Druhá kůže

Eric Van Lustbader

(1998)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Druhá kůže je poslední ve volné řadě novel o Nicholasu Linearovi - Ninja, Miko, Kaišó a Plovoucí Město. Na scénu znovu vstupuje i Mikio Okami - Kaišó, tedy bos bosů Jakuzy. Ústřední dějovou osu napínavého příběhu tvoří bj mafiánských gangů o převratný vynález spojovací techniky "Cybernet", vraždy rituálním pěstním nožem a ve finále i úsilí o získání zásadního vlivu na ekonomiku v globálním měřítku. Autor tradičně střídá lokality od Japonska a Spojených států až po tetrospektivní návraty do válečné reality Jihovýchodní Asie. Hluboká znalost orientálního myšlení charakterizující všechna Lustbaderova díla vyniká i v této novele.

Eric van Lustbader

Druhá kůže

© by Eric Van Lustbader 1995 First published by Simon & Schuster Inc. © Translation by Tomáš Hrách © Illustration by Václav and Šimon Kubec © 1998 Nakladatelství Armex Praha

ISBN 80-902283-6-4

Poděkování

Nejprve bych rád vyjádřil svou vděčnost

Frankovi Panicovi

Frankovi Caponemu za poskytnuté informace o Ozone Parku

a východním New Yorku

Virgilovi Englandovi za konstrukci Mickovy pěstní dýky

a Jimovi Schmidtovi za jeho učený traktát

o damascénské oceli.

Všechny duše možná přitahuje k pravdě

nějaký obrovský magnet, anebo snad život sám

krmí své mladé moudrostí.

„Neustálá touha“, k.d.lang/Ben Mink

Až do smrti si člověk nemůže být jist

svou odvahou.

Jean Anouilh

Mrtví mohou tančit

Čas je jako bouře,

v níž jsme všichni zbloudili.

William Carlos Williams

Tokio

„Po čem jsi vždycky toužila?“

Mick Leonforte se zadíval přes stůl na vysokou, elegantní ženu, která tu před ním nehnutě seděla a pomalu pokuřovala tenký černý doutník. Giai Kurtzová byla Vietnamka a pocházela z jedné z nejpřednějších saigonských rodin. Byla samozřejmě vdaná. Ovšem právě v tom spočívala část celého kouzla. Kdyby byla svobodná a nikoho neměla, nepřipadala by mu zdaleka tak žádoucí. Navíc patřila k tomu typu žen, na jaké si Mick potrpěl od doby, kdy před více než dvaceti lety přibyl do Asie. A pokud měl být zcela upřímný, potrpěl si na ně i předtím.

S pohledem upřeným na tu ostře řezanou tvář s vysokými lícními kostmi, dokonalou pleť týkové barvy a těžkou hřívou modročerných vlasů začínal chápat, že tohle mimořádné stvoření – nebo nějaké podobné – ho pronásledovalo ve snech ještě v dobách, kdy neměl o nějaké Asii ani ponětí. Nebylo divu, že když sem přijel válčit, už se mu nechtělo domů. Vietnam byl jeho domovem.

„Povídej,“ vyzval ji a v koutcích úst se mu objevil náznak úsměvu. „Stačí říct a máš to mít.“

Žena pokuřovala, lenivě vypouštěla z pootevřených rtů šedohnědý dým a člověk, který se v Asiatech nevyznal tak dobře jako Mick, by možná ani nepostřehl kovový záblesk strachu v jejích bezedných očích.

„Víš, co chci,“ prohlásila nakonec.

„Dám ti cokoliv,“ odvětil Mick, „kromě tamtoho.“

Seděli v zastrčeném boxu módního francouzského restaurantu Pull Marine v luxusní čtvrti Roppongi, který Mick financoval. Restaurace patřila k celé řadě vzkvétajících podniků, legálních i jiných, rozesetých po celé Asii, které mu říkaly pane. Mick měl podíly v mnoha takových firmách, o nichž se svému zesnulému a neoplakávanému partnerovi Rockovi ani slůvkem nezmínil.

„Chci tebe.“

Ne, pomyslel si, tohle chci já. Nebo aspoň chci, abys to tak cítila.

„Mne už máš,“ ujistil ji a rozhodil pažemi. „Vidíš?“

Na druhém konci místnosti švitořila na kost vyhublá Vietnamka písně Jacquese Brela, plné melancholie a černých plachet smrti. Brelův hluboký smutek působil v jejím podání jako otevřené rány války a její melodický hlas pronikal sálem mezi tlumeným osvětlením.

„Víš, co myslím. Chci, abychom byli spolu pořád.“

„Jenže já tady pořád nebudu,“ namítl s důrazem na každé slovo.

Zpěvačku doprovázel kytarista a hráč na syntezátor, jehož nástroj občas zaburácel jako kostelní varhany. Ten zvuk Mickovi připomněl historky o Johance z Arku, které mu vyprávěl jeho otec. Ať už to byly legendy nebo ne, Mick si je zapamatoval; možná proto, že tvořily tak nedílnou součást otcova světonázoru: světci jako bojovníci za spravedlivou věc byli hlavním námětem podvědomých myšlenek Johnnyho Leonforta.

„V tom případě tě budu následovat všude tam, kam půjdeš.“ Zatáhla z doutníčku. „Nic jiného nechci.“

Mick se nadlouho přemítavě zahleděl do jejích temných očí. „Dobrá,“ souhlasil nakonec. Usmála se a mezi jejími zralými rty se prodral pramínek kouře.

Restaurace byla kouskem Saigonu zasazeným doprostřed Tokia, přesněji řečeno odrazem na odiv stavěné saigonské atmosféry změn a nové prosperity. Stěny pokryté pozlátkem se leskly a na podlaze z černého mramoru se zrcadlila temně modrá stropní klenba. Svíčky na stolech vydávaly vůni podobnou chrámovému kadidlu. Na jedné stěně visela stylizovaná tradiční vietnamská maska z karmínového laku, zalitá chladným namodralým světem bodových reflektorů.

Na elegantně oblečené číšníky dozírala Honniko, blondýna ve zlaté saténové blůze bez ramínek a těsné sukni ze surového hedvábí, která jí spadala až ke kotníkům. Mluvila plynně francouzsky a japonsky. Uměla i vietnamsky a o její autoritě se nedalo pochybovat. Obvykle by touto noční dobou dělala na každého dojem svou nepředstíranou vřelostí, s níž vítala hosty a zkušeně je usazovala ke stolkům ozářených svíčkami, avšak dnes stála bez hnutí za svým bronzovým stupínkem a přivřenýma očima pozorovala zpěvačku. Po pravdě řečeno neměla na práci nic jiného, neboť ten párek v druhém rohu sálu byli její jediní hosté. Vchod do restaurace v patře za jejími zády byl zamčený a úzké skleněné tabulky dveří zakrývaly krajkové záclony. Za skleněnou bublinou terasy zářila světla Roppongi jako sprška démantů.

Číšník s nezaujatým výrazem lékaře před ně postavil talíře se zapečenými rybami a mísu s neloupanými tygřími krevetami v lahodné česnekové a smetanové omáčce.

Mick beze slova sáhl po vidličce, kdežto Giai kouřila dál. „Ráda bych věděla, jestli to myslíš vážně,“ prohodila.

Začal jíst s chutí člověka, který se už dlouho nedostal k pořádnému jídlu. Giai ho sledovala a poklepávala o sebe dlouhými nehty nalakovanými stejnou barvou jako okolní stěny. Cvak-cvak. Cvak-cvak. Jako hmyz bojující s okenicí.

„Jez. Copak nemáš hlad?“ vybídl ji Mick, i když jeho tón naznačoval, že je mu úplně jedno, zda mu odpoví nebo ne. „Já osobně mám pocit, jako bych týden nejedl.“

„Ano,“ připustila po chvíli. „Tvůj apetit znám až moc dobře.“ Pozorně si ho prohlížela – anděla či ďábla. Viděla muže s ostře řezaným, okouzlujícím obličejem, jemuž vévodil mohutný římský nos a podivné šedooranžové oči, které mu dodávaly zuřivé, skoro zvířecí vzezření. Prokvetlé vlasy měl dlouhé a na bradě mu rostl pečlivě zastřižený plnovous. Byla to tvář rozeného velitele, zastánce radikální filozofie a zároveň strážce těch nejtemnějších záhad, jehož obrazoboreckým přístupem ke světu nemohlo otřást nic.

„Kde to máš?“ zeptala se a jen s největším vypětím sil se jí podařilo udržet hlas v klidu. „Ukaž mi to.“

Samozřejmě věděl, co má na mysli. „Jak víš, že to mám u sebe?“ Zasunul si do úst krevetu a zakousl se do ní.

„Znám tě.“ Chtěla si zapálit další doutník, ale položil jí dlaň na ruku a doutník jí vzal. Vyděšeně mu pohlédla do očí a ramena jako by se jí otřásla. Krátce přikývla, uchopila vidličku a poslušně se pustila do jídla. Jedla však mechanicky, bez nejmenší chuti. Mick litoval, že si jeho společnice dává takový pozor; nemohl se pokochat pohledem na pohyb jejích rovných bílých zubů.

Cítil, že se na ty zuby potřebuje podívat, a tak zpod stolu vytáhl svou dýku a podržel ji šikmo před sebou, až se světlo svíčky zalesklo na černém ostří z damascénské oceli.

Giai ztuhla, ruka se jí zastavila na půli cesty k ústům a vlákna rybího masa jí propadávala mezi hroty vidličky. Nozdry se jí rozšířily jako zvířeti, které ucítilo pižmo kořisti.

„To je ono?“ Pochopitelně věděla, že tomu tak je. Byla to podivná zbraň: zápěstí mu kryl bronzový plát vytepaný do podoby lotosového listu se zasazenou rukojetí a dvěma úzkými, zlověstně vyhlížejícími čepelemi, které jako by vyrůstaly přímo ze středu jeho zaťaté pěsti.

„Je pečlivě utřená.“ Mávl jí dýkou před očima. „Namočená do láhve Château Talbot ’70, jeho oblíbeného ročníku. Nemyslíš, že se to hodí?“

Otřásla se a škubla rameny, ovšem na tváři se jí neobjevil ani náznak odporu. Naopak: oči jí žhnuly a rty měla stále pootevřené.

„Ano,“ připustila tiše, i když nebylo jasné, na co odpovídá. „Včera večer jsme ho vypili celou láhev. Naše páté výročí jsme oslavili tím, že mi první doušek vysál z pupku. Ležela jsem na koberci a silou vůle jsem se držela, abych se nepozvracela. Chytila jsem ho za vlasy, myslel si, že samou vášní. A celou tu dobu jsem myslela…“

Odtrhla oči od dýky a upřela na Micka ten nejdůvěrnější pohled, obvykle vyhrazený jen pro pohlavní styk. „Představovala jsem si, že v dlani drtím jeho srdce.“

„Jasně, byl to hajzl,“ souhlasil Mick. „Chtěl mě vzít u huby při tom kšeftu s TransRim CyberNetem. Připadal si jako chytrák, když se schovával za armádou prostředníků a právníků, jenže ti všichni jsou mi zavázáni nebo se mě bojí, a tak mi ho předhodili, můžu říct, že docela s radostí, jak se jim ulevilo.“ Pokrčil rameny. „Jenže tak už to v Saigonu chodí: vliv, styky, peníze – člověk nic jiného nepotřebuje, ale dá práci, než něco z toho sežene.“ Obrátil ruku a zabodl špičky ostří své dýky do stolu. Zpěvačka i vedoucí restaurace nehnuly ani brvou. „Když má člověk získat to, po čem touží, musí prolévat krev – nemám pravdu, Giai? Taková už je Asie. Život tu nestojí ani za kilo rýže, copak tě to neučili už od kolíbky?“

Giai upírala zrak na chvějící se dýku, jako by to byla zmije připravená k útoku. Z výrazu její tváře se nedalo vyčíst, jestli její nesmírnou moc ctí, či zda jí pohrdá. Celá zčervenala a nad horním rtem se jí objevily kapky potu.

„Zabil jsi ho sám, že?“

„Ne, Giai, to tys ho zabila.“

„Já? Nic jsem neudělala.“

Chvíli ji mlčky pozoroval. „Zvláštní. Mám pocit, že tomu skutečně věříš. Jenže pravda je jiná. Sedíš pěkně stranou, roztahuješ nohy a necháváš svoje pohlaví, aby vydávalo rozkazy, jako by mělo svou vlastní vůli a jako bys ty sama za tato rozhodnutí o životě a smrti nenesla žádnou odpovědnost.“

„Pohled na smrt se mi hnusí,“ zašeptala ochraptěle. Oči se jí rozostřily a upřely se na místo někde nad jeho levým ramenem. Mick pochopil, že tam vidí obrazy minulosti. „Od té doby, co jsem našla matku na podlaze jejího pokoje… Tolik krve…“ Krátce, syčivě se nadechla. „Měla vyhřezlá střeva, vypadalo to jako klubko hadů.“ Zaostřila oči a vrhla na něj vyčítavý pohled. „Znáš to – ty to znáš. A přesto mě měříš svým vlastním metrem.“

Lehce se předklonil a jeho šedooranžové oči se zaleskly. „Nic jiného neumím, Giai. Není v tom nic osobního.“ Napíchl krevetu na vidličku. „Sněz si to. Ještě to vystydne.“

Teprve nyní se Giai pustila dychtivě do jídla. Několikrát se mohl potěšit pohledem na její drobné zuby, lesknoucí se za rty. Svým způsobem ho mrzelo, že je její manžel po smrti. Podstatná část jeho vzrušení, když se jí zmocňoval, pramenila z vědomí, že patří někomu jinému. Vzpomínal si, jak si ji na jednom večírku vzal v komoře: vyhrnul jí sukni, rukama jí tiskl pohupující se ňadra, znovu a znovu do ní narážel a naslouchal jejím sílícím vzdechům, zatímco její nafoukaný muž seděl na druhé straně zdi, nic netuše popíjel víno a domlouval obchody. Vzrušovalo ho, když mohl nasadit parohy člověku, který se ho pokoušel přelstít. A o tohle vzrušení nyní přišel. Smůla. Ovšem, uvažoval Mick, stejně už bylo načase pokročit dál. Vyžádal si to zásah Nicholase Linneara v Plovoucím městě.

Plovoucí město byla pevnost, městský stát skrytý v horách na severovýchodě Vietnamu, odkud Mick s Rockem řídili do té doby nevídanou mezinárodní síť obchodů se zbraněmi a drogami. Plovoucí město se však díky Nicholasu Linnearovi stalo obětí jaderného výbuchu a zbyla po něm jen vzpomínka. Mickovi na tom nijak zvlášť nezáleželo. Už několik měsíců před katastrofou věděl, že bude třeba přejít k další fázi, a potřeboval jen trochu postrčit, o což se Nicholas Linnear vrchovatou měrou postaral. Linnear pronikl do Plovoucího města a zabil Rocka. Nebýt jaderného výbuchu experimentální ruční zbraně známé pod názvem Plamen, určitě by se pokusil naložit stejně i s Mickem.

Mick se tehdy v Plovoucím městě setkal s Nicholasem poprvé tváří v tvář, a to setkání ho trochu zaskočilo. Připadal si, jako by rozmlouval s Nicholasovým otcem, legendárním plukovníkem Linnearem. Skoro jako by narazil na své druhé já – jak tomu jen Němci říkají? Aha, doppelgänger.

Mezi plukovníkem a Mickovým otcem, Johnnym Leonfortem, existoval zvláštní vztah, a stejná vazba nyní spojovala jejich syny, jenom Nicholas to ještě netušil. Sám Mick, když se o tom poprvé dověděl, tomu příliš nevěřil, a celé měsíce se marně snažil dokázat, že je to nesmysl. Jakmile se s tím ovšem smířil, změnila tato skutečnost celý jeho život, stejně jako měla v nepříliš vzdálené budoucnosti změnit i život Nicholase Linneara. Avšak Mick, který byl zvyklý hrát na jistotu, se rozhodl, že Nicholas se tohle všechno doví teprve tehdy, až se jemu, Mickovi, zlíbí.

Mick celé roky zkoumal život a osobnost plukovníkova syna, až měl pocit, že ho zná mnohem lépe než kteroukoli ze svých milenek. Když se však v Plovoucím městě setkali osobně, jeho představa o Nicholasovi splaskla jako mýdlová bublina. Skutečný Nicholas Linnear byl něčím víc, než si Mick původně myslel. Když se zadíval do jeho jasných hnědých očí, cítil, jak se mu ježí chlupy v zátylku. A právě v tomto okamžiku, kdy se jeho výzkumy a pravda sloučily v jeden celek, poznal, že osud tohoto muže je neoddělitelně spjatý s jeho vlastním.

V Nicholasovi Linnearovi našel Mick protivníka, jakého po celý svůj neklidný život hledal. Proto také zařídil, aby se Nicholasovi podařilo uprchnout z bambusové klece, do níž ho Rock uvrhl. Bylo mu jasné, že při konečném měření sil bude muset mít na své straně všechny výhody, chce-li překonat Nicholasovo Tau-tau, tajné vědění dávných nekromantů. Mick se mohl o síle Tau-tau přesvědčit na vlastní oči, když Nicholas přemohl stráže a zabil Rocka, obrovitého chlapa, který dokázal přechytračit a porazit všechny nebezpečné opiové barony ze Zlatého trojúhelníku na Šanské plošině v Barmě.

Ještě si vzpomínal, jak ujížděl z Plovoucího města v nákladním autě, v němž se svezl i Nicholas. (Jestlipak Nicholas díky svým schopnostem uhodl, že ten náklaďák řídí právě Mick?) Ještě viděl ve zpětném zrcátku raněného Rocka, jak míří Plamenem na Nicholase, a cítil mrazivý závan Tau-tau, když Nicholas silou vůle změnil dráhu rakety tak, aby mířila přímo vzhůru.

Brzy poté Nicholas seskočil z korby a vrhl se do burácejících vod vodopádu několik desítek metrů pod nimi. Pochopitelně nemohl tušit, že Mickův nákladní automobil je vyložený olovem a že se kromě toho stejně nacházejí mimo dosah ničivé síly Plamene, který tvořil prostor velikosti pouhých čtyř městských bloků. Plovoucí město zmizelo z povrchu zemského, ale Mick nezemřel a předpokládal, že i Nicholas zůstal naživu. Mick mu pomohl utéci z Rockovy klece a Nicholas zase přispěl k tomu, aby se Mick zachránil před zničujícím žárem Rockova posledního útoku.

V budoucnu je čekalo další setkání – den zúčtování, a Mick tušil, že k takovému osudovému střetu směřoval celý svůj život. Proto přijel do Tokia a pokud měl být k sobě naprosto upřímný, proto zde také nyní seděl s Giai Kurtzovou.

„Omluv mě,“ pravil a zvedl se z lavice. Cestou na záchod se otočil a podíval se na Giai, která dojídala krevety a používala své dlouhé, jemné prsty jako jídelní tyčinky. Sledoval ji, jak zasouvá nehet mezi hlavu a trup a rozlamuje krunýř. Potom se vydal krátkou chodbou k toaletám. Vymočil se a zkontroloval všechny kabinky, i když věděl, že tu nikdo není. Nakonec vytáhl mobilní telefon a zatelefonoval si.

„Půjdeme,“ prohlásil, když se vrátil ke stolu.

„Ty si nedáš moučník?“ podivila se Giai a upřela na něj své obrovské oči, které ho okouzlily už před patnácti měsíci, kdy ji poprvé spatřil na jedné recepci na velvyslanectví v Saigonu. Tyhle politické večírky bývají nesmírně nudné, pokud člověk nezná ty správné lidi, a Mick je znal všechny. Když se na ni informoval u japonského obchodního konzula, začal ji se soustředěnou posedlostí australského ovčáckého psa oddělovat od zbytku stáda. Její manžel, ruměný árijský blondýn z Kolína nad Rýnem, nejistý a arogantní ve své představě, že ví o jihovýchodní Asii první poslední, se zajímal jen o své kšefty. Mick měl dojem, že kdyby si to s Giai rozdal přímo na perském koberci pod jejich nohama, Rodney Kurtz by ani nemrkl. Nakonec to udělali v šatně. Když dosáhla orgasmu, shodila na zem křišťálovou mísu plnou mýdel ve tvaru srdíček.

„Později,“ odpověděl. „Teď ne.“

Natáhl k ní ruku. Chopila se jí a vstala. Cestou ke dveřím pokynul Honniko, blondýně ve zlaté blůze. Zpěvačka už dávno dozpívala, jinak by ji pozdravil také.

„Kam půjdeme?“

„Domů,“ odtušil. „Do Hoan Kiem.“

Napřímila se a pátravě na něj pohlédla. „Do mé vily? Celý den jsem tam nebyla.“

Pochopil, co má na mysli. „Neboj se,“ uklidňoval ji, zatímco ji odváděl pryč. „Už tam není.“ Usmál se. „A všechnu krev dávno setřeli.“

„Kde vlastně je?“

„To ani nechtěj vědět,“ řekl, když vycházeli ze dveří do nočního ruchu Roppongi. Okamžitě se ztratili v davu turistů a zdrogované mládeže. Micka napadlo, že už jen při pohledu na ně by se člověku mohla spustit krev z nosu. Potetované hlavy, vypálené značky na rukou a kovové ozdůbky napíchané do nosů, očních víček, jazyků, rtů a prsních bradavek vypadaly jako ze zlého snu. Všude se projevovaly známky společenského rozkladu. Těžce pracující rasy se s volným časem vyrovnávají jen stěží, jak říkal Friedrich Nietzsche. Což byl podle Micka také důvod, proč tolik obdivoval Japonce. Ale stačí se podívat, jak vypadají teď! Mátožní, znetvoření, groteskní jako zrůdy z nějaké pouťové atrakce.

Deštěm smáčené ulice vřely jakousi zvláštní hormonální svěžestí mládí. Po chodnících se valily davy lidí a přetékaly i do vozovky plné projíždějících aut. Ve vzduchu visel těžký závoj výfukových plynů, který dodával barevným neonům přízračný nádech. Výlohy se skvěly posledními výkřiky módy, přičemž některé v Mickovi vzbuzovaly dojem, že vůbec nemohou být určeny pro lidské tělo.

Na Roppongi-dóri zastavili taxi a odjeli do Giainy vily v chrámovém okrsku Asakusa. Hoan Kiem – Vrácený meč – byla krásná kuželovitá stavba z betonu a dřeva, prostornější než většina tokijských obytných domů. Její chladný, úhledný interiér dekoroval skvrnitý proutěný nábytek provedený v tom nejmondénnějším saigonském stylu. Zdálo se, že Kurtzovi se cítí podstatně lépe ve Vietnamu než tady v Tokiu. Za noci osvětlovaly místnosti bronzové lampy a za dne sluneční světlo pronikající širokými okenicemi. Z oken byl krásný výhled na řeku a na futuristický Flamme d’Or – stavbu z černého skla navrženou architektem Phillippem Starkem, jakýsi čtyřstěn zakončený podivným tvarem připomínajícím plamen, jemuž obyvatelé Tokia posměšně přezdívali „Zlaté hovínko“.

Když odemkla dveře a Mick je začal otvírat, Giai zaváhala.

„Říkal jsem ti, že tady není,“ zabručel Mick, prošel kolem ní, chytil ji za ruku a přetáhl ji přes práh. „Počkej, ukážu ti, kde se to stalo.“

„Ne!“ vykřikla a málem se mu vytrhla.

Zastavil se uprostřed toho, co bylo až do dnešní půlnoci hájemstvím Rodneyho Kurtze, a úlisně se na Giai zašklebil. Rozpřáhl ruce. „Tohle jsi přece chtěla, no ne?“

Giai na něj ponuře pohlédla. „Ty parchante. Ano.“

Přistoupil k prosklenému baru a vyndal z něj dvě broušené napoleonky. „Parchant nejsem já, zlato.“ Nalil dva pořádné panáky koňaku, otočil se a jednu sklenku jí podal. „Parchant byl tvůj manžel Rodney. Nevzpomínáš si?“ Ťukl si s ní a usrkl alkohol, zatímco z ní po celou dobu ani na vteřinu nespouštěl oči. Byl rád, když ji mohl vidět v takovém stavu: nervózní a trochu nejistou. Tyhle pocity ovšem s oblibou vyvolával v každém, s kým se setkal.

„Kolikrát jsem ti v noci volala, když mě ztloukl, znásilnil a poplival.“

„A pak ses k němu vždycky vrátila, aby ti to mohl udělat zase znovu.“

„Vždycky se omlouval. Kál se jako malé dítě.“

Mick zakryl své znechucení pod dokonale netečnou maskou své tváře a uvažoval o tom, co bude následovat.

„A tys to snášela.“

„Ne všechno,“ namítla provokativně a dvěma mocnými doušky dopila koňak. Oči jí zvlhly. „Už ne. Postavila jsem se mu. Teď je mrtvý a já jsem jenom ráda.“

„Přesně tak,“ přikývl Mick. „Tak na naše zdraví a dlouhý život,“ pronesl přípitek, načež upil koňaku a labužnicky ho vychutnával. Starému Rodneymu se muselo jedno přiznat, napadlo ho: uměl žít.

„Tak,“ pronesl, když odložil prázdnou sklenici a zamnul si ruce, „a teď hurá do postele.“

Vzal ji do náručí a cítil, jak se k němu tiskne. Považoval sám sebe za člověka, který je podle Nietzscheových slov předurčen k vítězstvím a svodům. A stejně jako Nietzsche, jeho idol od dob války, chápal, že oba tyto obory jsou navzájem propojené. Potrpěl si na to, aby sám sebe ovládal a dokázal se přechytračit. V boji používal řemeslo i důmysl, tak jako Nietzscheovi vlastní hrdinové, Alkibiadés a Napoleon. Zkrátka a dobře, neustále vedl soukromou válku se životem.

Chutnala po karamelu; přimáčkl ji k sobě. Svlékl ji ze šatů a vdechoval její pižmo. Jako obvykle neměla žádné spodní prádlo. Když mu její ňadra vklouzla do dlaní, Giai hrdelně zasténala. Uchopil ji pod zadkem, nadzvedl a Giai kolem něj obtočila nohy. Oba se už nemohli dočkat, až vlezou do postele. Její prsty, které předtím tak zručně drtily průsvitný krunýř krevet, mu nyní neméně zručně rozepínaly opasek a stahovaly kalhoty. Vášnivě ho do sebe zavedla. Doširoka rozevřela oči, a jakmile se začal rytmicky pohybovat, zase je pomalu, lenivě zavírala.

Quidquid luce fruit, tenebris agit, říkal si Mick, když se zakusoval do její hladké kůže. Co začíná na světle, končí ve tmě. To bylo jedno z Nietzscheových i jeho nejoblíbenějších rčení. A jak přesně vystihovalo jeho život!

Hrubě ji přimáčkl na zeď – ano, právě tady – kde poprvé máchl dýkou a nabubřelost v Kurtzově obličeji vystřídalo nejprve překvapení a potom strach. Jak vzrušující! On, skutečný nietzscheovský nadčlověk, sráží svou árijskou kořist.

Začal funět, nikoli však vynakládaným úsilím, ale spíše při představách, které zaplavovaly jeho mysl. Giai mu lízala ucho a zuřivě se pod ním svíjela. Zatímco se jeho tělo činilo, jeho mysl jásala! Samozřejmě, Kurtz byl zoufalý a svou ženu pravidelně bil. Je bezpočet tmavých těles, o nichž můžeme odvodit, že se nacházejí poblíž Slunce. Sami je nikdy neuvidíme, napsal Nietzsche. Kurtz patřil mezi ně. Svatbou s Giai nepochybně přestoupil jistou mez. Hrdý a čistý árijec v něm se zřejmě nedokázal smířit s ředěním nadřazené krve, mícháním a přeskupováním ras. A přesto od ní nedokázal odejít. A tak ji mlátil a trestal za hřích, který nedovedl přiznat ani sám sobě.

Giai se už blížila vyvrcholení. Sténala, koulela očima, břicho se jí stahovalo a svaly na stehnech a hýždích vibrovaly. Vzala ho s sebou, jako když tornádo vyrve dům i se základy. Hladila ho po krku a po vlhkých vlasech a vrněla přitom jako nemocné dítě.

Mick nepřestával věřit tomu, že morálka je pouze bázlivost zahalená do filozofického hávu. I kdyby si tato slova nepřečetl v Mimo dobro a zlo, dospěl by ke stejnému závěru na základě vlastních zkušeností z vietnamské války. Nakonec skutečnost vedla jen k tomu, že mu Nietzscheova slova zněla v hlavě ještě s větším důrazem. A jako všichni draví lidé, pomyslel si, zůstávám nepochopen. Co jiného je morálka, než lék proti vášni, pokus otupit nebezpečí, jemuž člověk vystavuje sám sebe?

„Ano,“ vydechla Giai, „ach, ano!“

Držel ji, lehkou jako pírko, zatímco se třásla a sténala, vzdychala a tiskla se k němu, a pak to všechno začalo znovu, sotva sklonil hlavu a zabořil své bílé zuby do jemné kůže jejích ramen – jednou, dvakrát, třikrát – ten tryskající pramen mu připomínal život – Kurtzův život – prchající z těla, které se změnilo v masu páchnoucích, rozpařených vnitřností.

Otevřel oči. Giai se na něj dívala.

„Jsem volná, že?“

Na stehnech cítil lepkavý dotek jejích tělesných tekutin – a možná i těch svých.

„Máš dost?“

„Ne,“ vykřikla. „Ne, ne!“

Jak jinak. I tohle byla součást jejich hry.

Než mu přirození pokleslo, vetřel si do zarudlé pokožky trochu kokainu. Pocítil známé svědění a pak onu podivnou strnulost, jíž dokázala proniknout jen sexuální touha jako světlo majáku hustou mlhou. Znovu do ní vstoupil, nosil ji po pokoji a její paty se mu zarývaly do zad.

Giai po něm toužila vždycky, avšak tentokrát byla ještě vášnivější. Nabytá volnost, jak to sama nazvala, v ní probudila nenasytnost, a Mick děkoval své šťastné hvězdě za účinky kokainu, bez nichž by nevydržel ani on.

Vzal si ji v Kurtzově jídelně na leštěném týkovém stole z Thajska, na Kurtzově psacím stole, z něhož shodili telefon, na Kurtzově drahém afghánském koberci, v Kurtzově posteli a nakonec v Kurtzově sprše. A když už si Giai myslela, že je po všem, udělal to, po čem toužil celou dobu: vstoupil do ní zezadu.

Po vší té námaze se jí chtělo spát, ale Mick byl ještě čilý. Za to může ten kokain, vysvětloval jí, když ji nutil, aby se rychle oblékla, zatímco škrtal sirkou a zapaloval si doutník. A tak se vrátili do deštivé tokijské noci plné neonů, místo aby se pokojně zavrtali do Kurtzových hedvábných přikrývek.

*

Taxík na ně čekal. Bylo už po půlnoci, a tak se do skladištní čtvrti Šibaura dostali velmi rychle. Na Kaigan-dóri Mick požádal řidiče, aby zastavil. Zaplatil a společně zamířili do Múdry, jednoho z mnoha módních tanečních klubů, které začátkem devadesátých let vyrašily jako houby po dešti.

Sotva prošli kolem jednoho bloku, vynořil se zpoza rohu za nimi černý mercedes a rozjel se po Kaigan-dóri. Mick se ohlédl přes rameno a všiml si, jak se vůz řítí za nimi a sjíždí na chodník, kde se jen tak tak vyhnul dvojici bohémů s kulatými obličeji, oděných do pestrých šatů, s černými vlasy vyčesanými do kohoutů a se rty namalovanými na černo.

„Co se děje?“ zeptala se Giai.

Přímo před nimi se dva motorkáři s kroužky v nosech a v zářivých kabátech opírali o své pestře pomalované japonské motocykly, popíjeli pivo a vyprávěli si chlípné historky o násilí a sexu. Rozzuřený Mick popošel o kus dál a něco na ty opilé mladíky zařval, zatímco Giai na něj čekala. Obrátil se k ní. „Pitomci,“ pronesl, ale to už hleděl na blížící se mercedes, který projel kolem zaparkovaných aut a nyní zrychlil.

Mick zaječel něco nesouvislého a Giai se s vytřeštěnýma očima otočila právě v okamžiku, kdy se do ní zabořil přední nárazník mercedesu. Náraz ji odhodil s takovou silou, že jí při dopadu praskla páteř. To už se však topila ve vlastní krvi.

Mercedes vyrazil vpřed, zatímco lidé ve frontách před nočními kluby se probrali ze šoku a začali křičet. Nastal šílený povyk a kolem místa neštěstí se shromáždil obvyklý masožravý dav. Mick se jím protáhl a zamířil po Kaigan-dóri za ujíždějícím mercedesem; přitom se vyhýbal přeplněnému chodníku.

Ozval se známý zvuk policejní sirény, která se rychle přibližovala.

Na poslední chvíli zahlédl, jak mercedes zabočil do úzké postranní uličky.

Rychlým krokem ho následoval. Srdce mu přitom příjemně bušilo a plíce se mu nadouvaly radostí. Na rohu se obrátil, zjistil, že černý vůz se se zhoupnutím svého silného pérování zastavil. Ulička byla prázdná; i její stálí obyvatelé se vydali podívat, co je to za rozruch.

Zadní dvířka mercedesu se otevřela a Mick se k nim s rozjásaným srdcem rozběhl. Jak to říkal Nietzsche? Člověk nakonec miluje jen své tužby, nikoli jejich předmět.

Vklouzl na zadní sedadlo, vnímal, jak řidič zařadil rychlost, pneumatiky zakvílely a vůz se rozjel úzkou uličkou. Mick zabouchl dvířka, naklonil se k řidiči a pochválil ho: „Dobrá práce, Džóči!“

*******

Kniha první

Mezi psem a vlkem

Nejlepší způsob, jak dodržet slovo,

je nikomu ho nedávat.

Napoleon

1.

Tokio – New York

Nicholas Linnear pohlédl na Tokio, jehož růžovozelená neonová záře zaháněla noční tmu. Hluboko pod ním se vlnilo moře černých deštníků, které zalévalo chodníky Šindžúku stejně jako vytrvalý déšť kanály na bulvárech.

Na tento výhled ze své rohové kanceláře v dvaapadesátém patře budovy Šindžúku Suirjú už byl zvyklý. Jenže tentokrát mu všechno připadalo jiné.

Do Tokia se vrátil po patnácti měsících poté, co se chopil giri, čestné povinnosti, o níž slíbil svému zesnulému otci plukovníkovi Linnearovi, že ji splní. Před patnácti měsíci se s ním spojil zástupce Mikia Okamiho, otcova blízkého přítele a, jak se ukázalo, také Kaišóa, ojabuna všech ojabunů japonské mafie – Jakuzy.

Okami se skrýval v Benátkách, kam jej zahnala bezprostřední hrozba smrti, kterou mu chystali jeho nejbližší partneři sdružení v nejvyšší radě. Jak sám přiznal, potřeboval Nicholase, aby ho chránil. Nicholas měl své vlastní důvody, proč Jakuzu nenávidět, a mohl Okamiho i svůj slib otci prostě odmítnout. Jenže něco takového bylo v přímém rozporu s jeho povahou. Čest pro něj vždy hodně znamenala. Dobře si však uvědomoval ironii své situace. Vždyť se snaží udržet naživu samotné ztělesnění Jakuzy. Tohle vědomí jen paradoxně posilovalo význam jeho úkolu, což byl projev čistě japonského způsobu myšlení.

Nakonec vyhledal a zlikvidoval potenciálního vraha, děsivého Vietnamce jménem Do Duc Fudžiró, společně s ojabunem, který ho najal. Nyní, když jediný zbývající člen nejvyšší rady, Tecuo Akinaga, čekal na soud za vydírání a spiknutí za účelem vraždy, Okami se vrátil do Tokia a s ním i Nicholas. Toho zde nyní čekala jiná hrozba.

Stačilo patnáct měsíců a Nicholasovi se zdálo, jako by se Tokio změnilo k nepoznání.

Všechny tyto změny souvisely s velkou japonskou krizí, která začala v roce 1991, a nezdálo se, že by měla v dohledné době pominout. Na ulicích se potloukalo více bezdomovců než kdy předtím, zisky mnoha firem poklesly a v mnoha případech se změnily ve ztráty. Začalo se s neslýchanou věcí, totiž s propouštěním zaměstnanců, a ti šťastní, kteří si udrželi místa, mohli už čtyři roky o zvýšení platu jenom snít. Když toho dne večer jel do Šindžúku, všiml si Nicholas u obchodů s potravinami dlouhé fronty hospodyň, které nedaly jinak, než že budou nakupovat japonskou rýži místo dovážené americké.

Obchodní válka se Spojenými státy sílila den ode dne. Navíc se muselo počítat se stále bojechtivějším severokorejským režimem. Japonské herny pačinko, tradičně provozované rodilými Japonci, se nyní dostaly do korejských rukou. Mnozí majitelé byli napojeni na Severní Koreu a japonskou vládu nesmírně hnětlo, že všechny tyto zisky plynou do rukou paranoidního diktátorského režimu na severu.

Poprvé od začátku velkého hospodářského zázraku z padesátých let se zdálo, že Japonsko postrádá energii a cílevědomost. Lidé ztráceli odvahu a byli otrávení. Média, od začátku zvyklá zdůrazňovat špatné zprávy a podceňovat ty dobré, neviděla nic než černou propast, do níž se země řítí.

Nicholas ucítil, jak ho po zádech něžně hladí jakási ruka, a ve zmáčeném skle zahlédl odraz Koei. Se svýma velkýma vlhkýma očima, malými ústy a ostrými lícními kostmi to nebyla žádná klasická kráska, ale o to víc ji miloval. Byla dcerou ojabuna Jakuzy. Setkali se v roce 1971 a zahořeli k sobě šílenou láskou. V jejím důsledku posléze Nicholas zabil muže, o němž se domníval, že Koei znásilnil. Brzy poté se však dověděl, že ten mrtvý byl nevinen. Násilníkem byl ve skutečnosti Koein vlastní otec. Stud ji přiměl ke lži. A její lež přiměla Nicholase, aby ji opustil. Znovu ji spatřil až loni, kdy jejich setkání zařídil sám Okami, aby vyléčil Nicholase z nenávisti k ní i k celé Jakuze.

Za ta léta se obrátila ke světu Jakuzy zády a uzavřela se do světa synkretické šintoistické sekty Šugendó skryté v tajemném pohoří Jošino, kde by možná zůstala až do smrti, nebýt toho, že ji otec povolal zpátky. Potřeboval dohodnout výhodné partnerství a zpečetit je tím, že Koei provdá za muže, jehož nikdy předtím neviděla. Po půl roce vzájemného soužití se pokusila utéci, ale on ji nemínil jen tak pustit. V zoufalství se obrátila na Mikia Okamiho, Kaišóa, jediného člověka, který byl mocnější než on a mohl se mu postavit. Okami ji poslal do vietnamského vnitrozemí, kde ji její rádoby manžel nemohl najít, ať se snažil sebevíc. Tím mužem, s nímž musela žít, se kterým měla uzavřít sňatek a jehož se začala bát a bytostně ho nenávidět, byl Mick Leonforte.

„Nangi-san tu ještě není,“ pronesla, „a večeře má začít za deset minut.“ Tanzan Nangi byl prezident Sató International, technologického keirecu – japonsko-amerického konglomerátu, společného Nicholasova a Nangiho vlastnictví – které vzniklo sloučením Petrochemie Sató a Nicholasových Tomkinových závodů. „Doufám, že to na něj nebude příliš náročné.“ Před půl rokem utrpěl Nangi lehký infarkt a od té doby se ještě více stáhl do sebe.

„Snad ne,“ poznamenal Nicholas a upravil si před zrcadlem kravatu. „Od té doby, co moji lidé přišli s tou technologií, snil o tom, že TransRim CyberNet spustí právě Japonci.“

Koei ho otočila k sobě a pustila se do jeho vázanky sama. „Hosté už přijíždějí a Tórin začíná být nervózní. Diví se, proč už nejsi dole v Indigu a nevítáš je.“

„Ještě si musím zaskočit do vývojového oddělení ve čtyřicátém patře.“ Nicholas ji lehce políbil. „Zrovna přenášejí do ústředního počítače data CyberNetu.“

CyberNet, multimediální dálnice určená pro obchodování a okamžité spojení v celé jihovýchodní Asii, mohl vymanit Sató International z krize a zajistit firmě nové zisky. Kdyby se ovšem s CyberNetem něco stalo – kdyby se kupříkladu systém zhroutil – následoval by nepochybně i pád samotné Sató International. Hlavním motorem úspěchů firmy bylo jedinečné spojení Nangiho vypočítavosti a Nicholasova důmyslu a intuice. V posledních dnech se však jejich společnost, stejně jako ostatní japonská keirecu, musela podrobit bolestné restrukturalizaci.

Keirecu – pozůstatky předválečných rodinných zaibacu – byly skupiny vzájemně propojených průmyslových podniků soustředěných kolem ústřední banky. V dobách hospodářského růstu tak měly keirecu významnou výhodu v tom, že mohly samy sobě půjčovat na výhodný úrok prostředky na rozšiřování výroby i na výzkum. Ovšem za časů krize – jako nyní – se banky, které musely bojovat jak se sníženou hodnotou svých realitních portfolií, tak s inflací jenu, stávaly pro keirecu nepříjemným břemenem. V poslední době musela výzkum pro nové produkty Sató, jako byla třeba přísně tajná technologie CyberNetu, poskytovat Nicholasova americká pobočka. I přes tento revoluční průlom však Nicholasem zmítal pocit viny. Kdyby posledních patnáct měsíců nestrávil s Mikiem Okamim, mohl pomoci své firmě překonat nejkrutější nápor krize. Místo toho trval na tom, aby se Sató International pustila do telekomunikací založených na optických vláknech, a věnoval značnou část kapitálových rezerv společnosti na rozšíření keirecu nejen do jihovýchodní Asie a do Číny, ale i do Jižní Ameriky. Z dlouhodobého hlediska to byl jistě chytrý tah, jenže zároveň tím vznikl krátkodobý nedostatek prostředků, který společnost málem nepřežila. Nyní její budoucnost stála a padala s úspěchem CyberNetu a Nicholas věděl, že za vzniklou situaci může on sám.

„Nicholasi.“

Usmál se, vzal ji do náruče a políbil ji o něco silněji. „Nedělej si starosti. Dohlédnu na to,“ ujistil ji.

Ve svých tmavých šatech s flitry mu připadala neodolatelně krásná. „Znám tě,“ prohlásila, „jsi muž činu. Bavit podnikové hosty, to není nic pro tebe. Jenom si uvědom, proč to všechno, a dodrž svůj slib. To Nangi-san tě požádal, abys u té večeře byl. A jistě ti nemusím připomínat, jak je důležitá. Před očima zástupců Ameriky, Ruska, Vietnamu, Thajska, Singapuru a Číny se bude spouštět japonská část CyberNetu. Ta síť je pro Nangi-sana moc důležitá – a právě tak pro celý podnik.“

Bylo samozřejmě správné, aby mu připomněla, že se má vrátit do skutečnosti. Nangi nebyl jen Nicholasův obchodní partner. Byl i jeho učitelem. Ti dva spolu prožili tolik situací, které rozhodovaly o bytí a nebytí, že se jejich osudy nerozlučně spojily.

Koei zvedla telefon a krátce do něj promluvila. Když se otočila zpátky k Nicholasovi, mračila se. „Nangi-san ještě nedorazil. To mu není podobné: nikdy nechodí pozdě.“ Položila mu ruku na paži. „Navíc jsi mi sám říkal, jak vypadal poslední dobou unaveně a přetaženě.“

Přikývl. „Zavolám mu a pak hned půjdu dolů. Souhlasíš?“

„Ano.“ Nechala ho o samotě v šeru jeho kanceláře.

Vrátil se ke svému psacímu stolu a požádal telefonní přístroj ovládaný hlasem, aby vytočil číslo k Nangimu domů. Po deseti zazvoněních požádal telefon, aby zavěsil. Nangi už byl jistě na cestě.

Zalovil v kapse smokinku a vytáhl černý obdélníček jen o něco menší než mobilní telefon. Odsunul příchytku a objevil se malý displej, který se brzy rozzářil jasnou zelení. Šlo o prototyp Kami, komunikačního přístroje, který se měl zanedlouho stát součástí CyberNetu. Díky Kami spolu oba muži zůstávali ve spojení, i když se Nicholas nemohl zúčastnit jednání přímo v Sató International. Právě chtěl naťukat osobní číslo Tarzana Nangiho, když se přístroj začal chvět. Nastavil jej na tichý provoz, což znamenalo, že ho někdo volá. Stiskl dotykovou obrazovku.

„Linnear-san.“ Na plochém displeji z tekutých krystalů se objevila Nangiho tvář, díky digitálnímu přenosu neuvěřitelně jasná. Právě tyto širokopásmové komunikace představovaly hlavní kouzlo CyberNetu – a zároveň i jeho Achillovu patu, pokud se průmyslové špionáže týkalo.

Blížící se spuštění TransRim CyberNetu v jihovýchodní Asii a Rusku vyvolalo téměř zimničný zájem konkurentů Sató International. V době, kdy všechno záviselo na rychlosti přenosu informací, mohl ten, kdo ovládal počítačové komunikace v Tichomoří, vydělat v dohledné budoucnosti miliardy dolarů.

„Kde jste, Nangi-san? Zahajovací recepce TransRimu už skoro začíná.“

„Vím, kolik je hodin,“ přerušil ho Nangi nezvykle ostře. Přejel si rukou přes obličej. Kde jen mohl být? Na displeji nebylo vidět nic, z čeho by to mohl odvodit. Jasné bylo jen to, že doma není. „Jenom se mi udělalo trochu nevolno –“

„Jste v pořádku?“ polekal se Nicholas. „Zavolal jste si doktora?“

„Mohu vás ujistit, že to není třeba,“ prohlásil Nangi spěšně a pohlédl stranou. Byl s ním v místnosti ještě někdo. „Je o mne dobře postaráno.“

„Ale kde jste, Nangi-san? Hosté čekají.“

„Jistě, jistě, chápu vaše obavy,“ pravil Nangi, zatímco před něj nějaká neviditelná ruka postavila šálek čaje. „Nejsem ovšem nepostradatelný. Večírek může proběhnout i beze mne.“

Proč mi nechce říct, kde je? divil se Nicholas. „Možná bychom měli spuštění sítě pozdržet.“

„Nesmysl. Musíme ji spustit dnes večer.“ Na okamžik se vrátila aspoň stopa Nangiho bývalé energie. „Na jejím úspěchu závisí příliš mnoho. Kdybychom to odložili, vznikly by nejrůznější dohady, a ty by jen podkopaly důvěru v náš projekt. Kdepak. Spoléhám se, že to s Tórinem zvládnete. Když budete něco potřebovat, Tórin vám pomůže. Je to moje nová pravá ruka a může vám být užitečný.“

Nangi se už chystal přerušit spojení, když se Nicholas ozval: „Nangi-san, aspoň mě vyslechněte.“ Dostal nápad, ale bude s ním Nangi souhlasit? „Možná existuje způsob, jak tu vaši nepřítomnost využít v náš prospěch.“

Nangimu bylo možná zle, avšak tohle ho zaujalo. Zvedl ruku. „Pokračujte, prosím.“

„Mohli bychom první cybernetové spojení v Japonsku použít k tomu, aby se účastníci večeře spojili s vámi.“

„Ne.“

Nicholas byl zmaten. „Vždyť by to bylo skvělé, Nangi-san. Můžete zůstat, kde jste, a všichni vás uvidí zvětšeného na té zvláštní obrazovce, co máme dole.“

„Řekl jsem ne a tím to končí,“ vyštěkl Nangi a bez dalšího slova se odpojil. Nicholas, jehož oddanost Sató International se nyní mísila s jeho oddaností Mikiovi Okamimu, nevěděl, s čím si má dělat větší starosti. Nepamatoval, že by Nangi někdy jednal takhle chladně a nerozumně. Co se to jen s jeho přítelem dělo? Tohle nenadálé ukončování rozhovorů se pomalu stávalo pravidlem. Věděl, že Nangi je při uvádění CyberNetu do provozu pod obrovským tlakem, a že v šestasedmdesáti letech už není žádný mladík. Zároveň však tušil, že tuhle příkrost nelze připisovat jen Nangimu stáří. Že by ten infarkt ovlivnil jeho povahu? Nicholas se rozhodl, že svého přítele navštíví osobně, hned jak ten dnešní cirkus skončí.

Zatímco si uhlazoval smokink, ještě naposledy se zamyslel nad svým nedávným rozhodnutím přidat se na stranu Kaišóa Mikia Okamiho.

V Japonsku hrála Jakuza velkou roli. Na rozdíl od Ameriky, kde stálo podsvětí na okraji společnosti, v Japonsku byla Jakuza její nedílnou součástí. I když se možná dosud považovali za psance, byli tichými společníky soukolí, které od roku 1947 vládlo Japonsku a bylo označováno jako Železný trojúhelník: byrokracie-obchodníci-politici. Z poválečné administrativy získalo největší moc ministerstvo průmyslu a mezinárodního obchodu MITI. Právě MITI určovalo hospodářskou politiku a poskytovalo keirecu, vzájemně provázaným obchodním skupinám ve vlastnictví mocných průmyslnických rodin, daňové úlevy a nejrůznější další podporu, aby se pouštěly do oborů, o nichž MITI stanovilo, že budou pro Japonsko jako celek prospěšné. Kupříkladu právě MITI se v šedesátých letech rozhodlo podpořit obchodní společnosti, aby přešly od těžkého průmyslu k počítačům a výrobě polovodičů. MITI tak řídilo celý japonský hospodářský zázrak a současně nadělalo z průmyslníků miliardáře. Svou absolutní moc nad průmyslem posilovalo ještě tím, že své bývalé ministry posílalo přímo do vedení keirecu, pro něž vytvářelo příznivé politické podmínky.

V té snaze však MITI nezůstalo osamoceno. Liberálně demokratická strana, která vévodila japonskému politickému životu od čtyřicátých let až po svůj pád roku 1993, spolupracovala s ministerstvem, aby udržela japonskou ekonomickou loď v progresivním kurzu. Bylo to relativně snadné, protože Japonci byli zvyklí, že se o ně jejich vůdci postarají. Před válkou vzhlíželi k císaři, po válce pak k ministerským předsedům z řad LDS.

Jakuze připadla úloha zprostředkovatelů, kteří toto dobře fungující soukolí promazávali. Za patřičnou odměnu udržovali Liberálně demokratickou stranu u moci tím, že ministerským předsedům zajišťovali dostatek voličů. Za další odměnu dohlíželi, aby politické příspěvky od keirecu přiměly politiky přijímat zákony příznivé obchodníkům. A tak to šlo po celá desetiletí: nekonečný kruh nesmírně rychlého pokroku a hluboce zakořeněné korupce.

Ovšem jen do chvíle, kdy masivní krize v roce 1991 překazila vše, k čemu Japonsko směřovalo.

Nicholas se právě chystal zajít do výzkumného oddělení, když jeho Kami opět zabzučelo. Tentokrát se na obrazovce objevila tvář Mikia Okamiho. I přes vrásky kolem očí, zvýrazněné navíc únavou, vypadal nejméně o deset let mladší, než na svých devadesát.

„Nicholasi,“ spustil bez obvyklé formální obřadnosti, „mám důležitou zprávu.“ Nicholas mu tajně věnoval prototyp Kami, aby se spolu mohli kdykoli spojit. Komunikace přes CyberNet byly podstatně bezpečnější než spojení přes normální mobilní telefon. „Ministerský předseda zítra ráno podá demisi.“

Nicholas se zdrceně opřel o okraj svého psacího stolu. „To už je šestý za tři roky.“

Okami přikývl. „Ano. Jak jsem předvídal, bez silné LDS se koalice menších stran nemůže udržet. Mají příliš mnoho rozdílných zájmů, než aby se mohly skutečně dohodnout. Zvláště se socialisty se špatně spolupracuje, a to také zatím oslabilo každého ministerského předsedu, protože všichni byli do jisté míry kompromisem.“

„Co budeme dělat?“

„Proto volám. Tahle demise bude pro všechny strany znamenat pořádný šok. Tentokrát nikdo nečeká na příležitost, žádný silný ministr zahraničí nebo obchodu, který by obsadil jeho místo. Vznikne mocenské vakuum. To by znamenalo politický chaos a něco takového nemůžeme připustit.“

„Asi bychom se měli setkat.“

Okami přikývl. „Přesně to si myslím i já. Pozítří v sedm večer na Karasumori Džindža. Do té doby mám bohužel nabitý program.“

„Dohodnuto.“

„Výborně.“ Okamimu se viditelně ulevilo. „Jak vypadá ta recepce?“

„To musím teprv zjistit.“

„Hodně štěstí.“

Nicholas mu poděkoval a odpojil se ze sítě. Odešel z kanceláře a přes podnikovou recepci zamířil k soukromému ředitelskému výtahu, který ho měl vysokou rychlostí zavézt dolů do mezaninu. Pohlédl na hodinky. Už nebyl čas zastavit se cestou ještě ve výzkumném oddělení, jak to měl původně v plánu. Možná se mu podaří uvolnit se během večeře, aby dohlédl na přenos dat. Když zasouval svůj klíč do zámku v bronzových dveřích výtahu, vzpomněl si, jak mu Kaišó vysvětloval ten pravý důvod, proč požadoval splnění Nicholasova slibu:

Když jsi za mnou loni přišel a já viděl, jak nenávidíš Jakuzu, nemohl jsem ti říci o tvém otci celou pravdu. Tedy to, že on a já, Kaišó, hlava všech klanů Jakuzy, jsme od roku 1946 až do jeho smrti v roce 1963 spolupracovali na vytváření nového Japonska. Potom jsem byl nucen naplňovat jeho představy v podstatě sám.

Tvůj otec byl neobyčejně předvídavý a protože ty jsi jeho syn, povolal jsem tě nakonec k sobě. Ne proto, abys mne chránil, jak jsem ti zpočátku říkal. Jistě sis sám všiml, že se dovedu docela dobře ubránit sám svými vlastními prostředky. Chtěl jsem tě jen vyléčit – především z tvé zlosti kvůli chybě, jíž se dopustila Koei, a potom z celé té nerozumné zášti vůči Jakuze vůbec. To proto, abys mohl pochopit pravdu, která se skrývala za pečlivě udržovanou maskou tvého otce. A aby ses s tou pravdou dokázal smířit. Je čas, abys pokračoval v díle, které jsme s plukovníkem Linnearem začali.

Před dvěma lety se Nicholas s Nangim rozhodli pronajmout si zkrachovalou francouzskou restauraci, která původně zabírala celý mezanin budovy Šindžúku Suirjú. Celých osmnáct měsíců předělávali architekti, technici a konstruktéři tento poněkud nevlídný sál na luxusní restaurant s nočním klubem, kde by se mohly pořádat ty nejskvělejší společenské akce.

Indigo zahájilo provoz s velkým halasem už před třemi měsíci a zatím zaznamenávalo mimořádné úspěchy. Dnes večer však bylo pro veřejnost zavřeno. Firma Sató International zde pořádala svůj galavečírek u příležitosti spuštění TransRim CyberNetu.

Pozoruhodný prostor, zabírající tři podlaží, sestával z řady vyvýšených plošin připomínajících létající koberce, na nichž stálo několik stolků ve tvaru bumerangu s půlkruhovými lavicemi směřujícími k tanečnímu parketu, do nějž byl laserem vypálen perský vzor. Z výšky nad stolky zářilo měkké světlo a další světelné zdroje se nacházely pod parketem, odkud vytvářely iluzi modrozeleného jezírka. Podél zakřivených stěn restaurace se tyčily desky z třešňového dřeva nabarveného indigem. U jedné zdi se vinul dlouhý bar, od jehož namodralého pultu z nerezu se odrážela světla. Na skleněných policích před dlouhým zrcadlem stály láhve s alkoholem a pivem dováženým z jihovýchodní Asie, z Filipín a z menších pivovarů ve Spojených státech.

Když Nicholas vstoupil do sálu, parket se hemžil elegantně oblečenými lidmi, kteří mezi sebou rozmlouvali nejméně tuctem různých jazyků. U baru byl nával a tři barmani se ani na okamžik nezastavili. Z šedesáti šesti reproduktorů zabudovaných do stěn, stropu a podlahy se linul uklidňující jazz Milese Davise.

Když vstoupil, všichni se k němu otočili. Nebylo divu. Hosté spatřili svalnatého muže se širokými rameny a úzkými boky, který se pohyboval ladně jako tanečník. Právě plynulost jeho pohybů na něm byla nejzajímavější – a svým způsobem také nejděsivější. Nechodil a neotáčel se jako ostatní. Spíše to vypadalo, jako by klouzal ve vzduchu, jako by pro něj zemská tíže téměř neexistovala. Všechnu svou váhu totiž soustředil v podbřišku, v bodě síly, jíž Japonci říkají hara. Měl tmavé, husté kučeravé vlasy, které se příliš nehodily k jeho výrazně orientálním rysům – vystouplým, plochým lícním kostem a mandlovým očím. Přesto byla jeho tvář protáhlá a kostnatá, jako by se v ní draly na povrch jeho hluboko skryté anglické geny.

Nicholas vyhledal Kandu Tórina a prodíral se k němu davem. Kanda Tórin byl vysoký, štíhlý třicátník s úzkým, přitažlivým obličejem a na efekt vypočítavým vzhledem člověka nejméně o deset let světaznalejšího. Nicholas ho zatím ještě nedokázal správně zařadit. Za jeho nepřítomnosti nejspíše Tórin poskytl Nangimu cenné služby – dokonce tak cenné, že jej Nangi nedávno povýšil na staršího viceprezidenta, což byla hodnost pro tak mladého muže obvykle zcela nemyslitelná.

Po pravdě řečeno neměl Nicholas z mladíkova příchodu žádnou radost. Stál v cestě onoho zvláštního vztahu, který se mezi Nicholasem a Nangim utvořil. Nebylo pochyb o tom, že Tórin je skutečně tak důmyslný a možná i geniální, jak se domníval Nangi, ovšem na druhé straně vzbuzoval dojem, že je i mimořádně ctižádostivý. Jako skvělá demonstrace této vlastnosti mohl posloužit způsob, jakým se zmocnil projektu CyberNetu. Nebo se Nicholas při jeho hodnocení ukvapil? Tórinovi mohlo stejně dobře jít jen o prospěch Sató International. Mohl se pokoušet zaplnit mezeru, kterou po sobě Nicholas zanechal. Přesto se Nicholas nemohl zbavit svého – možná ukvapeného – dojmu, že Tórin je ochoten kopat za jejich tým jen potud, pokud se to jemu osobně bude hodit. A to mohlo být nebezpečné.

Když se Nicholas přiblížil, všiml si, že Tórinovi právě káže jakýsi ruměný Američan s kudrnatými zrzavými vlasy a bojovným chováním člověka, který příliš dlouho narážel na tajuplné a znepokojivé obranné mechanismy Japonců. Bohužel se takto v poslední době chovala většina Američanů. Nicholas v muži poznal Corda McKnighta, obchodního zástupce konsorcia výrobců polovodičů ze Silicon Valley.

Nicholas je obešel a postavil se za Tórinovo pravé rameno.

„Chudáku,“ říkal právě McKnight. Se svým mužným obličejem a ještě mužnějšími ideály by se dobře vyjímal na nějakém univerzitním fotbalovém hřišti.

Z jeho bledých očí, posazených daleko od sebe, se nedalo vyčíst nic. „Copak jste před třemi lety neskoupili Hollywood, Manhattan, Pebble Beach a dvě třetiny Havaje za ceny, kterým by se každý rozumný obchodník vysmál? Jo, jenže teď, co ten váš hospodářskej zázrak splasknul jako bublina, už si to všecko nemůžete dovolit držet.“

Tórin mlčel – buďto proto, že mu to připadalo moudřejší, nebo proto, že se ho Američanova řeč hluboce dotkla. Krize měla na cítění mladších Japonců nevypočitatelný účinek. Tito mladí muži byli dosud zvyklí na svou obrovskou moc – na svůj ičiban, prvenství. Představa, že by se Japonsko mělo stát mocností druhého řádu, která byla ještě před čtyřmi lety nemyslitelná, znamenala pro jejich narostlá ega těžký šok.

„No jen si vemte, co se děje,“ pokračoval McKnight, zatímco se kolem nich utvořil malý hlouček. Mezi zvědavci Nicholas zahlédl Koei a Nguyena Van Truca, vietnamského obchodního ředitele Minh Telekomu, firmy, která se snažila Nicholasovi a Nangimu vnutit kapitálovou injekci výměnou za podíly v Sató International. „Japonsko je už dneska druhořadá velmoc. Pamatujete se, jak jste kritizovali náš vzdělávací systém? Teď už o těchhle kravinách nepadne ani slovo.“ Povýšeně se usmál. „A chcete vědět proč? Vaši absolventi nevědí o počítačích, ani co by se za nehet vešlo. Zatímco my používáme počítače ve školách hned od začátku, vám to připadá moc neosobní. Ty vaše otravné obchodní obřady se přes počítače provádět nedají, takže je považujete spíš za symbol než za nástroj.“ Chraplavě se zasmál. „Proboha, skoro byste si měli radši pořídit počítadla.“ Jeho smích zesílil. „Jo, Tórine, vy nemáte ani páru, co vám všechno u nás ve Státech utíká. Kvůli těm svejm monopolům se nezmůžete na to, co my děláme tak dobře. Budujeme si svoje vlastní keirecu pro jednadvacáté století a spojujeme v nich telekomunikace, spotřební elektroniku, elektronická média a počítačové firmy, které se všechny radikálně zmenšily. Oproti poslednímu desetiletí pořádně zeštíhlely a zefektivnily se, kdežto ty vaše japončický firmy mají pořád moc zaměstnanců a rozptylují se v příliš mnoha oborech.“

„Nezdá se vám, že poněkud překračujete meze dobrých mravů, člověče?“ nadhodil Nguyen Van Truc svým vyrovnaným hlasem. Studoval v Anglii, odkud si také přinesl zvyk mluvit s přehnaným přízvukem.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se McKnight. „Já jenom říkám, co je pravda. Jestli nechcete říct něco konstruktivního, tak se do toho nepleťte.“

Van Truc se rozhlédl po hloučku. Znal tu bezmála každého a byl tudíž ve svém živlu. Povýšeně se na Američana usmál. „Podle mě jste příliš emotivní a příliš –“

„To není konstruktivní,“ vyštěkl McKnight a obrátil se zpátky k Tórinovi. „Chci říct tohle. My Američani jsme se změnili. Stali se z nás nebezpeční bojovníci. Už teď můžeme rozesílat miliardy bitů multimediálních informací do milionů domácností v celých Spojených státech, protože máme nejvyvinutější kabelový systém na světě.“ Jeho smích se změnil v pohrdavý štěkot. „A co máte vy? Nic. Víte vůbec, že jste jediná rozvinutá země, co nemá vyspělý kabelový průmysl? Ta vaše posedlost, že chcete svoje telekomunikace a vysílání udržet uzavřené, vás jednou oddělá. Tím, že jste se uzavřeli, jste se dostali do strašné nevýhody. Slyšeli jste vůbec někdy o konkurenci? To je americkej princip a s tím vás zaženeme zpátky na stromy. Jestli chcete vidět budoucnost, stačí se kouknout na televizi s vysokým rozlišením. Museli jste pustit obor, do kterýho jste nastrkali, počítám, stovky miliard dolarů. A proč? Protože japonská HDTV je analogová a tudíž zastaralá. Naše je digitální a tu vaši klidně strčí do kapsy, takže se o nějakým soutěžení nedá mluvit.“

„To je všechno minulost, pane McKnighte,“ vmísil se Nicholas. Zvuk jeho hlasu způsobil menší rozruch a Tórin se krátce ohlédl přes rameno. Nicholas uvažoval, jestli je Tórin rád, že ho tu vidí. „Dnes večer jsme se přišli podívat na budoucnost. TransRim CyberNet už funguje v Rusku, kde v mimořádně krátké době překonal všechna naše očekávání. Jen se zeptejte Tórin-sana, ten zná nejnovější údaje.“

Mladší muž formálně kývl hlavou. „Při večeři vám sdělím kompletní statistiku.“

McKnight se zamračil. „Vy jste Nicholas Linnear, co? Podívejte, Linneare, opravte mě, jestli se pletu, ale neběží už v Rusku jiná síť? Kdo potřebuje další?“

„Na tohle vám může lépe odpovědět Tórin-san.“ Nebyla to tak docela pravda, ovšem Nicholas chtěl dát Tórinovi šanci zachránit si tvář, o niž ho McKnight málem připravil.

„Pravda, CyberNet nebyl v Rusku první jako třeba v jihovýchodní Asii, ale na tom nesejde, protože je nejlepší,“ prohlásil Tórin, který pochopil narážku. „Rychle dohání místní Relkom, kterému chybí spousta zvláštních funkcí, co na ně přišli ti vaši američtí počítačoví fanatici. A navíc, šířka pásma CyberNetu – tedy množství informace, které se po něm dá přenášet – je podstatně větší než u Relkomu a vlastně i kterékoli jiné existující sítě. CyberNet už v Rusku a jihovýchodní Asii pracuje s Kami, komunikačními prostředky příští generace založenými na digitálním videu.“

Nicholas zahlédl Sergeje Vanova, mladého bruneta se slovanským obličejem a oduševnělým pohledem. Přivedl Rusa ke skupince, mile se na McKnighta usmál a prohlásil: „Poslechněme si to z první ruky.“

„Nevím, co vám řekne moje ruka, ale já osobně mohu potvrdit, že jsem se do TransRimu zamiloval,“ pravil Vanov a uchechtl se. Jako správný fanoušek počítačové komunikace zbožňoval slang. Když ho používal, připadal si jako nedílná součást světové komunity. „Moje země je pro CyberNet zvlášť zralá, protože je v ní spousta lidí jako já, podnikatelů jednadvacátého století, kteří chápou, jak je pro ně CyberNet důležitý, i když mají jen laciné PC a modem. Stačí, abychom se za malý poplatek zapojili do sítě, a můžeme volně obchodovat, aniž by nám do toho vláda nějak zasahovala.“

Nicholas rozhodil rukama. „Jen si to představte. Obchodují se vším – od brambor po cisterny s draslem, od práv na používání nové trasy sibiřského ropovodu po ukrajinské obilí a ovoce z Bulharska.“

Tórin přikývl. Konečně se smířil s Nicholasovým plánem útoku. „Možné je úplně všechno. Jediné, co je k tomu třeba, je hardware, nějaké zboží, trocha obchodnické představivosti a samozřejmě CyberNet. Elektronická pošta, kterou teď síťoví fandové tolik milují, bude zakrátko věcí minulosti,“ pokračoval Tórin. „Proč do počítače něco zapisovat, když můžete poslat rovnou videozáznam? V našem světě záleží především na rychlosti. V tomto směru se videobajtovému přenosu nic nevyrovná. S pomocí Kami se dají zpracovávat texty i data z tabulkových procesorů, můžete se napojovat na počítače v kancelářích, přijímat a odesílat videofaxy a videopoštu, kupovat a prodávat v podstatě cokoli, stejně jako domlouvat obchody na kapitálových trzích.“

„Bezva, ale bude ten digitální videotentononc vůbec fungovat?“ ozval se McKnight kysele. Bylo zřejmé, že mu vzali vítr z plachet.

„To je právě důvod,“ mínil Nicholas, „proč jsme dneska tady.“

„Já osobně si mohu CyberNet jen pochvalovat,“ podotkl Raja Hadži. Byl to vysoký muslim s temnou pletí, zástupce singapurské vlády. Nicholas s ním před lety spolupracoval, když v jeho zemi zaváděli síť založenou na optických vláknech. Od samého začátku patřil Hadži k nejnadšenějším zastáncům CyberNetu. „A mohu vám předvést, jak je cenný.“ Vytáhl z kapsy prototyp Kami. „Po oficiálním zahájení chci zavolat samotnému ministerskému předsedovi. A přiznám se, že se docela těším na to, jak vyjeveně se bude tvářit.“

Hlouček přivítal jeho slova smíchem a potleskem.

„CyberNet mne zbavil třetiny práce,“ připojil se Vietnamec Nguyen Van Truc. „Konečně máme ve Vietnamu nějaký spolehlivý komunikační prostředek. Už žádné výpadky, zastaralé linky – a nikde není věčně obsazeno.“

„Tak, názory nezaujatých uživatelů už máme za sebou,“ pronesl Nicholas zvesela. „Co kdybychom začali s tou večeří? Nevím jak vy, ale já mám hlad.“

Jeho prohlášení se setkalo s nadšeným souhlasem. Hosté se podívali do kartiček, které obdrželi po příchodu a které označovaly jejich stoly, a pomalu se rozcházeli na svá místa. Koei stála po Nicholasově boku, když si potřásal rukama a vyměňoval zdvořilosti s nejrůznějšími velkými zvířaty. Když konečně aspoň na okamžik osaměli, nenápadně ho vzala za ruku a stiskla ji.

„Na někoho, kdo nemá tyhle věci nijak v lásce, ti to šlo dobře,“ zašeptala.

„Někdo musel Tórinovi pomoci. Ten chlap je možná prvotřídní úředník, ale o diplomacii se má ještě hodně co učit.“

„Totéž zřejmě platí o panu McKnightovi.“

Nicholas přikývl. „Ano, chová se jak slon v porcelánu. Jenže v jistém smyslu dělá jen svou práci. Vypadá to tak, že jedním z cílů současné americké vlády je přinutit Japonce všemi možnými prostředky k tomu, aby otevřeli co nejvíc svých firem americkým vlivům.“

Koei se zamračila. „Už jsme pustili Američany na náš trh s rýží, i když to stálo celé měsíce zuřivých hádek a naši zemědělci se divže nevzbouřili. Sám jsi viděl, že jediné, co z toho vzešlo, jsou fronty na rýži v obchodech. Když to takhle půjde dál, stane se z nás rozvojová země, stejně jako z Ruska.“

Nicholas a Koei seděli ve skupince stolů společně s mnoha vysokými japonskými politiky a státními úředníky. Nicholas uvažoval o tom, jak budou asi reagovat zítra ráno, až ministerský předseda podá demisi. Tórin, který seděl o kus dál s McKnightem, Rajou Hadžim a několika dalšími, vrhl na Nicholase zachmuřený i prosebný pohled.

„Chudák Tórin,“ poznamenala Koei, když se pozdravili se svými spolustolovníky a usadili se, „vypadá jako zmoklá slepice.“

Nicholas, který předpokládal, že o rozesazení hostů rozhodoval Nangi, s úsměvem pravil: „Jenom mu prospěje, když takhle musí přímo do jámy lvové. Měl by se naučit jednat s nepříjemnými lidmi, a čím dřív to zvládne, tím lépe. Navíc McKnight je v podstatě neškodný. I když Tórin udělá nějakou chybu a naštve ho ještě víc, nebude to nijak vadit.“

Číšníci už roznášeli první chod, vařené tygří krevety s omáčkou aioli ochucenou čínskými bylinkami. Pruhované skořápky byly tak tenké a průhledné, že se nikdo neobtěžoval s jejich páčením. Krevety se chroupaly i s hlavami. Poté následovaly dřevěné tácy s čerstvými studenými nudlemi soba. Tyto bledé pohankové těstoviny byly uznávanou pochoutkou a Nicholasovi hosté je s mlaskáním vychutnávali. Kromě piva a vína se podávalo i sake.

Po tomto chodu místnost potemněla a Tórin se postavil doprostřed tanečního parketu, na místo ozářené reflektorem. Přímo nad ním se od stropu svezla velká obrazovka. Vypadal velmi elegantně: byl vysoký a hezký, husté vlasy nosil sčesané dozadu a záda měl rovná jako pravítko. Znovu vypadal jako klidný úředník, jímž hned tak něco neotřese.

„Dámy a pánové, i když vás nerad vyrušuji od skvělého jídla, které jsme pro dnešní večer připravili, je mi nesmírným potěšením předsedat zahájení provozu japonského systému TransRim CyberNet, vybudovaného společnostmi Sató International a Denwa Partners.“

Denwa Partners? pomyslel si Nicholas. Kdo to má sakra být? Sató nestaví TransRim s žádnými partnery!

Tórin na parketu držel v ruce Kami a volil na dotykové obrazovce číslo. „Dámy a pánové, toto je historická chvíle, a proto jsem velmi poctěn, že se nyní stanete svědky prvního oficiálního digitálního spojení přes TransRim CyberNet. Sledujte prosím obrazovku.“

„Moši-moši.“ Obrazovka se rozsvítila a objevila se na ní tvář japonského ministerského předsedy. Digitální obraz byl nesmírně zřetelný a jasný.

Nicholas pohlédl ke stolu, u něhož předtím seděl Tórin, aby zjistil, jak se McKnight tváří. Američanovo místo však bylo prázdné. Jeho nepřítomnosti si kromě Nicholase zřejmě nikdo nevšiml.

„Pane ministerský předsedo,“ začal Tórin, „tady je Kanda Tórin, viceprezident Sató International pro provoz CyberNetu, a hovořím k vám z nočního klubu Indigo v Šindžúku.“

„Buďte zdráv, Tórin-san,“ pravil ministerský předseda. Vypadal přepadle a unaveně. Nicholas se mu nedivil. „Tady ministerský předseda Takanobu, mluvím z tokijské burzy v Nihonbaši. Musím říci, Tórin-san, že v tom smokinku vypadáte skvěle. Nechcete vy, nebo někdo z vašich vážených hostů, uskutečnit nějaký ten obchod na newyorské burze?“

Shromáždění přivítalo jeho slova hlučným smíchem, po němž následovala bouře potlesku. Zatímco ukázka k radosti všech diváků pokračovala, Nicholas vstal ze židle a pod rouškou šera zamířil ven z klubu. Přešel halu v mezipatře a vstoupil do ředitelského výtahu, aby si zajel nahoru a dohlédl na přenos dat z CyberNetu, když si všiml, jak z pánských záchodků na druhé straně haly vyrazil rychlým krokem McKnight. Američan zamířil přímo do Indiga a Nicholase v kabině soukromého výtahu si vůbec nevšiml.

Nicholas stiskl tlačítko čtyřicátého patra a bronzové dveře se začaly zavírat. V posledním okamžiku však mezi ně strčil nohu a zmáčkl tlačítko, kterým se dveře otevíraly. Podíval se na druhý konec haly. Ze záchodků se vynořil další muž, který přistoupil k veřejným výtahům a zvolil směr vzhůru.

Nyní, když Nicholas vystoupil z ředitelského výtahu, se muž opřel o stěnu a byl by se zhroutil na zem, kdyby ho Nicholas nezachytil. Ztuhlé tělo bylo těžké jako cent.

Už při prvním letmém pohledu přes halu měl Nicholas dojem, že muže poznal, a teď si byl zcela jist. Byl to Kappa Watanabe, jeden z techniků vývojového oddělení, kteří měli na starosti přenos dat z CyberNetu. Měl být ve čtyřicátém patře. Co pohledával na pánském záchodě v mezaninu? A co se mu tam stalo?

„Watanabe-san,“ oslovil ho Nicholas, ale odpovědi se nedočkal. Technik měl přivřené oči a zpod víček mu vykukovaly rozšířené a rozostřené zornice.

Nicholas si poslechl Watanabeho srdce a tep. Byl velmi pomalý, jako by muž upadal do kómatu. A pokud se Nicholas nemýlil, začínaly Watanabemu modrat rty. Zrovna se chystal zavolat sanitku, když si povšiml technikovy pravé ruky. Měl ji zaťatou jako ptačí pařát.

Nicholas trochu poplašeně vypáčil ztuhlé prsty a podíval se na dlaň. Podobné příznaky už kdysi viděl u někoho, kdo ležel na Vung Tau, na pláži jihovýchodně od Saigonu. Na Watanabeho dlani našel přesně to, co hledal: drobný vpich s temně modrým okrajem.

Nicholas si dobře pamatoval na podivně zkroucenou ruku sportovního potápěče, jehož vyplavilo moře na pláž ve Vung Tau. Ten muž byl mrtvý a nikoho to zřejmě nijak nepřekvapovalo.

Zeptal se tehdy nějakého rybáře, co se stalo, a dověděl se, že nešťastníka štípl Banh Tom. Tahle nevinně pojmenovaná „krevetí placka“ byl ve skutečnosti smrtelně jedovatý rejnok žijící v Andamanském a Jihočínském moři, který měl pokožku pruhovanou stejně jako tygří kreveta – nebo jako mořské dno, na němž se svou kamufláží ležel a čekal, až bude moci znehybnět a zabít svou kořist.

Ten potápěč možná jen sáhl po nějaké krásné ulitě. Ať už udělal cokoli, měl prostě tu smůlu, že se dotkl Banh Toma a jeho žihadlo se mu zabodlo do ruky. „Podívejte,“ ukazoval rybář na dlaň mrtvého, ta modrá skvrna, to je ten jed.“

Kappu Watanabeho otrávil jed Banh Toma, který se do jeho těla dostal jehlou zapíchnutou do dlaně. Proč? Nicholas odhrnul nehtem kůži v okolí ranky a začal vysávat jed, který vyplivoval na podlahu. Pak si stáhl motýlka a omotal jej Watanabemu kolem zápěstí jako škrtidlo. Udělal skutečně všechno, aby tomu muži zachránil život? Existoval jen jeden způsob, jak se o tom ujistit.

Nicholas se sklonil nad Watanabeho, zavřel oči a otevřel své tandžianské oko. Nořil se stále hlouběji do Tau-tau a svět jako by postihlo zatmění slunce. Tma se nad něj spouštěla jako závoj. Nicholas se nechal prostoupit Akšarou, Cestou světla, jejíž základ spočíval ve schopnosti přeměňovat energii na fyzické dění.

Tato disciplína vycházela z učení, že ve středu všeho leží kokoro, membrána, která se rozeznívá určitými opakujícími se vibracemi. Tyto rytmy, které rozechvívaly kokoro podobně jako zaříkávání nebo mantry, dokázaly v adeptovi vyvolat duševní stav, v němž se dala psychická energie beze zbytku ovládnout. Tau-tau se vlastně ani příliš nelišilo od toho, co provozovali tibetští mystici, čínští asketové nebo nejrůznější kmenoví šamani. Všichni brali energii z téhož starodávného pramene, jemuž se člověk díky civilizaci vzdálil.

Nicholasova Akšara však nebyla zcela dokonalá, neboť v hlubinách této esoterické disciplíny se skrývaly temné stopy Kširy, černého protějšku Akšary, který mnoho svých vyznavačů připravil o život nebo přinejmenším o zdravý rozum. Nicholas tento hrůzný objev učinil, když bojoval s Do Ducem Fudžiró. Od té doby se snažil Kširu v sobě neúnavně přemoci tím, že ji sloučí s Akšarou do spojení známého pod jménem Šuken ještě dříve, než jej cesta temnoty zcela přemůže. Šuken neboli Vláda paralyzuje Kširu tím, že ji zapojí do jediného celku, který je ovšem alespoň z části spíše výplodem legend než čím jiným. Tandžianští učenci se nemohli shodnout, zda Tau-tau bylo skutečně někdy spojením temnoty a světla, a zda jím vůbec kdy mělo být. Skeptici mezi nimi pochybovali o samotné existenci Šukenu.

Nicholasovi však nezbývalo, než v něj věřit, protože jinak mu hrozilo velké nebezpečí, které v něm pozvolna rozkvétalo jako jedovatá květina. Pokaždé, když v sobě vyvolal Akšaru, otrávil se jeho duch dalšími částečkami Kširy. Věděl, že pokud co nejrychleji nenajde cestu k Šukenu, nepotrvá dlouho a bude už na všechno pozdě. Kšira ho zcela pohltí, stejně jako Kansacua, jeho učitele tandžianského umění.

Ozvěny, zachycené v tekoucím čase, se proplétaly a odrážely od sebe. Bylo to, jako by se vznášel pod vodou a dokázal stejně jako velryby naslouchat i na vzdálenost mnoha kilometrů zvukům, které byly tak zřetelné, že se mu zarývaly do kůže jako hmotné předměty. Svět mu připadal nesmírně blízký i vzdálený zároveň, stával se nádobou, z níž si mohl Nicholas vybrat jediný prvek – hlas, letící hmyz, stopu nějakého vozu – a podrobně jej prozkoumat.

Sáhl tedy do nádoby světa a vytáhl z ní Watanabeho ducha, k němuž se přisál jako mihule k drsné žraločí kůži. Pronikl přímo do něj, i když o tom technik sám nemohl vědět, a stal se jeho součástí. Nicholas pochopil, že muž umírá. Dávka jedu, která se mu dostala do těla, měla mnohem vyšší koncentraci než to bylo v přírodě obvyklé. A její valná část již prošla místem vpichu, minula Nicholasovo improvizované škrtidlo a pronikla do Watanabeho krevního řečiště.

Tak, jak ho to naučil Kansacu, procházel Japoncovou krví kousek po kousku, sledoval, jak se jed šíří stále dál, dokud se mu nepodařilo najít to, co hledal. Pak se přesunul na jiná místa ve Watanabeho těle a mozku, podpořil tvorbu antičástic, hormonů a složitých neuropeptidů, které mohly jed zastavit přirozenou cestou. Teprve, když si byl jist, že je technik mimo nebezpečí, vrátil se do chladného, jednobarevného světla každodenní skutečnosti.

Sotva se vynořil z Tau-tau, zavolal ochranku. Když k němu doběhli tři strážní, nechal Watanabeho odnést na podnikovou ošetřovnu. „Jak tam dorazíte, dejte mu na to led,“ nařídil jednomu z hlídačů. „Až přijede sanitka, řekněte jim, že ten člověk dostal dávku nervového jedu. Taky chci, abyste s ním zůstal vy a ještě jeden z vašich lidí, dokonce i v nemocnici. Nehněte se od něj ani na krok. Rozumíte?“

„Ano pane,“ souhlasil strážný, když už se dveře výtahu zavíraly.

Nicholas se rozběhl k ředitelskému výtahu, odemkl dveře a stiskl tlačítko čtyřicátého poschodí. Srdce mu sevřela ledová ruka strachu. Watanabe neměl místnosti vývojového oddělení vůbec opustit. Co pohledával na záchodě v mezipatře ve stejnou dobu, kdy tam byl i ten Američan, Cord McKnight? Nicholas tušil, o co mohlo jít, ale potřeboval jistotu. Tu mohl získat jen prohlídkou Watanabeho pracoviště ve vývojovém oddělení.

Dveře výtahu se otevřely a Nicholas vstoupil do haly vývojového oddělení Sató International. Vyhledal vedoucího noční směny a zhruba mu vylíčil, co se stalo. „Pošlete sem rychle skupinu naší ochranky,“ přikázal. „Chci, aby na chodbě nepřetržitě někdo hlídkoval. Teď si trochu pohraju s počítačem Watanabe-sana, možná ho i odpojím ze sítě, tak se postarejte o to, aby byl interní poplašný systém vypnutý.“

„Ano, pane,“ odvětil zaražený vedoucí. „Hned to udělám.“

„Taky mi pošlete toho, kdo zodpovídá za přenos dat z CyberNetu.“

„To byl právě Watanabe-san.“

„Tak jeho nadřízeného. Řekněte mu, ať za mnou přijde do kanceláře Watanabe-sana.“

„Hned vám tam Macumuru-sana pošlu.“

Nicholas se zeptal vedoucího na cestu a bez potíží našel Watanabeho pracovnu. Technikův počítač běžel. Obrazovka hlásila, že zavádění dat CyberNetu stále ještě probíhá. Když si však Nicholas vyvolal nabídku hlavní databáze a vyťukal svůj přístupový kód, zjistil, že data CyberNetu již byla zapsána do jádra. To znamenalo, že i přes všechna bezpečnostní opatření si někdo pořídil nelegální kopii tajných dat.

Vrátil se k Watanabeho programu a všiml si, že není zapojen do sítě oddělení. Watanabemu se nějak podařilo prohnat data CyberNetu vlastním programem. Díky tomu si také mohl pořídit jejich kopii na minidisku. Teoreticky by něco takového nemělo být vůbec možné. Nicholasovi technici ve Spojených státech ho ujistili, že verze, kterou mu posílají, je zakódovaná tak, aby nelegální kopírování nepadalo vůbec v úvahu. Nyní mu ovšem nezbývalo, než věřit vlastním očím. Watanabe si našel způsob, jak kódování obejít.

„Linnear-san?“

Ve dveřích se objevil štíhlý bledý muž s brýlemi v kovových obroučkách a hlavou holou jako koleno. „Jsem Džunnó Macumura.“

„Vy jste nadřízený Watanabe-sana?“

„Ano, pane.“

Nicholas ho uvedl do obrazu.

Mužovy oči za brýlemi se rozšířily. „Nemohu uvěřit, že se něco takového mohlo stát.“

„Tak to jsme dva. Zjistil jsem, že Watanabe-san odpojil svůj terminál ze sítě. Můžete mi říct, jestli nebyl ve stejné době odpojený i nějaký jiný terminál?“

„Podívám se.“ Macumura se sklonil nad počítač. Zručně zarejdil s myší a vstoupil do jádra databáze. „Ne, pane. Jenom tenhle.“

Nicholas si oddechl. To znamenalo, že ať už Watanabe prováděl cokoli, dělal to sám. Nicholasovi bylo konečně jasné, co Watanabe pohledával na toaletě v mezipatře: předával Cordovi McKnightovi čerstvou kopii dat TransRim CyberNetu.

„Mám ta data z paměti vymazat?“ ptal se Macumura.

Nicholas se nad tím zamyslel. „Mám lepší nápad.“ Potom technikovi sdělil, co je třeba zařídit.

„To nebude problém,“ ujistil ho Macumura spěšně. „Bude mi potěšením.“

Nicholas ho nechal pracovat a sám se vrátil dolů. Cestou k výtahům s potěšením zaznamenal, že v chodbě hlídkují dva strážní. Dole si krátce promluvil s dalším příslušníkem ochranky a dověděl se, že Watanabeho odvezli pod přísným dohledem do nemocnice. Dal hlídači příkazy a zamířil zpátky do Indiga. Ukázka už skončila, zjevně s velkým úspěchem, a hosté se pouštěli do hlavního chodu. Zahlédl McKnighta, jak sedí vedle Tórina a klidně pořádá své pečené holoubě s polevou.

Nicholas se posadil na své místo a zamumlal pár slov na omluvu. Koei mu ovšem viděla až do žaludku a třebaže vycítila jeho napětí, nepovažovala za vhodné vyptávat se ho na veřejnosti.

Hostina pokračovala bez zvláštních příhod. Koei, dokonalá okouzlující hostitelka, bavila Nicholasovy hosty i v nepřítomnosti svého manžela. Teď od ní převzal štafetu Nicholas, ale celou dobu nespouštěl oči z McKnighta. Jak se dalo čekat, ministři byli ze sítě digitálního videa nadšení. Po fiasku s televizí s vysokým rozlišením byli rádi, že se nějaký japonský projekt konečně úspěšně rozjel.

„Co se stalo s vaším motýlkem, Linnear-san?“ zeptal se Kaniodži Nakahaši. Patřil k vedoucím zástupcům socialistické strany v japonském parlamentu.

„Ztratil jsem ubrousek, Nakahaši-san, a musel jsem si otřít omastek z úst, aby o mně ten Američan McKnight všude neroznášel, jaký jsem nenažranec.“

Všichni u stolu se hlasitě zasmáli, hlavně Nakahaši, který dokázal vtip na Američanův účet ocenit lépe než kdo jiný.

Číšníci sklidili talíře a podával se moučník s kávou a likéry. Konverzace se rozplynula v ono nesmyslné klábosení, které neodmyslitelně patří ke společenským událostem na celém světě.

Když se hosté začali rozcházet, bylo už po jedenácté. Nicholas potají vložil Koei do ruky klíčky od jejich auta a pošeptal jí, že přijde později. Pak se ponořil do davu a následoval McKnighta a ostatní nejprve do mezaninu a poté po širokém kovovém schodišti do hlavní haly.

Venku se zatím déšť změnil v jemné mžení. Přesto se mezi hosty, kteří čekali na svá auta a limuzíny, vyrojily deštníky. McKnight, který mířil ke svému bílému BMW, nebyl výjimkou. Zatímco otvíral svůj deštník, Nicholas se rozhlížel po strážném, s nímž mluvil v hale. Objevil ho sto metrů od vchodu do budovy: stál u velkého černého motocyklu Kawasaki s futuristickým aerodynamickým designem.

„Vaše motorka, pane,“ pronesl strážný k Nicholasovi. „Vytáhl jsem ji z garáže, doplnil nádrž a zahřál motor, jak jste si přál.“

„Máte to ostatní?“

„Dal mi to přímo Macumura-san.“ Hlídač mu podal drobný balíček v pěnovém polystyrenu. „Říkal, že si myslí, že s výsledkem budete navýsost spokojen.“

Nicholas mu poděkoval, nasadil si přilbu, která visela na řidítkách, šlápl na plyn a vyrazil za McKnightovým bílým BMW. Američan jel v autě sám.

Nicholas následoval McKnighta ucpanými tokijskými ulicemi a držel se v dostatečné vzdálenosti za ním. Dobře zapadal do hejna rychlých motocyklů, na nichž se za řevu silných motorů po ulicích zmáčených deštěm proháněla pubertální mládež a členové motorkářských gangů. Za potrhanými mračny občas vyhlédl bledý srpek měsíce. Mžení neustávalo.

Zdálo se, že McKnight míří na rušnou Ginzu. Kdyby dojel až na křižovatku Jon-čóme, která byla tak rozlehlá, jako by se na ní protínaly všechny cesty světa, bylo možné, že by ho Nicholas ztratil. McKnight však před vjezdem na široký bulvár uhnul do jiné části Šindžúku.

V ošumělé čtvrti Kabukičó zamířil přes koleje a pak znenadání opět odbočil. Pneumatiky na vlhkém asfaltu zaječely, ale BMW rychle vyrovnalo smyk a celé rozhoupané zmizelo v úzké postranní uličce.

Nicholas zahnul do ulice, jíž se v místním žargonu přezdívalo šomben-jokočó, Ulička chcanek. Lemovaly ji bezedné bary, zavšivené noční kluby s tím nejsprostším striptýzem a špinavé krámky jakitori, jejichž vchody zely stejně jako ústa pobudů, kteří se loudali kolem. O něco dál Nicholas zahlédl bílé BMW, tentokrát řízené uniformovaným šoférem. Nikdy netušil, že podniky v šomben-jokočó poskytují i takovéto služby.

Zaparkoval svůj motocykl a vyrazil podél bloku. Kam asi McKnight zapadl? Byla tu taková spousta míst, namačkaných jedno na druhé, že se to z ulice nedalo poznat. Navíc nepředpokládal, že má tolik času, aby nahlížel do každé špeluňky, na kterou narazí.

Existoval však jiný způsob.

Vstoupil do Akšary, skutečnost se rozplynula jako zavržený sen, barvy se rozmazaly a vybledly září vnitřního světla. Ocitl se po boku McKnighta, který si razil cestu omšelým barem plným olověného kouře, útržků hovorů a homosexuálů nepřesvědčivě převlečených za ženy.

Společně s McKnightem se proplétal mezi stoly obsazenými transvestity, obchodníky a turisty lačnými po dobrodružství a usadil se s ním u malého stolku v rohu, kde už na něj čekal Vietnamec Nguyen Van Truc. McKnight si objednal whisky.

Nicholas vešel do klubu. Jmenoval se Deharau, což znamenalo Nic víc.

Když mu donesli whisky, McKnight ji do sebe hodil jediným douškem a objednal si další.

„To jste neměl na recepci dost?“ ozval se Nguyen popuzeně.

McKnight se na něj podíval. „Nevím jak ty, kámo, ale já lidi nezabíjím každej den.“

Nguyen našpulil rty. „Vy Američani jste hrozně rozmazlení. Říkal jsem to. Měl jsem to udělat já.“

„A já ti na to řekl,“ odtušil McKnight, když do sebe nalil druhou sklenici, „že Watanabe jednal jenom se mnou. S tebou by nechtěl mít nic společnýho.“

„Vida, kam ho přivedla jeho důvěra k Američanům.“ Nguyen se musel zasmát. Tihle Američani. Pořád si hrají na svaté spravedlivé. Jenže to člověka brzy omrzí. „Měl si to líp rozmyslet.“

Veselá část rozhovoru tím zřejmě skončila.

„Podařilo se vám to?“ zeptal se Nguyen a naklonil se ke svému společníkovi.

Třetí sklenici přinesl McKnightovi číšník s obrovskými falešnými ňadry a parukou, která měla připomínat Dolly Partonovou. Oba muži počkali, až budou uprostřed tartasu v baru zase sami. „Ano, ano. Jistě,“ odvětil McKnight. Ještě v sobě cítil tu extatickou vlnu adrenalinu, jež člověka zaplaví, když zblízka pohlédne do tváře smrti. Navíc byl rád, že má nad Vietnamcem konečně navrch. Prozatím měl všechny trumfy v ruce on a chtěl z toho vytěžit, co se dá. Nicholas kroužil kolem své kořisti a uvědomoval si, že se Američan dostává do povídavé nálady. O to větší pozornost mu věnoval.

„Jenom poslouchám rozkazy. Můj nadřízený chce…“

„Já vím, co tvůj nadřízený chce,“ odsekl McKnight s úšklebkem, který si Nicholas dokázal živě představit. „A taky to mám.“

„Jde o čas.“

„Opravdu?“ McKnight si protáhl dlouhé nohy. „A pročpak?“

„Do toho vám nic není.“

„Že ne?“ McKnight si zapálil cigaretu a díval se, jak kouř líně stoupá ke stropu. „Já přece můžu tvýmu nadřízenýmu píchnout.“

„Najali jsme vás, abyste odvedl jistou práci. Pokud se vám to povedlo, dostanete zaplaceno – a ne málo, jak dobře víte. Jinak…“

„Poslyš, ty poskoku,“ zasyčel McKnight znenadání, „já jsem Američan, je ti to jasný? Takhle se mnou nikdo mluvit nebude. Nikdo, ani tvůj šéf ne. Už mě nebaví stát stranou a dostávat sem tam nějakej ten drobek od lidí, co vytřískávaj miliony na opcích. Chci taky svůj kus koláče a to, co mám u sebe, mi k tomu pomůže.“

„Ta data, prosím,“ pravil Nguyen chladně.

„Všechno má svůj čas. Chci se setkat s Mickem Leonfor…“

„Nejmenovat, prosím,“ přerušil ho Nguyen naléhavě.

McKnight se zasmál. „Jasně, nejsem žádnej hodnej malej špionek. Ale tohle tě překvapilo, nemám pravdu?“ Vyfoukl kouř nosními dírkami. „A vůbec, kdo by nás tady moh‘ poslouchat? Banda přihřátejch japončíků s parukami a zmalovanejma ksichtama.“ Pohrdavě zafrkal. „Dávej si pozor, Van Trucu, nebo tě někdo z nich přetáhne vycpanou kozou.“

„Přesto nebudete nikoho jmenovat, je vám to jasné?“

„Tak mi pověz, proč tvůj nadřízenej chce to svinstvo tak rychle.“

Při zmínce o Mickovi Leonfortovi Nicholas ztuhl. Pocit uspokojení z toho, že se mu podařilo vystopovat špiona a zloděje, se vypařil. Nahradila jej temná hlubina, do níž se ani nechtěl podívat. Ještě v průběhu války ve Vietnamu si Micka vybrala skupina vyzvědačů z Pentagonu, aby pro ně zajistil výnosný kanál pro pašování drog ze Šanské plošiny. Poslali ho do nehostinných končin Laosu, kde si Mick pašerácký kanál neprodleně přivlastnil a zběhl z armády. Později si k sobě přibral partnery: Rocka a Vietnamce jménem Do Duc.

Společně vybudovali v nepřístupných vietnamských horách Plovoucí město, kde chtěli skrývat svoje jmění a obrovské zásoby zbraní, které pravidelně rozprodávali stále rostoucímu počtu bojechtivých vladařů po celém světě.

Nicholas se domníval, že Mick je mrtev – že uhořel nebo zahynul na nemoc z ozářením poté, co v Plovoucím městě explodoval Plamen. Teď se však dověděl, že Mick je naživu a dokonce zorganizoval krádež dat CyberNetu. Nicholasova mysl se zaplnila stejným elektrizujícím chvěním, jako když se oba muži poprvé setkali tváří v tvář v Plovoucím městě.

„To není vaše věc,“ pronesl Nguyen po chvíli.

„Kdepak, teď to je moje věc.“ McKnight odklepl popel z cigarety. „Jinak nic neodevzdám.“

„Nedomluvili jsme se…“

„Právě jsem změnil podmínky, troubo. Tak se s tím koukej vyrovnat.“

Nguyen se rozhlédl po zaplněném baru. Když konečně promluvil, ztišil hlas a takže skoro šeptal, takže se McKnight musel naklonit přes stůl, aby ho slyšel. „Dobře. Ale tady se o tom neodvažuji mluvit. Znám klidnější místo.“ Hodil na stůl pár jenových bankovek a oba muži vstali.

Když vyšli na ulici, nebylo Nicholase nikde vidět. Stál ve dveřích jakéhosi striptýzového klubu a díval se, jak vrátný utíká pro bílé BMW.

„Máš tady auto?“ slyšel McKnightovu otázku.

„Přijel jsem taxíkem,“ odpověděl Nguyen. „Kdyby se pak někdo vyptával, nenajde žádný důkaz, že jsem byl zrovna v tomhle podniku.“

Když nastoupili do auta, Nicholas vyhlédl zpoza fotografií spoutaných žen s roubíky v ústech, které krášlily dveřní rám.

Sotva se ozval motor BMW, přešel přes ulici ke své motorce a nasedl. Pak dvojici zdálky sledoval, jak se podle Nguyenových příkazů proplétá uličkami. Mířili na východ k luxusní čtvrti Šinbaši, kde dosud provozovaly své navýsost civilizované řemeslo gejši. V Šinbaši se ovšem nacházel i obrovský rybí trh Cukidži, který stál přímo na břehu řeky Sumidy. Měsíc zakrývaly houstnoucí mraky a bílá, éterická světla velkoměsta probleskovala v inkoustové tmě jako fosforeskující plankton na hladině oceánu.

Nicholas sledoval, jak McKnight zaparkoval BMW u řeky, jak oba muži vykročili po molu a nasedli do malého člunu. Nicholas zůstal trčet na chodníku a zatímco hledal nějakou loďku, v níž by je mohl sledovat, musel se spoléhat jedině na své psychické spojení s McKnightem.

Žádný člun nablízku nebyl. Rozběhl se tedy po opuštěných kluzkých uličkách tržiště, rovnoběžně s dráhou jejich lodě. Těsně za tržištěm, kde jediné světlo přicházelo z druhého břehu, Nguyen zpomalil.

Nicholas se ponořil hluboko do Akšary a slyšel hlasy, které k němu doléhaly, jako by ti dva seděli těsně vedle něj.

„Dobře,“ pronesl McKnight, „tohle je asi tak nejklidnější místo v celým Tokiu. Takže mi koukej říct –“

Nguyen se opatrně postavil doprostřed člunu a zprudka udeřil Američana do nervové pleteně na pravé straně krku. McKnight se zhroutil Nguyenovi do náruče, jako by dostal ránu palicí.

Zatímco Vietnamec metodicky prohledával McKnightovy kapsy, Nicholas utíkal po nábřeží. Byl ještě hodně daleko, i když teď už nešlo o to, aby dorazil včas, ale spíš, aby nepřišel příliš pozdě.

Nguyen se ve své práci vyznal a McKnight na něj nešel zrovna chytře. Vietnamec našel minidisk s ukradenými daty TransRimu chvíli poté, co Američana omráčil. Minidisk byl spěšně zastrčený pod podšívkou na rameni McKnightova saka, kde ho částečně zakrývala vycpávka.

Nguyen si strčil disk do kapsy a zvedl McKnighta za klopu saka. Rozkročil se, aby vyrovnal náklon člunu, a ponořil McKnightovi ramena i hlavu do vody.

Nicholase se zmocnil pocit, že se setkává s něčím důvěrně známým, a přidal do kroku. Běžel po nábřeží mezi odraženým světlem luceren, které vypadalo jako hrstka drobných měsíců stržených z oblohy.

Před ním na hladině Sumidy držel Nguyen McKnighta za krk a tiše si pohvizdoval úryvek z jedné písně od Jacquese Brela. Nicholas tu melodii znal: ztělesňovala všechnu nelidskost světa během války v postavě děvky, která leží na zádech s roztaženýma nohama a volá na své armádní zákazníky: „Další!“

Melodie mu ve tmě sloužila jako něco, čeho se mohl chytit, byla to pupeční šňůra, která ho svazovala s probíhajícím hrůzným činem. Přibližoval se a cítil blízkost smrti – nikoli ovšem své, ale McKnightovy. Bylo na tom něco hrozného a znepokojivého stát bok po boku smrti, když se vydávala pro svou další kořist. Ucítil před sebou McKnightova ducha i podstatu toho, co se ho chystalo pohltit. Cítil chlad a temnotu, které jako by postupovaly k neviditelné prázdnotě.

Vzduch se zachvěl, jako by mezi zmrzlými větvemi pronikl zimní vítr. To chvění se smísilo s Nguyenovým hvízdáním a vytvořilo zcela novou melodii, která se zcela nečekaně rozrostla do ponuré symfonie.

Nicholas pochopil, že právě v tomto okamžiku McKnight zemřel, že právě tehdy v něm něco zasténalo či zaječelo a z těla se vydral poslední dech jako světlo z nekonečného bludiště. Nicholasovi bušilo srdce tak mocně, že cítil bolest v prsou. Nemohl popadnout dech, a tak se na okamžik se zavřenýma očima malátně zastavil.

Naprosto zřetelný zvuk jej nepouštěl z místa, zatímco člun se tiše sunul po černé zvlněné hladině podél masivních průčelí domů, které jako by hleděly prázdnýma očima na smrt, jež se nezvučně vznášela nad vodou.

Když se zvuk vytratil, Nicholas si připadal, jako by přišel o něco velmi cenného. Snad to bylo tím, že jeho psychické pouto s McKnightem bylo tak nečekaně přerušeno ale spíše předpokládal, že jde o něco víc. McKnight byl po smrti a on s tím nemohl nic udělat. Zoufalství se v něm mísilo s vědomím, že ani takový parchant, jako byl McKnight, si takovouhle smrt nezasloužil.

Teď zbýval jenom Vietnamec Nguyen, který se mezitím přesvědčil, že McKnight vydechl naposledy, přivázal tělo k betonovému kvádru, přehodil je přes bok člunu a znovu se vydal na cestu.

S tím Nguyenem bude muset Nicholas něco udělat. Ale co? Místo, aby se vrátil k dokům u Cukidži, plul Vietnamec dál po řece. To jen posílilo Nicholasovo podezření, že Nguyen s tímto koncem počítal od začátku. Do Kabukičó přijel taxíkem a měl tu připravený člun s betonovým kvádrem na palubě. Nicholas si byl jist, že i kdyby si to McKnight sám nevynutil, Nguyen by si našel nějaký způsob, jak ho vylákat na řeku. Obchod byl každopádně uzavřen a McKnight se neměl tak či onak dožít rána.

Nicholas se zhluboka nadechl. Dorazil k místu, kde se Američan utopil. Vyslal svého ducha vpřed a cítil, jak temná masa klesá stále hlouběji do bahna na dně Sumidy, odkud se již nikdy nevynoří. Nicholas uvažoval, že Nguyen může mít namířeno kam chce, ale jednou stejně musí někde přistát. Zaťal zuby a zatvrzele utíkal dál za Nguyenem, s hlavou plnou svého nového poslání míjel světelné odlesky na vlnách a temnotu, která se vznášela nad nimi.

*****

Margarite Goldoni DeCamillo vystoupila ze své nové nablýskané limuzíny Lexus na rohu Park Avenue a Čtyřicáté sedmé ulice. Na středním pásu byly vysázené nové letničky, platany i jinany se zrovna začínaly obalovat zeleným listím. I když bylo už po páté hodině, dostatek světla naznačoval, že je jaro za dveřmi, mnohem výmluvněji než mrazivý vítr, který se proháněl mezi mrakodrapy. Nařídila Frankiemu, svému ozbrojenému řidiči, aby tu počkal, a ve společnosti osobního strážce Rocca vstoupila do věžáku ze skla a oceli.

Cestou do šestatřicátého patra měla dost času na přemýšlení. Tahle chvilka oddechu, třebas krátká, pro ni byla pravým požehnáním, protože za posledních patnáct měsíců se své vlastní firmě mohla věnovat jen sporadicky. Poté, co byl její bratr Dominic Goldoni brutálně zavražděn, spadla do víru života, který jí byl tak neznámý a nepřátelský, že se v něm zpočátku ani nedovedla orientovat. I když se ji Dom snažil ze všech sil poučit o všem potřebném a představil ji svým nejdůležitějšími známým v New Yorku i Washingtonu, stejně nebyla zdaleka připravena na to, aby převzala machiavelskou úlohu šéfa všech mafiánských rodin na východním pobřeží. Její manžel, vysoce úspěšný právník Tony D., který se zabýval především zábavním průmyslem, jí sloužil jako zástěrka. Na první pohled to mělo vypadat tak, že si Dom vybral za nástupce právě jeho, ovšem ve skutečnosti stála v pozadí všeho Margarite, která tahala za provázky, neviditelná jako duch. Nejenže musela udržovat klid mezi svými vlastními podřízenými rodinami, ale navíc bylo třeba, aby neustále odrážela útoky Domova zarytého nepřítele Škeble Leonforteho, který se po Domově smrti nepřestával snažit o rozšíření svého panství ze západního pobřeží na východ. Během posledních několika měsíců se mu i přes Margaretiny protesty a protitahy podařilo uchvátit Chicago a celý Středozápad. Věděla, že kdyby byl Dom naživu, Škeble by se takové věrolomnosti nikdy neodvážil, natož aby se jí s úspěchem zhostil. Poslední dobou měla v ústech neustále kovovou pachuť, kdykoli si vzpomněla, jak zklamala svého bratra a všechny rodiny, o něž se měla starat.

Výtah zastavil, zvonek cinkl a dveře se otevřely. Zatímco s Roccem po boku kráčela chodbou vyvedenou v šedé a béžové ke kancelářím své navýsost úspěšné kosmetické firmy Serenissima, pociťovala až bolestně břímě zodpovědnosti, které jí Dom vložil na bedra. Už jí dlouho scházelo vzrušení z řízení vlastního podniku, z tisíců každodenních rozhodnutí, z vítězství, ba i z proher, které přece neodmyslitelně patřily k životu a k učení.

Společně se svým partnerem Richem Cooperem vybudovala Serenissimu z malého podniku, který rozesílal zákazníkům zboží na dobírku, do podoby kvetoucí mezinárodní organizace. Firma nyní měla své obchody v newyorských obchodních domech Barneys, Bloomie’s, Bergdorf a Saks, stejně jako po celé zemi, k čemuž napomohla nově založená dceřinná společnost pro udělování prodejních licencí. Její výrobky se zamlouvaly Francouzům, Italům i Japoncům. Rich plánoval, že někdy koncem roku začne s frontálním útokem na Německo, a pomýšlel na rozšíření do zemí bývalého východního bloku.

Ještě štěstí, že toho Riche mám, pomyslela si. Staral se o podnik, zatímco ona sama měla plné ruce práce boje s Leonfortem a s udržováním Domova obchodního partnerství s Mikiem Okamim.

Kanceláře Serenissimy se vyznačovaly nenápadnou elegancí. Mezi barevnými tóny převládala temně hnědá a růžová. Nábytek v předpokoji byl skutečně pohodlný – Margarite na tom trvala. Stěny zdobily obrovské lesklé fotografie mezinárodně uznávané modelky, kterou si s Richem vybrali jako jedinou tvář pro veškerou reklamu. Pracovala pro ně od samého začátku a díky ní se jejich výrobkům dostávalo okamžitého přijetí. Stejně jako Lancme se rozhodli nevěnovat pozornost módním trendům. Móda jednou vyžadovala, aby byly všechny modelky pěkně zaoblené, a příští rok už zas musely být kost a kůže. Serenissimy se tento vývoj nijak nedotýkal a její čistý zisk se zvyšoval každým rokem o čtvrtinu.

Rich na ni čekal v konferenční místnosti ověšené závěsy, jejíž strohost zmírňovaly vysoké knihovny společně se starosvětskými ozdobnými lištami a vlysy, které zde Margarite nechala rozmístit. Místnosti vévodil stůl ve tvaru bumerangu z leštěného týkového dřeva, za nímž stála podlouhlá komoda s kávovarem značky Braun, přístrojem na capuccino, dvěma karafami s ledovou vodou a lahví sambucy. Za vyřezávanými týkovými dveřmi komody se skrývala malá chladnička a dobře zásobená miniaturní spíž. Jeden nikdy neví.

Zkušenost je naučila, že jakmile jednou začnou něco vymýšlet, může se takové sezení protáhnout na celý den a někdy i dlouho do noci.

Sotva prošla dvojitými dveřmi, Rich vyskočil z křesla. Naposledy pohlédla na svého tělesného strážce, který zaujal místo před vchodem do místnosti. Doufala, že jednou nastane doba, kdy nebude potřebovat ani jeho, ani žádného jemu podobného.

„Bella, už je to dlouho, co jsme se neviděli!“ Rich rozpřáhl paže a objal ji, přičemž ji po evropsku políbil na obě tváře. „Měl jsem o tebe starost. Bylo to, jako by se po tobě země slehla. Už mě tak otravovalo bavit se jen s tvým záznamníkem, že jsem na něj začal vrčet!“

„Já vím,“ pravila Margarite se smíchem. „Slyšela jsem to včera večer, když jsem se vrátila domů.“ Vyklouzla z jeho objetí. „Je mi líto, že jsem tě v tom nechala samotného, ale –“

„Vím, vím,“ přerušil ji a zvedl ruku. „Měla jsi spoustu starostí s Francie.“

Tuto historku si pro něj vymyslela proto, že jako všechny dobré lži v sobě obsahovala víc než pouhé zrnko pravdy. Její dospívající dcera Francine (Francie), která se nemohla vyrovnat s bouřlivým vztahem mezi Margarite a Tonym D., propadla depresím a dostala bulimii. K obratu došlo teprve tehdy, když se setkala s Lew Croakerem, bývalým newyorským policistou a nejlepším přítelem Nicholase Linneara. K rodičům stále ještě cítila hluboký odpor, ale Croaker jí pomohl vydolovat tenhle cit z hlubin jejího podvědomí. Francie Croakera zbožňovala tolik, až na ni Margarite občas žárlila. Lewa sice milovala – byla to smutná, ironická láska, protože Lewovy ostré hranice mezi dobrem a zlem se změnit nedaly – ale jeho harmonický vztah s její vlastní dcerou ji někdy rozrušoval natolik, že celé noci proplakala. Nesmírně toužila potom, aby její vztah s Francie byl zcela normální a láskyplný. Někdy pochybovala, jestli je to vůbec možné.

„Už je jí lépe, Richi, opravdu,“ ujistila ho a posadila se do křesla, které jí přistrčil.

Rich Cooper byl elegantní muž. Mluvil plynně všemi románskými jazyky a v poslední době se učil japonsky. Dokázal se tak snadno přizpůsobit různým kulturám a způsobům myšlení, až ho leckdo podezíral z úlisnosti. Podceňovat ho však znamenalo poskytnout mu výhodu, kterou dovedl využít do poslední kapky. Měl už po čtyřicítce, ale se svými střapatými blond vlasy a bystrýma modrýma očima vypadal stále jako chlapec. Byl malý, sporý a působil dojmem nevyčerpatelné energie. Byl jediný, o kom věděla, že dokáže pět dní připravovat přehlídku v Miláně, zaletět do Tokia, potom na týden do Paříže a nakonec se vrátit zpátky do své kanceláře odpočatý a připravený k plnému pracovnímu nasazení. Nejvíc mu vyhovovalo, když mohl cestovat, poznávat nové lidi a získávat je pro své cíle.

Do Serenissimy byl celý žhavý a obrovsky úspěch podniku ho viditelně těšil. Občas nadhazoval, že by mohli vydat veřejně obchodovatelné akcie, ale Margarite byla zásadně proti. „Jen pomysli na ten příliv kapitálu!“ vykládal Rich zaníceně. „Hotová potopa, bella!“ Jenže kdepak ona. Veřejná obchodovatelnost by znamenala správní radu, odpovědnost vůči investorům a neustálou hrozbu, že je někdo pohltí nebo ještě hůř, vyžene z jejich vlastní firmy. Margarite už takových případů viděla dost a dost. „Co je naše, to je naše,“ odpovídala mu pevně. „A já chci, aby to tak zůstalo.“

„Tak povídej,“ vyzvala ho nyní, když si otevřela desky přecpané dokumenty k prasknutí.

Během následující hodiny ji Rich zpravil o odbytu – za poslední čtvrtletí se zvedl o třicet procent, o vývoji – přišli s novým nočním krémem, který odstraňoval opuchlost způsobenou přemírou alkoholu a nedostatkem spánku, o oddělení licencí – prodáno sedmdesát pět a připravují se další, a konečně o útoku na Německo – experiment s obchodními domy v Kaufhofu a Karstadtu předčil očekávání a na jaře měli otevřít své první samostatné butiky v Berlíně a Mnichově. Ostatně, pokračoval Rich, právě dohodl smlouvu s německými partnery, kteří butiky postaví a budou je řídit.

V celém Richově chvalozpěvu na podnikové úspěchy nezazněl ani jeden falešný tón, ale Margarite se přece jen pořád nemohla zbavit dojmu, že něco není v pořádku. Neklidně si pohrával se stříbrným plnicím perem Pelikan, které dostal darem od Němců, a svůj výklad jako by se snažil spíše uspěchat, než aby ho protahoval a vychutnával každý okamžik, jak mohl.

Když skončil a Margarite podepsala všechny dokumenty a smlouvy, které před ni položil, podívala se na něj a se svou obvyklou otevřeností se ho zeptala: „Tak a teď mi pověz, co se děje?“

Rich nějakou dobu mlčel. Přehazoval si plnicí pero mezi prsty jako bubeník paličku. Pak znenadání odsunul židli a přistoupil k oknu. Roztáhl těžké závěsy a zahleděl se přes město na řeku Hudson a na kouřový příkrov nad průmyslovým New Jersey.

„Richi…?“

„Byl bych skoro radši, kdybys sem nepřijela.“

Cože?“

Pustil závěsy a otočil se k ní. „Už jsem měl připravený dopis. Dneska dopoledne ho měli přepsat a poslat ho Tonymu do kanceláře.“

Vstala a srdce jí divoce tlouklo. „Jaký dopis?“ Viděla ho, jak se zhluboka nadechuje, a hrdlo se jí sevřelo.

„Prodal jsem svůj podíl, bella.“

Margarite na něj vytřeštila oči a samým překvapením ani nedokázala uvažovat. Nenapadalo ji nic, co by mohla říci, kromě „Do prdele!“ Bylo to přesně takové podvědomé slůvko úlevy, jaké vás napadne, když zjistíte, že se na vás ze strany řítí nějaké jiné auto a vy víte, že nemůžete dělat nic jiného, než se připravit na náraz a doufat, že vás bezpečnostní pás a airbag zachrání. Co ji mohlo zachránit teď? Neměla tušení.

Když se vzpamatovala z prvního šoku, vrátil se jí hlas: „Ty hajzle. Proč?“

Pokrčil rameny a tváří v tvář její rostoucí zlosti vypadal pokorný jako ovce. „Proč asi? Kvůli penězům.“

„Kvůli penězům?“ Vzteky ani nevěřila vlastním uším. „Chceš říct, žes tu poslední dobou neměl dost peněz, žes nedostával dost?“

Znovu pokrčil rameny. „Peněz není nikdy dost, bella.“

Bella. „Nech toho! Už nemáš právo mi takhle říkat.“

Zbledl a zaraženě se otočil zpátky k oknu. „Sama vidíš, že ten dopis by bylo lepší řešení.“

Margarite si přitiskla prsty k horečně pulzujícím spánkům. Přistoupila ke komodě, nalila si sklenici vody, z kabelky vytáhla silné prášky na uklidnění a spolkla je. Pak si otřela rty a obrátila se k němu. „Proč sis o tom se mnou nepromluvil, než –“

„Protože,“ odpověděl a otočil se k ní, „jsi tady celé měsíce nebyla!“

Stáli těsně u sebe, lapali po dechu jako dvě vyděšená zvířata před reflektory jedoucího vozu, a nevěděli, co dál.

„Richi,“ – napřáhla ruku – „můžeme si o tom promluvit teď. Ještě není pozdě, aby –“

„Už je pozdě, Margarite. Včera jsem ty papíry podepsal. Je to hotová věc.“ Pohlédla do jeho modrých očí a snažila se zjistit pravdu. Tohle mu vůbec nebylo podobné. Zdálo se jí, že před sebou má někoho úplně jiného než toho muže, kterého za posledních dvanáct let tak dobře poznala. Kolikrát jen byl u ní doma? Přišel na Franciino první přijímání, koupil jí toho dvoumetrového plyšového medvěda, kterého pořád tolik zbožňovala, loni jí věnoval za vysvědčení obrovskou hifi věž. A teď tohle: zrada. Proč? Pro peníze?

„Komu’s to prodal?“

„Podívej, bella, tady se vůbec nic nezmění. Budu tu pracovat dál. Podepsal jsem smlouvu o službách –“

„Smlouvu!“ Pronesla to tak pohrdavě, až sebou trhl. „Placený zaměstnanec ve své vlastní firmě.“ Potřásla hlavou a prohrábla si prsty husté tmavé vlasy. „Panenko Maria, poslechni si, co říkáš. Ty to vůbec nechápeš. Ti petzinavanti, ať je to kdo chce, tě mají v hrsti. Jakmile se jim přestane líbit, co děláš, jakmile s tím nebudou souhlasit, a vůbec, jakmile se jim přestanou líbit tvý obleky nebo to, jak ti páchne z pusy, poletíš, a nebudeš se mít kam odvolat. Všechno, na čem jsi dělal přes deset let, bude v háji, finis.“ Propíchla ho pohledem. „Panebože, Richi, cos to jen provedl?“

„To, co bylo třeba,“ odtušil a odvrátil se od ní. „Věř mi.“

„Teď zrovna nevěřím nikomu a ničemu.“ Dopila vodu a nalila si další. V hrdle měla stále sucho. „Tak kdo to je? Perelman? To v tom teď jedu společně s Revlonem, nebo co?“

„Ne, nic takového,“ odpověděl a kousl se do rtu. „Vlastně je to poprvé, co se tahle firma pouští do kosmetiky. Jmenuje se Volto Enterprises Unlimited. Sídlí ve West Palm Beach na Floridě, ale zastoupení mají po celém světě. Vzali mě letadlem do West Palm,“ pokračoval v zoufalé snaze přenést na ni své nadšení. „Kristova noho, měla’s to tam vidět. Ten obrovskej bílej barák, rovnou nad mořem – nádhera.“

„Takže na tebe poslali někoho, aby tě namazal, možná dokonce, aby tě vosouložil… až… až ti polezou oči z důlků, a pak tě přimáčkli ke zdi,“ usoudila Margarite s odporem v hlase. „Co je ten jejich nejvyšší hlavoun zač?“

„Nevím. Ani jsem ho neviděl. Potkal jsem jen pár lidí z vedení – počítám, že ze správní rady – a pak pár, ehm, příjemnejch společníků.“ Rich byl bisexuál, což se mu v Evropě často hodilo. „A taky celou armádu právníků. Bylo to neuvěřitelný.“

„Nádhera… neuvěřitelný,“ opakovala zahořkle. „Už se nemůžu dočkat, až ty svý nový partnery uvidím.“

„Nic se nezmění.“ Znovu se od ní odvrátil, jako by svým slovům nevěřil ani on sám. „Lidi z Volta sem přiletí zítra, aby se s námi oběma sešli. Pak uvidíš sama, že to není taková katastrofa, jak si myslíš.“

„Ježíšmarjá, ty ses nenarodil, ty ses vyskyt‘!“ Zjistila, že se jí chce smát, což bylo dobře; aspoň se lépe dokázala ubránit pláči. Dopila vodu a vrhla se na sambucu. „Zradil jsi mě, zradil’s všechno, co jsme společně dělali.“

Ticho. Vzduch v klimatizaci hučel jako drát vysokého napětí a šuměl jako krev v jejích spáncích.

„Věřila jsem ti, a tys mě prodal.“ Hodila mu prázdnou sklenici na hlavu. „Ty hajzle!“

***

Každý čtvrtek v pět si Tony D. dopřával masáž. I když zrovna nebyl ve městě – což se stávalo dost často, když jezdil do Los Angeles – toho dne v pět hodin ustávala všechna práce, aby se mohl uvolnit. Tony D. se bez pravidelného uvolnění neobešel. Předpokládal, že by bez něj neuzavřel jediný obchod. Jasná mysl mu dovolovala vymýšlet stále nové způsoby, jak vyzrávat na druhé díky neproniknutelným houštinám právnické hantýrky, která v sobě skrývala drobné časované bomby, jež měly obětem za rok, za dva či za pět let přivodit nesmírné starosti.

Když pracoval ve své newyorské kanceláři, tak jako nyní, odcházel ve tři čtvrti na pět do místnosti vedle tělocvičny, kterou si nechal vybudovat při poslední přestavbě.

Teď bylo půl páté a Tony telefonoval s ředitelem losangeleských Trident Studios.

„Poslyš, Stanley, můj klient je v právu.“ Pokynul svou patricijskou hlavou. „Jasně, vím o tom. Smlouvu jsem tomu parchantovi vyjednával s vaším právním oddělením. Vrazil jsem do toho tři měsíce života a proto ti taky teď říkám, ze tohle nepůjde… Proč? Já ti povím proč, Stanley, ten náfuka producent si na mýho klienta zased‘. Chce ho vyrazit… Přesně tak, z toho… Dobrý, Stanley, můžeš vyvádět, jak chceš, nedrž to v sobě. Protože jestli to nezařídíš tak, jak to chce můj klient, tak to svý studio budeš moct nadobro zavřít. Odbory… Já že ti vyhrožuju, Stanley? To myslíš vážně?“ Přehodil si párátko do druhého koutku úst. „Na to mě snad znáš až moc dobře. Ale já umím ledacos předpovědět… Jo, přesně tak. A jak to tak vidím, zrovna se ti na hlavu žene pořádná bouřka, takže dej na mou radu a koukej skasat plachty, než tě to potopí.“

Tony D. praštil sluchátkem. „Kretén,“ zahučel si pod vousy a stiskl tlačítko interkomu. „Marie, až mi bude volat Stanley Friedman, nejsem tady. A zavolej Mikeyho do L.A. Vyřiď mu, že tři dny u Tridentů, on už bude vědět.“ To by mělo panu Stanleymu Friedmanovi pročistit mozek, pomyslel si. Na kolik ho asi přijdou tři dny, kdy se ve studiu nebude dělat? Na spoustu peněz.

Pohlédl na své zlaté hodinky Patek Philippe. Čtyři hodiny, čtyřicet pět minut. Protáhl se, vstal, prošel dveřmi v zadní stěně kanceláře a odkopl své na míru šité mokasíny. Když se to vezme kolem a kolem, měl za sebou úspěšný den.

Přešel přes tělocvičnu a vstoupil do místnosti pro masáže. Přistoupil k oknu a nevidoucíma očima zíral na Manhattan. Pak zatáhl těžké závěsy, svlékl se, sundal si zlaté řetízky a prsteny, položil se na břicho na vypolštářovaný stolek a přes chlupaté hýždě si přehodil čistý ručník.

Masérka, která pro něj pracovala už pět let, vstoupila do předpokoje, odkud ji recepční poslala dlouhou, dřevem vykládanou chodbou, která ještě páchla novým nátěrem, do čekárny před jeho vlastní kanceláří. Tam ji důkladně prohledala dvojice tělesných strážců. Teprve pak ji uvedli do masážního salonku.

Jako obvykle vstoupila bez jediného slova a vložila do přehrávače kazetu s „Shepherd Moons“ od Enyi. Slyšel tekoucí vodu, když si myla ruce, pak ucítil konejšivou vůni rozmarýnu z otevřené láhve s olejem, a to už si masérka rozehřívala ruce a pouštěla se do práce.

Její silné, zkušené prsty mu za zvuků poklidné hudby rozháněly napětí v šíji a ramenech. Jako vždy, když se ponořoval stále hlouběji do pohodlné malátnosti, vybavovaly se mu vzpomínky na dětství jako dlouho pohřbené klenoty v archeologickém výkopu. Sladká vůně čerstvě pečeného chleba a sicilská písnička, kterou si pobrukovala jeho matka se silnými předloktími bílými moukou a cukrem.

Pronikavá vůně rozmarýnu mu připomněla i ostrý pach křivých, ručně balených doutníčků, které si jeho otec dělal ve vlhkém sklepě z kubánského tabáku. Do sklepa se odvážil nahlédnout jen jedinkrát a otec ho za to zpráskal jako psa. Tak to bylo správně: udělal hloupost, že se snažil proniknout do mužského světa ještě dříve, než sám dospěl. Jeho mlčenlivý otec, který jen zřídka prohodil pár slov o sportu a nikdy o práci v ošumělé továrně na druhém břehu řeky ve Weehawkenu, kde každý den pracoval s chemikáliemi, které ho jednoho dne zabily, úplně znenadání, bác – a bylo to. Pořád lepší, než mít deset let rozedmu nebo pár let rakovinu plic, slyšel Tony jednoho souseda, jak utěšuje matku na pohřbu. Když později Tony šel studovat na Princeton, uvědomil si, že jeho otec o své práci nikdy nemluvil proto, že se za ni styděl, stejně jako za svou nevzdělanost. Při promoci pak Tonyho jediným přáním bylo, aby ho jeho otec mohl vidět a radovat se z jeho triumfu.

Zasténal, když se mu masérčiny prsty zabořily do nervové pleteně pod krkem. Zhluboka oddechoval a uvolňoval se stále víc.

Rozmarýn mu připomínal nedělní obědy u jeho bratra. Marie uměla vařit, bylo to na ní vidět na první pohled. Byla ovšem roztomilá a dala Frankovi dva urostlé chlapce. Margarite se takhle nikdy nepředvedla. Navíc Marie ani nevěděla, co to je odmlouvat. Věděla, co se od ženy čeká, a držela se toho. Starost o živobytí přenechávala Frankovi. Jenže on, Tony D., byl jenom uznávaným poslíčkem, nastrčenou figurínou, která sloužila Margarite. K čertu s Dominicem a tou jeho posedlostí ženskými!

„Uvolněte se, pane Tony,“ vyzvala ho masérka šeptem. „Už se zase napínáte.“

Jo, kdo by se nenapínal, pomyslel si Tony, když se její prsty zaryly ještě hlouběji. Ježíšikriste, kolik ponížení od ní musel strpět! Panovačná ženská, která se považovala za muže a nemohla – nebo snad ani nechtěla – mu dát syna. Jenom dceru, která byla nejšťastnější, když nebydlela doma, ale v nějaké zapadlé díře v Connecticutu, kam ji Margarite poslala, ani mu neřekla, kde to je. A pak ten její románek s tím zatraceným bývalým poldou Lew Croakerem. Bylo toho dost, aby se z toho skutečný chlap zbláznil.

Tony D. ovšem věděl, že si musí zachovat chladnou hlavu. Chtělo to trpělivost, která jistě nebyla nikdy jeho silnou stránkou. Dokáže-li být ve vztahu k Margarite a Francie stejně trpělivý jako při svých jednáních se studii, bude všechno v pořádku. Dostane se nahoru. Ty čubky si ho nakonec ještě budou muset vážit. Smíří se. Margarite pochopí, jak nesmyslné bylo to její pobláznění do Croakera, a on s ní bude moci znovu spát. Možná z ní pak vypadne i ten syn, po němž tak zoufale toužil. Dokud nepočneš syna, nejsi skutečný chlap, říkal jeho táta s rukama umazanýma od chemikálií z Weehawkenu, a měl pravdu.

Zakroutil hlavou, aby si trochu ulevil, a právě v tom okamžiku si povšiml, že se těžké závěsy na okně pohnuly. Zůstal nehybně ležet a srdce mu pomalu, ztěžka tlouklo. Zamrkal a znovu se podíval k oknu. Ještě se hýbaly. Jenže něco takového přece nebylo možné. Tahle budova se podobala spoustě jiných velkoměstských věžáků: okna se nedala otevřít. Dolehl k němu závan čerstvého vzduchu, páchnoucího sazemi a výfukovými plyny. Pohnul paží, ovšem tak pomalu, že si toho masérka ani nevšimla.

„Doris,“ ozval se, „myslím, že bych radši levanduli.“

„Ano, pane Tony,“ odpověděla masérka, zvedla z něj ruce a nehlučně se odšourala ke své brašně, kde měla uložené lahvičky s oleji převázané tlustou gumičkou.

Zatímco se shýbala nad svou prostornou kabelou, závěsy se rozletěly a Tony se posadil. V okenní tabulce se objevil velký kruhový otvor. Přesně vyříznuté sklo, připomínající obrovskou čočku, leželo i s mocnými gumovými přísavkami na dřevěné plošině, jakou používají myči oken. Muž, který sklo vyřízl, vstoupil do místnosti. Měl na sobě nenápadnou džínovou kombinézu umývače oken. V pravé ruce držel osmatřicítku s krátkou hlavní a tlumičem. Při pohledu na Tonyho nahotu se ušklíbl a ukázal křivé, zažloutlé zuby. „Škeble vzkazuje, ‚Sbohem, Tony‘.“

Puf! Puf! Ty zvuky byly skoro nepostřehnutelné, jako by se Tony jen upšoukl, avšak jejich účinek byl velmi zřetelný. Šklebící se muž odletěl dozadu, stále ještě s úsměvem na rtech, ale s očima vytřeštěnýma při pohledu na kolt ráže .45 s tlumičem, který Tony držel v mastné dlani. Muž se chytil závěsu, který málem vytrhl z konzole, a z prsou a hrdla mu prýštila krev. Pak se sesul na zem.

„Škoda, že Škeblím nemůžeš nic vyřídit,“ poznamenal Tony směrem k očím, které se již začínaly potahovat mžurkou. Zaslechl těžké oddechování a otočil se. Spatřil Doris s jednou rukou na ústech, zatímco ve druhé svírala cosi bílého, snad nějakou lahvičku s olejem, kterou vytáhla z brašny. S vytřeštěnýma očima se tiskla ke stěně.

„To nic,“ ujistil ji. „Je po všem.“ Slezl se stolu a s pětačtyřicítkou u boku zamířil k ní. „Nic se vám nemůže stát.“ Pokusil se o úsměv, ale masérka byla stále ještě vyděšená a nespouštěla oči z jeho zbraně. Typická ženská. Ani ve snu ho nenapadlo, aby na něco upozorňoval místní ochranku. Jeho kancelář se zabývala výhradně legálními obchody a cokoli, co by naznačovalo opak, by mu mohlo pořádně pošramotit pověst. Proto měl také na své zbrani tlumič.

Teď ji zvedl, zlehka ji odložil na masážní stůl a se zvednutými pažemi vykročil k Doris. „Vidíte? Žádný problém. Je po všem.“

Když se přiblížil na krok k ní, všiml si, že začala dýchat klidněji. Odtáhla si ruku od úst. Na místech, kde se do ní zakousla, jí kůže na dlani zbělela.

„Doris?“ Dotkl se jí. „Dobrý? Jste v pořádku?“

„Nemyslím ani tak na sebe,“ pronesla Doris, když mu zapíchla do prsou deseticentimetrovou čepel dýky.

„Sakra! Co…?“ Skácel se na ni, otevřel ústa, aby vykřikl, a zjistil, že mu mezi zuby zarazila pěst.

„Škeble vzkazuje, že byste si na sebe měl dávat větší pozor, pane Tony,“ prohlásila a upřeně ho sledovala, jako by byl žába, kterou se právě chystá pitvat.

Chtěl ji zahrnout přívalem nadávek a sáhnout po pistoli, ale nezmohl se ani na jedno. Jeho nohy se změnily v rosol a zbytek těla ztuhl. Zasténal, zatímco mu malou ostrou čepelí prořezávala plíce a zabodávala dýku do srdce. Teprve tehdy se na ni svalil celou vahou.

Mrtvé maso, pomyslela si Doris, když ho odhazovala na zem. Otřela rukojeť dýky, přitáhla k sobě tělo potenciálního vraha a vtiskla mu střenku do ještě teplých prstů. Rozhlédla se a s pomocí ručníku vhodila pětačtyřicítku mezi ležící těla. Pak zvedla tampón, v němž měla dýku původně schovanou, hodila jej do brašny a posbírala zbytek svého vybavení. Přehodila si kabelu přes rameno, prolezla otvorem v okně, vyšplhala na plošinu a zmizela.

*******

2.

Tokio – Palm Beach – New York

„Takže jste ho sledoval až sem.“

„Ano,“ přisvědčil Nicholas.

„Kam to vlastně ten tajemný Vietnamec zapadl?“

Nicholas pohlédl na okřídlenou budovu ze skla a železobetonu, která se tyčila uprostřed elegantní, turisticky přitažlivé části Roppongi. „Vidíte tu prosklenou terasu ve druhém patře? Šel do francouzské restaurace, jmenuje se Pull Marine. Slyšel jsem, že je to nový podnik. Superluxusní podnik, ceny tomu odpovídají.“

Tanzan Nangi se k Nicholasovi neobrátil. Seděl dál na zadním sedadle svého mercedesu a vyhlížel přes kouřové sklo okna na ocelově šedé tokijské mrakodrapy, které se tyčily nad střechami Roppongi.

Před pěti minutami zastavil mercedes kousek za Nicholasovou černou motorkou. Brzy dopoledne požádal Nicholas Koei, aby ho odvezla na nábřeží u Cukidži, kde motocykl nechal. Z auta zavolal do nemocnice a dověděl se, že Watanabe je už mimo nebezpečí, ovšem zůstává pod dohledem a navíc je tak slabý, že ještě ani nenabyl vědomí. Nicholasovi bylo jasné, že ho bude muset vyslechnout, jakmile se probere.

Nangi dorazil poté, co mu Nicholas zavolal přes Kami. Nicholas uvažoval o tom, že nebýt krádeže dat CyberNetu, starý pán by se sotva obtěžoval opustit svůj tajemný úkryt.

Co to jen asi Nangi na těch střechách zahalených mlhou viděl? Neonové reklamy a vývěsky se slévaly do podoby obrovské herny pačinko plné zářivých barev, rachotu a pískání, do pouhé přibližné nápodoby skutečnosti, jíž toto město symbolů také bylo.

„A s kým se tady setkal? otázal se Nangi.

„S jednou ženou,“ odpověděl Nicholas. „Jmenuje se Honniko.“

„To ona má teď ta data?“ optal se Kanda Tórin.

„Ano.“

Nangi nepřijel sám, což Nicholase překvapilo. Dostavil se v doprovodu nového viceprezidenta. Nicholas potřeboval s Nangim probrat spoustu věcí, o nichž v Tórinově přítomnosti mluvit nemohl, a znovu na něj bolestně dolehla změna, kterou jeho vztah se starým přítelem a učitelem prodělal.

I když se mu Nangi neustále vzdaloval, Nicholas se nedokázal zbavit starostí, které mu starý pán dělal. Nangi už nebyl zdaleka tak energický jako dříve. Loňské bleskové cesty do Ruska, na Ukrajinu, do Singapuru, Číny a Hongkongu na něm zanechaly své stopy. Možná dokonce přispěly i k jeho infarktu. Jeho chování to ovšem nijak nevysvětlovalo.

Jistě, měl plnou hlavu toho, jak zachránit Sató International, a tedy mu hodně záleželo na úspěchu CyberNetu. Jenže právě tato posedlost přinášela Nicholasovi jen další výčitky svědomí za to, že jej na samém začátku krize opustil.

Nangi se neklidně pohnul a od jeho umělého oka se odrazilo bledé světlo. Za války prožil hodně nepěkných věcí, z nichž nikoli nejmenší byla ztráta přítele, který mu odkázal firmu. „Tohle je strašlivá katastrofa,“ prohlásil a pomalu pokýval hlavou. „Ta data CyberNetu musíme dostat zpátky, ať to stojí, co to stojí.“

„Stejně nedovedu pochopit, jak mohli ta data ukrást na recepci,“ mínil Tórin. „Vypadá to, že selhala bezpečnostní opatření.“ Pochopitelně se mu dobře kritizovalo něco, co neměl přímo na starosti. Že by se pokoušel získat pod kontrolu i tuhle součást podniku? uvažoval Nicholas. „Za osmnáct měsíců je to už druhé takové selhání. Zjistilo se přece, že jiný technik, Masamoto Goei, krade firemní tajemství. Navrhuji, aby se celá věc důkladně prošetřila.“ Ano, snažil se o to.

„Linnear-san udělal dobře, že Watanabe-sanovi zachránil život,“ podotkl Nangi bez nadšení. Povzdechl si a zvedl ruku, jako by chtěl dát mladému viceprezidentovi za pravdu. „Víte, Tórin-san, možná jsme se zmýlili, když jsme se snažili uvést TransRim CyberNet do provozu rychleji, než bylo zdrávo.“

Tórin mlčel. Byl příliš chytrý na to, aby se na tak předpojatou otázku snažil odpovědět. Ať by řekl cokoli, nijak by si tím neposloužil. Nicholas využil jeho mlčení k tomu, aby se sám zeptal na něco, co mu vrtalo v hlavě už od včerejší recepce.

„Nangi-san, mohl byste mi vysvětlit, kdo nebo co jsou ti Denwa Partners? Tórin-san se o nich zmínil při včerejší prezentaci jako o spolumajitelích CyberNetu.“

Nangi si přejel rukou přes tvář, stejně jako minulého večera, když s ním Nicholas mluvil přes CyberNet ze své kanceláře. „Aha, jistě. Zatím jsem neměl čas vám o tom povědět, Nicholas-san. Během vaší dlouhé nepřítomnosti jsme ovšem museli přibrat několik partnerů, abychom uspíšili spuštění sítě.“

„Několik partnerů? Proč se mi o tom neřeklo? Byli jsme přece dohodnutí.“

Tórin se udiveně zamračil. „Nangi-san, promiňte mi tuhle nesmírně nezdvořilou otázku, ale copak jste Linnear-sana o nových partnerech neinformoval prostřednictvím Kami?“

Nangi zavřel oči a Tórinova dotazu si nevšímal. „Víte, neměli jsme vlastně na vybranou.“ Pokynul k mladíkovi po své levici. „Ostatně s tím nápadem přišel právě tady Tórin.“

Nicholas přejel Tórina pohledem. Mladý muž seděl strnule, jako by spolkl pravítko, a z jeho pohledného obličeje se nedalo vůbec nic vyčíst.

„Navíc mám pocit, že to byl moc chytrý tah,“ pokračoval Nangi. „To, že jsme přibrali obchodní partnery, jenom zvyšuje náš kredit, což je kromě úspěchu CyberNetu přesně to, co nyní potřebujeme.“ Potřásl hlavou jako starý teriér. „To s ministerským předsedou je hrůza. Slyšel jste o tom? Bylo to dneska ráno ve zprávách. Takový šok. A teď ta katastrofa s CyberNetem. Ovšem Tórin-san je schopný a velice bystrý. Teď, když je CyberNet v provozu, pověřil jsem ho jeho provozním řízením.“

Jako by Tórin na tuto narážku čekal, předklonil se a otevřel leštěná dvířka, za nimiž se nacházelo miniaturní hibači a všechno náčiní na přípravu čaje. Pustil se do vaření zeleného čaje pro všechny tři. Nangi se sice na své společníky nedíval, ale jistě věděl, co se děje, protože neřekl ani slovo.

Nicholas sledoval Tórina, jak bambusovou metlou vyšlehává na čaji jemnou, hořkou pěnu. První šálek položil do Nangiho dlaně. Druhý předal Nicholasovi a nakonec zvedl svůj. Celou dobu pozoroval Nangiho se starostlivostí chůvy, která pečuje o nemocné dítě, jako by se jeho zdraví či nemoc mohly přímo odrazit i na něm.

Nangi dopil čaj, avšak zřejmě se tím nijak neuklidnil. Prohlásil: „Spuštění CyberNetu bylo dokonale zorganizované. Naprosto dokonale. Jenže teď, když nám ukradli data, nevím, co bude dál.“

Nicholas vyhlédl z okénka, po němž stékaly kapky deště umazané od sazí. Tórinův postoj se mu ani trochu nezamlouval. Skoro to vypadalo, jako by naznačoval, že Nangiho mozek vypovídá službu a že jeho paměť už není zdaleka taková, jako bývala. Pokusil se vyhnat z hlavy zlost a soustředit se na práci, která ho čekala.

Všechno se změnilo v okamžiku, kdy zjistil, že Nguyen pracuje pro Micka Leonforteho. Na co Leonforte potřeboval data TransRim CyberNetu? Nebyl takový blázen, aby se s ukradenými informacemi pokoušel vybudovat svou vlastní, konkurenční sít. Právníci Sató International by ho začali bombardovat tolika žalobami, že by během pár měsíců zkrachoval. Oč mu tedy šlo?

Nicholas neměl ani tušení, věděl však, že to bude muset zjistit. Jeho setkání s Mickem v Plovoucím městě ho hluboce zneklidnilo. A pokud měl být k sobě zcela otevřený, dosud mu nešlo z hlavy. Na Mickovi bylo něco zvláštního – a zároveň děsivě známého. Připadal si, jako by Micka znal už dlouho předtím, než se poprvé setkali. Jenže to přece nebylo možné, ne snad?

„Ještě trochu čaje?“

Nicholas se otočil a spatřil Tórina, jak se sklání nad Nangim úslužně jako gejša, avšak Nangi jen zavrtěl hlavou, obrátil se k Nicholasovi a pravil: „Najděte ta data. Musíte nám je přinést zpátky. CyberNet je naše jediná naděje.“

„Nangi-san, musíme si promluvit –“

Jeho přítel jen mávl rukou. „Jsem unavený. Promluvíme si později, ano?“ Nicholas zvedl hlavu a všiml si, že Tórin otvírá dveře limuzíny. Když vystupoval do plískanice venku, požádal Tórina: „Pojďte na chvilku se mnou, buďte tak hodný.“ Mladík přikývl svým nezvykle pokorným způsobem, o němž se Nicholas domníval, že má jen zakrýt jeho nenasytnou touhu po kariéře a moci.

Nicholas se díval, jak Tórin pečlivě otvírá deštník pro ně pro oba, a pronesl: „Myslím, že teď byste mi měl všechno vysvětlit.“

Tórin, který ani teď nepřestal hrát roli servilního poskoka, odpověděl: „Samozřejmě, Linnear-san. Včera večer jste mi tolik pomohl. Chci vám být nápomocen, jak to jen bude možné.“

Nicholas si uvědomil, že se ho Tórin snaží tímto útokem na netrpělivou, západní část jeho povahy vlákat do léčky. Šlo o běžnou taktiku, díky níž se chytrým Japoncům častokrát dařilo lidi ze Západu nachytat na švestkách. Byl pochopitelně ochoten na tuto hru přistoupit, ale to neznamenalo, že nemá mladíka čím překvapit.

„Jak jistě víte, vzhledem ke své dlouhé nepřítomnosti v úřadě jsem se dostal do určité nevýhody. Nyní se budu muset spoléhat jen na vaše zprávy, abych se přesvědčil, že jsem byl o událostech ve firmě správně informován.“

Tórin přikývl a na pevně stisknutých rtech mu přelétl náznak úsměvu. „Jsem nesmírně poctěn, Linnear-san. I když se vaše proslulé dojmy z první ruky nedají nijak nahradit, pokusím se vám poskytnout odpovídající hodnotu.“

Na Nicholase ta slova proti jeho vůli zapůsobila. Tórinovi se podařilo urazit ho, třebaže jeho výrok vypadal jako chvála. Na druhé straně se mu ovšem nijak nezamlouvalo, že mu někdo vyčítá dlouhou nepřítomnost, a zvláště pak Tórin, který se neměl co obouvat do svých nadřízených.

Nicholas pustil své rychle rostoucí nepřátelství z hlavy a prohlásil: „Nangi-san jedná velmi podivně. Připadá mi nějak chladný a odtažitý. Také mě měl informovat o partnerech v CyberNetu, ale neučinil tak. Nemáte představu proč?“

„Možná na něj tak zapůsobil infarkt. Četl jsem, že se to někdy stává.“ Při této neslané nemastné odpovědi stál Tórin zpříma jako voják a volnou ruku držel klidně za zády. Svou roli oddaného služebníka zvládal i nadále se zručností herce divadla Nó.

Nicholas si chvíli prohlížel Tórinův bezvýrazný obličej, načež pokračoval: „Máte na to nějaký vlastní názor?“

„Nebylo by vhodné, abych se vnucoval se svými osobními názory.“

Nicholas, který mu už začínal vidět až do žaludku, pronesl: „Podle mne to znamená, že na Nangi-sanův stav nějaký osobní názor máte. Pokud je to pravda, byl bych vám nesmírně zavázán, kdybyste se o něj se mnou podělil.“

„Jak si přejete, pane.“ Tórin si odkašlal. Zdálo se, že se cítí podstatně volněji. Možná to bylo tím, že se plně soustředil na to, co se chystal říci, ale spíše tím, že rozhovor se ubíral směrem, který určil on sám. „Můj názor je ten, že v průběhu minulého roku utrpěl Nangi-san celou řadu – nevím, jak to nazvat – drobných mozkových příhod.“

Nicholasovi znovu sevřel srdce strach. Připadalo mu nemožné, že by měl žít bez svého učitele. „Existují pro tuhle teorii nějaké medicínské důkazy?“

„Ne, pane. Neexistují.“ Tórin otočil hlavu a sledoval dvojici mužů, kteří kolem nich prošli s otevřenými deštníky. „Je to jen osobní názor. Po pravdě řečeno bych se s ním nesvěřil nikomu jinému než vám.“

„To je od vás velmi milé, Tórin-san.“ Nicholas přikývl, aby nedal najevo, jak hluboce jej tato zpráva rozrušila. „To bude všechno. Vlastně ano, chci všechny dostupné údaje o Denwa Partners, jakmile to bude jen trochu možné.“

Tórin se svým obvyklým poslušným výrazem přikývl. „Ano, pane.“ S rukou na klice dveří limuzíny se ještě otočil k Nicholasovi. „Mohl bych se vás na něco zeptat, pane?“

„Samozřejmě.“

„Nangi-san mi říkal o krádeži dat TransRimu. Rád bych se zeptal, proč jste nechal ukradený materiál v rukou někoho, o kom víte. Nebylo by snad opatrnější dát tu osobu – a data – pod zámek?“

Nicholas chvilku přemýšlel nad mladíkovou bystrostí. Položil velmi správnou otázku a Nicholasovi nezbývalo, než rozptýlit veškeré podezření, které snad mladý viceprezident mohl chovat. „Data by byla v bezpečí, to je pravda,“ odpověděl Nicholas opatrně. „Ale my bychom se nedověděli nic o těch, kdo je ukradli. Dříve či později by se o to pokusili znovu a my bychom tentokrát nemuseli mít takové štěstí.“

„Chápu.“ Tórin přikývl jako student, který si srovnává v hlavě teorii svého milovaného profesora. Otevřel dveře vozu a složil deštník. Jeho vlasy, zplihlé deštěm, připomínaly samurajskou helmu. Svou další větu si dokonale načasoval: „Mimochodem, Nangi-san si přál, abych vám sdělil, že si vyžádal splacení jednoho starého dluhu. Při pátrání se k vám připojí člen úřadu tokijského prokurátora, jistý Tanaka Gin.“

„Nepotřebuji žádného tokijského prokurátora, ani koho jiného. Nejlépe pracuji sám. Nangi-san to ví.“

„To nepochybně.“ Tórin nasedal do limuzíny a na rtech mu hrál slabý úsměv. „Já v této záležitosti sloužím jenom jako poslíček, nic víc.“

Než měl Nicholas šanci odpovědět, Tórin zabouchl pancéřové dveře a mercedes s nablýskanou karosérií zmáčenou deštěm odrazil od chodníku.

***

„Máme zavřeno.“

Nicholas si prohlížel Honniko. Měla na sobě blyštivé šedozelené šaty z šingosenu, nového japonského umělého vlákna, které bylo dokonale tvárné a dalo se vytvarovat tak, aby připomínalo jakoukoli jinou látku. V tomto případě šlo o směs hedvábí a lnu. Stejnou látkou měla potažené podpatky. Bledé blond vlasy měla stažené do malého drdůlku a lučík jejích rtů byl namalovaný na světle růžovo. Na levém zápěstí jí visel široký náramek z tepaného zlata; jinak žádné klenoty nenosila. Byla štíhlá a elegantní, přesně taková, jak byste čekali od hostesky v podniku typu Pull Marine.

Stěny restaurace byly pozlacené a na barovém pultu s měděnou deskou se odráželo světlo. V jednom rohu se nacházel nízký stupínek a na všech stolcích stály tlusté svíce vonící po šafránu. Bylo zde tolik vietnamských uměleckých předmětů, že podnik připomínal spíše jeden z mnoha nových luxusních restaurantů, které v Saigonu rašily jako houby po dešti.

„Nepřišel jsem na jídlo,“ ujistil ji Nicholas. Možná za to mohlo světlo, ale zdálo se, že se místnost stáčí do spirály jako mořská lastura.

Honniko bylo asi třicet let, avšak její temné mandlové oči vypadaly starší. Vyzařovala z ní laskavost vyvážená neochvějnou rozumovostí, která napovídala, že se dokáže vypořádat s nepříjemnými lidmi i situacemi.

„Nevypadáte jako obchodní cestující a s placením faktur pozadu nejsme, takže nebudete ani exekutor.“ Její oči se rozšířily. „Nejste policista?“

„Proč by sem měl chodit policista?“

„Nemám tušení.“

„Dal bych si něco k pití.“ Stál ve dveřích a zaplňoval je spíše svým duchem než tělesnými rozměry.

„Co takhle pivo?“ navrhla, sestoupila ze stupínku a zamířila za bar. Byla dost chytrá, aby jí došlo, že jinak se ho nezbaví.

„V pořádku.“ Přitáhl si stoličku a sledoval její dlouhé štíhlé prsty, jak vytahují z ledničky láhve kirinu a otvírají je. Nakonec se však nenapila, ale jen posouvala svou láhev po pultu.

„Už jste tu dlouho?“

Zvedla oči. „Myslíte restauraci nebo mne?“

„Vyberte si.“

„Podnik je tu tři měsíce, ale samozřejmě se tu stavělo už o rok dřív.“

„Patří vám?“

Zasmála se. „To sotva. Ale nemůžu si stěžovat. Na svoje si přijdu.“

„Nemyslím, že je to dost.“

„Zvláštní, že to říkáte.“ Našpulila rty; úsměv z tváře jí však nezmizel. „Máte pravdu. Peněz není nikdy dost.“

„Znáte člověka jménem Van Truc? Nguyen Van Truc.“

„To je vietnamské jméno.“

„Přesně tak.“

Nakrčila obočí a dělala, jako by pátrala v paměti. „Chodí sem pravidelně pár Vietnamců, ale žádný z nich se takhle nejmenuje.“

„Určitě? Nguyen je ve Vietnamu totéž, co Joe Smith v Americe.“

„Stejně mi to jméno není povědomé.“ Odstrčila své pivo. „Takže vy jste policajt.“

„Van Truc mi dluží peníze. Jel jsem za ním až ze Saigonu, abych je dostal zpátky.“

Dveře za jeho zády se otevřely a dovnitř vešel dodavatel s vozíčkem naloženým nealkoholickými nápoji. Honniko se omluvila, podepsala dodací list a zavolala někam dozadu. Objevil se shrbený Japonec s vykasanými rukávy a špinavou zástěrou, který si dodávku převzal.

„Pokud sem ten člověk někdy přijde, vyřídím mu, že ho sháníte.“ Honniko se otočila zpátky k Nicholasovi. „Ještě něco?“

„Máte takové uvolněné, elegantní pohyby, jako opravdová gejša.“ Všiml si, že ji jeho slova zarazila. Dobře věděla, že větší lichotky se jí nemohlo dostat.

„Děkuji.“

Sklouzl ze stoličky. „Kolik vám dlužím?“

„Pozornost podniku.“ Usmála se, ale někde hluboko v jejích očích se mihlo cosi temného. Možná to byla zvědavost. „Co jste vlastně zač, poloviční Američan?“

„Spíš Brit. Můj otec sloužil pod MacArthurem.“

„Můj otec byl vojenský policista, sloužil tu po válce. Už tady zůstal.“

V následujícím okamžiku mezi nimi problesklo pouto orientálních matek, které je spojovalo jako DNA buňky. Snad chtěla ještě něco říci, jenže v tu chvíli zazvonil telefon. Zatímco mluvila do bezdrátového sluchátka, rozloučil se s ní tradiční japonskou úklonou. Odložila sluchátko a zdálo se, že chce promluvit. Pak se však vrátila ke společenským pravidlům a úklonu mu opětovala.

*****

Bílé slunce stálo v Palm Beach vysoko na obloze a jeho světlo se rozlévalo po vodní hladině. Královské palmy se v žáru chvěly. Bylo krátce po jedné hodině odpolední, ovšem Vesper Arkhamová a Lew Croaker už pracovali od půl čtvrté ráno.

Pro Vesper ostatně tahle práce začala už před několika lety. Původně působila jako agentka Kaišóa Mikia Okamiho v Zrcadle, přísně tajné federální špionážní agentuře. Tehdy zjistila, že někdo krade supermoderní zbraně z úřadu pro vyspělé obranné projekty, známého pod zkratkou DARPA, který patřil Pentagonu, a prodává je na černém trhu. To nebyla pro Spojené státy ani pro zbytek světa nijak příjemná novina. Představa, že se nejmodernější americké pokusné zbraně ocitnou v rukou Saddáma Husajna nebo kolumbijského drogového kartelu, byla značně děsivá. Ještě děsivější ovšem bylo zjištění, že krádeže v DARPA má na svědomí někdo ze Zrcadla.

Od chvíle, kdy se dověděla, že Leon Waxman, zesnulý šéf Zrcadla, byl ve skutečnosti Johnny Leonforte, snažila se přijít na to, zda Leonfortové stáli za neustálým vykrádáním DARPY. DARPA se financovala z tajného rozpočtu, což znamenalo, že Kongres o jejích dotacích nehlasoval. Z oficiálního pohledu DARPA vlastně neexistovala. A přesto se někomu podařilo proniknout jejími obrannými mechanismy, aby mohl z jejích skladišť vyzobávat hrozinky.

Caesare Leonforte? Vesper ho skutečně podezírala. Bylo by to jen logické, protože Caesareho otec Johnny Leonforte měl k DARPĚ přístup prostřednictvím Zrcadla. Jestliže starší Leonforte zajistil Caesaremu kontakty s DARPOU, Caesare byl natolik chytrý, aby tohle spojení udržel s využitím úplatků a vydírání, případně obojího najednou, i po Johnnyho smrti.

Potřeba ucpat tuto škvíru v národní bezpečnosti a pohnat Caesara k zodpovědnosti se pro Vesper změnila v jistou posedlost. Johnny Leonforte jí věšel bulíky na nos, stejně jako každému v Zrcadle, a Vesper se rozhodla, že syn zaplatí za hříchy svého otce stejně jako za vlastní.

Proto se také stala znovu zaměstnankyní federální vlády, tentokrát v protikartelové brigádě ACTF, a požádala, aby jí jako podřízeného agenta pro práci v terénu přidělili Lew Croakera. Nebylo to zdaleka tak těžké, jak by si leckdo nezasvěcený mohl myslet. Především, federální agentury představovaly bludiště plné přepracovaných a nedostatečně honorovaných úředníků, jejichž úkolem bylo zvládat každým dnem moře papírování. Pokud jste znali správné cestičky, dalo se s dokumenty opatřenými správnými podpisy manipulovat bez valných obtíží. Vespeřin původní šéf, Leon Waxman čili Johnny Leonforte, byl po smrti. Vesper měla svou vlastní síť zastánců, lidí v pozadí, pro něž byla známost s takto schopnou agentkou nedocenitelná. Tito muži se těšili tak vysokému postavení, že jejich slovo mělo téměř božskou moc.

Díky ACTF brzy zjistila, že brigáda se již dříve zajímala o firmu nazvanou Volto Enterprises Unlimited. Šlo o nastrčený podnik se sídlem na Bahamách, o němž se ACTF domnívala, že slouží jako kanál pro praní špinavých peněz.

A jak se Vesper v materiálech s jistým vzrušením dočetla, tím, kdo z oněch špinavých peněz bohatl a vlastnil firmu Volto, neměl být nikdo jiný než právě Caesare Leonforte – Johnnyho syn.

Tehdy si dala Vesper dvě a dvě dohromady. Dlouho nechápala, jak se mohl Johnny Leonforte tak úspěšně vydávat za Leona Waxmana. Pravda, Johnnymu se podařilo důkladně zfalšovat svůj vlastní životopis – sehnal si oficiální dokumenty jako rodný list, vysvědčení ze střední a vysoké školy, úvěrovou historii, vojenskou knížku a pro větší důvěryhodnost i doklad o rozvodu, k němuž mělo dojít ve státě Virginia. V cizině také prodělal rozsáhlou plastickou operaci. Přesto si Vesper nepřestávala klást otázku, jak mohl Leonforte projít důkladnou prověrkou v Zrcadle?

Odpovědi se jí dostalo po troše pátrání. V době, kdy Leonforte nastupoval, prodělávala federální vláda jeden ze svých pravidelných záchvatů spořivosti.

Propouštěly se desítky nižších úředníků včetně těch, co měli na starosti prověrky a kteří beztak pracovali jen na poloviční úvazek. Místo nich si vláda najala nezávislou bezpečnostní firmu s názvem Služby národní bezpečnosti. Po prohlídce spousty počítačových záznamů Vesper objevila, že SNB je dceřinnou společností Volto Enterprises Unlimited. Nebylo tedy divu, že se Johnnymu Leonfortovi podařilo proniknout spletí bezpečnostních opatření. Ve skutečnosti je chytře obešel: nechal se „prověřit“ svým vlastním synem!

Kousky skládačky do sebe začínaly zapadat. Lew Croaker jí vylíčil, jak Nicholas Linnear, který také pracoval pro Mikia Okamiho, ukradl přísně tajná počítačová data z Avalon Ltd., nechvalně známé mezinárodní organizace zabývající se obchodem se zbraněmi. Data obsahovala záznamy o stovkách milionů dolarů vyplacených firmě Volto.

Loni se Avalon Ltd. nějak zmocnil Plamene, nukleárního granátu odpalovaného ručním vrhačem, který byl také vyvinut v DARPA. Vesper poté vypátrala, že Avalon patří Caesaremu Leonfortovi.

Bylo jasné, že někdo musel mít přístup k těm nejtajnějším dokumentům Zrcadla. Teď, když Vesper tuhle hádanku rozluštila, nemohla se ubránit údivu nad tím, jak skvěle to bylo všechno promyšleno. Caesare dostal Johnnyho na správné místo. Možná to byl dokonce on sám, kdo Johnnymu poskytl falešnou totožnost Leona Waxmana. Na oplátku zřejmě Johnny předával Caesaremu informace nutné k tomu, aby pronikl do bezpečnostního systému DARPA a mohl krást její tajemství. Vypadalo to, že Caesare využíval Volto k tomu, aby pral a ukládal obrovské zisky, které mu vynášel nezákonný obchod se zbraněmi prostřednictvím Avalonu.

Vesper s Croakerem už to bílé sídlo ve West Palm sledovali přes týden. Během té doby si Vesper pečlivě všímala každého, kdo přicházel a odcházel: služebnictva, osobních strážců, právníků, obchodníků, návštěvníků, kteří vypadali jako gangsteři, dívek na jednu noc a – kupodivu – i chlapců. Kromě toho se tu střídaly i pravidelné služby: denní dodávky rohlíků a chleba z pekařství La Petite, aranžování čerstvých květin Amazonia, dvakrát týdně čištění bazénu firmou Blue Grotto, týdenní údržba zahrady a tak dále – seznam zabíral dvě hustě popsané stránky.

Vesper se vrátila zpátky do přítomnosti. Seděla vedle Croakera u stolu v módní restauraci v Palm Beach. Venku na Worth Avenue, srdci Palm Beach, se potloukaly neúnavné milovnice nákupů, které potřebovaly nabrat dech. Ve skupinkách po dvou či po třech vcházely dovnitř, aby si odpočinuly od úmorného vedra, a ve svých nalakovaných spárech svíraly plné nákupní tašky.

Vesper se v duchu připravovala na to, co mělo následovat, a dívala se do obrovského zrcadla na stěně restaurace, v němž mohla sledovat vchod, aniž by otáčela hlavu. Restauraci zdánlivě provozovali dva podnikaví argentinští bratři, kteří si spíše než na obchod potrpěli na ženy. To bylo jenom v pořádku, neboť sloužili jako pouhá zástěrka. Restaurace Il Palazzo ve skutečnosti patřila Caesaremu Leonfortovi, nebo, přesněji řečeno, jedné z jeho dceřinných společností.

Vesper si přehodila nohu přes nohu a objednala si další martini. Se svýma chrpově modrýma očima a nakrátko ostříhanými zlatými vlasy vypadala nesmírně kouzelně. Měla na sobě šaty bez rukávů od Hervého Legera, které dokonale odhalovaly její dlouhé nohy, stejně jako všechno ostatní. Uvažovala, že právě tohle je důvod, proč si kupovat šaty za tři tisíce dolarů. Člověk v nich vypadá nakažlivě sexy a ne jako laciná šlapka.

Před hodinou se nechala u baru, který se táhl podél jedné stěny restaurace, sbalit Croakerem; Lew se tvářil jako zbohatlík na honbě za kořistí. Spousta lidí ho viděla, jak se snaží jí ulovit, a o to také šlo – nikdo neměl ani tušit, že se znají.

Croaker byl vazoun s vrásčitým, téměř plochým obličejem, který působil spíše dojmem rozhodnosti než ošklivosti. Leckoho mohla také upoutat podivná biomechanická ruka z titanu a polykarbonátů, kterou mu přišili japonští lékaři. Právě se dělili o velkou mísu manilských ústřic a císařského salátu. Každý, kdo by je pozoroval, si musel myslet, že se dobře baví. Croaker vyprávěl vtipy a Vesper se smála.

My o vlku, pomyslela si, když v zrcadle zahlédla Caesareho, jak vstupuje do Il Palazzo i se svým doprovodem, který byl tentokrát o něco větší než obvykle. Přesně na tuto chvíli čekala.

Caesare zřejmě patřil k těm, co si potrpí na pravidelnost. Chodil sem na oběd každý den, což byl také důvod, proč Croaker navrhl, aby se setkali tady. Vesper měla zpočátku proti jeho plánu námitky. Croaker jí vylíčil svá dřívější střetnutí s Caesarem. Leonforte se pokusil využít Croakera proti Margarite, protože věděl, že spolu mají poměr, a když se Croaker snažil vyklouznout, Caesare ho málem zabil.

Tohle je šílenství. Škeble tě odstřelí, jakmile tě uvidí, namítala.

Jenže Croaker zavrtěl hlavou. Tenhle grázl ne. Bylo by to moc rychlý. Věř mi, že mě napřed bude chtít potrápit.

Caesare si vykračoval restaurací. Vesper zavřela oči a postupně odpojovala od skutečnosti i své ostatní smysly. Zanedlouho ji obklopovalo jen bušení jejího srdce, které burácelo jako nějaký obřadní buben. Cítila, jak se jí dmou prsa a jak se jí v plicích vyměňuje vzduch. Soustředila se na své dýchání, dokud bušení neutichlo a nerozhostilo se dokonalé ticho myšlenek. Zaplnilo ji pleskání jako od křídel neviditelných ptáků; připadala si jako křišťálová nádoba.

Otočila hlavu, otevřela oči a střetla se přímo s Leonfortovým pohledem. Croaker se nemýlil. Ten člověk měl v očích něco divokého. Hraničilo to téměř se šílenstvím. I na tu dálku dělal značný dojem. Měl mocné paže, úzký pas a rozježenou hřívu hrubých vlasů. Díky svému širokému úsměvu působil dojmem bezstarostného puberťáka. Stačilo mu však pohlédnout do očí a mráz vám přeběhl po zádech.

Zatímco na ni Caesare zíral, seděla naprosto uvolněně vedle Croakera a čekala. O Caesarovi měla své informace a věděla, že nejde o obyčejného pistolníka. Škeble byl chytrý, možná napůl šílený, a rodinám na západním pobřeží vládl beze stopy lítosti nebo výčitek svědomí. Od chvíle, kdy se dostal k moci, toužil po říši Dominica Goldoniho na východním pobřeží, a poté, co byl Dom před patnácti měsíci zavražděn, začínal pomalu hledat cestičky, jak do svého vysněného království proniknout.

„Viděl nás,“ pošeptala Vesper Croakerovi. Pro Caesareho pohodila hlavou a zasmála se něčemu vtipnému, co měl Croaker pronést.

Potom dodala: „Všechny zálohy jsou na místech.“ Měla na mysli svou jednotku z protikartelové brigády.

Tón jejího hlasu v něm vzbudil podezření. „Jestli’s dostala strach, měla bys toho nechat. A proboha, se mnou si nelam hlavu. Skoro celý život jsem měl co dělat s federály. Vím, jak na ně.“

„Forrest je dobrej chlap, ale tvrdohlavej – jako ty.“

„Povídám, nedělej si starosti. Forresta i ty ostatní z ACTF zvládnu. V jádře jsou to všechno byrokrati, bezohlední a posedlí politikou. Díky tomu se dá předvídat, co udělají.“

Croaker ji odhadl správně. Začala o jejich plánu pochybovat, úplně jako nevěsta před svatbou. Musela se dohodnout s Forrestem, velitelem zvláštní skupiny ACTF, která už po Leonfortových pásla několik let. On jim poskytne své vědomosti a podporu, na oplátku dostane všechny informace, které při akci zjistí, a případný úspěch si připíše na své konto. Forrest musel přiznat, že Vespeřin a Croakerův plán je sice nezvyklý a nebezpečný, ovšem na druhé straně představuje nejlepší způsob, jak proniknout do Leonfortovy organizace. Jestli ty zbraně z DARPA krade Škeble, tak to zjistím, prohlásila Vesper sebejistě. Forrest byl nakloněn jí věřit nejen díky její skvělé pověsti z doby působení u Zrcadla, ale také proto, že mu nic jiného nezbývalo. Jinou možnost totiž neměl. Souhlasil tedy, že jim poslouží jako záloha, což bylo jen v pořádku. Jak však Vesper Croakera upozornila, Forrest mohl být naprosto spolehlivý, jenže jako federál měl jistě také svoje vlastní cíle, s nimiž se jim nesvěřil.

Měla využít Caesareho slabé místo – jeho vášeň pro krásné ženy – k tomu, aby pronikla do jeho organizace a do jeho blízkosti. Přitom však nesla kůži na trh. Jak připomněl Forrest, kdyby se její lest provalila, ocitne se v neudržitelném postavení a nikdo jí nebude schopen pomoci. Byl to odvážný a nebezpečný plán, jediný, který jim mohl pomoci dostat Caesareho. A také jediný, který jim všem mohl pomoci do hrobu.

„Jde sem,“ zašeptala Vesper.

Škeble se odtrhl od svého doprovodu, který se usazoval na stupínku u kulatého stolu obloženého květinami, a zamířil ke Croakerovi a Vesper jako můra k plameni. Pokynem ruky odehnal dva strážce, kteří se pustili za ním. Oba muži však nepřestávali přejíždět místnost úzkýma, prázdnýma očima jako lovečtí psi.

„A to znamení,“ pronesla Vesper s neupřímným smíchem.

„Proboha, nelam si s tím hlavu,“ pravil Croaker. „Jak bych mohl zapomenout na to tvý rozkošný tělo u okna?“

Vesper se na Croakera sladce usmála a ucítila, jak se Škeble přiblížil. Připadala si, jako by příliš dlouho ležela na palčivém floridském slunci. Kůže jí svěděla a pálila, jako by ji měla odřenou.

„Croakere,“ zaburácel Caesare, „co tady sakra děláte?“

Croaker zvedl oči a shledal, že Škeble zcela bezostyšně civí Vesper do výstřihu.

„Copak asi?“ Croaker rozhodil rukama. „Dávám si dovolenou, než se vrátím na Marco Island ke svýmu kšeftu.“

„Nech si ty kecy na koledy,“ pronesl Caesare svým nejroztomilejším hlasem. „Tvůj kšeft je morto, je po něm.“ Pootočil hlavu a probodl Croakera chladným pohledem. „Neměl bys bejt v New Yorku a lízt Margarite pod sukně?“

„Jaký Margarite?“ ozvala se Vesper uraženým hlasem.

Caesare vykouzlil na tváři ten nejoslnivější úsměv, který používal vždy, když si chtěl někoho pro sebe získat. „Nevím, co se ti tenhle chytrák snažil nakecat, ale doma má trvalku. Vdanou trvalku, mimochodem.“

„Sakra!“ Odhodila ubrousek. „A já si myslela, že jseš rovnej.“

„Sedni si!“ zahřměl Croaker podle scénáře. Docela se mu to líbilo: Vesper byla rozená herečka. „Toho chlapa neposlouchej. Nejradši by mě sežral.“

Caesare se usmál ještě zářivěji a naklonil se k Vesper. „Moje milá, jedinej, koho bych tady nejradši slupnul, jsi ty.“ Napřáhl ruku. „Co kdyby sis šla sednout k nám. Ukážu ti, co to je, pořádně si užít.“

„Vodprejskni,“ ozval se Croaker.

Caesare se obrátil k němu. „Radši si dávej pozor na hubu, chytráku, než ti z ní udělám trhací kalendář.“

Croaker pohnul svou biomechanickou rukou a z konečků prstů se začaly vysouval ocelové nehty, jenže Caesare mu ji připíchl ke stolu krátkým, silným ostřím, které projelo titanovým zápěstím jako nůž máslem.

Caesare se podíval Croakerovi do očí. „Už jsem ti říkal jednou, kreténe, aby ses do mě nesral, ale ty si asi nedáš říct. Teď uvidíš, jaká to byla chyba.“

Nezvykle dvorně se uklonil, jako nějaký starosvětský dóže, a podal Vesper rudou růži z vedlejšího stolu. „Krásná květina pro krásnou ženu.“

Vesper si k růži přivoněla a Caesare ji vzal za ruku. Usmála se na něj a nechala se odvést. Cestou se Škeble otočil zpátky ke Croakerovi. V očích se mu zablesklo a zazubil se. „A víš co, kreténe? Ještě si rozmyslím, co dalšího bych ti moh‘ sebrat.“

Croakerovi dalo hodně práce, aby zůstal klidně sedět s očima upřenýma do prázdna za Leonfortovým levým ramenem a aby jeho šílené blábolení ignoroval. Co přijde teď? říkal si v duchu. Začne tady samou radostí tancovat?

Škeble se smál, když si Vesper odváděl. Jenže nejlíp se směje ten, kdo se směje naposled, říkal si Croaker, když si vytahoval čepel z ruky. Jeden po druhém si protáhl prsty a vyzkoušel, jak fungují. Necítil bolest a žádná krev z něj také netekla. Většina obvodů v ruce se dokázala dát do pořádku sama, ale jiné se mohly poškodit. Podíval se, jak si Škeble usazuje Vesper ke svému stolu, a zatvářil se kysele, jak se od něj čekalo. Jeho plán vyšel. Vesper, která ze sebe udělala obyčejnou floridskou děvku, pronikla tak blízko k Leonfortovi, jak to jen bylo možné. Teď bude muset využít všech svých schopností, aby se tam udržela. Bylo jasné, že Caesare je do ní celý pryč, ale ještě ji čeká hodně práce, aby ho přesvědčila, že nemůže být jen známostí na jedinou noc.

*****

Margarite mířila ke svému vozu a hlavu měla plnou Cooperovy zrady. Paměť stejně funguje zajímavě. Později si vzpomínala jen na to, že spatřila svého šoféra Frankieho, jak vystupuje z limuzíny, kde si až do té chvíle četl dostihovou rubriku Daily News. Viděla, jak s úsměvem obchází předek auta. Také si vzpomínala, jak mu jeho osmatřicítka v podpažním pouzdře nadouvala sako.

Pak se všechno semlelo jakoby v jediném okamžiku. Její tělesný strážce Rocco jako by uklouzl a svezl se na zem vedle ní. Podívala se dolů a zjistila, že Rocco má jednu nohu zkroucenou pod tělem. Právě sahal po zbrani, když se mu rozskočila lebka a krev a kusy mozku postříkaly kolemjdoucí ženu. Ta zaječela a Margarite se otočila k Frankiemu, který se krčil za nárazníkem limuzíny. Volal na ni, aby se kryla. Pak se rozběhl k ní, rozpřáhl ruce a skočil přímo před ni, když tu jej do hrdla zasáhla kulka a roztříštila mu prstenčitou chrupavku. Další kulka mu pronikla pravou lopatkou, ale na tom prakticky nezáleželo, neboť už byl tak či onak mrtev.

Margarite ucítila, jak na ni vytrysklo něco horkého, a Frankieho tělo na ni dopadlo. Pokoušela se ho zachytit, jenže jeho mrtvá váha na ni byla příliš a Margarite dopadla na kolena.

„Frankie! Ježíšikriste, Frankie!“

Rukou, která jí uvázla pod jeho tělem, nahmátla chladný kov jeho osmatřicítky. Instinktivně ji vytáhla z pouzdra. Uvědomovala si, že kolem nastává rozruch, nějací lidí křičí, ano, začíná zmatek, ale zároveň se k ní řítí tři násilníci s tasenými pistolemi. Kdo to mohl být? Nějaké nové tváře. Vsadila by se, že tito profesionální zabijáci nebyli z města. Srdce jí bolestivě tlouklo. Jde po mně, napadlo ji. Leonfortové napřed zabili Doma a teď jsem na řadě já.

Pokusila se vstát, jenže osmatřicítka se zachytila za záhyb Frankieho kabátu. Margarite vykřikla a odsunula mrtvého podpatkem střevíce. Jeho nevidoucí oči se obrátily k nebi a z úst mu vytryskl tenký rudý pramínek.

Jeden ze tří vrahů přiklekl, opřel se o zaparkované auto a namířil na ni svou pistoli ráže .45. Margarite uvolnila zbraň, napřáhla paži a stiskla spoušť. Výstřel odhodil klečícího muže stranou; stačil jen rozhodit rukama. Jeho dva kumpáni se vyjeveně zarazili.

Vystřelila ještě jednou a dala se do běhu. Otevřenými dvířky skočila do limuzíny a spustila zapalování ještě dříve, než dosedla za volant. Jednou nohou nahmátla pedál plynu a zatímco řadila, noha jí samou panikou sklouzla. Další výstřel roztříštil zadní okno a Margarite zaječela, šlápla na plyn a aniž by se podívala do zpětného zrcátka, odrazila od chodníku přímo před projíždějící taxi. Do skřípotu brzd se ozvalo rozčilené troubení.

Do čalounění limuzíny se zakousla další kulka, jenže to už Margarite ujížděla pryč, vyrovnávala dráhu vozu rozhozenou předchozí srážkou, míjela semafor, na němž právě naskočila červená, málem narazila do jakéhosi nákladního auta, ale na poslední chvíli se mu vyhnula a skoro srazila poslíčka na kole, dupla na brzdu, v mračnu létajících střepů a rozbité umělé hmoty se přímo uprostřed Park Avenue obrátila do protisměru a jako o závod se řítila směrem k Midtown Tunnelu a domů do Old Westbury.

*****

Řidič pancéřované limuzíny zabočil na štěrkovou příjezdovou cestu k obrovskému bílému sídlu ve West Palm Beach, které se vyznačovalo klasickým sloupovím, starosvětským průjezdem, hustými živými ploty a pečlivě ostříhaným trávníkem. Dům stál na konci Linda Lane, kde ulice ústila do Flagler Drive. Nebylo to tak luxusní místo jako třeba na Ocean Boulevardu o kus dál na severovýchod, ale bylo zde podstatně klidněji a navíc se k němu přijíždělo solidní čtvrtí obývanou středními vrstvami a nikoli černošským ghettem západně od Palm Beach.

Dům, který stál přímo nad jasně modrou hladinou Worthova jezera, sice postrádal výhled na Atlantský oceán, ovšem jeho majitel se nemusel ani dívat na zástupy turistů a zvědavců, kteří proudili ulicemi luxusnějších čtvrtí jako nekonečná řeka.

„A jsme tady,“ poznamenal Škeble se škodolibou radostí, která Vesper připadala značně přehnaná. „Pozor na psa.“

Limuzína zastavila těsně za tepanou branou. Škeble spustil okénko a zavolal: „Nová krev.“

Jeden hlídač se zamračil, zatímco druhý svalovec otevřel zadní dveře. Na krátkém řetězu držel velkého dobrmana. Pes strčil svůj ošklivý čenich do vozu, kde vedle Leonforteho seděla Vesper. Hrůzostrašné zvíře vypadalo, jako by se posledního půl roku živilo jen syrovým masem a steroidy. Dobrman položil silné přední tlapy na podlážku a hlídač si Vesper prohlížel trucovitým, chtivým pohledem.

„Otevřete kabelku,“ nařídil jí.

Vesper poslechla a nastavila kabelku psovi, aby se mohl pohrabat čumákem v jejích osobních věcech. Takhle to tedy bude vypadat, pomyslela si. Drsný, ale přitažlivý Leonforte nebyl žádný hlupák. U velkého stolu seděl v čele a bavil svůj doprovod nejrůznějšími historkami. Celou tu dobu ovšem přejížděl Vesper dlaní po stehně. Než však zašel příliš daleko, sevřela mu zápěstí prsty. To ho překvapilo a rozvášnilo ho to ještě víc, což se ostatně dalo čekat. Vesper ze zkušenosti věděla, že muži nejvíc touží po tom, co nemohou mít, a tak ji nijak neudivilo, když Škeble ukončil oběd o něco dříve a pozval ji k sobě.

Dobrman se natáhl, aby si ji očichal, a strážný zavrčel. „Ven z vozu.“

Vesper pohlédla na Leonforteho, který na ni zíral tak upřeně, že nebýt na to připravená, ztuhla by jí krev v žilách.

„Vadí ti moje ochranka, zlato?“

Mile se usmála. „Ani trochu.“

Vystoupila, nasadila si tmavé brýle a bez hnutí stála na palčivém floridském slunci, zatímco strážný pustil psa ze řetězu. Dobrman se mohl radostí ze znovunabyté svobody zbláznit. Na hladké srsti mu tančily světelné odlesky. Obešel ji a nakonec jí zabořil čumák do rozkroku. Hlídač, který ji bedlivě sledoval, se usmál.

Nikdo nepromluvil. Vesper upřela na strážného ledový pohled, až musel odvrátit zrak.

Škeble se zasmál. „Má pro strach uděláno, co, Joey?“

„To teda jo, pane Leonforte,“ odpověděl Joey a znovu psa uvázal na vodítko. Škeble pokynul rukou. „Pojď dovnitř, zlato. Zvládlas to.“ Sledoval ji, jak sklání hlavu a leze zpátky do vozu. „Dobrý?“

„Jistě. Dokud si mě ten pes nesplete s obědem.“

„To nech na mně,“ uchechtl se Caesare. Cestou ke vchodu jí položil dlaň na koleno. Vesper se spokojeně opřela.

Dům byl uvnitř stejně bílý jako venku. Musí to být pěkná fuška, uklízet tady, pomyslela si Vesper. Ne snad, že by to pro boháče Leonfortova typu něco znamenalo. Zakřivené stěny postavené z průsvitných skleněných kvádrů dodávaly světlu zvláštní jas. Nábytek, který vypadal, jako by ho dělali na míru, se vyznačoval hladkou elegancí supermoderního milánského designu. U bazénku plného netečných rybek stály dvě bílé kožené pohovky jako dvě uvozovky. Směšný bronzový krb, dost vysoký na to, aby se v něm člověk mohl postavit, byl zaplněn spoustou čerstvých květin. Všechny ty zářivé barvy se k formálnímu vzhledu místnosti nijak nehodily.

Hrála hudba. Přehrávač CD byl naprogramován tak, aby opakoval skladby Jerryho Valea stále dokola. „Líbí se ti tyhle sračky?“ položil Škeble řečnickou otázku a zamířil k matově černé hifi věži, která se leskla jako palubní deska letadla. „Já osobně to nemůžu vystát,“ prohlásil, když přehrávač vypínal. „Jenže pro mý lidi je to taková tradice, víš. Asi jim to připomíná mámu, tátu nebo čertvíco.“

„Tobě taky připomíná Jerry Vale tátu?“

Zarazil se, pomalu se otočil a pohlédl jí přímo do očí. Možná to byla jenom paranoidní obava z toho, že by mohla vědět, kdo byl jeho otec. Zpomalila své bušící srdce stejně, jako když obelhávala detektor lži. Takové kousky ji bavily – bylo to něco, co vyžadovalo, aby nasadila všechny své mimořádné schopnosti. Yale absolvovala jako členka klubu vynikajících studentů a z Kolumbijské si odnesla absolutorium z klinické psychologie společně s doktorátem z parapsychologie. Kromě toho byla členkou sdružení Mensa.

„Můj táta Jerryho Valea nikdy neposlouchal,“ odpověděl Škeble s přehnanou pečlivostí. „Spíš si potrpěl na operu. Stačila jediná pěkná árie a za pár minut brečel jako želva.“

Vesper se s předstíraným nezájmem přehrabovala v jeho sbírce kompaktních disků. Vytáhla jednu krabičku. „Co třeba tohle?“

Škeble si od ní disk vzal a podíval se na něj. „Gerry Mulligan? Myslíš to vážně? Máš ráda jazz.“

Přikývla. „Jenom některý věci, jako třeba Mulligana, Brubecka a Milese. Jak to začíná jít do popu, už mě to nezajímá.“ Dobře se připravila a sbírku jeho disků si uložila do paměti ve stejné době, jaká by jiným lidem stačila jen na to, aby si všimli několika titulů.

„Můžu říct to samý.“ Škeble uložil CD do přehrávače a místností se rozlehl Mulliganův elegantní barytonsaxofon.

Znenadání ji popadl, otočil ji k sobě a dal se do tance. Šlo mu to překvapivě dobře; pohyboval se s větší lehkostí a rytmičtěji než většina mužů. Jeho boky se vlnily těsně vedle jejích. V restauraci toho nevypil málo, avšak nezdálo se, že by měl špičku. Cítila ho u sebe jako nějakou temnou hvězdu, která ji k sobě táhla silou vlastní přitažlivosti. Na okamžik se jí zmocnil strach, jako by se jí věci vymykaly z rukou, jako by se něco uvnitř ní utrhlo z řetězu, stejně jako ten dobrman venku. Ve víru tance se zhluboka nadechla a pustila ten znepokojivý pocit z hlavy.

Pro Vesper, sirotka z vlastní volby a dítě ulice, které dobře vědělo, co to znamená nemít domov, byla nejstrašnější ze všeho představa, že by neměla věci pevně v rukou. Narodila se v Potomacu ve státě Maryland Maxwellovi a Bonny Harcasterovým. Ti však už dávno do jejího života nepatřili, pokud se o tom dalo vůbec někdy mluvit. Od přírody dostala dar, který mohl být docela dobře darem danajským: mysl, jež ve všech ohledech předbíhala její tělo i její city a nutila ji, aby co nejdříve začala experimentovat s drogami, sexem, alternativním životním stylem a vlastně se vším, co se jí připletlo do cesty. Nic jí nepřipadalo příliš úchylné, nic nebylo tabu. Dobře si uvědomovala hrozbu AIDS – jedna z jejích přítelkyň na tuhle nemoc zemřela mnohem dřív, než epidemie zasáhla Ameriku přímo mezi oči – ale stejně se svými dobrodružstvími nedokázala přestat. Prostě to nešlo. Tehdy se bála jen jednoho: že by zůstala stát na místě. Bez vlády sama nad sebou se potácela od jednoho bizarního setkání k druhému a sebedestrukce jí zněla jako slovo z nějaké cizí řeči, jíž nerozuměla.

Nakonec ji z toho bláta vytáhl Mikio Okami jako zahozenou minci, špinavou a zjizvenou. Když ji našel, byla úplně sama, lidstvo ji zavrhlo, jako kdyby byla malomocná. Ve své plachosti a strachu ho chtěla pokousat a vyškrábat mu oči, protože její pouliční paranoia jí našeptávala, že ji hodlá znásilnit. Trvalo dost dlouho, než ji z téhle agónie vyléčil, ale i tehdy mu zcela nedůvěřovala. Byla totiž přesvědčená, že ji chce zkrotit a zlomit jejího ducha, i když jediné, co měl v úmyslu, bylo ji osvobodit.

A teď, když tančila přitisknutá k Caesaremu Leonfortovi, vyplula tato její dávná obava znovu na povrch a hrozila, že ji zadusí. Své divoké city v sobě potlačovala nesmírně dlouho a představa, že by se měla přestat ovládat, by jí ještě před půl hodinou připadala nemyslitelná. V Caesareho náruči si však připadala, jako by se jí zmocnila nějaká primitivní síla a vyrvala ji ze sebe samé – z toho já, které společně s Mikiem Okamim budovala nejprve během tří let na Yale, potom na Kolumbijské univerzitě a nakonec v Okamiho službách. Zfalšoval její vysvědčení ze střední školy a ona se mu za to odvděčila skvělými výsledky při závěrečných testech i při přijímacích zkouškách. Mohla si vybrat libovolnou vysokou školu, samozřejmě s plným stipendiem. Mikio Okami měl pravdu: celý svět čekal na to, aby ji mohl hýčkat.

Caesarova ruka jí téměř nepostřehnutelně kroužila dole na zádech. Hleděla mu do očí, zatímco on jí tiskl rty na ústa. Všimla si rudého záblesku v jeho zornicích. Obklopovala ho aura šílenství tak zřetelná, že se jí rozšířilo chřípí. Pokud byl skutečně blázen, šlo o druh duševní nemoci, který důvěrně znala. Už při samotném pomyšlení jí běhal mráz po zádech, jako když uprostřed noci zaslechnete výkřik.

Mulliganův saxofon se proplétal mezi plochami ostrého světla a jemného stínu, odrážel se od skleněných kvádrů jako od zrcadel. Královské palmy venku se pohybovaly jakoby ve tříčtvrťovém rytmu a do horkého, jásavého odpoledne zářily odlesky slunce na vodní hladině.

Když se tak Vesper pohupovala v Caesareho náruči sem a tam, připadala si, jako by ji magnet času nemilosrdně táhl zpátky do dob jejího dospívání, kdy napjatá jako struna překračovala všechny hranice, kterými společnost omezila své členy. Nebyla občankou žádné země, nikomu se nezodpovídala, zimničně střídala partnerky jednu po druhé, milovala je drsněji a chovala se k nim hůře než leckterý muž. Proto také přivítala nabídku Mikia Okamiho, který jí nabídl rozumný způsob, jak ze sebe dostat všechny ty letící dravce s napřaženými spáry a zobáky věčně otevřenými ve vítězném křiku.

Už velmi dlouho považovala svou – řekněme mysl, lepší výraz neznáme – za hejno sokolů vznášejících se v nočním větru. Jistě, nejspíš to byl jen výplod zdrogované fantazie, ale ten obraz jí v mysli zůstal.

A teď, když se Caesareho rty dotkly jejích, ucítila, jak se její sokoli neklidně vrtí na svém bidýlku, kam je nechala usednout, když konečně pochopila, co je Mikio Okami zač, a smířila se s ním. Bylo jí jasné, že nenajde-li nějaký způsob, jak je od toho odradit, brzy vzlétnou a odnesou ji tam, kam si slíbila, že se už nikdy nevrátí.

Caesare zašeptal její jméno a Vesper zavřela oči. Uvědomovala si, že ji jemně tlačí pozpátku k jedné ze zakřivených skleněných stěn, a srdce se jí rozbušilo rychleji. Ucítila pod zády chladné sklo a Caesare se k ní přitiskl. Zaplavovalo ji zelené světlo, rozptýlené průsvitnými kvádry, démantový sluneční svit, který se odrážel od hladiny bazénku a zdobil strop pohybujícími se odlesky vln.

Vzdala se a zvedla jednu nohu k jeho stehnu, zatímco jeho ruka zkoumala místa, na něž mu Vesper celé odpoledne odpírala přístup. Uchopil ji do dlaně, pomalu ji rozevřel a zasunul dovnitř prsty. Zaklonila hlavu a tiše zasténala. Sokoli vzlétli z temnoty vyhnanství, do něhož je kdysi dávno uvrhla. S nataženými pařáty jí křičeli do uší. Jednou, když jí bylo sedmnáct a její šílenství ji ještě neopustilo, ze samé touhy po ženách uvažovala o tom, že si nechá provést operaci, o níž se domnívala, že jen dokončí už započatý proces přeměny. I když to může znít prapodivně, Caesare Leonforte byl první muž, který jí dovolil zapomenout, že si někdy přála být mužem.

Když jí stahoval přiléhavé šaty přes boky, lapala po dechu. Rozepnula mu pásek a zatáhla za zip u kalhot. Když ho osvobodila, byl tak ztuhlý a těžký, že se už nemohla dočkat. Otřela se o něj a málem omdlela vzrušením. Pak ho zavedla dovnitř, zhluboka vydechla a nechávala se zaplňovat vlhkým teplem.

Sotva ho ucítila v sobě, zmocnily se jí křeče vyvrcholení, které ji nutilo křičet jako na lesy. Zakousla se mu do ramene, přitáhla ho k sobě a zatímco klouzala po skleněné zdi, dosáhla dalšího vrcholu. Sesula se na zem a Caesare ji následoval. Ležel na ní a ta tíha jí připadala příjemná, zdálo se jí, že je v bezpečí a celá. Někde hluboko uvnitř se drobný zbyteček jejího já, který si zachoval zdravý rozum, vzpouzel takovému šílenství. Zanedlouho jej však překřičelo volání sokolů, jež se mísilo s Vespeřinými steny a vzlyky dalšího orgasmu.

To už bylo příliš i na Caesareho, který ucítil, že všechno končí i pro něj. Nemohl se udržet. Celý zaražený se nahrbil nad jejím zmítajícím se tělem a netoužil po ničem jiném, než proniknout ještě hlouběji do ní. V tom okamžiku také pochopil, že se dostal do pěkné bryndy.

Usnula tam, kde ležela, zmáčená svými i jeho šťávami a zcela vyčerpaná.

Zatímco Caesare vstával, aby si šel vyřídit nějaké telefonáty, a zatímco Mulliganův nesmrtelný saxofon províval domem, Vesper se zdálo, že je zase na Kolumbijské univerzitě a studuje parapsychologii, jenže podivná snová symbolika ji nutila myslet jen na Caesareho. Silou své osobnosti ho vlákala do pasti, tichým vábením ho k sobě připoutala už tehdy v restauraci. Jenže tentokrát její kouzlo – to, které ji děsilo, před nímž utíkala a s nímž ji smířil teprve Okami, který ji také naučil, jak je ovládat – tedy tohle kouzlo se obrátilo proti ní. Vystavilo ji jeho vlastnímu magnetismu a osvobodilo sokoly. A tak se stalo, že se ocitla v nejnebezpečnějším postavení za celý svůj život.

*******

3.

Tokio – New York

„Francouzi říkají: Všechno končí v hodině mezi psem a vlkem.“

„Existuje nějaká taková hodina?“

Mick Leonforte se usmál. „Jistěže. Je to hodina mezi soumrakem a příchodem tmy, kdy se už slunce schovalo za obzor, ale noc ještě nenastala, kdy pastevci z Luberonských hor posílají psy, aby přivedli stáda z pastvin dříve, než se do nich pustí vlci.“ Mick našpulil rty. „Je to čas, kdy je možné všechno.“

Gindžiró Mačida, vrchní tokijský prokurátor, procedil vzduch mezi zuby zažloutlými od tabáku. „Všechno končí –“

„Nebo začíná,“ upozornil Mick. „Proměnlivost. Víte, všechno souvisí se vším.“

„Jak to?“

„Přítomnost neustále přepisuje minulost.“ Mick neklidně přecházel po místnosti ve tvaru kosočtverce; připomínal přitom divoké zvíře v kleci. „Velikost ducha je dána jeho schopností přetlumočit minulost, zavrhnout lži vytvořené spiknutím takzvaných historiků a dobrat se skutečné pravdy. Koneckonců, historie není nic jiného, než spojení jazyka a textu. Jