyklopí pravdu dobrovolně. Potřebuje trochu pomoct.“

„Ale já…“

Karpov mu strčil pistoli do úst. „Poslouchej mě, kamaráde, bez vyznání. Člověk, který někomu nebo něčemu nevěří, nestojí za to, aby v něm tlouklo srdce. Než si vyslechnu tvoje přiznání, budu tě muset naučit ceně víry a oddanosti. Až odsud vyjdeš – pokud tě neodnesou nohama napřed –, bude z tebe věrný příslušník FSB-2. Lidem jako Dimitrij Maslov už se nikdy nepodaří tě svést z cesty. Nedáš se nikým uplatit.“

Karpov skopl zajatce ze židle na všechny čtyři. Poté ho popadl za límec a naklonil nad umyvadlo, které se mezitím naplnilo ledovou vodou.

„Můžeme začít,“ řekl a ponořil Dakajevovi hlavu pod hladinu.

Soraya sledovala, jak Arkadin tančí s Moirou. Zřejmě v ní chtěl probudit žárlivost. Byli v jednom z nočních podniků v Puerto Peňasco nabitém dělníky z nedalekých továren, kteří se tu střídali po směnách. Z hrací skříně blikající jako UFO z filmu Blízká setkání třetího druhu se linula nějaká smutná mexická píseň.

Soraya držela v dlaních šálek s černou kávou a pozorovala Arkadinovy boky, jež se plavně vlnily, jako by je měl naplněné rtutí. Musela uznat, že ten chlap tancovat umí. Poté vytáhla mobil a pročítala si zprávy od Petera Markse. Poslední obsahovala pokyny, jak vylákat Arkadina do Tineghiru. Kde Peter k takovým informacím přišel?

Překvapení ze setkání s Moirou umně skryla za profesionální fasádu. Když však vstupovala na palubu jachty, měla pocit, že se pod ní všechno houpe. Situace se změnila tak radikálně, že Soraya musela něco vymyslet, a to rychle. Proto visela na každém slově, které si spolu Moira s Arkadinem vyměnili. Nezajímal ji jen obsah, ale také jemné nuance tónu, z nichž by si mohla odvodit, proč tady Moira vlastně je. Jaké má s Arkadinem plány? Obchody, které s ním údajně chystala, byly nepochybně jen zástěrkou. V tom se nijak nelišila od Sorayi.

Noc byla tmavá, měsíc se schovával za vrstvou oblačnosti, jíž pronikala jen slabá záře hvězd. V lokále to páchlo pivem a lidským potem. Z hostů v sále čišelo zoufalství a beznaděj. Tito lidé žili jen dneškem, žádný zítřek pro ně neexistoval.

Soraya si chtěla s Moirou alespoň na chvilku promluvit, pod Arkadinovým dohledem to však nepřipadalo v úvahu. I kdyby si společně odskočily na dámskou toaletu, nepochybně by pojal podezření. Neznala číslo Moiřina mobilu, takže jí ani nemohla poslat textovou zprávu. Zbyla jen konverzace protkaná šifrovanými vzkazy. Pokud kráčely po souběžných cestách, nebo nedejbože po stejné, jedna druhé se nesměla připlést pod nohy.

Když se Arkadin s Moirou vrátili ke stolu, crčel z nich pot. Arkadin objednal dvě piva a Soraye další kávu. Zjevně si užíval, že dnes večer může být se dvěma ženami, a neřešil, co bude zítra.

„Moiro,“ začala Soraya, „víte něco o Blízkém východu nebo se zaměřujete výhradně na Ameriku?“

„Moje teritorium tvoří Mexiko, Kolumbie, Bolívie a částečně i Brazílie.“

„Pracujete na vlastní pěst?“

„Mám firmu, ale teď zrovna dělám na zakázku pro Berengárii Morenovou.“ Moira kývla bradou. „A vy?“

„I já mám firmu, ale jistá společnost se nás teď snaží nepřátelsky převzít.“

„Nadnárodní?“

„Ne, americká.“

Moira přikývla. „Export-import, říkáte?“

Soraya si zamíchala do kávy trochu cukru. „Přesně tak.“

„Třeba bych vám mohla pomoct. S bojem proti agresorům mám jisté zkušenosti.“

„Děkuji“ – Soraya si usrkla kávy a položila šálek zpět na talířek – „ale mám své vlastní, ehm, ochránce.“

„Jak se říká myšlence v hlavě ženy?“ Arkadin se předklonil a přejel pohledem z jedné na druhou. „Nečekaná návštěva!“ Zasmál se tak silně, že se málem zadusil pivem. Když si všiml jejich nevraživých výrazů, zahlaholil: „No tak, dámy, trochu života do toho umírání! Máme se bavit, a ne žvanit o práci.“

Moira si jej dlouze změřila. „Co vznikne, když zkřížíte Rusa s Vietnamcem? Zloděj aut, co neumí řídit.“

Soraya se zasmála. „Konečně se bavíme.“

Arkadin se usmál. „Znáte ještě nějaký vtip?“

„Zamyslím se.“ Moira zabubnovala prsty na stole. „A co tenhle? Dva Rusové a Mexičan jedou v autě. Kdo řídí? Policie.“

Arkadin se zasmál a zakýval na Moiru prstem. „Kam na ty fóry chodíte?“

„Do vězení,“ odpověděla Moira. „Roberto Corellos si z Rusů rád dělá srandu.“

„Je čas přejít na tequillu,“ usoudil Arkadin a přivolal obsluhu. „Přineste nám lahvinku,“ požádal mladou servírku, která procházela kolem. „Něco dobrého. Reposado nebo Tejo.“

Namísto další mexické odrhovačky začal juke-box vyhrávat starý americký hit Čtyřiadvacet hodin od Tulsy. Vysoký, naléhavý hlas Gena Pitneye přehlušil i výkřiky a smích opilých štamgastů. Přicházelo však ráno a s ním i změna osazenstva. Noční ptáci pomalu vrávorali domů a dovnitř se trousili udření dělníci z nočních směn. Nebylo jich však tolik, mnozí totiž hned ze šichty odklopýtali domů a padli do postele, aniž by se převlékli do pyžama.

Než servírka přinesla tequillu, Arkadin vzal Moiru za ruku a odvedl ji na taneční parket, který se poprvé za celou noc trochu uvolnil. Přitiskl ji k sobě a začal se s ní vlnit podle melodie Burta Bacharacha.

„Jste chytrá, to se musí nechat.“ Usmál se jako žralok.

„Pracovala jsem na sobě,“ odtušila.

Zasmál se. „To si dokážu představit.“

„To těžko.“

Arkadin ji zatočil dokola. „V Jižní Americe ztrácíte čas. Měla byste začít pracovat pro mě.“

„Dřív než připravím Corellosovu vraždu?“

„Tenhle úkol si klidně dodělejte.“ Přitiskl jí nos z boku k šíji a zhluboka se nadechl. „Jak to chcete provést?“

„Neříkal jste, že se nebudeme bavit o práci?“

„Jen chvilku a pak už se zase budeme věnovat zábavě. Přísahám.“

„Corellos je doslova závislý na ženách. Jsem ve spojení s jeho dodavatelem. Kdy je muž zranitelnější než po sexu? Najdu někoho, kdo to umí s nožem.“

Arkadin si k sobě pevně přitáhl její boky. „To zní dobře. Pusťte se do toho.“

„Chci bonus.“

Třel se jí o krk a olízl její pot. „Dám vám všechno, co chcete.“

„V tom případě jsem vaše.“

Mobilní telefon zazvonil Karpovovi ve chvíli, kdy zpracovával špiona nasazeného do jeho organizace Dimitrijem Maslovem. Dakajev se topil, nebo přesněji, myslel si, že se topí, což byl účel. O deset minut později, když Dakajev znovu seděl na nerezové židli a Karpov mu naléval čaj do sklenice, se telefon ohlásil znovu. Tentokrát ho zvedl. Na druhém konci linky se ozval známý hlas.

„Jasone!“ vykřikl Karpov. „Ani nevíš, jak rád tě slyším.“

„Máš hodně práce?“

Karpov se podíval na zhrouceného Dakajeva s hlavou svěšenou na prsou. Nevypadal ani jako člověk, což byl také účel.

Nemůžete budovat něco nového, aniž byste strhli dolů to, co tam stálo předtím.

„Mám, ale pro tebe si čas vždycky najdu. Co bys potřeboval?“

„Předpokládám, že znáš Vjačeslava Ozerova, toho pobočníka Dimitrije Maslova.“

„Předpokládáš správně.“

„Myslíš, že bys ho dokázal někam dostat?“

„Třeba do pekla? Tak to určitě můžu a s radostí.“

Bourne se mu zasmál do ucha. „Nic tak extrémního nežádám. Myslel jsem na nějaké konkrétní místo, řekněme v Maroku.“

Karpov si usrkl čaje, který zoufale potřeboval osladit. „Můžu se zeptat, proč potřebuješ Ozerova vylákat zrovna do Maroka?“

„Je to návnada, Borisi. Chci chytit Arkadina.“

Karpov si vzpomněl na pobyt v Sonoře a dohodu s Arkadinem. Slíbil Arkadinovi, že dostane šanci dostat Ozerova, ale k čertu s tím. Jsem moc starý a paličatý na to, abych něco dlužil tolika nebezpečným lidem, pomyslel si. Když bude o jednoho míň, jen dobře.

Pak se podíval na Dakajeva, spojku k Dimitriji Maslovovi, a tudíž i k Vjačeslavu Ozerovovi. Nepochyboval o tom, že zajatec velice ochotně splní jakékoli Karpovovo přání, jen aby už nemusel dál trpět.

„Vylož mi, co přesně potřebuješ zařídit.“ Karpov se spokojeným úsměvem poslouchal. Když Bourne domluvil, hlasitě se zasmál. „Jasone, příteli, co bych pro tebe neudělal.“

Krátce po východu slunce už byli tak zpocení, že dostali chuť se smočit ve vodě. V klášteře dal Arkadin Moiře i Soraye trička, která jim byla příliš velká. Sám měl na sobě surfařské bermudy sahající až ke kolenům. Trup, ruce i nohy mu pokrývaly vytetované symboly, které zřejmě odrážely jeho kariéru u mafie.

Začali se brodit příbojem a klopýtat mezi vlnami, jež spěchaly vstříc zlatému písku. Nebe bylo stále růžové, ale postupně bledlo a získávalo máslový nádech. Nad hlavou jim kroužili skřehotaví rackové a chodidla a kotníky jim jemně okusovaly drobné rybky. Nořili se stále hlouběji, voda jim pleskala do tváří a oni se smáli jako děti. Užívali si ryzí radosti z toho, že se mohou volně plácat v moři.

Moira vyšla z vody na písek. Lámala si hlavu, proč se Arkadin stále potápí pro mušle a nezírá jí na prsa vystouplá pod mokrým tričkem, zvlášť poté, jakým způsobem s ní tančil v tom nočním podniku. Z rozhovoru, který Soraya začala a Arkadin záhy ukončil sexistickým vtipem, se dozvěděla něco málo o Sorayiných úmyslech.

Zatímco se Arkadin stále vrhal po mušlích, vydala se za Sorayou ve snaze dozvědět se něco bližšího. Ponořila se do přicházející vlny a plavala k Soraye, která se opodál vznášela na zádech, něco ji však chytilo za levý kotník a škublo s ní dozadu.

Přitáhla nohy k tělu a podívala se za sebe: držel ji Arkadin. Zatlačila mu dlaněmi do hrudi a pokoušela se ho odstrčit, ale on si ji k sobě přitáhl ještě blíž. Postavila se na dno, vstala a ocitla se mu tváří v tvář.

„Co to děláte?“ Setřela si vodu, která jí stékala po obličeji. „Nemůžu ani pořádně stát.“

Okamžitě ji pustil. „Už mě to nebaví a mám hlad.“

Moira se otočila a křikla na Sorayu, jež přestala splývat na hladině a a připlavala k nim.

„Jdeme na snídani,“ řekla Moira.

Obě ženy se vybrodily z vody, Arkadin v těsném závěsu za nimi. Když došli k čáře přílivu ohraničené kopečky suchého písku, Arkadin se sehnul pro mořskou mušli a pak její hranou ostrou jako břitva přeťal Moiře šlachy na zadní straně levého kolena.

25

Vesnice Whitney leží na řece Windrush v hrabství Oxfordshire necelých dvacet kilometrů západně od Oxfordu. Té pohádkové scenerii chybí snad už jen hobiti a elfové. Bourne vyrazil z Londýna v autě z půjčovny. Odpoledne bylo chladné, ale nepršelo a z plujících mraků tu a tam vykouklo slunce. Peteru Marksovi nelhal: skutečně chtěl jet do Tineghiru. Nejdřív však potřeboval udělat něco jiného.

Basil Bayswater bydlel v chaloupce s doškovou střechou, která jako by vypadla z Tolkienových románů. Měla podivná oválná okna a bílou štěrkovou cestičku vedoucí ke vchodu lemovaly úhledné květinové záhony. Vstupní dveře byly z masivního dřeva a uprostřed se vyjímalo mosazné klepadlo v podobě hlavy řvoucího lva. Bourne je použil.

Po chvíli přišel otevřít muž o dost mladší, než Bourne očekával.

„Dobrý den. Co si přejete?“ Měl dlouhé vlasy sčesané dozadu ze širokého čela, tmavé, bystré oči a výraznou bradu.

„Hledám Basila Bayswatera,“ odpověděl Bourne.

„Stojí proti vám.“

„To těžko,“ řekl Bourne.

„Aha, vy asi myslíte profesora Basila Bayswatera. Můj otec bohužel před třemi lety zemřel.“

Moira začala ječet. Její krev rozkvetla ve slané vodě jako medúza uvízlá na mělčině. Arkadin ji chytil, aby neupadla.

„Ježíšikriste,“ vykřikla Soraya, „co jste to udělal?“

Moira se předklonila, sevřela si levou nohu a přitom stále vřeštěla.

Arkadin dělal, že si Sorayi nevšímá, a vycenil na Moiru zuby. „Myslela jste, že vás nepoznám?“

Moiře se sevřel žaludek.

„Co to říkáte?“

„Viděl jsem vás na Bali. Byla jste tam s Bournem.“

Vybavila si úprk vesnicí Tenganan a jak Bourne dostal zásah od odstřelovače ukrytého v lese. Vytřeštila oči.

„Jo, to jsem byl já.“ Zasmál se, vyhodil krvavou mušli do výšky a chytil ji jako míček. „Byla jste tam s Bournem. Jste jeho milenka. A teď mi vás přihrál do cesty.“

Soraya cítila rozhořčení i strach. „Co se to tady sakra děje?“

„To se brzy dozvíme.“ Arkadin se k ní otočil. „Tohle je holka Jasona Bournea, ale vy dvě se možná znáte.“

Soraya se silou vůle snažila potlačit paniku. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Fajn, tak já vám to řeknu po lopatě. Tu vaši historku jsem nezbaštil, ale nechtěl jsem vás poslat pryč, dokud nezjistím, o co vám doopravdy jde. Mám silné podezření, že vás poslal Willard. Trik se ženskou na mě už jednou zkoušel. Jmenovala se Tracy Athertonová. Nasadil ji na mě, aby mu podávala hlášení o všech mých obchodech. A fungovalo to. Když jsem na to přišel, byla už po smrti. Ale vás jsem prokoukl od začátku, protože Willard zvyky nemění, zvlášť ne ty, které se mu v minulosti osvědčily.“

„Pusťte ji,“ řekla Soraya, jejíž rozrušení s každou vteřinou rostlo.

„To bych mohl,“ odtušil Arkadin. „Dokonce bych ji mohl i nechat žít. Ale o tom rozhodnete vy.“

Soraya vykročila k Moiře a vymanila ji z Arkadinových spárů. Pak ji pomalu a opatrně položila do písku. Stáhla si přes hlavu mokré tričko, omotala je Moiře kolem levého stehna, co nejpevněji ho utáhla a zavázala na uzel. To už však Moira nevnímala. Omdlela šokem nebo bolestí, případně kombinací obého.

„Já chci vás,“ pokračoval Arkadin. „To vy jste mluvila o Chartúmu, to vy mě tam chcete dostat. Řekněte mi, kdo jste a co víte, a já pak Moiře možná zmírním trest.“

„Musíme ji odvézt do nejbližší nemocnice,“ naléhala Soraya. „Rána se musí co nejdřív vyčistit a vydezinfikovat.“

„Jak říkám,“ – Arkadin rozpřáhl ruce – „je to jen na vás.“

Soraya se podívala na zadní stranu Moiřina kolena. Panebože, napadlo ji, bude vůbec ještě někdy normálně chodit? Věděla, že čím později odevzdají Moiru do rukou schopného chirurga, tím hůř to s ní dopadne. Takhle poškozené šlachy už v minulosti viděla. Není snadné je znovu spojit a kdo ví, jak moc byly zasaženy nervy.

Dlouze vydechla. „Co vás zajímá?“

„Pro začátek jak se jmenujete.“

„Soraya Mooreová.“

„Ta ředitelka Týfónu?“

„Už ne.“ Pohladila Moiru po vlhkých vlasech. „Willard obnovil Treadstone.“

„Není divu, že o mně chce mít přehled. Co dál?“

„Je toho hodně,“ odpověděla Soraya. „Budu vám to vyprávět cestou do nemocnice.“

Arkadin se nad ní vztyčil. „Ne, povíte mi to hned.“

„Můžete si nás tady klidně obě zabít.“

Arkadin ji v duchu proklel, ale nakonec na její hru přistoupil. Vzal Moiru do náruče a odnesl ji ke klášteru. Zatímco ji pokládal na zadní sedadlo auta, Soraya si došla pro košili. Arkadin ji však přistihl, jak se mu hrabe ve stole.

„Tak tohle ne,“ zavrčel, popadl ji za zápěstí a odtáhl ji ven.

Doslova ji hodil na sedadlo spolujezdce a obořil se na ni: „Bez mrknutí oka vás oddělám.“ Pak obešel předek vozu, usedl za volant a nastartoval.

„Máte pravdu.“ Rozjeli se předměstím Puerto Peňasco a Soraya podpírala Moiře nohu, aby jim měla nahoře. „Willard mě chtěl dostat do vaší blízkosti, abych mu hlásila informace o vašem pohybu a obchodech.“

„A dál? Cítím v kostech, že v tom bylo ještě něco.“

„Bylo,“ přitakala. Věděla, že musí působit naprosto přesvědčivě. Už vůbec nevěřila, že by ho dokázala oklamat, ale musela to zkusit. „Willard se zajímá o jednoho člověka, kterého určitě znáte, protože pracuje pro Maslova. Jmenuje se Vjačeslav Ozerov.“

Arkadin sevřel volant tak pevně, až mu zbělely klouby, ale jeho hlas neprozrazoval vnitřní pohnutí, které jistě cítil. „Proč by se měl Willard zajímat o Ozerova?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla Soraya. Což byla mimochodem pravda. „Ale vím, že jeden agent Treadstonu včera poznal Ozerova v Marrákeši a pak za ním jel až do pohoří Atlas, do vesnice Tineghir.“

Dorazili k nemocnici Santa Fe General v ulici Morua, Arkadin se však neměl k tomu, aby vystoupil z auta. „Co dělal Ozerov v Tineghiru?“

„Hledal prsten.“

Arkadin zavrtěl hlavou. „Mluvte srozumitelně.“

„Pomocí toho prstenu se dá odemknout tajný soubor umístěný na harddisku jednoho notebooku.“ Podívala se na něj. „Já vím, ani tohle asi nechápete.“ Všechny tyto informace byly v poslední textové zprávě, kterou dostala od Petera. Otevřela zadní dveře. „Můžeme už Moiru odvést na ambulanci? Prosím.“

Arkadin vystoupil z vozu a zabouchl dveře, které právě otevřela. „Chci vědět víc.“

„Všechno jsem vám řekla.“

Zadíval se jí do tváře. „Viděla jste, co se stane s tím, kdo ze mě chce dělat vola.“

„Ale já z vás vola nedělám,“ ohradila se Soraya. „Zradila jsem něčí důvěru. Co po mně ještě chcete?“

„Všechno,“ odpověděl. „Chci všechno.“

Chvatně doprovodili Moiru do nemocniční ambulance. Zatímco ji zdravotníci připojovali k přístrojům a kontrolovali její životní funkce, Soraya se zeptala na nejlepšího neurochirurga v Sonoře. Mluvila hovorovou španělštinou, navíc vypadala jako Jihoameričanka. Tyto vlastnosti jí otvíraly dveře. Když na toho chirurga získala telefonní číslo, sama mu zavolala. Sestra nejdřív tvrdila, že pan doktor není přítomen, ale když jí Moira pohrozila, že jí přijde osobně zakroutit krkem, změnila názor. Krátce poté se v telefonu ozval chirurg. Soraya mu popsala Moiřino zranění a řekla mu, kde jsou. Odpověděl, že si účtuje dva tisíce dolarů v hotovosti a že tam za chvíli dorazí.

„Jdeme,“ zavelel Arkadin, když ukončila hovor.

„Já tady Moiru nenechám samotnou.“

„Musíme ještě něco probrat.“

„Můžeme to probrat tady.“

„V klášteře.“

„Šukat s vámi nebudu,“ řekla mu jasně.

„Díkybohu. To by bylo jako šukat škorpiona.“

Jeho ironická poznámka ji navzdory obavám a zoufalství rozesmála. Vydala se hledat automat s kávou a on ji následoval.

Bourne jel do Oxfordu co nejrychleji, ale tak, aby pokud možno nevzbudil nežádoucí pozornost policie. Město bylo přesně takové, jak si je pamatoval ze svých dvou předchozích návštěv. Tiché ulice, malebné obchůdky, čajovny a knihovny, mezi nimiž chodili lidé, kteří tu bydleli celý život. Připomínalo to miniatury z dílny nějakého umělce z osmnáctého století. Když tou scenerií člověk projížděl, připadal si jako uprostřed ozdobné skleněné koule s postavičkami uvnitř.

Bourne zaparkoval poblíž místa, kde Chrissie odstavila range rover, když se setkali, a vyběhl po schodech Centra pro studium starověkých dokumentů. Profesor Liam Giles byl také přesně tam, kde ho našel minule: hrbil se nad stolem ve své ohromné kanceláři. Když Bourne vstoupil, profesor vzhlédl a zamrkal jako sova, jako by ho nepoznával. Bourne si uvědomil, že to vůbec není Giles, ale jiný muž přibližně jeho postavy i věku.

„Kde je profesor Giles?“

„Má volno,“ odvětil muž.

„Hledám ho.“

„To vidím. Mohu se zeptat proč?“

„Kde je?“

Muž znovu zamžikal jako sova. „Pryč.“

Cestou sem si Bourne na webové stránce oxfordské univerzity vyhledal Gilesův oficiální životopis. „Jde o jeho dceru.“

Muž za Gilesovým stolem znovu zamrkal. „Je nemocná?“

„To vám nemůžu říct. Kde najdu profesora Gilese?“

„Nemyslím, že…“

„Je to naléhavé,“ nedal se Bourne. „Jde o věc života a smrti.“

„Řekl bych, že trochu přeháníte, pane.“

Bourne mu ukázal doklady zdravotníka, které sebral na místě nedávné havárie. „Myslím to úplně vážně.“

„Panebože.“ Muž pokynul rukou. „Je zrovna na záchodě. Asi něco špatného snědl.“

Neurochirurg byl mladý, snědý jako Indián a měl dlouhé útlé prsty klavírního virtuosa. Jeho jemné rysy však indiánský původ popíraly. Byl to tvrdý obchodník, jenž by se nepustil do práce, kdyby mu Soraya nevtiskla do ruky ruličku bankovek. Pak je chvatně opustil, vykročil k operačnímu sálu a cestou konzultoval Moiřin stav s lékaři z ambulance, kteří ji vyšetřovali.

Soraya vypila odpornou kávu, aniž by vnímala její chuť. Když však o deset minut později bezcílně přecházela chodbou, nápoj jí začal vypalovat díru do žaludku, a tak bez reptání souhlasila s Arkadinovým návrhem dát si něco k jídlu. Nedaleko od nemocnice našli jednu restauraci. Soraya zkontrolovala, jestli není zamořená hmyzem, a teprve poté se posadila. Objednali si jídlo a pak seděli naproti sobě, čekali a dívali se jinam než na sebe, tedy alespoň Soraya.

„Viděl jsem vás bez trička,“ řekl Arkadin. „A moc se mi to líbilo.“

Soraya se probrala z letargie. „Dejte mi pokoj.“

„Moira je můj nepřítel. Jaký zákon ji chrání?“

Soraya se zadívala z okna na ulici, která jí připadala neznámá jako odvrácená strana měsíce.

Obsluha přinesla jídlo a Arkadin se do něj pustil. Soraya pozorovala dvě místní mladé ženy, které kráčely kolem do práce. Byly zmalované a téměř nic na sobě neměly. Nenucenost, s jakou Jihoameričanky vystavovaly na odiv své tělo, ji nepřestávala ohromovat. Jejich kultura byla tak vzdálená té její. Přesto se dokázala dokonale vžít do zdejší atmosféry smutku a beznaděje. Ženy to neměly ve společnosti nikdy jednoduché a to byl také hlavní důvod, proč si vybrala práci v tajných službách. V jejich řadách si navzdory obvyklým předsudkům vůči ženskému pokolení dokázala zjednat respekt a mohla ze sebe mít dobrý pocit. Poprvé se na ty dívky v těsných topech a minisukních dokázala podívat v jiném světle. To oblečení bylo způsobem – možná jejich jediným způsobem –, jak se prosadit v kultuře, která je ustavičně ponižovala a podceňovala.

„Jestli Moira zemře nebo nebude moct chodit…“

„Prosím vás, ušetřete mě planých hrozeb,“ odbyl ji a nabral si poslední sousto huevos rancheros.

To je celý Arkadin, pomyslela si. Sám by s tím možná nesouhlasil, ale pokud šlo o ponižování a podceňování žen, byl opravdovým přeborníkem. Neměl žádné srdce, slitování, výčitky ani duši – zkrátka nic z toho, co člověka odlišuje od zvířat. Ale jestli není člověk, pomyslela si s nádechem iracionální hrůzy, tak co vlastně je?

Pánská toaleta se nacházela za pátými dveřmi od kanceláře profesora Gilese. Giles se zavřel v jedné z kabinek a zjevně mu bylo hodně špatně, protože celou místnost prostoupil nakyslý puch. Bourne tedy vykročil k oknu a vysunul ho co nejvýš. Vlhký vítr rozehnal smrad jako páru nad hrncem, v němž si čarodějnice vaří své pochybné lektvary.

Bourne vyčkal, až zvuky doprovázející zvracení utichnou. „Pane profesore.“

Žádnou odpověď však nedostal. Pak se dveře kabinky pomalu otevřely a zelený profesor Giles vrávoravě prošel kolem Bournea. Sklonil se nad umyvadlem, pustil studenou vodu a strčil hlavu pod její proud.

Bourne se opřel o zeď a založil ruce na prsou. Když Giles zvedl hlavu, Bourne mu podal hrst papírových ručníků. Profesor si je mlčky vzal a otřel si obličej i vlasy. Až když hodil zmačkané ručníky do koše, zřejmě Bournea poznal. Okamžitě strnul a narovnal se. „Á, marnotratník se vrátil,“ pravil typicky profesorským tónem.

„Čekal jste mě?“

„Ani ne. Na druhou stranu mě ale moc nepřekvapuje, že vás tady vidím.“

Unaveně se na Bournea pousmál. „Dobří holubi se vracejí.“

„Pane profesore, potřeboval bych, abyste ještě jednou kontaktoval toho kolegu, co rád hraje šachy.“

Giles se zachmuřil. „To nebude tak snadné. Je to samotář a nerad odpovídá na otázky.“

To si umím představit, pomyslel si Bourne. „Přesto bych ale rád, kdybyste to zkusil.“

„Tak dobře,“ svolil Giles.

„Mimochodem, jak se jmenuje?“

Giles se na chvíli zarazil. „James.“

„James? A jak dál?“

Další zaváhání. „Weatherley.“

„Ne Basil Bayswater?“

Profesor se odvrátil ke dveřím.

„Na co se ho chcete zeptat?“

„Chtěl bych, aby mi vylíčil posmrtný život.“

Giles, jenž už mířil ke dveřím, najednou ztuhl a zvolna se k Bourneovi otočil. „Prosím?“

„Vzhledem k tomu, že ho syn před třemi lety pohřbil, by mu nemělo činit potíže popsat, jaké to je po smrti.“

„Říkám vám, že se jmenuje James Weatherley,“ odtušil Giles poněkud mrzutě.

Bourne ho vzal za loket. „Pane profesore, tomu přece sám nevěříte.“ Odvedl Gilese ode dveří na druhý konec toalety. „A teď mi povězte, proč jste mi lhal.“ Když profesor neodpověděl, Bourne pokračoval. „Vy jste kvůli překladu té rytiny na prstenu Bayswaterovi vůbec volat nemusel. Dobře jste věděl, co znamená.“

„Asi máte pravdu. Oba jsme k sobě nebyli upřímní.“ Pokrčil rameny. „Ale takový už je život, vážený pane. Nic není nikdy takové, jak se to navenek jeví.“

„Jste členem organizace Severus Domna.“

Gilesův úsměv trochu zkysl. „Nemá smysl to dál zastírat, stejně nám ten prsten odevzdáte.“

V té chvíli vstoupil do místnosti muž, který předtím seděl za profesorovým stolem. Zřejmě poslouchal za dveřmi. V ruce držel pistoli a už vůbec nevypadal jako sova. Vzápětí dovnitř napochodovali další dva muži: svalnatí hromotluci s pistolemi opatřenými tlumičem. Rozestoupili se a namířili zbraně na Bournea.

„Jak vidíte,“ pravil profesor Giles, „nedal jsem vám na vybranou.“

26

Vjačeslav Ozerov si léčil rány v obličeji a cítil nekonečnou zášť vůči Arkadinovi, který ho léta terorizoval a nakonec zapříčinil jeho strašlivé zohavení v Bengalúru. Chemický oheň se prokousal všemi vrstvami kůže až do masa, což ztěžovalo uzdravení a znemožňovalo návrat do původního stavu.

Celé dny po návratu do Moskvy byl Ozerov omotán tlustými obvazy, jimiž prosakovala nejen krev, ale i hustá žlutá tekutina, z jejíhož zápachu se mu chtělo zvracet. Odmítl všechny prostředky proti bolesti, a když se mu lékař na Maslovův příkaz pokusil vpíchnout do žíly sedativum, Ozerov mu zlomil ruku a málem i vaz.

Jeho bolestný nářek se nesl všemi kancelářemi a doléhal dokonce i na toalety, kam se ostatní muži uchylovali, aby měli alespoň na chvíli pokoj. Ozerov křičel, jako by ho čtvrtili zaživa, což děsilo a demoralizovalo i Maslovovy otrlé zločince. Maslov ho nakonec musel přivázat ke sloupu, stejně jako připoutali Odyssea ke stěžni, a zalepit mu ústa, aby od něj byl alespoň na chvíli klid. V té době už měl Ozerov na spáncích hluboké, krvavé rýhy, jak si v mučivých bolestech drásal kůži, která unikla popáleninám.

Svým způsobem se z něj stalo dítě. Maslov ho nemohl poslat do nemocnice nebo na nějakou kliniku, jelikož v takovém případě by se nevyhnul nepříjemným otázkám a následovalo by vyšetřování FSB-2. Maslov se tedy pokusil Ozerova uklidit do jeho vlastního bytu, ten však byl v hrozném stavu, plný brouků a krys jako nějaký opuštěný chrám v poušti. Nikdo by se nedal přemluvit, aby tam s Ozerovem zůstal, a bez pomoci by tam pacient určitě nepřežil. Jedinou možností tedy zůstala kancelář.

Ozerov už se na sebe nemohl ani podívat. Žádný upír se nevyhýbal zrcadlům tak zavile jako on. Navíc nesnášel, když ho někdo viděl ve sluneční záři a vlastně v jakémkoli silném světle, takže si v řadách Kazaňské vysloužil přezdívku Upír.

Teď zadumaně seděl v Maslovově centrále, která se z nutnosti každý týden přemísťovala. V kanceláři, kterou mu Maslov vyhradil, se nesvítilo a závěsy byly zatažené. Jediný zdroj jasu představovala lampička na druhé straně místnosti, jež vrhala světlý kroužek na poškrábaná podlahová prkna.

Užíral se vlastním selháním v Bengalúru, kde se mu nepodařilo Arkadina zabít nebo pro Maslova alespoň získat ten notebook. Bylo to snad ještě horší než bolest z popálenin. Ano, přišel o tvář, ale navíc ztratil důvěru svého šéfa. Bez Kazaňské mafie nebyl ničím. A bez Maslovovy důvěry neznamenal nic v Kazaňské. Celé dny si lámal hlavu, jak získat zpět Maslovovu přízeň a obnovit majestát své pozice polního velitele.

Žádný plán ho však nenapadal. Ve svém zuboženém stavu stěží dokázal dát dohromady dvě souvislé myšlenky, ale to mu ani tak nevadilo. Záleželo mu na jediném: pomstít se Arkadinovi a získat to, po čem Maslov tak toužil. Ten zpropadený notebook. Ozerov nevěděl, proč ho šéf chce, a bylo mu to jedno. Jeho údělem bylo splnit úkol, nebo zemřít. Tak to bylo od chvíle, kdy vstoupil do Kazaňské mafie, a tak to také zůstane.

Život je však nevyzpytatelný. Ozerovova spása se totiž vynořila z nečekané strany. Někdo mu zavolal. Ozerov se utápěl v tak černých myšlenkách, že telefonát nejdřív odmítl přijmout. Když mu ovšem jeho asistent sdělil, že hovor přišel na zabezpečenou mobilní linku, Ozerovovi bylo hned jasné, kdo to je. Přesto se zdráhal: v danou chvíli neměl na Jašu Dakajeva náladu ani ho nezajímalo, proč volá.

Ozerovův asistent strčil hlavu do dveří, což měl přísně zakázáno.

„Co je?“ vyštěkl Ozerov.

„Říká, že je to naléhavé,“ oznámil mu asistent a rychle se stáhl.

„Zatracená práce,“ zamumlal Ozerov a zvedl telefon. „Jašo, doufám, že mi chceš kurva říct něco pozitivního.“

„Ano.“ Dakajevův hlas zněl dutě a vzdáleně, ale on si vždycky musel najít nějaký zastrčený kout či výklenek v kancelářích FSB-2, kde ho nikdo neslyšel. „Mám informace o Arkadinově pohybu.“

„No konečně!“ Ozerov narovnal záda. Srdce mu znovu začalo pumpovat na plný výkon.

„Podle hlášení, které jsem právě dostal na stůl, má namířeno do Maroka,“ řekl Dakajev. „Přesněji řečeno do vesnice Tineghir v pohoří Vysoký Atlas.“

„Proč si sakra vybral takovou díru?“

„To nevím,“ odvětil Dakajev. „Ale podle našich zpráv už je na cestě.“

Tohle je moje šance, pomyslel si Ozerov a vyskočil, jestli ji nechytím za pačesy, můžu rovnou sežrat vlastní pistoli. Poprvé od oné osudné noci v Bengalúru cítil příliv nové energie. Ten tragický neúspěch ho ochromil. Vnitřně se užíral hanbou a vztekem.

Zavolal asistenta dovnitř a udělil mu pokyny.

„Musíš mě odsud kurva dostat. Rezervuj mi místo v prvním spoji z Moskvy, který poletí správným směrem.“

„Ví Maslov, že zase odcházíte?“

„A ví tvoje stará, že tvoje milenka se jmenuje Ivana Ištvanská?“

Asistent se chvatně vytratil.

Ozerov se odvrátil a v duchu začal spřádat plán. Dostal druhou šanci a přísahal si, že ji za každou cenu využije.

Bourne zvedl ruce a současně nakopl profesora Gilese do beder. Když Giles rozhodil ruce a odlétl směrem ke třem ozbrojencům, Bourne se otočil, udělal jeden dlouhý krok k otevřenému oknu a skočil ven.

Jakmile dopadl na zem, rozběhl se jako o závod, ale brzy dorazil mezi univerzitní budovy, a tak musel zpomalit a sladit tempo s obyvateli Oxfordu. Shodil ze sebe černý kabát a nacpal ho do odpadkového koše. Vyhledal hlouček dospělých, nejspíš profesorů kráčejících od jedné fakulty k druhé, a vmísil se mezi ně.

O chvíli později spatřil dva zabijáky z organizace Severus Domna. Vyběhli z Centra pro výzkum starověkých dokumentů a okamžitě se rozdělili jako správní vojáci.

Jeden z mužů k němu mířil, ale zatím ještě Bournea neviděl, ten totiž proklouzl jako úhoř na druhou stranu skupinky. Profesoři debatovali o významu německých pravicových filozofů, a tím pádem i o vlivu Nietzscheho na nacisty v čele s Hitlerem.

Bourne neměl šanci setkat se s profesorem Gilesem o samotě a po dalším fyzickém střetu se Severus Domna rozhodně netoužil. Ta organizace byla jako hydra: usekneš jednu hlavu a na jejím místě vyrostou další dvě.

Zabiják, jenž ukrýval zbraň pod kabátem, přistoupil k hloučku profesorů, kteří byli uzavřeni ve slonovinové věži filozofie a vůbec si ho nevšímali. Bourne nastavil gangsterovi záda, aby ho nepoznal. Hledal přece muže v černém plášti, a ten na sobě Bourne už neměl.

Skupinka profesorů vystoupila po schodech a elegantně vplula do univerzitní budovy. Bourne překročil práh, zatímco debatoval o krásách staré němčiny s jakýmsi bělovlasým učencem.

Zabiják zahlédl Bourneův odraz ve skleněné tabuli otevřených dveří. Vzápětí začal brát schody po dvou a snažil se prodrat houfem mužů, kteří sice už měli svůj věk, ale nechovali se vůbec pasivně. Dobré mravy a etiketa jim zjevně byly vším. Vytvořili živou zeď jako jeden muž a postavili se mu jako válečný šik římských vojáků postupujících proti barbarskému nepříteli. Pistolník překvapeně ustoupil.

To Bourneovi stačilo, aby se odpoutal od ctěných profesorů a vklouzl do chodby, od jejíž mramorové podlahy se odráželo klapání kvalitních bot společně s tlumenými rozhovory. Řada čtvercových oken umístěných vysoko nahoře propouštěla světlo, jež kolem hlav studentů vytvářelo svatozář. Bourne spěchal k zadní části Centra pro studium starověkých písemností a kolem něj se míhaly dřevěné dveře. Rozezvučel se zvonek, který ohlašoval začátek hodiny.

Bourne zaběhl za roh a ocitl se v krátké chodbě vedoucí k zadním dveřím. V nich se však objevil zabiják ve službách Severus Domna. Byli v chodbě sami. Chlap měl přes pravou ruku přehozený kabát, jenž nepochybně zakrýval pistoli s tlumičem. Namířil na Bournea, který nepřestával běžet.

Bourne se vrhl k zemi a klouzal po zadku po mramorové podlaze, zatímco mu nad hlavou zasvištěla střela. Vrazil do zabijáka podrážkami bot a shodil ho na zem. Pistole vylétla do vzduchu. Bourne se převalil a nabral nepřítele kolenem do brady. Muž zůstal bezvládně ležet.

Zpoza rohu zaznívaly ozvěny hlasů. Bourne se vyškrábal na nohy, shrábl pistoli a odtáhl střelce zadními dveřmi ven, pak po schodech dolů a složil ho za hustý živý plot ze zimostrázu. Zastrčil si pistoli do kapsy a normální chůzí pokračoval po univerzitních pěšinách. Míjel rozesmáté, klábosící studenty a nějakého zamračeného profesora, jenž pospíchal pozdě na přednášku a něco si drmolil pod vousy. Za chvíli Bourne vyšel z vysokoškolského areálu do ulice St. Giles. Odpoledne získalo typicky anglický ponurý nádech. Mezi domy foukal studený vítr a shrbení lidé se svěšenými rameny spěchali kolem jako lodě prchající před blížící se bouří. Bourne se přizpůsobil prostředí, jak měl ve zvyku, a spěchal ke svému vozu.

„Běžte pryč,“ řekla Moira, když se probrala k plnému vědomí.

Soraya zavrtěla hlavou. „Já vás tady nenechám.“

„K nejhoršímu už došlo,“ namítla Moira celkem správně. „Tady už nejste nic platná.“

„Neměla byste být sama,“ trvala na svém Soraya.

„Vy taky ne. Pořád jste s Arkadinem.“

Soraya se usmála, trochu smutně, protože všechno, co Moira řekla, byla pravda. „Přes to všechno…“

„Přes to všechno sem někdo jede a postará se o mě. Někdo, kdo mě miluje.“

Soraya se lehce podivila. „Jason? Přijede pro vás Jason?“

Moira se usmála a znovu podlehla spánku.

Soraya našla Arkadina, který na ni čekal. Nejdřív si však potřebovala promluvit s tím mladým neurochirurgem, jehož prognóza zněla celkem optimisticky.

„V podobných případech, kde jde o poranění nervů a šlach, je nejdůležitější, jak rychle se pacientovi dostane lékařské péče.“ Mluvil natolik spisovně, jako by byl Katalánec, a ne Mexičan. „V tomto ohledu měla vaše přítelkyně obrovské štěstí.“ Sklopil ruku dlaní dolů. „Nicméně, rána nebyla rovná a věc, o kterou se řízla, navíc nebyla čistá. Vzhledem k tomu byla operace delší a náročnější než za běžných okolností. Bylo velké štěstí, že jste mi zavolala. Nechci se nijak chvástat, jen konstatuji fakt. Ostatní by při tak jemné práci něco zrušovali nebo zanedbali.“

Soraya si úlevně oddychla. „Takže bude zase zdravá.“

„Samozřejmě,“ odpověděl neurochirurg. „Chce to ovšem náležitou rehabilitaci a fyzioterapii.“

Soraye se sevřelo srdce temnou obavou. „Ale bude zase normálně chodit, viďte? Myslím bez kulhání.“

Neurochirurg zavrtěl hlavou. „U dítěte, které má šlachy dostatečně elastické, by to snad možné bylo. Ale u dospělých se pružnost postupně ztrácí. Kulhat bohužel bude. Jak moc, to záleží pouze na výsledku rehabilitace. A samozřejmě na její vůli.“

Soraya se na chvíli zamyslela. „A ona tohle všechno ví?“

„Zeptala se na to a já jí odpověděl. Je to tak lepší, věřte mi. Duše potřebuje víc času na to, aby se s tím vyrovnala, než tělo.“

„Můžeme už vypadnout?“ zeptal se Arkadin, když neurochirurg zmizel v chodbě.

Soraya po něm šlehla vražedným pohledem, protáhla se kolem něj a vykročila rušnou halou na ulici. Puerto Peňasco připomínalo podivný výjev z nějakého snu. Vypadalo tak vzdáleně, jako by snad leželo v nějakém údolí v exotickém Bhútánu. Soraya pozorovala lidi, kteří procházeli kolem pomalou náměsíčnou chůzí. Viděla, že mají aztécké, mixtécké nebo olmécké rysy, a uvědomila si, že jejich předkové vyřezávali živým obětem z hrudníku tlukoucí srdce. Měla pocit, že její tělo pokrývá sražená krev. Chtěla by běžet, ale byla ochromená, jako by ji držely na místě ruce všech dávných lidských obětí.

Pak vedle sebe ucítila Arkadina a zachvěla se, jako by jeden zlý sen skončil a druhý začal. Po tom, co provedl Moiře, jí byla jeho fyzická blízkost odporná. Nevěděla, jestli s ním vůbec ještě dokáže promluvit. Kdyby projevil alespoň špetku lítosti, možná by to vnímala jinak. Jenže on řekl jen: „Je to nepřítel.“ Což pochopitelně znamenalo, že i ona je nepřítel a jako takovou by ji mohla potkat stejná nebo nedej bože ještě horší věc.

Mlčky ji odvedl k autu a pak vyrazili zpátky ke klášteru.

„Co po mně chcete?“ zeptala se nakonec těžkým tónem.

„Totéž, co vy po mně,“ odvětil.

Jakmile vstoupili do kláštera, Arkadin hned začal balit. „Zatímco vy jste fňukala, já jsem nám rezervoval letenky.“

„Nám?“

„Jasně,“ řekl, jako by se nechumelilo. „Pojedeme spolu do Tineghiru.“

„Jestli s vámi někam pojedu, bude mi z toho špatně od žaludku.“

Odmlčel se a otočil se k ní čelem. „Až dorazíme do Maroka, mohla byste mi být užitečná, takže vás nechci zabít. Ale jestli mi nedáte na vybranou, udělám to.“ Vrátil se k systematickému balení. „Na rozdíl od vás vím, kdy odepsat ztrátu.“

Právě v té chvíli Soraya zahlédla notebook, který pro ni nabyl až mytického významu. Napadlo ji, že Arkadin má svým způsobem pravdu. Stejně jako Moira. Byl čas přenést se přes osobní odpor k jeho počínání a začít se zase chovat jako profesionálka. Čas odepsat vlastní ztráty.

„Do pohoří Atlas jsem se chtěla vždycky podívat,“ řekla.

„No vidíte.“ Schoval notebook. „A pak že to nepůjde.“

Džalal Essai seděl v nenápadném autě, jež časně ráno ukradl, a sledoval, jak Willard vychází z klubu Monition. Nevypadal jako člověk, kterého recepční nepustil dál nebo který marně čekal, až ho někdo z členů klubu přijme. Sestupoval po schodech lehce jako Fred Astaire a poskakoval přitom, jako by tančil v rytmu hudby, již slyšel jen on sám. Jeho bezstarostnost Essaie znepokojila. Vztyčily se mu chloupky na šíji, což bylo mnohem horší.

Od chvíle, kdy mu do domu vtrhla Severus Domna, se Essaiův život nacházel v neustálém ohrožení. Z pobytu na druhé straně dobře věděl, že pasivní reakce, jako třeba útěk, by v konečném důsledku nemohla skončit jinak než jeho smrtí. Organizace by po něm šla tak dlouho, dokud by ho nechytila a nezabila. Za těchto extrémních okolností existoval jediný způsob, jak zůstat naživu.

Willard obešel roh, zastavil se a vyhlížel taxík. Essai zajel k chodníku a stáhl okénko na straně spolujezdce.

„Chcete někam hodit?“ zeptal se.

Willard překvapeně couvl, jako by ho někdo napadl. „Ne, děkuji,“ odpověděl a dál hledal mezi projíždějícími auty prázdné taxi.

„Pane Willarde, nastupte si, prosím.“

Když se Willard ohlédl, uviděl, že ten muž drží v ruce zlověstně vyhlížející desetimilimetrovou pistoli Hunter Witness EAA a míří mu na obličej.

„Tak pojďte,“ naléhal Essai, „přece tady nebudeme dělat scénu.“

Willard otevřel dveře a mlčky vklouzl na místo spolujezdce. „Můžu se zeptat, jak chcete řídit auto a přitom mě držet na mušce?“

Místo odpovědi ho Essai udeřil hlavní pistole těsně nad levé ucho. Willard vyjekl a obrátil oči v sloup. Essai opřel bezvládné tělo o okno a vrátil pistoli do pouzdra v podpaždí. Pak zařadil, vyčkal na mezeru mezi auty a vmísil se do provozu.

Mířil čtvrtí směrem na jih. Když přejel nějakou neviditelnou hranici, mohutné budovy státních úřadů rázem zmizely a nahradily je místní obchody, levné samoobsluhy, bistra s rychlým občerstvením a rohové bary. Před nimi postávali mladí muži s kapucemi na hlavách a vyměňovali malé balíčky drog za hrsti bankovek. Starší muži seděli na stoličkách s hlavami v dlaních nebo se opírali o šedivé kamenné schody, mhouřili oči a kývali hlavami. Bělochů tu bylo jako šafránu a po chvíli zmizeli úplně. Tohle byl jiný Washington, na taková místa turisté ani nepáchnou. Ani kongresmani. Hlídkový vůz policie sem zavítal zřídkakdy. Když už se přece jen objevil, rychle projel, jako by se jeho posádka nemohla dočkat, až bude jinde, hlavně pryč odsud.

Essai zajel s autem před dům, který se tvářil jako hotel. Pokoje se tu pronajímaly od hodiny, a když Essai podepřel Willarda a zatáhl ho dovnitř, prostitutky ho automaticky pokládaly za opilce, jenž se neudrží na nohou. Ukázaly Essaiovi své osahané zboží, on je však nevnímal.

Položil na poškrábaný pult páchnoucí recepce lékařský kufřík a posunul dvacku směrem ke zřízenci. Byl to pobledlý mužík hubený jako tyčka, ani mladý, ani starý. Díval se na porno v přenosné televizi.

„Kde máte portýra?“ zeptal se Essai.

Zřízenec se zasmál, ale neodlepil skelné oči od obrazovky. Poslepu sundal klíč z háčku a hodil ho na pult.

„Chci mít klid,“ řekl Essai.

„To tady chtějí všichni.“

Essai posunul po pultu dalších dvacet dolarů, zřízenec je shrábl, vybral jiný klíč a zavrčel: „Druhé patro úplně vzadu. Tam si klidně můžete umřít a nikdo se to nedozví.“

Essai si vzal klíč a černý kufřík.

Hotel neměl výtah. Dostat Willarda do schodů bylo dost namáhavé, ale Essai to nakonec zvládl. Umouněným oknem na konci úzké chodby pronikalo mdlé a unavené světlo. V polovině chodby svítila holá žárovka, jež ozařovala oplzlé malůvky na stěnách.

Pokoj vypadal spíš jako vězeňská cela. Strohé zařízení – postel, komoda s chybějící zásuvkou a houpací křeslo – mělo šedou, případně žádnou barvu. Okno nabízelo výhled do větrací šachty, kde panovala věčná noc. Místnost silně páchla dezinfekcí. Essai raději nemyslel na to, co se tady asi v minulosti dělo.

Shodil Willarda na postel, vedle položil lékařský kufřík, otevřel jej a po přehozu plném fleků rozprostřel úhlednou řadu předmětů. Tento kufřík nosil vždy s sebou. Byl to jeho železný zvyk ještě z dob, kdy procházel speciální přípravou na cestu do Ameriky, kde se měl vetřít do života lidem, které Severus Domna vybrala. Neměl tušení, jak skupina přišla zrovna na Buda Hallidaye a odhadla, že tak rychle vystoupá po mocenském žebříku americké politiky, ale takřka geniální předvídavost organizace Severus Domna ho už ani nepřekvapovala.

S pomocí univerzálního nože strhl z Willarda šaty, pak rozbalil papírovou plenu a obalil mu ji kolem slabin. Poplácal Willarda tvářích, aby ho probral z bezvědomí. Než však stačil Willard plně procitnout, nadzvedl mu hlavu a naklonil mu do úst láhev s ricinovým olejem. Willard se začal dusit a dávit. Essai tedy ubral a lil do něj vazkou tekutinu pomaleji. Willard nakonec všechnu spolykal.

Essai odložil láhev a vlepil Willardovi silnou facku z obou stran, až se mu do hlavy nahrnula krev. Willard se začal probírat a rychle mžikat očima. Pak se rozhlédl.

„Kde to jsem?“ Jeho hlas byl zastřený.

Když si přejel jazykem po rtech, Essai sáhl po cívce s lepicí páskou.

„Co je to za divnou chuť?“

Když se Willard začal dávit, Essai mu dlouhým kusem pásky zalepil ústa.

„Jestli budete zvracet, udusíte se. Radím vám dávivý reflex ovládnout.“

Posadil se do křesla, pomalu se houpal a sledoval, jak se Willard snaží získat ztracenou rovnováhu. Když viděl, že zajatec svou bitvu vyhrál, představil se: „Jmenuji se Džalal Essai.“ S očima dokořán čekal na Willardovu reakci. „Vidím, že jste o mně už slyšel. Tím líp. To mi usnadní práci. Jdete ze schůzky s Benjaminem El-Arianem. Vsadím se, že vám o mně řekl právě on a určitě mě vylíčil jako nejhoršího padoucha. Zda jsem padouch, nebo hrdina, záleží na úhlu pohledu. El-Arian by to jistě popřel, ale on už prokázal svou nerozhodnost. Otáčí se jako korouhvička podle toho, z jaké strany zrovna zafouká vítr.“

Essai vstal, přešel k posteli a strhl Willardovi pásku z úst.

„Vím, že vám vrtá hlavou, co to cítíte v ústech za pachuť.“ Usmál se. „Vypil jste celou láhev ricinového oleje.“ Ukázal mu ji. „Proto jsem vám dal plínu. Za chvíli z vás začnou vycházet dost ošklivé věci. Plína je zadrží, aspoň částečně. Bude toho asi tolik, že se to všechno nevsákne, no a pak…“ Pokrčil rameny.

„Nevím, co po mně chcete, ale rozhodně to nedostanete.“

„Bravo! Tomu říkám odvaha! Ale bohužel pro vás jsem už dostal, co chci. Pohodím vás k El-Arianovým dveřím stejně jako ostatní, které na mě poslal. A budu to opakovat tak dlouho, dokud toho nenechá a nedá mi pokoj.“

„To neudělá.“

„V tom případě ho čeká ještě hodně dlouhá cesta.“ Essai zmačkal lepicí pásku a odhodil ji. Cívku vrátil do černého kufříku. „Ovšem vy před sebou máte podstatně kratší cestu.“

„Není mi dobře.“ Willard to pronesl plačtivým tónem dítěte, které mluví samo k sobě.

„To se vůbec nedivím,“ řekl Essai a odstoupil od postele.

27

Když Bourne dorazil na letiště Heathrow, bylo už sice k ránu, asfaltové silnice a betonové chodníky se však stále utápěly ve tmě. Mrholilo, bylo sychravo a Bourne se už nemohl dočkat, až nechá Londýn za zády. Jeho letadlo vyráželo v sedm dvacet pět a v Marrákeši mělo s krátkou zastávkou Madridu přistát ve třináct patnáct. Žádný přímý spoj z Londýna neletěl.

Bourne se posadil do jediné letištní kavárny, kde měli tak časně otevřeno. Její plastová křesla a stolky působily v bledém světle zářivek až strašidelně. Právě usrkával přepraženou kávu, která chutnala jako popel, když vtom se objevil don Fernando Hererra a bez přivítání či pozdravu si k němu přisedl.

„Upřímnou soustrast,“ řekl Bourne.

Don Fernando nereagoval. Bourneovi připadalo, že od jejich minulého setkání viditelně zestárnul, a to se viděli asi před týdnem. Seděl zhrouceně ve svém nádherném obleku a nepřítomně zíral na zavazadla vystavená ve výloze obchodu na druhé straně haly.

„Jak jste mě našel?“ zeptal se Bourne.

„Napadlo mě, že pojedete do Marrákeše.“ Náhle se k Bourneovi otočil a řekl: „Proč jste mi zabil syna? Jen se vám snažil pomoct, jak jsem ho požádal.“

„Já ho nezabil, done Fernando.“ Tehdy Bourne na vnitřní straně stehna ucítil rýpnutí špičkou nože. „Myslíte, že je to rozumné?“

„Mně už je všechno jedno, vážený pane.“ V jeho smutných, bledých očích se leskly slzy. „Jsem otec, který přišel o syna. Nic jiného pro mě teď nehraje roli. Mně už vlastně nic nezbylo.“

„Já bych Diegovi nikdy neublížil,“ řekl Bourne. „To přece víte.“

„Nikdo jiný to udělat nemohl.“ Hlas dona Fernanda byl sice tichý, zněl však jako nářek plný bolesti a utrpení. Zavrtěl hlavou. „Teoreticky zbývá jen Ottavio Moreno, ale ten by na Diega nevztáhl ruku. Jsem přece jeho kmotr!“

Bourne nehnutě seděl a cítil, jak mu po noze stéká pramínek krve. Mohl to v kteroukoli chvíli ukončit, ale rozhodl se, že nezasáhne, jelikož násilné řešení by ničemu nepomohlo. Měl dona Hererru celkem rád a nedokázal by mu zkřivit vlas na hlavě. „A vidíte, přesto to Ottavio udělal.“

„To je lež!“ Starý pán se roztřásl. „Proč by…?“

„Severus Domna.“

Don Herrera najednou zamžikal a začalo mu škubat v pravé tváři. „Co to říkáte?“

„Předpokládám, že o organizaci Severus Domna jste už slyšel.“

Stařec přikývl. „S několika členy jsem se svého času dostal do křížku.“

To Bournea zaujalo. Teď byl dvojnásob rád, že se neunáhlil. „Mám něco, po čem Severus Domna touží,“ řekl Bourne. „Její lidé mě sledovali v Londýně, v Oxfordu, zkrátka všude. Jeden z nich nějak pronikl k Diegovi. Dostal za úkol přivést mě do klubu Vesper, kde na mě čekali. Ottavio to zjistil. Možná se zachoval příliš zbrkle, ale chtěl mě jen ochránit, to vás ujišťuji.“

„Vy ho znáte?“

„Znal jsem ho,“ odpověděl Bourne. „Včera zemřel.“

Starcova tvář se zachmuřila. „Jak se to stalo?“

„Zastřelil ho člověk, který pracuje pro Džalala Essaie.“

Don Hererra prudce zvedl hlavu. Tváře mu rozrušením zrůžověly. „Pro Essaie?“

„Essai chce stejnou věc jako Severus Domna.“

„On už není členem organizace?“

„Ne.“ Bourne si uvědomil, že hrot nože se mu oddaluje od nohy.

„Přijměte mou upřímnou omluvu,“ pravil starý muž.

„Vím, že jste byl na Diega určitě hrdý.“

Don Hererra hodnou chvíli nic neříkal. Bourne mávl na obsluhu a objednal dvě kávy. Když číšník položil před dona Hererru talířek s šálkem, stařec si zamíchal do teplého nápoje trochu cukru, pak si usrkl a viditelně se ošil. Kafe mu asi nechutnalo.

„Nemůžu se dočkat, až se vrátím do Sevilly.“ Zahleděl se Bourneovi do očí. „Než odejdete, musím vám něco říct. Když byl Ottavio Moreno malý, nosil jsem ho v náručí. Víte, jezdil jsem za jeho matkou. Jmenuje se Tanirt a bydlí v Tineghiru.“ Odmlčel se a zadíval se na Bournea pátravým pohledem. Zase to byl ten starý mazaný lišák. „Tam přece jedete, ne?“

Bourne přikývl.

„Dejte si dobrý pozor, seňore. Tineghir je totiž sídlem skupiny Severus Domna. V Tineghiru se zrodila a postupně rostla především díky rodině Džalala Essaie. Ale Essaiovi se rozdělili. Džalalův bratr se otočil k organizaci zády, vyrval svou rodinu z kořenů a přestěhoval se na Bali.“

Hollyin otec, napadlo Bournea.

„Benjamin El-Arian, jehož příbuzní toužili po moci Essaiových, toho rozkolu využil k posílení vlastního vlivu. Pokud vím, už několik let stojí v čele Severus Domna.“

„Takže mezi Essaiem a El-Arianem zuří otevřená válka.“

Don Fernando pokýval hlavou. „Jak jsem pochopil, Severus Domna se k členům, kteří opustí smečku, nechová moc dobře. Členství je takříkajíc na doživotí.“ Dopil kávu. „Ale zpátky k Tanirt. Znám ji už dlouho. V mnoha ohledech je to žena, ke které jsem měl po většinu dospělého života nejblíž, a to včetně mé nebožky manželky.“

„Jestli je vaše milenka, asi bych to měl vědět.“

Stařec se usmál. „Tanirt je velice zvláštní žena. Ostatně to sám poznáte, až si s ní promluvíte.“ Předklonil se. „Escúchame, až přijedete do Maroka, musíte zajít nejdřív za ní.“ Naškrábal mu cosi na kousek papíru. „Po přistání jí zavolejte na tohle číslo. Bude vás očekávat. Uvidíte, že vám dobře poradí. Dokáže se na každou situaci podívat z mnoha úhlů.“

„Mám věřit tomu, že byla milenkou Gustava Morena a teď zase vaší?“

„Až se s ní setkáte, všechno pochopíte,“ řekl Don Fernando. „Ale jedno vám povím. Tanirt není ničí milenkou. Nikomu nepatří, jen sama sobě. Žádný muž si ji neochočí. Ona je…“ – na chvíli se podíval stranou – „…divoká.“

Dimitrij Maslov přijal zprávu, že plukovník Boris Karpov právě sedí na křesle v kadeřnictví Metropole, s opatrným optimismem. Karpov byl také opatrný člověk a nikdy by se nenechal ostříhat na stejném místě dvakrát.

Maslov chtěl povolat Ozerova, ale dozvěděl se, že dotyčný den předtím bez dovolení odjel z Moskvy. Maslov se dopálil. Ozerova už měl plné zuby. Držel si ho vlastně jen proto, aby naštval Arkadina, k němuž cítil otcovskou lásku i trpkou nenávist odvrženého rodiče. Svým fatálním selháním v Bengalúru se však Ozerov zcela zdiskreditoval. Načichl pachem porážky a Maslovovi už byl v podstatě k ničemu.

„Kam jel?“ zeptal se Maslov Ozerovova asistenta. Stáli v kanceláři obklopeni Maslovovou družinou.

„Do Tineghiru.“ Asistent si odkašlal a olízl si suché rty. „To je v Maroku.“

„Proč zrovna do Maroka?“

„To… to mi bohužel neřekl.“

„A snažil jste se to zjistit?“

„A jak asi?“

Maslov vytáhl upravenou pistoli Makarov a střelil asistenta mezi oči. Pak pomalu přejel vražedným pohledem po všech svých mužích. Ti nejblíž k němu o krok ustoupili, jako by dostali neviditelnou ránu.

„Ať předstoupí ten, kdo si myslí, že se bez mého rozkazu může jít vychcat.“

Nikdo se ani nepohnul.

„Ať předstoupí ten, kdo si myslí, že nemusí poslouchat rozkazy.“

Nikdo si nedovolil ani dýchat.

„Jevgeniji.“ Obrátil se na zavalitého muže s jizvou pod okem. „Vyzbroj sebe a své dva nejlepší chlapy. Půjdete se mnou.“

Pak se vrátil do kanceláře, zamířil ke skříňce za pracovním stolem a začal se probírat zbraněmi. Jestli ho ten debakl v Bengalúru něčemu naučil, tak tomu, že co si člověk sám neudělá, to nemá. Časy se změnily. Věděl to, nechtěl si to však připustit. Všechno bylo složitější než dřív. Vláda mafii tvrdě šlapala na paty, vcelku povolné oligarchy vytlačili příslušníci bezpečnostních složek státu a kvalitní lidi abys pohledal. Dřív peníze ležely doslova na ulici, stačilo se sehnout. Teď se na každý rubl neskutečně nadřel. Aby dosáhl zisku jako před deseti lety, musel pracovat dvakrát tolik než tenkrát. Není divu, že si občas posteskl nad ztraceným mládím. Být zločinec už dneska není žádná legrace, pomyslel si, když k hlavni pistole připevňoval tlumič, je to práce jako každá jiná. Klesl na úroveň kdejakého papaláše, což se mu z duše příčilo. Na tuhle novou realitu si prostě nedokázal zvyknout. Měl co dělat, aby se udržel nad vodou, a to ho vyčerpávalo. A ještě ke všemu ho teď strašil Boris Karpov.

Když si vybral správnou výzbroj, zabouchl dvířka skříně. Pozvedl pistoli a znovu v sobě našel ztracenou sílu. Po letech strávených v kanceláři ho lákalo znovu vyrazit do ulic, vzít zákon do vlastních rukou a třást s ním tak dlouho, dokud nevydechne naposledy. Byl dokonce připraven ukousnout mu hlavu.

Kadeřnictví Metropole se nacházelo v rozlehlé mramorové hale hotelu Moskva, starého a ctihodného podniku ležícího mezi Velkým divadlem a Rudým náměstím. Budova byla tak zdobená, jako by se pod tíhou všech těch zlacených říms, balustrád, ornamentálních kamenných desek a masivních lišt měla každou chvíli zbortit.

Kadeřnictví bylo vybaveno třemi tradičními holičskými křesly, za nimiž se táhla zrcadlová stěna a skříňky obsahující potřebné náčiní: nůžky, břitvy, holicí strojky, vysoké sklenice s tekutou modrou dezinfekcí, úhledně složené ručníky, hřebeny, kartáče, elektrické zastřihovače vlasů, nádobky s pudrem i láhve s osvěžující vodou po holení.

Ve všech třech křeslech seděli zákazníci zakrytí černou silonovou halenou sepnutou u krku. Muži na obou stranách si nechávali udělat nový sestřih od kadeřníků v tradičních bílých uniformách Metropole. Pán, který napůl ležel v křesle uprostřed, měl kolem tváře omotaný teplý ručník. Byl to Boris Karpov. Zatímco jeho holič brousil břitvu, Karpov si pohvizdoval starou ruskou lidovou melodii, kterou si pamatoval z dětství. Ze starodávného rozhlasového přijímače v pozadí se linul jednotvárný tón hlasatele zpráv, jenž zrovna mluvil o nejnovějším opatření vlády v boji s rostoucí nezaměstnaností. Na druhé straně kadeřnictví seděli na dřevěných židlích dva muži – jeden mladý, druhý starší. Čekali, až na ně přijde řada, a krátili si čas čtením deníku Pravda.

Jevgenijovi muži deset minut pročesávali vestibul hotelu a usilovně pátrali po agentech FSB-2. Když žádného nenašli, dali šéfovi znamení. Jevgenij oblečený stejně jako jeho muži do dlouhého zimního kabátu vstoupil do hotelu Moskva společně s jakousi rodinou, již vedl zachmuřený průvodce cestovní kanceláře Inturist. Zatímco průvodce nasměroval rodinu k recepci, Jevgenij zamířil přímo do kadeřnictví Metropole a přesvědčil se, že oním mužem v prostředním křesle, který si nechával holit tvář, je skutečně Boris Karpov. Jakmile holič sundal Karpovovi ručník z obličeje, Jevgenij se otočil a pokynul svému člověku stojícímu u otočných dveří. Ten dal zase znamení Maslovovi, jenž vystoupil z černého BMW parkujícího před hotelem, přešel po chodníku a vykročil do schodů.

Ve chvíli, kdy Maslov vstoupil do otočných dveří, Jevgenij a jeho lidé zahájili akci. Přesně podle plánu. Oba muži se postavili ke vchodu do Metropole. Jiná cesta z kadeřnictví nevedla.

Jevgenij vstoupil dovnitř, vytasil pistoli a hlavní naznačil oběma čekajícím zákazníkům, aby se klidili. Pak mávl zbraní ve směru holičů stříhajících dva klienty po stranách, a tím je zmrazil na místě. Kývl a Maslov vešel do kadeřnictví.

„Pan Karpov? Boris Karpov?“ Maslov svíral v ruce připravenou zbraň. „Tak vy prý mě hledáte, je to pravda?“

Karpov otevřel oči a na chvíli se na Maslova zadíval. „Sakra, to je ale situace.“

Maslov vycenil zuby jako vlk. „Mně se líbí.“

Karpov zvedl pod halenou ruku. Holič mu oddálil ostří břitvy od tváře a ustoupil. Karpov přejel pohledem z Maslova přes Jevgenije ke dvěma ozbrojeným mužům, kteří stáli u dveří.

„Tohle pro mě nevypadá dobře, ale když mě vyslechnete, snad se nějak domluvíme.“

Maslov se zasmál. „Slyšíte to? Neúplatný plukovník Karpov škemrá o život!“

„Jen se chovám pragmaticky,“ řekl Karpov. „Brzy se mám stát šéfem FSB-2, tak proč byste mě zabíjel? Mohl byste ve mně mít užitečného přítele, nemyslíte?“

„Dobrý přítel, mrtvý přítel.“

Namířil na Karpova, než však stačil stisknout spoušť, jakási rána ho srazila dozadu. V Karpovově haleně se objevila díra po kulce, kterou právě vypálil. Odhodil zástěru ve stejné chvíli, kdy zbylí dva zákazníci – oba tajní agenti FSB-2 – také vystřelili přes halenu, jež je zakrývala. Obě Jevgenijovy gorily se skácely k zemi. Jevgenij zabil jednoho z Karpovových mužů dřív, než ho Karpov třikrát střelil do prsou.

Karpov ještě s tváří od holicího krému vykročil k Maslovovi, jenž ležel na černobílé dlaždicové podlaze.

„Tak jak se cítíte?“ namířil pistoli na Maslovův obličej. „Jako na konci?“

Aniž by čekal na odpověď, zmáčkl kohoutek.

Moira otevřela oči a uviděla tvář Berengárie Morenové. Připadalo jí, že prospala několik dnů, snad i týdnů.

Berengária se usmívala, byl to však úsměv plný starostí. „Jak ti je?“

„Jako kdyby mě porazil vlak.“ Celou levou nohu měla v sádře a upevněnou v závěsném systému nad úrovní hlavy.

„Ale vypadáš báječně.“ Berengáriin hlas byl lehký jako vánek. Něžně políbila Moiru na ústa. „Dole čeká soukromá sanitka, která nás odveze zpátky k haciendě. Najala jsem ti pečovatelku a fyzioterapeuta. Už se ubytovali v hostinských pokojích.“

„To jsi nemusela.“ Hned ji zamrzelo, že takovou hloupost řekla. Berengária to však velkoryse přešla.

„Zvykni si na to, že mi máš říkat Barbaro.“

„Já vím.“

Berengária se náhle naklonila k Moiře a zjihlým hlasem řekla: „Bála jsem se, že už tě nikdy neuvidím.“

„Což jen dokazuje, že v životě není nic jistého.“

Berengária se zasmála. „Bůh je nám svědkem.“

„Barbaro…“

„Jestli si myslíš, že od tebe něco čekám, budu se na tebe zlobit. Udělala bych pro tebe všechno, a jestli si to budeš přát, klidně tě nechám na pokoji.“

Moira dala Barbaře ruku na tvář. „Zrovna teď chci jedinou věc: uzdravit se.“ Zhluboka vzdychla. „Barbaro, řekni, že zase budu běhat jako dřív.“

Barbara položila dlaň na Moiřinu ruku. „To víš, že jo. A když budeš chtít, pomůžu ti. Když ne…“ Pokrčila rameny.

„Děkuju.“

„Dej se zase dohromady. To pro mě bude nejlepší poděkování.“

Moiřin obličej zakryly mraky. „Víš, já jsem Arkadinovi nelhala. S Corellosem je to potřeba vyřídit – a čím dřív, tím líp.“

„Já vím.“ Barbara ta slova pronesla tak tiše, že jí Moira musela odezírat ze rtů.

„Bude to chtít trochu přemýšlení, ale aspoň se nebudu pořád soustředit na tu svoji zatracenou nohu.“

„Mohla bych říct, aby ses hlavně soustředila na léčení, ale ty by ses mi určitě vysmála.“

Moiřin výraz ještě víc potemněl. „Vybrala sis špatnou práci, víš to, že jo?“

„Byl to bratrův život.“

„Mohla bych říct, že nemusí být nutně tvůj, ale ty by ses mi určitě vysmála.“

Barbara se smutně pousmála. „Před rodinou člověk neuteče.“ Roztržitě pohladila Moiřinu sádru. „Bratr na mě byl hodný, stál při mně a chránil mě, když se mě ostatní snažili využít.“ Podívala se Moiře do očí. „Naučil mě být tvrdá. Naučil mě chodit ve světě mužů se vztyčenou hlavou. Nevím, kde bych bez něj byla.“

Moira se nad tím zamyslela. Jeden pádný důvod, proč zůstat s Barbarou, byl ten, že by ji mohla přesvědčit, aby opustila bratrovo podnikání, i když se mu cítila vnitřně zavázaná. Moira se s vlastní rodinou už léta nestýkala, dokonce ani nevěděla, jestli jsou rodiče ještě naživu. Vlastně ji to ani nezajímalo. Její bratr byl však něco docela jiného. Věděla, kde je, co dělá a s kým se dal dohromady. On o ní naopak téměř jistě nic nevěděl. Neviděli se snad od dvaceti let. K rodičům nic necítila, k němu však ano, nebylo to však nic dobrého.

Zhluboka se nadechla a vypudila ze sebe zatuchlý vzduch minulosti. „Moje léčení postupuje rychleji, než ten chirurg čekal, a nikdo si jeho práce necení víc než on sám.“

Barbaře se zajiskřilo v očích. „Člověk míní, život mění.“

Tentokrát se obě zasmály společně.

Benjamin El-Arian seděl za stolem ve své pracovně a telefonoval s Idirem Syphaxem, předním členem organizace Severus Domna v Tineghiru. Syphax mu potvrdil, že Arkadin i Bourne jsou na cestě do Maroka. El-Arian se chtěl ujistit, že jím vypracovaný plán je připraven do nejmenších podrobností a všichni mu rozumějí. O těch dvou chlapech si nedělal žádné iluze a nerad by se dočkal nějakého nemilého překvapení.

„Všechno v domě je na místě?“

„Ano,“ sdělil mu Idir do ucha. „Systém jsme několikrát překontrolovali. Naposledy jsem to udělal osobně, jak jste si přál. Jak jednou vejdou, ven už se nedostanou.“

„Postavili jsme trochu lepší past na krysy.“

Uchichtnutí. „To sedí.“

El-Arian přešel k nejtěžší otázce. „A co ta žena?“ Nedokázal se přinutit k vyslovení jména Tanirt.

„Té se samozřejmě nemůžeme dotknout. Muži z ní mají strach.“

A vědí proč, pomyslel si El-Arian. „Tak ji nechte na pokoji.“

„Budu se modlit k Alláhovi,“ řekl Idir.

El-Arian měl radost. Těšilo ho i to, že Willard úspěšně zvládl svou část úkolu. Chtěl ještě něco dodat, když uslyšel před domem prudce startovat nějaké auto. Jelikož měl bezdrátová sluchátka, mohl volně vstát, přejít po koberci a nahlédnout mezi listy dřevěných žaluzií, aniž by přerušil hovor.

Na schodech mu ležel nějaký neforemný balík, jako by ho tam někdo právě hodil. Měl válcovitý tvar a byl omotaný starým kobercem. Byl dlouhý asi sto osmdesát centimetrů.

Aniž by přestal mluvit do mikrofonu, sešel do haly, otevřel dveře a vtáhl balík do předsíně. Zavrčel; byl velmi těžký. Koberec byl převázaný na třech místech obyčejným motouzem. El-Arian se vrátil do pracovny, vytáhl ze zásuvky stolu zavírací nůž a pak znovu sešel do haly. Dřepl si, přeřízl všechny tři provazy a rozvinul koberec. V tu ránu ho do nosu udeřil tak odporný puch, že uskočil dozadu.

Když to tělo spatřil a poznal ho, uvědomil si, že ten člověk stále žije, a okamžitě telefonát ukončil. Shlížel z výšky na Fredericka Willarda a v duchu si řekl: Alláh mě ochraňuj, Džalal Essai mi vyhlásil válku. Na rozdíl od vražd mužů, které na Essaie poslal, se v tomto případě jednalo o osobní sdělení.

Potlačil přirozený odpor a sklonil se nad Willardem. Ten nebožák měl jedno oko zalepené a druhé tak zanícené, že nebylo vidět žádné bělmo.

„Budu se za vás modlit, příteli,“ řekl El-Arian.

„Mě Alláh ani Bůh nezajímá.“ Willardovy suché rozpraskané rty se téměř ani nepohnuly a muselo se mu stát něco strašného s krkem nebo hlasivkami, protože jeho hlas se málem nedal poznat. Zněl jako řezání žiletky do lidské kůže. „Dál už je jen tma. Vůbec nikomu už se nedá věřit.“

El-Arian se ho na něco zeptal, odpovědi se však nedočkal. Předklonil se a sáhl Willardovi na krk. Nenahmatal žádný tep. Krátce se pomodlil, spíš sám kvůli sobě. Ten neznaboh by to neocenil.

KNIHA ČTVRTÁ

28

„Vypadáte překvapeně,“ poznamenala Tanirt.

A Bourne překvapený skutečně byl. Očekával ženu ve věku dona Fernanda nebo možná o deset let mladší. Těžko se to odhadovalo, ale Tanirt nevypadala ani na čtyřicet let. Bezpochyby však šlo jen o iluzi. Pokud byl Ottavio doopravdy její syn, muselo jí být nejméně padesát.

„Já jsem do Maroka nepřijel s žádnou jasnou představou,“ odvětil.

„Lžete.“ Tanirt byla snědá tmavovláska se smyslnou postavou, která neztratila nic ze své šťavnaté zralosti. Nosila se jako princezna nebo královna a zdálo se, že její velké, průzračné oči vidí úplně všechno.

Chvíli si ho měřila. „Jak se na vás tak dívám, vy se Adam Stone nejmenujete,“ řekla s nezvratnou jistotou.

„Záleží na tom?“

„Pravda je jediná věc, na které záleží.“

„Jmenuju se Bourne.“

„S tím jménem jste se nenarodil, jen pod ním teď vystupujete.“ S uspokojením pokývala hlavou. „Podejte mi ruku, prosím.“

Zavolal jí hned po přistání v Marrákeši. Očekávala ho, jak don Fernando slíbil. Popsala mu, kde se sejdou: v jedné cukrárně uprostřed trhu na jižním okraji města. Tržnici našel bez problémů, zaparkoval a pokračoval pěšky labyrintem uliček lemovaných stánky a obchůdky, kde se prodávalo snad všechno – od zdobeného koženého zboží až po krmivo pro velbloudy. Cukrárna patřila seschlému Berberovi, který se zatvářil, jako by Bournea poznal. Usmál se a pokynul mu dovnitř, kde to vonělo karamelem a praženými sezamovými semínky. V obchodě vládly temné stíny. Tanirt však stála na světle. Zdálo se, že z ní vychází jakási vnitřní záře.

Nyní jí podal ruku dlaní vzhůru, ona ji přijala a vzhlédla k němu. Měla na sobě prosté šaty převázané v pase. Oblečení nic neodhalovalo, přesto z ní čišela smyslnost, kterou Bourne nemohl přehlédnout.

Chvíli mu podržela ruku a jemně přejížděla ukazovákem po rýhách v jeho dlani a na prstech. „Jste Kozoroh narozený v poslední den roku.“

„Ano.“ Nemohla to odnikud vědět, a přece to věděla. Bourne ucítil brnění v prstech u nohou, které se šířilo směrem nahoru, zahřívalo ho a připoutávalo k Tanirt, jako by mu snad posílala vlastní energii. To ho zneklidnilo do té míry, že ho napadlo odejít, ale neudělal to.

„Vy máte…“ Vtom se zarazila a položila mu dlaň přes ruku, jako by se snažila zaplašit náhlé zjevení.

„Copak?“ zeptal se Bourne.

Zvedla k němu oči a on měl najednou pocit, že se v nich utopí. Nepustila ho. Naopak, svírala mu ruku pevně mezi dlaněmi. Vyzařoval z ní jakýsi magnetismus, který ho silně vzrušoval, ale také znepokojoval. Cítil, jak se v něm sváří různé protikladné síly.

„Opravdu to chcete slyšet?“ Její hlas zněl jako alt cvičené pěvkyně: byl hluboký, sytý a zvučný. Mluvila sice tlumeně, její slova však doléhala snad do všech koutů cukrárny plné laskomin.

„Už jste to nakousla,“ připomněl jí Bourne.

Usmála se, ale moc vesele to nepůsobilo. „Pojďte se mnou.“

Vydal se za ní do zadní části obchodu a pak úzkými dveřmi ven. Znovu se ocitli v kypícím srdci tržnice nabízející roztodivnou směsici zboží a služeb. Bourne viděl živé kohouty a netopýry v klecích, papoušky kakadu na bambusových bidélcích, tlusté ryby v nádržích s mořskou vodou či poražené jehně zavěšené na háku, stažené z kůže a celé krvavé. Po zemi se kolébala hnědá slepice a pištivě kdákala, jako by ji někdo škrtil.

„Kolem vidíte spoustu věcí a zvířat, ale pokud jde o lidi, jsou tu jen Amazighové, jen Berbeři.“ Tanirt ukázala směrem na jih k pohoří Vysoký Atlas. „Město Tineghir leží uprostřed velké oázy v nadmořské výšce téměř patnácti set metrů, která se táhne poměrně úzkým zeleným údolím mezi hřebenem Atlasu a Antiatlasu. Je to národnostně homogenní oblast. Ve městě i okolí žijí Amazighové. Římané nám říkali Mauritánci, Řekové zase Libyjci. Ale ať nás označují jakkoli, jsme Berbeři a máme domov v mnoha částech severní Afriky a v údolí Nilu. Starověký římský autor Apuleus byl ve skutečnosti Berber, stejně jako svatý Augustin z Hippo. A samozřejmě římský císař Septimius Severus. A byl to právě Berber, Abd ar-Rahman První, kdo dobyl jižní Španělsko a založil v Cordobě kalifát. Té oblasti říkal al-Andalus, dnes je to Andalusie.“

Otočila se k němu. „Říkám vám to proto, abyste lépe porozuměl tomu, co bude následovat. Nacházíte se na místě, kde se tvořily dějiny. Bylo svědkem dobyvačných válek, velkých činů a velkých mužů. A tryská odsud velká energie. Je to do slova a do písmene nervový uzel.“

Znovu ho vzala za ruku. „Bourne, vy jste pro mě záhada,“ hlesla. „Máte dlouhou čáru života – neobvykle dlouhou. A přesto…“

„Co?“

„A přesto tady zemřete. Možná už dnes nebo zítra, ale určitě do týdne.“

Celé město Marrákeš vypadalo jako jedna velká tržnice a snad každý Maročan něco prodával. V místních obchodech a stáncích lemujících přeplněné ulice a bulváry se dalo koupit či zpeněžit všechno, nač si jen vzpomenete.

Arkadina se Sorayou na letišti sledovali, jak ostatně očekával, nikdo se k nim však nepřiblížil ani se za nimi nevypravil do města. Arkadin se tím však nedal ukolébat. Naopak zvýšil svou ostražitost. Pokud je agenti Severus Domna rozmístění na letišti nesledovali dál, bylo to proto, že nemuseli. Plynul z toho logický závěr, že se jimi město a pravděpodobně celá oblast Ouarzazate jen hemžily.

Když se s tím názorem svěřil Soraye, přitakala mu. „Vůbec nechápu, proč jste sem jezdil,“ řekla mu cestou taxíkem, který páchl dušenou čočkou, smaženou cibulí a kadidlem. „Proč se dobrovolně ženete do evidentní pasti?“

„Protože si to můžu dovolit.“ Arkadin seděl se svým malým kufříkem na klíně. Uvnitř se ukrýval notebook.

„Nevěřím vám.“

„Kašlu na to, čemu věříte.“

„Lžete, jinak byste se mnou tady teď nebyl.“

Podíval se na ni a zatřásl hlavou. „Během deseti minut se mnou byste začala křičet rozkoší a zapomněla byste na všechny bývalé milence.“

„Vy umíte ženu okouzlit, to se musí uznat.“

„Matka Tereza, žádná Mata Hari.“ Vyslovil to se značnou dávkou znechucení, jako by ji cudná zdrženlivost v jeho očích devalvovala.

„Myslíte si, že mě zajímá, jak mě vidí taková nula jako vy?“

Nějakou dobu pak mlčky nadskakovali na zadním sedadle auta. Pak Arkadin plynule navázal na předchozí konverzaci.

„Vzal jsem vás s sebou jako pojistku. Jste s Bournem ve spojení. A já z něj chci v pravý čas co nejvíc vytěžit.“

Soraya po zbytek cesty zádumčivě mlčela.

V Marrákeši ji Arkadin zavedl do bludiště ulic, kde na ni Maročané civěli a přitom se olizovali, jako by se snažili odhadnout jemnost její pleti. Obklopoval je blázinec plný skřeků. Nakonec vstoupili do zatuchlého obchodu, kde to páchlo motorovým olejem. Arkadina uvítal malý plešatý muž připomínající krtka. Choval se servilně jako zaměstnanec pohřebního ústavu, mnul si ruce a neustále se ukláněl. Na konci krámku ležel perský kobereček. Muž ho odtáhl stranou, vzal za silný kovový kruh a otevřel padací dveře. Pak rozsvítil malou baterku a začal sestupovat po točitém kovovém schodišti. Dole rozžehl řadu spirálových zářivek vsazených do stropu tak nízkého, že se při opatrné chůzi po leštěných podlahových prknech museli hrbit. Na rozdíl od zaprášeného obchodu nahoře nacpaného různými krabicemi, sudy a bednami byl sklep zcela čistý. Podél stěn tiše ševelily přenosné odvlhčovače a čističky vzduchu. Sklep dělily do úhledných uliček dlouhé skříňky do výše pasu: každá měla tři zásuvky obsahující snad všechny známé druhy ručních zbraní. Všechny byly pečlivě označené a popsané.

„Jelikož víte, co mám na skladě, nechám vás tady, abyste si mohli v klidu vybrat,“ pravil Krtek. „Věci, o které budete mít zájem, pak přineste nahoru, já vám k tomu přibalím náboje a vy zaplatíte.“

Arkadin roztržitě přikývl. Začal soustředěně přecházet od jedné zásuvky s municí k druhé a hodnotit palebnou sílu, snadnost použití a rychlost střelby. V úvahu bral též váhu a velikost každé zbraně.

Když osaměli, vytáhl z jedné skříňky předmět, který Soraye připomínal světlomet s velkým zdrojem. Otočil se k ní a zatřásl tou věcí. Domnělá schránka na baterie se otevřela a složila. Nebyl to žádný světlomet, ale skládací samopal.

„Něco takového jsem v životě neviděla.“ Proti své vůli cítila jisté ohromení.

„Je to prototyp, zatím se ještě neprodává. Jmenuje se Magpul FMG, dávají se do něj standardní devítimilimetrové náboje, ale umí je plivat zatraceně větší rychlostí než pistole.“ Přejel rukou po krátké hlavni. „Hezká věcička, co?“

Soraye nezbývalo než souhlasit. Hrozně ráda by ji měla pro sebe.

Arkadinovi její dychtivý pohled zjevně neušel. „Můžete si ji prohlídnout.“

Vzala si zbraň, zkušeně ji prohlédla, zlomila ji a pak znovu složila.

„Velká paráda.“ Arkadin jí samopal chvíli nechal. Zdálo se, že ji pozoruje, ve skutečnosti však viděl něco jiného, jeden vzdálený výjev.

V Petrohradu doprovodil Tracy do jejího hotelového pokoje. Nežádala ho, aby šel nahoru, ale neprotestovala proti tomu. Položila kabelku a klíč na stolek a přešla po koberci do koupelny. Zavřela za sebou dveře, cvaknutí zámku však neslyšel.

Řeka se třpytila ve svitu měsíce, černá a tajemná jako starodávný had, který věčně napůl spí. V pokoji byl zatuchlý vzduch, Arkadin proto vykročil k oknu a otevřel je. Do pokoje ihned vlétl vítr přinášející vůni řeky. Arkadin se otočil, pohlédl na postel a představil si tam nahou Tracy ozářenou měsícem.

Náhle uslyšel nepatrný zvuk připomínající vzdychnutí či zajíknutí. Otočil se. Dveře koupelny se pootevřely a další závan větru je posunul ještě o něco dál, takže na koberec padl úzký kužel máslového světla. Arkadin do něj vstoupil a nahlédl do koupelny. Spatřil Tracyina záda nebo spíš jejich proužek, bělostný a dokonale hebký. Pod ním se rýsovaly její oblé hýždě s hlubokou brázdou uprostřed. Ucítil ve slabinách silný tlak, který hraničil až s bolestí. Cítil k Tracy zvláštní vztah: nenáviděl ji, ale současně byl na ní závislý. Nejradši by si za to nafackoval, ale nedokázal se ubránit nutkání jít opatrně ke dveřím a pootevřít je ještě o něco víc.

Staré, oprýskané dveře vrzly a Tracy se na něj podívala přes rameno. Odhalila se mu v plné nahotě a kráse, hleděla na něj však se směsicí soucitu a odporu. Zavrčel jako raněné zvíře a chvatně zavřel dveře. Když vyšla z koupelny, nedokázal se na ni podívat. Slyšel, jak prošla pokojem a zavřela okno.

„Vy nevíte, co je slušné vychování?“ vmetla mu.

Nebyla to otázka, ale facka do tváře. Neuměl jí odpovědět, a proto – ale zdaleka nejen proto – vzplanul touhou zabít ji, cítit, jak jí pod tlakem jeho prstů praská ohryzek a po rukou mu stéká její krev. Byl k ní však připoutaný stejně jako ona k němu. Pohybovali se spolu v nenávistném kruhu, z něhož nebylo úniku.

Ale Tracy z něj unikla, pomyslel si nyní. Navždycky. Zastesklo se mu po ní a nenáviděl se za to. Byla jedinou ženou, která ho kdy odmítla. Tedy až doteď. Znovu se zadíval na Sorayu skládající podivný samopal a přitom mu tělem projelo varovné zachvění. Najednou spatřil její lebku. Vypadala jako smrtka. Pak se všechno vrátilo do reality a on mohl znova dýchat.

Na rozdíl od Tracy měla Soraya lesklou bronzovou pleť. Stejně jako Tracy se mu však odhalila – když si svlékla tričko, které jí půjčil, a zaškrtila s ním Moiře stehno. Měla těžká ňadra s tmavými, vztyčenými bradavkami. Teď je viděl pod blůzkou tak jasně, jako by byla stále svlečená.

„To je proto, že mě nemůžete mít,“ řekla Soraya, jako by mu četla myšlenky.

„Naopak, mohl bych vás mít, kdykoliv si vzpomenu.“

„Že byste mě znásilnil?“

„Přesně tak.“

„Kdybyste to měl v úmyslu,“ řekla a obrátila se k němu zády, „už byste to dávno udělal.“

Přistoupil k ní zezadu a sykl: „Nedrážděte mě.“

Prudce se otočila. „Vaše zlost je zaměřená na muže, ne na ženy.“

Probodl ji pohledem, ani se však nehnul.

„Chlapy rád zabíjíte a ženy svádíte. Ale znásilnit? To bych do vás nikdy neřekla.“

Arkadin se v duchu vrátil do svého rodného města Nižního Tagilu, kde se nakrátko stal členem gangu Stase Kuzina, sbíral holky na ulicích a dodával je do Kuzinova primitivního bordelu. Večer co večer slýchal křik a pláč těch dívek, obětí znásilňování a bití. Nakonec Kuzina a půlku jeho bandy povraždil.

„Znásilňování je pro zvířata,“ řekl zastřeným hlasem. „Já zvíře nejsem.“

„To je váš život. Pořád se snažíte nebýt zvířetem, ale člověkem.“

Odvrátil pohled.

„Tohle z vás udělal Treadstone?“

Zasmál se. „Treadstone bylo to nejmenší zlo. Hlavní je to, co se stalo předtím a nač se už léta snažím zapomenout.“

„Zajímavé. Bourne to má přesně naopak. On si nemůže na nic vzpomenout.“

„To mu závidím,“ zavrčel Arkadin.

„Velká škoda, že jste nepřátelé.“

„Nepřátele z nás udělal Bůh.“ Arkadin si od ní vzal zbraň. „Bůh, který se jmenoval Alexander Conklin.“

„Víte, jaké je to zemřít, Bourne?“ zašeptala Tanirt.

„Spatřil jste světlo světa v Sivův den: v poslední den měsíce, který je zároveň koncem i začátkem. Rozumíte? Jste předurčen zemřít a znovu se narodit.“ To mu Suparwita řekl před několika dny na ostrově Bali.

„Já už jsem jednou zemřel a znovu se narodil.“

„Tělo, tělo, jen tělo,“ zamumlala. A pak dodala: „Tady jde o něco jiného.“

Tanirt to vyslovila s naléhavostí, kterou cítil snad každým vláknem svého já. Naklonil se k ní. Její mnohoslibná stehna a prsa ho neodolatelně přitahovala.

Zavrtěl hlavou. „To nechápu.“

Sevřela ho rukama a přitáhla si ho ještě blíž k sobě. „Napadá mě jediný způsob, jako bych vám to vysvětlila.“ Otočila se a odvedla ho zpátky do prodejny sladkostí. V rohu na druhém konci místnosti odsunula z cesty několik vonných žoků a odhalila dřevěné schodiště pokryté prachem a krystalky palmového cukru. Vystoupili do prvního patra, kde někdo bydlel, nebo alespoň donedávna. Soudě podle plakátů filmových a rockových hvězd na stěnách zřejmě dcery majitele. Okny proudilo dovnitř oslepující sluneční světlo a panovalo tam příšerné vedro. Na Tanirt to však nijak nepůsobilo.

Uprostřed pokoje se k němu obrátila. „Povězte mi, Bourne, na co věříte?“

Neodpověděl.

„Na ruku boží, osud, předurčení? Něco takového?“

„Věřím ve svobodnou vůli,“ odvětil nakonec. „V možnost rozhodovat se sám bez zásahů nějakých organizací nebo třeba osudu, chcete-li tomu tak říkat.“

„Jinými slovy věříte v chaos, protože člověk ničemu v tomto světě nevládne.“

„To by znamenalo, že jsem bezmocný. A to já nejsem.“

„Takže ani v řád, ani v chaos.“ Usmála se. „Zvolil jste si nevyšlapanou třetí cestu.“

„Nevím, jestli bych to takhle označil.“

„Samozřejmě že ne. Nejste přece filozof. Jak byste to tedy řekl?“

„Kam tím vším míříte?“ zeptal se.

„Ozval se netrpělivý voják,“ konstatovala Tanirt. „Zajímá vás, kam mířím? Ke smrti. K podstatě vaší smrti.“

„Smrt znamená konec života,“ odtušil Bourne. „Co chcete vědět dalšího o její podstatě?“

Přešla k jednomu z oken a otevřela je. „Řekněte mi, prosím, kolik nepřátel vidíte?“

Bourne k ní přistoupil a ucítil její teplo. Sálalo z ní jako z motoru běžícího dlouho na plné obrátky. Z tohoto vyvýšeného místa viděl do okolních ulic a mohl pozorovat lidi, kteří se v nich pohybovali.

„Tři až devět, těžko se to odhaduje,“ řekl po několika minutách. „Kdo z nich mě zabije?“

„Nikdo.“

„Aha, takže Arkadin.“

Tanirt naklonila hlavu. „Ten Arkadin bude poslem, ale on vás nezabije.“

Bourne se k ní otočil. „Tak kdo?“

„Bourne, víte, kdo jste?“

Byl s ní dostatečně dlouho na to, aby věděl, že se od něj neočekává odpověď.

„Něco se s vámi stalo,“ pokračovala Tanirt. „Původně jste byl jedním člověkem, ale teď jsou ve vás dva.“

Položila mu dlaň na prsa a jeho srdce vynechalo jeden úder. Bourne zalapal po dechu.

„Ti dva lidé ve vašem nitru jsou v rozporu. Každý je úplně jiný – proto ve vás zuří válka. Válka, která skončí vaší smrtí.“

„Tanirt…“

Zvedla ruku z jeho hrudi a Bourne měl najednou pocit, jako by se probořil do bažiny.

„Posel – tedy ten Arkadin – přijede do Tineghiru s tím, kdo vás zabije. Je to osoba, kterou znáte, možná dokonce dobře. Je to žena.“

„Moira? Jmenuje se Moira?“

Tanirt zavrtěla hlavou. „Nějaká Egypťanka.“

Soraya!

„To… to není možné.“

Tanirt znovu vykouzlila typický tajemný úsměv. „To je právě ten paradox, Bourne. Jeden z vás tomu nemůže uvěřit. Ale druhý ví, že to možné je.“

Bourne si snad poprvé v životě připadal zcela bezmocný, tedy alespoň pokud si vzpomínal. „Co mám dělat?“

Tanirt ho vzala za ruku. „Na tom, jak zareagujete a co uděláte, závisí, jestli budete žít, nebo zemřete.“

29

„Všechno nejlepší,“ zahlaholil M. Errol Danziger, když dostihl Buda Hallidaye na telefonu.

„Narozeniny už jsem měl,“ zavrčel ministr obrany. „Co chcete?“

„Čekám dole v autě.“

„Nemám čas.“

„Tohle stojí za to.“

V Danzigerově hlase bylo něco, co Hallidayovi zabránilo poslat šéfa CIA k čertu. Zavolal tedy asistenta a řekl mu, ať zruší jeho nejbližší program. Pak shrábl kabát a sešel po schodech. Když procházel parkem před Bílým domem, strážní i agenti tajné služby na něj uctivě kývali. Ty, které znal jménem, počastoval úsměvem.

Nastoupil zadními dveřmi do Danzigerova vozu a prohodil: „Doufám, že máte dobré zprávy.“

„Víc než dobré, věřte mi,“ ujistil ho Danziger.

O dvacet minut později vůz zastavil na adrese Massachusetts Avenue 1910. Danziger, jenž seděl blíž k chodníku, vystoupil a podržel svému nadřízenému dveře.

„Budova číslo dvacet sedm?“ podivil se Halliday, když s Danzigerem klusal do schodů jedné z moderních cihlových staveb v komplexu washingtonské všeobecné nemocnice. „Kdo zemřel?“ V budově 27 totiž sídlil úřad hlavního soudního lékaře.

Danziger se zasmál. „Jeden váš známý.“

Prošli dvěma kontrolami a sjeli obřím nerezovým výtahem do suterénu. Výtah čpěl dezinfekcí a odporně nasládlým pachem, po jehož původu Halliday raději nepátral.

Byli očekáváni. Asistent koronera, obrýlený mužík s nosem připomínajícím zobák a odměřeným chováním, na ně kývl a vzal je do chladného sálu. Asi ve třech čtvrtinách cesty podél řady nerezových dveří se zastavil, jedny otevřel a vysunul mrtvolu se zakrytou tváří. Na Danzigerův pokyn asistent stáhl plachtu.

„Panenko Maria,“ vyhrkl Halliday, „to je Frederick Willard?“

„Osobně.“ Danziger se tvářil, jako by měl každou chvíli začít křepčit radostí.

Halliday udělal krok blíž. Vytáhl drobné zrcátko a strčil je Willardovi pod nos. „Nedýchá.“ Obrátil se na asistenta koronera. „Co se mu sakra stalo?“

„To je zatím těžké říct,“ odtušil muž. „Bylo toho víc a dosud jsme neměli čas na pořádnou prohlídku.“

„V kostce,“ řekl Halliday příkře.

„Mučení.“

Halliday se musel zasmát. Podíval se na Danzigera. „To je ale ironie, co?“

„Taky mě to napadlo.“

V té chvíli zazvonil ministrovi mobil. Vytáhl telefon a podíval se na displej. Sháněli se po něm z Bílého domu.

Prezident nebyl v Oválné pracovně, ale v zabezpečené situační místnosti tři patra pod západním křídlem Bílého domu. Celý prostor obklopovaly velké počítačové monitory a uprostřed stál oválný stůl vybavený veškerými nezbytnými rekvizitami dvanácti virtuálních kanceláří.

Když Bud Halliday dorazil, prezident právě vedl jednání s Hendricksem, poradcem pro otázky národní bezpečnosti, šéfem FBI Breyem a ministrem pro vnitřní bezpečnost Findlayem. Z jejich ponurých výrazů bylo zřejmé, že se něco stalo.

„Jsem rád, že jste přišel, Bude,“ řekl prezident a ukázal Hallidayovi křeslo na protější straně stolu.

„Co se děje?“ zeptal se Halliday.

„Něco jsme odhalili,“ řekl Findlay, „a rádi bychom si vyslechli váš názor.“

„Jde o teroristický útok na jednu z našich základen v zahraničí?“

„Spíš blíž k domovu,“ ujal se slova Hendricks. Otočil jakousi složku, kterou měl před sebou, a posunul ji přes stůl k Hallidayovi. Rozpřáhl ruce. „Prosím.“

Halliday otevřel desky a spatřil fotografii Džalala Essaie. Naštěstí se mu podařilo zachovat klid, a když obracel tenké stránky spisu, ani se mu nechvěla ruka. Když se vzpamatoval z prvotního překvapení a plně se ovládl, zvedl oči. „Proč mi to ukazujete?“

„Máme informace, které toho muže spojují s mučením a vraždou Fredericka Willarda.“

„Důkazy?“

„Zatím ne,“ odpověděl Findlay.

„Ale v dohledné době je mít budeme, vypadá to nadějně,“ doplnil Hendricks.

„Je znepokojivé, pane ministře, že tento člověk dlouho úspěšně unikal naší pozornosti, i když představuje reálnou hrozbu pro národní bezpečnost,“ řekl Findlay.

Halliday poklepal na spis. „Tady jsou informace o Essaiovi za celé roky. Jak je možné, že nám mohl…?“

„To je právě otázka, na kterou potřebujeme odpovědět, Bude,“ ozval se prezident.

Halliday naklonil hlavu. „Zajímalo by mě, odkud ty informace pocházejí.“

„Od vás bohužel ne,“ ucedil Brey.

„Ani od vás,“ odpálil ho Halliday a přejížděl pohledem po tvářích přítomných.

„Tady nešlo o pouhé přehlédnutí,“ řekl Findlay. „Alespoň ne z naší strany.“

Po místnosti se rozhostilo napjaté ticho, které nakonec přerušil prezident. „Bude, mysleli jsme, že budete vstřícnější.“

„Já teda ne,“ zavrčel Brey.

„Až vám předložíme důkazy,“ dodal Hendricks.

„Důkazy čeho?“ otázal se Halliday. „Já vám nemám co vysvětlovat ani za co se omlouvat.“

„Všichni mi dlužíte sto dolarů,“ ušklíbl se Brey.

Halliday ho probodl nenávistným pohledem.

Hendricks zvedl telefon, pronesl do sluchátka několik slov a pak je položil.

„Proboha, Bude,“ řekl prezident, „proč to tak komplikujete?“

„Co to má znamenat?“ Halliday vstal. „Připadám si tu jako u inkvizice.“

„No, nepomohl jste si.“ V prezidentově hlase zazníval hluboký smutek. „Dávám vám poslední šanci.“

Halliday stál strnule jako socha nějakého válečného veterána a vztekle zaťal zuby.

Pak se dveře do situační místnosti otevřely a dovnitř vstoupila dvojčata Michelle a Mandy. Jejich oči se smály. Na něj.

Ježíšikriste, to ne! zaúpěl v duchu.

„Posaďte se, pane ministře.“

Z prezidentova tónu čišela tak silná směsice potlačovaného hněvu a osobní křivdy, že z toho Hallidayovi přeběhl mráz po zádech. Se sevřeným srdcem uposlechl příkazu hlavy státu.

Otevřela se před ním dlouhá ponižující cesta k ostudě a záhubě. Poslouchal nahrávky svých rozhovorů s Džalalem Essaiem, které ty holky pořídily v tajném bytě, a přitom uvažoval, jestli v sobě najde odvahu uchýlit se na nějaké klidné místo a vystřelit si mozek z hlavy.

Ozerov dorazil do Maroka se zafačovaným obličejem. V Marrákeši našel obchod, kde mu vyrobili voskový odlitek a podle něj pak bílou latexovou masku, jež mu přesně přilehla ke zohyzděné tváři. Její stoicky klidný výraz byl v příkrém rozporu se strašlivou spouští, kterou zakrývala, Ozerov však byl vděčný, že se za ni může schovat. Koupil si těžkou arabskou tuniku s černými a hnědými pruhy opatřenou kapuci, která mu zahalila hlavu i horní část obličeje. Na zbytek tváře mu kapuce vrhala milosrdný stín.

Ozerov neztrácel čas. Když chvatně zhltl jakési jídlo, vyzvedl si auto z půjčovny a naplánoval trasu. Pak se vydal do Tineghiru.

Idir Syphax zvolna a s rozmyslem přecházel po domě v centru Tineghiru. Pohyboval se ze stínu do stínu jako duch nebo sen, nehlučný a lehký jako vánek. Idir se narodil a vyrostl v oblasti Ouarzazate v pohoří Vysoký Atlas. Byl zvyklý na zimní chlad i sníh a vešel ve známost jako muž, který přináší led do pouště, což znamenalo, že se lišil. Místní Berbeři se ho báli, stejně jako Tanirt.

Idir byl štíhlý a svalnatý, měl široká ústa plná velkých bílých zubů a nos trčící směle dopředu jako příď lodi. Hlavu i krk mu v duchu berberské tradice zakrýval modrý šátek. Hábit, v němž byl oblečen, měl modrobílý kostkovaný vzor.

Zvenčí vypadal dům stejně jako ty v sousedství. Uvnitř však připomínal vojenskou pevnost, jejíž pokoje chránily svatyni umístěnou v srdci stavby. Stěny byly z kvalitního betonu vyztuženého ocelovými pruty. Dveře z jádrového dřeva měly pět centimetrů silné kovové jádro, díky němuž by odolaly i palbě ze samopalů. Bezpečnost střežily dva na sobě nezávislé elektronické systémy: detektory pohybu ve vnějších místnostech a infračervená tepelná čidla v těch vnitřních.

Idirova rodina měla pevné svazky s Etanovými, které přetrvaly celá staletí.

Etanovi založili klub Monition jako útočiště, v němž se mohli členové Severus Domna scházet v různých městech po celé planetě, aby nevzbuzovali zbytečnou pozornost a nemuseli používat skutečné jméno podzemní skupiny. Pro okolí byl klub Monition dobročinnou organizací, jež se zabývala bádáním v oblasti antropologie a starověkých filozofií. Byl to hermeticky uzavřený svět, v němž se tajní příslušníci skupiny mohli pohybovat, scházet se, porovnávat své výsledky a plánovat akce.

Idir měl své vlastní představy o vedení organizace, ale než je stačil uskutečnit, mocenské vakuum vzniklé po útěku bratra Džalala Essaie zaplnil Benjamin El-Arian. Teď když se Džalal Essai vybarvil, byli Essaiovi z pohledu Severus Domna mrtví. Jeho zběhnutí nemohl El-Arian nechat bez odezvy. Idir už měl několik rozhovorů s Marlonem Etanou, nejvyšším představitelem organizace v Evropě. Etanovi sdělil, že když spojí síly, mohli by se Benjaminu El-Arianovi přinejmenším vyrovnat. Etana si tím nebyl tak jistý, léta prožitá na Západě ho podle Idirova názoru naučila až přehnané ostražitosti, bojácnosti a měkkosti. To nejsou žádoucí vlastnosti pro vůdce. Idir měl se skupinou Severus Domna své plány – velké plány, které překračovaly vše, co by si El-Arian či Etana dokázali představit. Vyzkoušel vyjednávání, debaty a nakonec i brnkání na ješitnost a ego vůdců. Vše marně. Zbývala už jen cesta násilí.

Idir ukončil poslední kontrolu, spokojeně zamkl dům a vykročil pryč. Nemířil však daleko. Představení mělo každou chvíli začít a on si vyhradil místo v první řadě.

Ve chvíli, kdy se Arkadin zachoval podle svého podezření a přeťal Moiře šlachy na zadní straně kolena, idylický obraz jeho pobytu v Sonoře se rozbil na tisíc kousků. Pochopil, jaká to byla iluze. Tohle líné místo se žhavým sluncem, tanečnicemi s plavnými pohyby a smutnými mexickými písněmi nebylo nic pro něj. Život ho vedl jinam. Od té doby se nemohl dočkat, až z Mexika odjede. Cítil velké roztrpčení. Sonora mu nastavila neúprosné zrcadlo. Viděl v něm život, který mu byl souzen, jakkoli se z něj toužil vymanit.

V Maroku se znovu ocitl ve svém živlu. Znovu si tu mohl připadat jako žralok plující v hlubokých a nebezpečných vodách. Žraloci jsou však k přežití v temných a nebezpečných vodách trénovaní. Stejně jako Leonid Arkadin.

Ozbrojený a nebezpečný jako snad ještě nikdy vyrazil z Marrákeše v doprovodu Sorayi, v níž se vůbec nevyznal. Dokud ho Tracy neoklamala, byl zvyklý ženám bez výjimky vládnout. Vzpomínky na vlastní matku raději vytěsnil z mysli. Ta ženská mu velela jako generál a zavírala ho do komory, kde mu krysy sežraly tři prsty u nohy. On se však začal bránit: nejdřív těm odporným hlodavcům vztekle ukousl hlavy a pak matku zavraždil. Nenáviděl ji tak strašlivě, že ji dokonale vytěsnil z mysli i z paměti. Občasné záblesky vzpomínek mu připomínaly scény z nějakého laciného a zrnitého filmu, který v dětství viděl v kině.

A přesto ho právě matka naučila pohlížet na ženy zvláštní optikou. Nedal si pokoj a neustále s nimi flirtoval. K těm, které jeho mužnému kouzlu podlehly, necítil nic než pohrdání. Využil je, a jakmile ho přestaly bavit, bez milosti je odkopl. Zcela výjimečně však narazil na odpor – u Tracy, Devry (té diskžokejky ze Sevastopolu) a teď u Sorayi. V těchto případech se jeho suverenita vytratila jako pára nad hrncem, vkradly se do něj pochybnosti a výsledkem byl neúspěch. Nedokázal nahlédnout za Tracyinu fasádu. Nepodařilo se mu ochránit Devru. A co Soraya? Zatím si nebyl jistý, ale pořád musel myslet na to, co řekla o jeho životě: že se pořád snaží být člověkem, a ne zvířetem. Kdyby mu dřív někdo vmetl do tváře takové obvinění, vysmál by se mu do očí. Něco se v něm však změnilo. Těžko říct, jestli to bylo dobře, nebo špatně, ale začal o sobě víc přemýšlet, a tím pádem si uvědomil, že její slova nebyla žádným obviněním, nýbrž pouhým konstatováním faktu.

To všechno mu běželo hlavou, když se Sorayou mířil do Tineghiru. V Marrákeši bylo dost chladno, ale tady v zasněženém pohoří Vysoký Atlas foukal ledový vítr, který přinášel do kaňonů a údolí studený vzduch.

„Blížíme se ke konci silnice,“ oznámil.

Soraya neodpověděla. Během celé jízdy nepronesla jediné slovo.

„Nemáte co říct?“

Záměrně zvolil uštěpačný tón, ale ona se na něj jen usmála a zadívala se z okna. Tahle náhlá změna jejího chování mu dělala starosti, jenže nevěděl, co s tím. Nenechala se svést ani zastrašit. Co mu tedy zbývalo?

Pak koutkem oka spatřil vysokou postavu, na Berbera až příliš. Dotyčný měl na sobě tuniku s černými a hnědými pruhy. Do tváře mu vrhala stín kapuce, ale když projížděli kolem, Arkadin si nevšiml žádného zohavení. Muž měl chůzi jako Ozerov, ten to však být nemohl. Nebo ano?

„Sorayo, vidíte toho chlapa v černohnědém hábitu?“

Přikývla.

Zastavil auto. „Vystupte a běžte k němu. Udělejte, co bude potřeba. Zjistěte, jestli je to Rus, a pokud ano, jestli se jmenuje Ozerov. Vjačeslav Germanovič Ozerov.“

„A dál?“

„Já tady budu sedět a sledovat vás. Když to bude Ozerov, dáte mi znamení a já ho zabiju.“

Záhadně se na něj pousmála. „Říkala jsem si, kdy se zase objeví.“

„Co?“

„Ten váš vztek.“

„Vy nevíte, co Ozerov spáchal. Nevíte, čeho je schopen.“

„Na tom nezáleží.“ Otevřela dveře auta a vystoupila. „Viděla jsem, co dokážete vy.“

Soraya opatrně postupovala kypící ulicí směrem k vysokému muži v černohnědé róbě. Věděla, že musí zachovat klid a chladný rozum. Arkadin ji už jednou podrazil a podruhé se nechat nachytat nechtěla. Cestou do Tineghiru se jí vícekrát naskytla šance na útěk, ale nepokusila se o něj ze dvou důvodů. Za prvé neměla stoprocentní jistotu, že by Arkadinovi skutečně dokázala uniknout. Co však bylo hlavní: zapřísahala se, že neopustí Jasona. Zachránil jí život – a nejednou. Bez ohledu na děsivé historky, které o něm kolovaly v CIA, se na něj mohla naprosto ve všem spolehnout. Když byl teď jeho život v bezprostředním ohrožení, nemohla prostě utéct a schovat hlavu do písku. Navíc potřebovala najít nějaký způsob, jak Arkadina odvrátit od jeho plánů.

Přistoupila tedy k onomu vysokému muži a promluvila na něj arabštinou s egyptským přízvukem. Nejdřív ji ignoroval. Možná, že ji v ruchu ulice neslyšel nebo si myslel, že mluví s někým jiným. Postavila se tedy přímo před něj a zkusila to znovu. Lehce skláněl hlavu, ale neodpověděl.

„Potřebovala bych pomoct. Rozumíte anglicky?“ zeptala se.

Když zavrtěl hlavou, pokrčila rameny, otočila se a chystala se odejít. Vtom se prudce obrátila zpátky a rusky na něj vybafla: „Poznala jsem vás, Vjačeslave Germanoviči.“ Zvedl hlavu. „Nejste Leonidův kolega?“

„Vy znáte Arkadina?“ Jeho hlas zněl zastřeně a přidušeně, jako by měl v krku knedlík. „Kde je?“

„Tamhle.“ Ukázala na auto. „Sedí za volantem.“

Všechno se pak seběhlo ráz na ráz. Soraya ustoupila, Ozerov se v podřepu otočil. Pod hábitem ukrýval legendární samopal Kalašnikov. Jediným plavným pohybem jej pozvedl, namířil a vystřelil na auto. Lidé začali křičet a rozprchli se všemi směry. Ozerov pokračoval v palbě a postupoval ulicí blíž a blíž k vozu, který se pod přívalem kulek houpal na tlumičích.

Když Ozerov došel až k autu, zastavil se. Pokusil se otevřít dveře u řidiče, ale byly tak zdeformované, že se ani nehnuly. Se zaklením obrátil samopal a pažbou vyrazil zbytky okna. Nahlédl dovnitř. Nikdo tam nebyl.

Prudce se otočil a namířil na Sorayu. „Kde je? Kde je Arkadin?“

Soraya viděla, jak Arkadin vylézá zpod auta. V příští chvíli vstal, jednou rukou chytil zezadu Ozerova pod krkem a škubl s ním takovou silou, že se oběť odlepila nohama od země. Ozerov se snažil vrazit Arkadinovi do žeber pažbu samopalu, Arkadin se však jeho ranám vyhýbal. Ozerov divoce házel hlavou ze strany na stranu, aby ho útočník nemohl sevřít smrtícím stiskem, ale přitom mu z obličeje začala sklouzávat maska. Arkadin si toho všiml, strhl ji a spatřil pravou Ozerovovu tvář: oteklou a odporně znetvořenou.

Soraya vykročila vylidněnou ulicí a pomalými, rozvážnými kroky se přiblížila k oběma sokům. Ozerov odhodil samopal a vytáhl zlověstně vyhlížející dýku. Soraya si uvědomila, že Arkadin novou zbraň nevidí a netuší, že se mu ji Ozerov chystá zabodnout do boku.

Arkadin v zápalu boje na život a na smrt se svým úhlavním nepřítelem vdechl hnusný puch. Vzápětí si uvědomil, že ten smrad nevychází z kanálu, ale z Ozerova, jako by se lidé, které zavraždil, vyhrabali ze země a ovinuli se kolem něj jako popínavé rostliny s hlubokými kořeny. Ten chlap se snad musel rozkládat zevnitř. Ozerov se dál vzpouzel a zoufale se snažil vymanit ze svěráku, v němž se ocitl. Arkadin tedy stiskl ještě pevněji. Byli do sebe pevně zaklesnutí a žádný z nich se nechtěl dobrovolně pustit, jako by spolu nebojovali dva lidé, ale jen jeden rozdělený na dvě protikladné části. Dvě části poháněné iracionálním běsem, které se rvaly na život a na smrt. Arkadin nebojoval jen proti Ozerovovým zvěrstvům, ale proti vlastní nelidské minulosti, kterou se denně snažil vypudit z mysli a zakopat ji co nejhlouběji do země. Ona však jako oživlá mrtvola neustále vstávala z hrobu.

„To je váš život,“ řekla mu Soraya. „Pořád se snažíte nebýt zvířetem, ale člověkem.“

Postavy z jeho minulosti se proti němu spikly a chtěly ho srazit na úroveň zvířete. Jediná šance na vysvobození přišla v přestrojení za Tracy Athertonovou. Tracy ho naučila mnoho věcí, ale nakonec ho zradila. Přál si její smrt, a to se mu také vyplnilo. Ozerov byl ztělesněním všeho zlého, co se proti němu kdy spiklo, a teď ho Arkadin pevně svíral a pomalu, ale jistě z něj vymačkával zbytky života.

Náhle zbystřil, koutkem oka totiž zahlédl jakýsi pohyb. Soraya se k nim rozběhla a ostře udeřila Ozerova do levého zápěstí, čímž mu ochromila ruku. Dýka spadla na zem a teprve tehdy ji Arkadin spatřil.

Zadíval se Soraye do očí. Proběhla mezi nimi jakási tajná, tichá komunikace, která stejně rychle zase pominula, a bylo jasné, že už se nikdy nevrátí. V Arkadinovi vzkypěl vztek, který se v něm léta hromadil. Udeřil spodní části dlaně Ozerova do spánku. Hlava jeho nepřítele odlétla prudce doprava a zarazila se o Arkadinovu ruku, jež ho svírala. Páteř praskla, Ozerov se zazmítal jako nějaká šílená loutka a zaryl Arkadinovi nehty do předloktí tak silně, že ťal až do krve. Pak zařval jako buvol v posledním tažení a mocně se vzepjal, až to vypadalo, že se snad vytrhne.

Arkadin mu zlomil vaz ještě jednou, tentokrát ještě ostřeji, a z Ozerova rázem vyprchala veškerá energie. Z hrdla se mu vydralo strašlivé zasténání. Snažil se říct něco, co mu v tu chvíli připadalo nesmírně důležité, ale místo toho vyplázl jazyk a z úst se mu vyřinul proud krve.

Arkadin ho přesto nepustil. Dál mu lomcoval hlavou, jako by mu vaz ještě nepřelámal dostatečně.

„Arkadine,“ hlesla Soraya, „je mrtvý.“

Zadíval se na ni pohledem vyšinutého maniaka. Chytila ho a snažila se ho odtrhnout od Ozerova, on však nic necítil. Jako by se jeho nervová zakončení zapomněla v posledních okamžicích toho souboje na život a na smrt, jako by ho stále ovládala neukojitelná touha zničit Ozerova, která mu bránila jeho protivníka pustit, i když už byl mrtvý. Arkadina napadlo: Když ho budu dál držet, můžu ho znovu a znovu zabíjet. Donekonečna.

Hurikán emocí však postupně začal slábnout. Arkadin na sobě ucítil Sorayiny ruce. Pak uslyšel její hlas, který opakoval: „Je mrtvý.“ Nakonec přece jen uvolnil ruku a mrtvola se zhroutila na zem jako neforemný balík.

Arkadin se podíval na Ozerovovu zohavenou tvář a necítil triumf ani uspokojení. Necítil vůbec nic. Prázdno. V jeho nitru nic nebylo, jen stále tmavší a hlubší propast.

Naťukal heslo do mobilu, vykročil k zadní části auta, odemkl kufr a vytáhl notebook z ochranné tašky.

Soraya se rozhlédla a uviděla řadu mužů v berberských hábitech. Pozorovali je ze stínů. Jakmile se Ozerov svezl na zem, zvolna vykročili směrem k vozu.

„Členové Severus Domna,“ řekla Soraya. „Jdou pro nás.“

V tu chvíli vedle nich se skřípěním zastavilo jakési auto. Arkadin otevřel zadní dveře.

„Nastupte si,“ zavelel a ona poslechla.

Arkadin vklouzl vedle ní a vůz se rozjel. Uvnitř seděli tři muži ozbrojení po zuby. Arkadin na jednoho z nich promluvil rychlou hovorovou ruštinou a Soraya si vzpomněla na jejich rozhovor v Puerto Peňasco.

„Co po mně chcete?“ zeptala se tehdy Arkadina.

A on odpověděl: „Totéž co vy po mně.“

Pak zaslechla slova spálená země a věděla, že přijel do Tineghiru připraven válčit.

30

Bourne dorazil do Tineghiru vyzbrojen informacemi, které mu poskytla Tanirt. Nemohl si pochopitelně nevšimnout shluku lidí kolem prostříleného auta. Mrtvého muže nešlo poznat. Vzhledem k těžce popálené tváři to však musel být Ozerov.

Kolem vozu a vlastně ani nikde v přilehlé oblasti se nepohybovali žádní policisté. Bylo tam ovšem množství vojáků organizace Severus Domna, kteří tu zřejmě plnili stejnou funkci. Nikdo se neodvážil s mrtvolou pohnout. Mouchy bzučely ve stále větších rojích a zápach smrti se začínal šířit okolím jako nákaza přenášená vzduchem.

Bourne projel kolem, o několik ulic dál zaparkoval auto a pokračoval pěšky. To, co mu Tanirt řekla, změnilo jeho plán a měl vnitřní tušení, že nikoli k lepšímu. Neměl však na vybranou, jak mu Tanirt dala jasně najevo.

Vzhlédl k obloze. Měla nezdravě bledou barvu jako v pět hodin ráno, přitom už bylo dávno odpoledne. Nevydal se na adresu sídla Severus Domna, kterou dostal od Tanirt, ale rozhlížel se po nějaké kavárně nebo restauraci, a když ji našel, vstoupil dovnitř. Posadil se ke stolu čelem k vchodu a objednal si kuskus a berber whiskey, což byl mátový čaj. Přehodil nohu přes nohu, vyčistil si hlavu a myslel jen a jen na Sorayu. Číšník před něj položil malou sklenku a z konvičky do ní nalil vonný čaj, aniž by vybryndal jedinou kapku. Vtom Bourne spatřil nějakého Rusa: nahlédl dovnitř, když pomalu procházel kolem. Nebyl to Arkadin, ale byl to určitě Rus. Bourne to poznal podle jeho rysů i podle pohledu očí, jež nepatřily Berberovi ani muslimovi. To mu napovědělo řadu věcí, ne právě pozitivních.

Obsluha přinesla talíř s kuskusem, ale on najednou neměl na jídlo ani pomyšlení. Soraya vstoupila do kavárny jako první, Arkadin však nebyl daleko za ní. Očekával, že Soraya se bude tvářit ztrápeně, ale netvářila a Bournea napadlo, že ji možná podcenil. Pokud ano, byla by to první dobrá zpráva za celý den.

Soraya si proklestila cestu kavárnou a bez jediného slova si přisedla. Arkadin zůstal chvíli u dveří a pozoroval dění v lokále. Bourne začal pravou rukou jíst kuskus, levou měl složenou v klíně, jak bylo jeho zvykem.

„Jak je?“ zeptal se.

„Na hovno.“

Pousmál se na ni. „Kolik má s sebou chlapů?“

Vypadala překvapeně. „Tři.“

Arkadin k nim konečně vykročil. Vzal si židli od sousedního stolu a sedl si na ni.

„Jaký tady mají kuskus?“

„Docela to ujde,“ odpověděl Bourne. Posunul talíř přes stůl.

Arkadin si nabral pokrm konečky prstů pravé ruky a ochutnal. Pokýval hlavou, olízl si omastek z prstů a otřel si je o desku stolu. Pak se nahrbil dopředu. „Naháníme se už hezky dlouho.“

Bourne si vzal talíř zpátky. „A teď jsme se tady sešli.“

„Jako tři brouci na marockém koberci.“

Bourne zvedl vidličku. „Chcete na mě vystřelit z té pistole, kterou jste schoval pod stolem? Na vašem místě bych to nedělal.“

Arkadinovi zacukalo v obličeji. „Vy o ničem nerozhodujete.“

„To je věc názoru. Držím totiž v ruce Berettu 8000 se zásobníkem plným střel s dutou špičkou ráže devět milimetrů a mířím vám přímo na koule.“

Arkadin se chraplavě zasmál a jeho černý výraz poněkud roztál. Ten chlap se snad ani neuměl pořádně smát. „Fakt jsme jako brouci na koberci,“ ucedil Arkadin.

„A kromě toho,“ pokračoval Bourne, „když mě zabijete, nedostanete se z toho domu živý.“

„To si nemyslím.“

Bourne zabořil hroty vidličky do hromádky kuskusu. „Poslyšte, Leonide, tady jsou ve hře úplně jiné síly, na které nestačíme ani my dva.“

„Já stačím na všechno. A přivedl jsem si spojence.“

„Nepřítel mého nepřítele je můj přítel,“ zacitoval Bourne arabské rčení.

Arkadin přimhouřil oči. „Co navrhujete?“

„My dva jsme jediní absolventi Treadstonu. Na podobné situace máme výcvik. Ale nejsme úplně stejní. Připomínáme spíš zrcadlové obrazy.“

„Zkraťte to, sakra. Dávám vám deset vteřin.“

„Společně můžeme porazit Severus Domna.“

Arkadin se ušklíbl. „Vy jste se zbláznil.“

„Uvažujte o tom. Severus Domna nás sem přivedla, připravila pro nás dům a myslí si, že až se setkáme, jeden z nás toho druhého zabije.“

„A dál?“

„Dál všechno poběží podle jejich plánu.“ Bourne chvíli počkal. „Naší jedinou šancí je udělat to, co by v životě nečekali.“

„Nepřítel mého nepřítele je můj přítel.“

Bourne přikývl.

„Dokud se mi neznelíbí.“

Arkadin položil na stůl samopal Magpul, který měl dosud v ruce, a Bourne k němu přidal berettu, dar od Tanirt.

„Musíme táhnout za jeden provaz,“ řekl Bourne. „Všichni tři.“ Arkadin se krátce podíval na Sorayu. „Tak ven s tím.“

„Za prvé je tu jistý Idir Syphax,“ pravil Bourne.

Ten dům se krčil uprostřed ulice a bočními stěnami se téměř dotýkal sousedních budov. Na město padl večer, rychle a neprodyšně, jako když vám někdo nasadí kápi na hlavu. Hory, které se tyčily nad údolím, měly inkoustově černý odstín. Ostrý vítr hnal ulicemi i průchody sněhové vločky spolu se zrnky písku. Světlo hvězd vyvolávalo až halucinogenní účinky.

Idir Syphax se krčil na střeše naproti zadnímu traktu domu. Kolem sebe měl dva ostrostřelce z řad organizace Severus Domna s nabitými a namířenými puškami Sako TRG-22. Idir sledoval budovu, jako by čekal, až se dcera vrátí domů, jako by se obával neznámého nebezpečí, jako by samotný ten dům byl jeho dítětem. A svým způsobem také byl. Vyprojektoval jej totiž podle rad, které dostal od Tanirt. „Chci si postavit pevnost,“ řekl jí kdysi. A ona mu odpověděla: „Nejlepší bude inspirovat se plánem Baalova chrámu. To byla největší pevnost v dějinách lidstva.“ Když si prostudoval její nákres, souhlasil s ní a sám pak pomáhal nový dům stavět. Každé prkno, každý hřebík, každý železný prut i každý kus betonu nesl stopy jeho potu. Ten dům nebyl určen pro lidi, ale pro určitou věc, myšlenku či ideál. Zkrátka něco nepostižitelného. V tomto smyslu šlo o posvátné místo, které se svým charakterem vyrovnalo mešitě. Byl to počátek i všech věcí. Alfa a omega, vesmír sám o sobě.

Idir to věděl, ostatní členové Severus Domna to však nechápali. Benjamin El-Arian považoval ten dům za mucholapku. Marlon Etana v něm viděl nástroj konce. Tak či onak, pro oba byl ten dům mrtvou věcí, přinejlepším snad nějaké tažné zvíře. Nebyl posvátný a neznamenal bránu k božství. Oni totiž nechápali, že Tanirt vybrala stavební parcelu s pomocí starodávného zaklínadla, které si Idir oblíbil. Jednou se jí zeptal, v jakém jazyce si to brouká. Byla to ugaritština. Tanirt tvrdila, že jí mluvili alchymisté na dvoře krále Šalamouna v dnešní Sýrii. Proto umístila tu sochu do přesného středu domu, z něhož vyvěrala posvátná síla. Musel ji dovnitř tajně propašovat, protože právo šaría všechny podobné sochy přísně zakazuje. Benjamin El-Arian ani Marlon Etana samozřejmě o její existenci neměli nejmenší tušení, jinak by ho nechali upálit jako kacíře. Jestli ho však Tanirt něčemu naučila, tak tomu, že existují odvěké síly – mystéria je možná výstižnější výraz – starší než všechna náboženství včetně judaismu, která si člověk vymyslel, aby se lépe vyrovnal s hrůzou smrti. Ta mystéria měla podle Tanirt božský původ a s lidským pojetím Boha prý nijak nesouvisela. „Existoval Baal doopravdy?“ položila řečnickou otázku. „Pochybuju. Ale něco jistě existovalo.“

Až na svist větru byla noc tichá. Věděl, že přijdou, ale netušil odkud. Všechny pokusy je sledovat ztroskotaly, což se ostatně dalo vcelku očekávat. Zneškodnil sice tři Arkadinovy muže, ale jen za cenu obětování čtyř vlastních. Rusové jsou zdatní bojovníci, ale na tom nezáleží. Arkadin se nedostane dovnitř, byť by se snažil sebevíc. Všechny domy mají zranitelná místa, jimiž do nich může nepřítel vniknout – například kanály či odtoky, případně šachty, kudy vedou elektrické kabely. Jelikož však tento dům nebyl navržen pro lidi, žádné kanály nepotřeboval. Neměl topení ani chlazení a nebyly tam žádné lednice ani sporáky, které by čerpaly elektřinu ve velkém. Všechny elektrické systémy běžely na obří generátor umístěný v zabezpečené místnosti v útrobách budovy. Do domu nevedla žádná cesta, která by nespustila různé alarmy a ty zas neaktivovaly další bezpečnostní opatření.

Jeho syn Badis chtěl přijít, Idir o tom však samozřejmě nechtěl ani slyšet. Badis se pořád vyptával na Tanirt, i když v jedenácti letech už byl dost starý na to, aby věděl své. Badis si vzpomínal na časy, kdy Tanirt otce milovala, nebo to alespoň tvrdila. Nyní v Idirovi vzbuzovala hrůzu, která mu nedala pořádně spát, a když už usnul, budily ho strašlivé sny.

Všechno se pokazilo, když ji požádal, aby si ho vzala za muže, a ona ho odmítla.

„Proč? Nevěříš, že tě miluju?“ zeptal se jí.

„Já vím, že mě miluješ.“

„Tak je to kvůli mému synovi. Myslíš si, že ho mám rád nadevše, a proto bys se mnou nebyla šťastná.“

„O tvého syna nejde.“

„Tak o co tedy?“

„Jestli se musíš ptát,“ řekla mu tehdy, „tak to nikdy nepochopíš.“

Pak se dopustil té osudové chyby. Myslel si, že s ní může jednat jako s ostatními ženami. Snažil se ji k sňatku přinutit, ale čím víc jí vyhrožoval, tím víc rostla její moc, až ho úplně převýšila a on se začal dusit. Nakonec mu nezbylo, než prchnout z vlastního domu.

Cvakání puškových pojistek ho vrátilo do reality. Zadíval se do temnoty. Nemihl se po střeše protějšího domu nějaký stín? Jeho ostrostřelci si to mysleli. Ve strašidelném měsíčním svitu se objevila šmouha, která zase rychle zmizela. Zavládl mrtvolný klid. A pak Idir koutkem oka znovu zaznamenal jakýsi pohyb. Srdce mu poskočilo. Už měl na rtech rozkaz ke střelbě, když uslyšel, že na něj zezadu někdo volá.

Otočil se a spatřil Leonida Arkadina. Stál s rozkročenýma nohama a v ruce třímal nějakou podivnou hranatou zbraň.

„Překvápko,“ prohodil Arkadin a bleskově vypálil z magpulu dvě ostré dávky, jimiž oběma Idirovým mužům ustřelil hlavu. Složili se jako loutky.

„Mě nezastrašíte,“ zavrčel Idir. Tvář i šaty měl zmáčené krví a rozcupovanými mozky svých podřízených. „Já se smrti nebojím.“

„Možná ne své vlastní.“

Arkadin pohodil hlavou a ze stínu vystoupila ta ženská, Soraya Mooreová. Idir zalapal po dechu. Vedla před sebou Badise.

„Papa!“ Badis se vrhl k otci, Soraya ho však chytila zezadu za límec a prudkým škubnutím si ho přitáhla zpátky k sobě.

„Papa! Papa!“

Na Idirově temné tváři se rozhostil výraz strašlivého zoufalství.

„Idire,“ zavelel Arkadin, „shoďte své střelce dolů.“

Idir na něj chvíli jen oněměle zíral. „Proč?“

„Aby vaši lidé věděli, co se tady nahoře stalo, a dostali strach z neuvážených akcí.“

Idir zavrtěl hlavou.

Arkadin vykročil k Badisovi a strčil mu do úst krátkou hlaveň zbraně. „Stisknu spoušť a ani jeho vlastní matka ho nepozná.“

Idir zesinal a pak se bezmocně zamračil. Sklonil se a zvedl jednoho z odstřelovačů, ale mrtvola byla tak zakrvácená, že mu vyklouzla z rukou.

Badis vyděšeně třeštil oči a celý se třásl.

Idir si přitáhl mrtvého na hruď, položil ho na římsu a převalil přes okraj. Vzápětí se zdola ozvalo tlumené žuchnutí. Badis sebou škubl a Idir rychle shodil na ulici i druhou mrtvolu. Při jejím dopadu na tvrdou dlažbu Badis znovu nadskočil.

Arkadin pokynul rukou. Soraya odvlekla vzpouzejícího se kluka na okraj střechy a strčila mu hlavu přes okraj.

Idir k synovi vykročil, ale Arkadin zakýval zbraní a zavrtěl hlavou.

„Tady názorně vidíte, že smrt má řadu podob a strach se nakonec nevyhne nikomu,“ řekl Arkadin.

A tak konečně došlo na rozhodující souboj. Když Bourne uslyšel ty dva výstřely, slezl ze střechy. Pak uviděl, jak před sebou Arkadin vede Idira Syphaxe, a vykročil k nim. Bourne s Arkadinem na sebe upřeli zrak jako dva zástupci válčících stran, kteří na okraji území nikoho chtějí domluvit výměnu zajatců.

„Kde je Soraya?“ zeptal se Bourne.

„Na střeše s tím klukem,“ odvětil Arkadin.

„Neudělal jste mu něco?“

Arkadin se podíval na Idira a pak znechuceně pohlédl na Bournea. „Ne, ale kdybych musel, udělal bych.“

„To jsme si nedohodli.“

„Dohodli jsme se na provedení akce, a to se stalo,“ odtušil Arkadin kousavě.

Idir se v napjatém tichu neklidně ošil a těkal očima z jednoho na druhého. „Musíte si ujasnit, co vlastně chcete.“

Arkadin mu vlepil facku. „Držte hubu.“

Bourne podal Arkadinovi notebook v ochranné tašce. Pak chytil Idira a řekl: „Zavedete nás dovnitř. Překonáte všechny bezpečnostní překážky jako první, ať už půjde o elektronické alarmy nebo něco jiného.“ Vytáhl mobilní telefon. „Jsem v neustálém spojení se Sorayou. Jestli se něco stane…“ Zakýval mobilem.

„Rozumím.“ Idirův hlas byl mdlý, jeho oči však žhnuly nenávistí a vztekem.

Doprovodil je k hlavním dveřím, které odemkl dvěma klíči. Při vstupu naťukal heslo do klávesnice vsazené do stěny vlevo ode dveří.

Ticho.

Zaštěkal pes a ten zvuk se v nočním tichu nepřirozeně rozléhal. Strašidelný měsíční svit jen podtrhoval elektrizující atmosféru.

Idir zakašlal a rozsvítil. „Nejdřív jsou detektory pohybu, pak tepla.“ Zalovil v kapse a vytáhl malý dálkový ovládač. „Oba okruhy můžu přímo odsud vypnout.“

„Bez generátoru zhasne všechno,“ řekl Bourne. „Zaveďte nás k němu.“

Když však Idir vykročil, Bourne ho zarazil: „Tudy ne.“

Idir se zatvářil vyděšeně. „Vy jste mluvil s Tanirt,“ hlesl. Při vyslovení jejího jména se zachvěl.

„Jestli znáte cestu,“ řekl Arkadin nakvašeně, „k čemu ho kurva potřebujeme?“

„Ví, jak vypnout generátor, aniž by barák vyletěl do povětří.“

To závažné sdělení Arkadina na chvíli usadilo. Idir se otočil a vykročil cestou vedoucí kolem vnějších pokojů. Došli k prvnímu pohybovému čidlu; jeho rudé oko bylo slepé a potemnělé.

Pokračovali dál, Idir šel jako obvykle první. Po chvíli dorazili k jakýmsi dveřím a Idir je odemkl. Za nimi se rýsovala klikatá chodba, která se stáčela nejdřív tím směrem a pak zas oním. Bourne si maně vzpomněl na komory velkých pyramid v Gize. Objevily se před nimi další dveře, které Idir také odemkl. Za nimi se nacházela další chodba, kratší a dokonale rovná. Cestou nemíjeli žádné dveře. Holé stěny byly vymalované neutrální barvou připomínající odstín lidské kůže. Chodba končila u třetích dveří, tentokrát ocelových. Prošli jimi a v šeru před sebou rozeznávali točité schodiště vedoucí kamsi dolů, kde panovala ještě větší tma.

„Rozsviťte,“ přikázal Arkadin.

„Dole není elektrika, jen pochodně,“ řekl Idir.

Arkadin se k němu vrhl, ale Bourne mu zastoupil cestu.

„Držte ho ode mě dál,“ zaúpěl Idir. „Je to šílenec.“

Začali sestupovat po schodišti, jež se vinulo do temnoty. Dole Idir zapálil rákosovou pochodeň. Podal ji Bourneovi a sáhl do výklenku ve zdi, kde stál košík z ohýbaného železa naplněný dalšími pochodněmi. Idir zažehl ještě jednu.

„Kde jsou poplašné systémy?“ otázal se Bourne.

„Tady dole je příliš mnoho živočichů,“ řekl Idir.

Arkadin se rozhlédl po holé podlaze z litého betonu, která páchla prachem a zaschlými výkaly. „Jakých živočichů?“

Idir pokračoval dál. V mihotavém světle pochodně působilo sklepení rozlehlým dojmem. Nebylo vidět nic než plameny praskající ve tmě. Vzduch ztěžkl hustým dýmem. Znenadání se ocitli v úzkém průchodu, který se po čtyřiceti krocích začal stáčet doprava. Po obou stranách se opět táhly zcela prázdné stěny bez dveří. Chodba se stáčela dál a dál. Bourne měl pocit, že se pohybují po spirále k srdci budovy. Ze všech stran na ně doléhala nějaká neviditelná tíha, jež komplikovala dýchání, jako by se snad ponořili do hlubin podzemního jezera.

Po chvíli došli na konec chodby. Ústila do sálu o půdorysu přibližného pětiúhelníku. Vzduch podivně pulzoval, jako by tam tlouklo gigantické srdce. Zdálo se, že se celý prostor chvěje.

„Tady to je.“ Idir kývl směrem k jakémusi masivnímu podstavci uprostřed místnosti. Na něm stála černá bazaltová socha starověkého boha Baala.

Arkadin se otočil k Idirovi. „Co je to za kravinu?“

Idir ukročil k Bourneovi. „Generátor je pod tou sochou.“

Arkadin se ušklíbl. „Tyhle blbosti už nehodlám…“

„V soše jsou ukryté chybějící instrukce.“

„Aha, tak to je jiná.“ Zatímco Arkadin vykročil k soše, Idir přistoupil k Bourneovi.

„Je mi jasné, že vy dva se nenávidíte,“ zašeptal. „Jakmile se sochou pohne, aktivuje se balíček trhaviny C4 připevněný k boku generátoru. Časovací zařízení je nastaveno na tři minuty. Ani já ho nedokážu zastavit, ale můžu vás odsud včas vyvést. A zabít tu zrůdu, aby nemohla ublížit mému synovi.“

Arkadin už se natahoval po soše. Bourne cítil, že Idir zatajil dech a připravuje se k útěku. Bourne spatřil tento okamžik v jasném světle: byl to bod v čase, který Suparwita i Tanirt nějakou záhadou předpověděli. Okamžik, kdy mohl ukojit svou touhu pomstít Tracyinu smrt. Okamžik, kdy ho dvě protikladná já nakonec roztrhnou zevnitř. Okamžik jeho smrti. Měl těm dvěma věřit? Copak v jeho životě neexistuje nic jednoznačného? Copak musí být všechno prostoupené tajemnem života, na který si nemohl vzpomenout? Měl dvě možnosti: vyhnout se nebezpečí, nebo mu aktivně čelit. Věděl, že ho volba, kterou teď učiní, nesmazatelně poznamená. Zradí Arkadina, nebo Idira? A pak si uvědomil, že vlastně žádnou volbu nemá a že se před ním v jasném měsíčním svitu rýsuje jediná cesta.

Idirův pokus byl chytrý, ale zbytečný.

„Leonide, počkejte!“ zavolal Bourne. „Když tou sochou pohnete, vyletíme do vzduchu.“

Arkadinova natažená ruka se zarazila jen pár centimetrů od sochy. Otočil hlavu. „To vám tajně řekl ten parchant?“

„Proč jste to udělal?“ Idirův hlas byl plný zoufalství.

„Protože jste mi neřekl, jak ten generátor vypnout.“

Arkadinův pohled se přesunul k Bourneovi. „Proč je to sakra tak důležité?“

„Protože ten generátor řídí bezpečnostní systém, který nás odsud nikdy nepustí.“

Arkadin vykročil k Idirovi a praštil ho hlavní samopalu přes tvář. Berber vyplivl krev spolu se zubem.

„Už vás mám tak akorát,“ zahřímal. „Teď vás rozeberu na součástky. Povíte nám, co chceme slyšet – dobrovolně nebo z donucení. Smrti se nebojíte, ale už jste mi ukázal strach. Až odsud vylezu, osobně shodím Badise ze střechy.“

„Ne, ne!“ vykřikl Idir a vyrazil ke skříni generátoru. „Tady, tady,“ zamumlal si pro sebe. Stiskl u paty podstavce nějaký kámen a ten se vzápětí odsunul stranou. Pak otočil vypínačem a hučení generátoru ustalo. „Vidíte? Je vypnutý.“ Vstal. „Udělal jsem, co jste chtěl. Můj život nic neznamená, ale proboha vás prosím, mého syna ušetřete.“

Arkadin se usmál, položil tašku na podstavec, odemkl ji a vytáhl notebook. „A teď ten prsten,“ řekl, když počítač zapnul.

Idir přistoupil k soklu. Podařilo se mu poklepat nehtem na monitor notebooku, ale Arkadin mu zasadil těžký úder bekhendem a srazil ho na kolena.

Když Bourne vyndal prsten, Idir pravil: „K ničemu vám nebude.“

„Držte hubu,“ štěkl Arkadin.

„Nechte ho mluvit,“ řekl Bourne. „Idire, jak to myslíte?“

„Tohle není správný notebook.“

„Lže,“ vyhrkl Arkadin. „Podívejte, tady…“ – vzal si prsten od Bournea a zasunul jej dovnitř – „… má štěrbinu přesně na ten prsten.“

Idirův smích měl nádech hysterie či snad šílenství.

Arkadin znovu a znovu vkládal prsten do zdířky a marně se snažil vyvolat z harddisku ukrytý soubor.

„Vy hlupáci!“ Idir se nepřestávat smát. „Někdo vás pěkně převezl. Povídám vám, že to není ten počítač.“

Arkadin se s neartikulovaným výkřikem otočil.

„Leonide, ne!“

Bourne na něj skočil. Vystřelit mu už sice nezabránil, ale plnou parou vrazil do Arkadinova pravého ramene. Sprška střel se rozlétla mimo cíl, dvě z nich však přece jen zasáhly Idira do prsou a do ramene.

Obě pochodně ležely na podlaze a prskavě plápolaly. Byly víc než z půlky vyhořelé. Bourne s Arkadinem se do sebe pustili rukama i nohama. Arkadin se rozmachoval samopalem a Bourne si musel dát ruce před obličej, aby se kryl. Těžká hlaveň zbraně, jež do něj bušila, mu na zápěstích způsobovala modřiny a nerovné řezné rány. Bourne vrazil Arkadinovi koleno do břicha, ale zdálo se, že to nemá žádný nebo jen mizivý účinek. Při další ráně Bourne chytil hlaveň, kov mu však sjel po dlani a roztrhl mu kůži. Arkadin otočil samopal proti Bourneovi a ten mu vrazil spodek krvácející dlaně do nosu. Arkadinovi vytryskla krev, hlava mu odlétla dozadu a odrazila se od tvrdé podlahy. Ze samopalu vyšla krátká dávka, jejíž hluk se rozléhal prostorem a rval ušní bubínky. Bourne Rusa znovu udeřil a srazil mu hlavu doprava, kde se v té chvíli cosi mihlo.

Velká krysa vyděšená strašlivým rámusem slepě skočila Arkadinovi do obličeje. Rus se po ní ohnal, ale netrefil ji. Odvalil se, popadl jednu z pochodní a divoce se s ní rozmáchl. Krysa uskočila a škrábala se pryč přes Idirovo zhroucené tělo, od ohně jí však chytl ocas, a tak začala vřeštět stejně jako Idir, jehož šaty nyní hořely a stoupal z nich štiplavý zápach. Vrávoravě vstal a zdravou rukou se divoce oháněl po plamenech, ale zakopl, ztratil rovnováhu a padl směrem k podstavci. Hlavou udeřil do sochy Baala a srazil ji ze skříně generátoru na zem, kde se rozbila.

Bourne vstal a rozběhl se k Idirovi, toho však už zcela pohltil lačný oheň, který nepustil blíž. Vzduchem prostoupil odporný zápach pečeného masa spolu se zlověstným tikáním časovacího zařízení odpočítávajícího tři minuty života, které jim zbývaly.

Arkadin máchl paží dokola a vystřelil, ale Bourne skočil za Idira a sprška střel ho minula. Pochodně ležící na zemi rychle dohořívaly. Bourne jednu z nich shrábl a rozběhl se ke dveřím do chodby. V úkrytu pak vytáhl pistoli. Chystal se opětovat palbu, když zahlédl Arkadina, jak klečí na zemi a prohrabává sutiny rozbité sochy. Vylovil z nich paměťovou kartu, očistil ji, vstal a zasunul ji do příslušné zdířky v notebooku.

„Leonide, nechte toho,“ křikl Bourne. „Ten počítač je falešný.“

Nedostal žádnou odpověď, a tak znovu na Arkadina zavolal, tentokrát naléhavějším tónem. „Máme jen dvě minuty na to, abychom se odsud dostali.“

„To nám chtěl Idir namluvit.“ Arkadin byl jako smyslů zbavený. „Proč by nám říkal pravdu?“

„Protože se bál o život syna.“

„V zemi slepých není důvod mluvit pravdu,“ odsekl Arkadin.

„Leonide, no tak! Nechte toho! Zbytečně ztrácíte čas.“

Bourne se však žádné reakce nedočkal. Když pak strčil hlavu do komory ve tvaru pětiúhelníku, Arkadin na něj vystřelil. Pochodeň, kterou držel v ruce, už jen dýchavičně prskala: neklamné znamení, že brzy definitivně dohoří. Bourne se tedy rozběhl chodbou stejnou cestou, kterou sem přišli. V její polovině pochodeň zhasla. Odhodil ji stranou a pokračoval dál. Vizuální paměť ho neomylně vedla k točitému schodišti.

Začal závod s časem. Podle odhadu měl necelé dvě minuty na to, aby se dostal z domu. Pak trhavina C4 exploduje. Vyběhl po schodech, nahoře však panovala naprostá tma a dveře byly zavřené.

Vrátil se tedy dolů, popadl jinou pochodeň, zapálil ji a vyrazil zpátky do schodů. Dvacet promarněných vteřin. Zbývala minuta a půl. Nahoře pozvedl pochodeň ke dveřím. Neměly žádnou kliku a jejich hladký povrch nenarušoval dokonce ani zámek. Nějak se ale odtud přece musí dát dostat! Předklonil se a přejel konečky prstů kolem okraje, kde se dveře stýkaly se zárubní. Nic. Klekl si a začal zkoumat práh. Po chvíli objevil čtvereček, který pod tlakem jeho prstu povolil. Uskočil; dveře se otevřely. Měl něco přes minutu, aby našel cestu z kruhového bludiště a vyběhl z hlavních dveří.

S pochodní nad hlavou pospíchal točitou chodbou. Elektrická světla zhasla, když Idir otočil vypínačem a odpojil generátor. Bourne se v jednu chvíli zastavil, protože měl pocit, že uslyšel za zády ozvěnu kroků. Nebyl si tím však jistý, a tak zase spěchal dál a po spirále se stále víc vzdaloval od jádra domu.

Prošel jedněmi otevřenými dveřmi, pak druhými a ocitl se v poslední chodbě. Ještě třicet vteřin. A náhle se před ním vynořily hlavní dveře. Došel k nim a vzal za kliku. Dveře se však nepohnuly. Opřel se do nich, ale bezvýsledně. Zaklel pod vousy, otočil se a zadíval se do chodby bez oken a bez dveří. „Všechno v tom domě je iluze,“ řekla mu Tanirt. „To je ta nejlepší rada, kterou vám můžu dát.“

Dvacet vteřin.

Když vykročil kolem vnější zdi, ucítil ve vlasech závan vzduchu. Žádné větrací otvory tam nebyly, tak odkud vycházel? Přejel rukou po stěně, kterou pokládal za obvodový plášť domu. Poklepával na stěnu klouby a napínal uši, jestli neuslyší nějaký podezřelý zvuk. Byla však pevná. Postupoval tedy zpátky do chodby.

Patnáct vteřin.

Vtom se zvuk náhle změnil. Zněl nějak dutě. Bourne ustoupil, vymrštil nohu a kopl patou do zdi. Noha mu prošla na druhou stranu! Kopl podruhé. Deset vteřin. To nestihne. Strčil do rozeklané díry pochodeň a zapálil ji. Plameny začaly olizovat malbu i desku, jež se za ní skrývala. Bourne pustil pochodeň, zakryl si hlavu rukama a proskočil ven.

Převalil se po ulici, pak se vztyčil a utíkal, co mu síly stačily. Dům se náhle vzedmul a rázová vlna exploze zvedla Bournea ze země a vrhla ho proti zdi protější budovy.

Strašlivá rána ho úplně ohlušila. Vyškrábal se na nohy, vrávoral kolem zdi a vrtěl hlavou. Uslyšel křik. Někdo volal jeho jméno. Poznal Sorayin hlas a pak viděl, jak k němu běží. Badis s ní nebyl.

„Jasone! Jasone!“ Doběhla k němu. „Jsi celý?“

Kývl, ale ona si ho prohlédla a hned ze sebe shodila kabát. Strhla si z košile rukáv a ovázala mu krvácející ruce.

„Kde je Badis?“

„Když dům vybuchl, pustila jsem ho.“ Vzhlédla k němu. „Otec?“

Bourne zavrtěl hlavou.

„A Arkadin? Obešla jsem barák a nikde jsem ho neviděla.“ Bourne se ohlédl zpět po zuřících plamenech. „Nechtěl opustit ten počítač s prstenem.“

Soraya dokončila ovazování a oba se zadívali na hořící trosky, které zbyly z toho zdánlivě nedobytného domu. Ulice byla opuštěná. Scénu jistě pozorovaly stovky očí, držely se však v ústraní. Po vojácích Severus Domna nebylo ani památky. Bourne pochopil proč. Na druhém konci ulice stála Tanirt s úsměvem Mony Lisy na rtech.

Soraya pokývala hlavou. „Myslím, že Arkadin konečně dostal, co chtěl.“

Bourne si pomyslel, že to snad bude pravda.

31

„Neříkal jsem vám, že nechci nikoho vidět?“ zavrčel Peter Marks podrážděně.

Byla to výčitka, ne otázka. Zdravotní sestřička Elisa, jež se o něj starala od chvíle, kdy ho přijali do vojenské nemocnice Waltera Reeda, se však nenechala vyvést z míry. Marks ležel v posteli s ovázanou nohou, která bolela jako čert. Odmítl všechny tišicí prostředky, na což měl právo, ale tím si obdiv Elisy bohužel nezískal. To mu bylo líto, jelikož byla moc hezká, a navíc chytrá.

„Pro jednou byste snad mohl udělat výjimku.“

„Jestli to není Shakira nebo Keira Knightleyová, nemám zájem.“

„To, že jste se dostal do naší nemocnice, vám ještě nedává právo chovat se jako tvrdohlavé děcko.“

Marks naklonil hlavu. „Fakt? Tak si sem pojďte lehnout, ať vidíte, jaké to je.“

„Ale musíte mi slíbit, že mě nebudete obtěžovat,“ odpálila ho se čtveráckým úsměvem.

Marks se zasmál. „No dobře, tak kdo to je?“ Měla zvláštní dar – vždycky mu zlepšila náladu.

Přistoupila k němu, načechrala mu polštář a pak mechanicky nadzvedla horní polovinu postele. „Chci, abyste se mi posadil.“

„Mám poprosit?“

„To by bylo fajn.“ Usmála se ještě víc. „Jen mě přitom neposlintejte.“

„Neberte mi drobné radosti, mám jich tady tak málo.“ Nadzvedl se na posteli a ušklíbl se. „Ježíšikriste, mě bolí prdel.“

Teatrálně se hryzla do rtu. „Ponížila bych vás ještě víc, ale vy mi to strašně usnadňujete.“ Vykročila, vzala z nočního stolku kartáč a učesala ho.

„Proboha, kdo to je?“ zeptal se Marks. „Prezident nebo co?“

„Těsně vedle.“ Eliza zamířila ke dveřím. „Ministr obrany.“

Co po mně může Bud Halliday chtít? pomyslel si Marks.

Do dveří však vstoupil Chris Hendricks. Marksovi div nevypadly oči z důlků. „Kde je Halliday?“

„Také vám přeji dobré ráno, pane Marksi.“ Hendricks mu potřásl rukou, přisunul si židli a usedl vedle postele, aniž by si svlékl kabát.

„Promiňte, pane ministře, dobrý den,“ vykoktal ze sebe Marks. „Já jsem… Asi bych vám měl pogratulovat.“

„Snad je k čemu.“ Hendricks se usmál. „Tak jak se cítíte?“

„Brzy budu jako rybička,“ odvětil Marks. „Vzorně se tu o mě starají.“

„O tom nepochybuji.“ Hendricks složil ruce do klína. „Pane Marksi, mám málo času, takže přejdu rovnou k věci. Zatímco jste byl na cestách, Bud Halliday odstoupil z funkce. Oliver Liss je ve vězení a ven se asi jen tak nedostane. Váš přímý nadřízený Frederick Willard je po smrti.“

„Cože? Jak se to stalo?“

„To je téma na jindy. Podstatné je, že vzhledem k poslednímu vývoji vzniklo na vrcholu pyramidy, nebo alespoň na jednom z jejích čelných míst mocenské vakuum.“ Hendricks si odkašlal. „Stejně jako příroda, i tajné služby vakuum nenávidí. S velkou nelibostí jsem sledoval systematické ničení CIA, pro kterou jste dřív pracoval. Líbí se mi, čeho vaše kolegyně dosáhla s Týfónem. Tajná organizace s muslimským personálem zaměřená proti islámským radikálům mi v současné době připadá jako ideální řešení našeho největšího problému. Týfón bohužel patří pod CIA, která se ovšem bude dlouho vzpamatovávat z minulých otřesů, a já nechci marnit čas.“ Nahrbil se dopředu. „Proto bych rád, abyste se postavil do čela obnoveného programu Treadstone, který převezme úkoly Týfónu. Budete podléhat přímo mně a panu prezidentovi.“

Marks se zachmuřil.

„Nezdá se vám něco, pane Marksi?“

„Všechno. Za prvé, jak jste se o Treadstonu vůbec dozvěděli? A za druhé, jestli jste do Týfónu opravdu tak zamilovaný, proč jste nekontaktoval jeho bývalou ředitelku Sorayu Mooreovou?“

„Kdo říká, že jsem to neudělal?“

„Odmítla vás?“

„Podstatné je, jestli máte zájem.“

„Samozřejmě, že mám, ale chci vědět, co je se Sorayou.“

„Pane Marksi, věřím, že se stejnou nedočkavostí, s jakou kladete otázky, se odsud chcete dostat ven.“ Hendricks vstal, přešel ke dveřím a otevřel. Kývl a dovnitř vstoupila Soraya.

„Pane Marksi,“ pokračoval ministr Hendricks, „s potěšením vám představuji vaši kolegyni na ředitelském postu.“ Když Soraya přistoupila k posteli, dodal: „Vy dva si jistě máte co říct, například můžete probrat organizační záležitosti, takže mě prosím omluvte.“

Vyšel z pokoje a zavřel za sebou tiše dveře. Marks se Sorayou mu nevěnovali sebemenší pozornost.

„Koho to sem čerti nesou?“ Deron přišel Bourneovi otevřít, a když host vstoupil, mocně ho objal. „Člověče, to je taky dost, že se ukážeš. Vždycky se vypaříš jako pára nad hrncem.“

„To je účel.“

Pak Deron sklopil zrak k Bourneovým ovázaným rukám. „Co se ti kurva stalo?“

„Něco mě chtělo sežrat, ale já se nedal.“

Deron se zasmál. „Tak to je super. Pojď dál.“ Zavedl Bournea do svého domu v severovýchodním Washingtonu. Deron byl vysoký, štíhlý a pohledný muž s pletí v barvě světlého kakaa. Mluvil s úsečným britským přízvukem. „Dáš si něco k pití nebo k jídlu?“

„Promiň, kamaráde, ale nemám čas. Večer letím do Londýna.“

„No tak to bych pro tebe měl jeden perfektní pas.“

Bourne se zasmál. „Díky, ale tentokrát ho nepotřebuju. Přišel jsem si pro tu věc.“

Deron se otočil a upřel na něj pohled. „Ale že to trvalo.“

Bourne se usmál. „Konečně jsem pro ni našel vhodný domov.“

„Paráda. Bezdomovci jsou k politování.“ Deron odvedl Bournea rozlehlým domem do svého studia, kde to vonělo olejovými barvami a terpentýnem. Na dřevěném stojanu se vyjímalo plátno. „Prohlídni si moje poslední dílo,“ řekl a zmizel v jiném pokoji.

Bourne obešel obraz a zadíval se na něj. Byl téměř dokončený a doslova mu vyrazil dech. Zachycoval ženu v bílých šatech, která se slunečníkem v ruce kráčela vysokou trávou. Zpovzdáli ji toužebně sledoval malý chlapec, možná syn. Podání světla bylo naprosto mimořádné. Bourne přistoupil blíž a pozorně studoval tahy štětce, jež dokonale odpovídaly stylu Claudea Moneta, jenž v roce 1875 namaloval originál La Promenade.

„Co tomu říkáš?“

Bourne se otočil. Deron se vrátil s vyztuženou aktovkou. „Nádhera. Snad dokonce lepší než originál.“

Deron se zasmál. „To snad ne, člověče!“ Podal Bourneovi aktovku. „Tady to máš. Je v cajku.“

„Díky, Derone.“

„Ale byla to makačka. Padělám obrazy a pro tebe pasy, víza a tak dál. Ale počítač? Abych řekl pravdu, to pouzdro z kompozitu mi dalo pořádně zabrat. Nevěděl jsem, jestli je ta kopie stoprocentně věrná.“

„Odvedl jsi skvělou práci.“

„Další spokojený zákazník,“ zasmál se Deron.

Vykročili domem zpátky.

„Jak se má Kiki?“

„Pořád stejně. Odjela na šest týdnů do Afriky a snaží se pomáhat místním. Je mi tu bez ní smutno.“

„Měli byste se vzít.“

„Budeš první, kdo se o tom dozví, starouši.“ Došli k východu. Deron podal Bourneovi ruku. „Nechystáš se někdy do Oxfordu?“

„A víš, že jo?“

„Tak moji alma mater pozdravuj.“

„Spolehni se.“ Bourne otevřel dveře. „Díky za všechno.“

Deron jen mávl rukou. „Zlom vaz, Jasone.“

Bourne seděl v nočním letadle do Londýna a zdálo se mu, že je na ostrově Bali, stojí u chrámu Pura Lempuyang a dívá se dolů branou, za níž se rýsuje hora Agung. V tom snu viděl Holly Marii. Pomalu přecházela zprava doleva před posvátnou horou. Bourne se k ní rozběhl a zachytil ji dřív, než se zřítila ze strmých kamenných schodů a zabila se. Držel ji v náruči a podíval se jí do tváře. Byla to Tracyina tvář.

Tracy se zachvěla a on uviděl zubatý střep skla, na který se napíchla. Po dlaních a rukou mu stékala krev.

„Co se to děje, Jasone? Já přece ještě nemám umřít.“

Tím snem se však nerozléhal Tracyin hlas. Patřil Scarlett.

Londýn ho uvítal neobvykle jasným a svěžím ránem. Chrissie si vymínila, že ho na letišti Heathrow vyzvedne. Čekala na něj hned za bezpečnostní kontrolou. Když ji políbil na tvář, usmála se.

„A zavazadla?“

„Mám jen příruční,“ odpověděl Bourne.

Zavěsila se do něj a řekla: „Mám radost, že tě zase vidím. Scarlett už se na tebe moc těší. Když jsem jí řekla, že přijedeš, byla u vytržení. Zajdeme v Oxfordu na oběd a pak ji vyzvednu ze školy.“

Vykročili k parkovišti a nastoupili do jejího otlučeného range roveru.

„Všechno při starém,“ řekla se smíchem. „Jak Scarlett přijala zprávu o tetě?“

Chrissie vzdychla a rozjela se. „Tak, jak se dalo čekat. Celý den byla úplně mimo. Nedařilo se mi ji utišit.“

„Děti něco vydrží.“

„To je jediné štěstí.“ Když se vymotala z areálu letiště, vjela na dálnici.

„Kde Tracy leží?“

„Pohřbili jsme ji na jednom starém hřbitově u Oxfordu.“

„Rád bych tam hned zajel, jestli to nevadí.“

Letmo se na něj podívala. „Vůbec ne.“

Cesta do Oxfordu utekla rychle a v tichosti. Bourne i Chrissie se pohroužili do vlastních myšlenek. V Oxfordu se zastavili v květinářství. Před hřbitovem vystoupili a Chrissie ho vedla mezi řadami náhrobků, občas velice starých, směrem k rozložitému dubu. Svěží východní vítr jí čechral vlasy. Když nakonec Bourne přistoupil k Tracyinu hrobu, mírně poodstoupila.

Chvíli jen tak stál a poté položil pod náhrobní desku kytici bílých růží. Chtěl si ji uchovat takovou, jakou ji viděl onoho večera před smrtí. Chtěl si uchovat jen jejich důvěrné chvilky. Tím nejdůvěrnějším okamžikem mezi nimi však byla paradoxně její smrt. Věděl, že nikdy nezapomene na to, jak mu po rukou stékala její krev. Zvedla k němu oči. Tolik chtěl zadržet život, který z ní nenávratně vyprchával. Slyšel její šepot a zakalil se mu zrak. V očích ho pálily slzy, které však nepřetekly ven. Kdyby tak mohl znovu cítit její dech.

Pak ho Chrissie vzala kolem ramen.

Scarlett se odpoutala od hloučku spolužáků a vběhla mu do náruče. Zvedl ji do výšky a zatočil se s ní.

„Byla jsem tetě Tracy na pohřbu,“ řekla Scarlett se strašlivou dětskou vážností. „Škoda, že jsem ji neznala víc.“

Bourne ji pevně objal. Pak všichni společně nastoupili do auta a na jeho žádost vyrazili ke Chrissiinu kabinetu v koleji Dušiček, velké čtvercové kanceláři s okny s výhledem na starý univerzitní park. Vonělo to tam letitými knihami a kadidlem.

Zatímco se Bourne a Scarlett posadili na pohovku, kde Chrissie obvykle známkovala práce studentů, ona uvařila čaj.

„Co máš v té aktovce?“ zeptala se Scarlett.

„Uvidíš,“ odpověděl Bourne.

Chrissie přinesla čajový servis na starožitném podnose s černým smaltem. Bourne trpělivě čekal, až nalije čaj, ale Scarlett sebou šila, dokud jí matka nedala sladkou sušenku.

„A teď mi hezky pověz, o co tady jde,“ řekla Chrissie, když si přitáhla židli.

Bourne si položil aktovku na klín. „Mám pro tebe dárek k narozeninám.“

Chrissie se zamračila. „Narozeniny mám až skoro za pět měsíců.“

„Můžeš to brát tak, že ti ho dávám dopředu.“ Odemkl aktovku, otevřel přezky a vytáhl přenosný počítač, který pak položil na stůl vedle čajového servisu. „Pojď si ke mně sednout,“ vybídl ji.

Chrissie vstala a přesunula se na pohovku, zatímco Bourne otevřel notebook a zapnul jej. Během letu do Londýna nezapomněl nabít baterie. Scarlett se posadila na kraj gauče, aby lépe viděla.

Počítač nabíhal a monitor hrál všemi barvami.

„Scarlett, máš ten prsten, který jsem ti dal?“

„Nosím ho pořád u sebe.“ Scarlett ho vylovila. „Musím ti ho vrátit?“

Bourne se zasmál. „Dal jsem ti ho a myslel jsem to vážně.“ Pozvedl ruku. „Jen na moment.“

Vzal si prsten a vložil jej do příslušné zdířky. Tohle byl notebook, který na příkaz Alexe Conklina ukradl Hollyinu strýci Džalalu Essaiovi. Neodevzdal jej, protože odhalil, co se v něm ukrývá, a bylo to tak závažné zjištění, že se mu nechtělo počítač vrátit Treadstonu nebo někomu z tajných služeb. Místo toho požádal Derona, aby vyrobil falešný notebook. Když pak jednou doprovázel Holly na cestě do Mexika, seznámil se s drogovým bossem Gustavem Morenem a dovolil, aby falešný počítač padl do jeho rukou. Tímto způsobem se Bourne vyhnul Conklinovu podezření, že si počítač nechal.

Podobným způsobem Bourne vyměnil pravý Šalamounův prsten za ten, který Marks sebral zabijákovi v Londýně. Skutečnost, že Scarlett Marksův prsten našla, když Markse postřelili, poskytla Bourneovi dokonalou zástěrku pro zmíněnou záměnu. Správně předpokládal, že Šalamounův prsten u ní bude v mnohem větším bezpečí než u něj.

Oba kusy do sebe dokonale zapadly. Záhadný nápis vyrytý na vnitřní straně prstenu odemkl tajný soubor na harddisku počítače. Byl ve formátu PDF a obsahoval dokonalou repliku jakéhosi starověkého hebrejského textu.

Chrissie se předklonila. „Co to je? Vypadá to jako… nějaké instrukce?“

„Vzpomínáš si na debatu, kterou jsme vedli s profesorem Gilesem?“

Podívala se na něj. „Když už o něm mluvíš, včera si pro něj přišli agenti MI6 a odvedli ho.“

„Za to asi tak trochu můžu já,“ řekl Bourne. „Ctihodný pan profesor totiž patřil ke skupině, která nám nadělala tolik problémů.“

„To znamená, že…?“ Její pohled se vrátil ke starodávnému textu. „Panebože, Jasone, nechceš snad tvrdit…“

„Podle tohoto souboru je zlato krále Šalamouna zakopáno v Sýrii.“

Chrissie cítila čím dál silnější vzrušení. „V Ugaritu, někde na hoře Casius nebo v okolí, kde údajně žil bůh Baal.“ Když došla na konec textu, zachmuřila se. „Ale kde přesně? Ten text není úplný.“

„Bohužel,“ přitakal Bourne a myslel na paměťovou kartu, kterou Arkadin našel v rozbité Baalově soše. „Poslední kousek chybí. Mrzí mě to.“

„To nemusí.“ Otočila se a pevně ho objala. „Panebože, tomu říkám parádní dárek.“

„Jestli je to pravda a najdeš zlato krále Šalamouna.“

„Ne, tenhle text má sám o sobě obrovskou cenu. Je to doslova studnice informací, která nám pomůže osvětlit, co z pověstí o dvoře krále Šalamouna je pravda a co jsou smyšlenky. Ani nevím, jak ti mám poděkovat.“

Bourne se usmál. „Dej to sestřiným jménem jako dar univerzitě.“

„Myslíš? No jasně! To je vynikající nápad! Díky tomu mi bude blíž a stane se taky součástí Oxfordu.“

Spokojeně vzdychl. Vzpomínka na Tracy už náhle nebyla tak bolestná. Teď na ni mohl myslet ve všech jejích podobách a neutápět se přitom v žalu.

Vzal Scarlett kolem ramen. „Víš, o tenhle dárek se zasloužila tvoje teta.“

Holčička k němu vzhlédla s očima navrch hlavy. „Opravdu?“

Bourne přikývl. „Budu ti o tom vyprávět. Uvidíš, jak moc byla statečná.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai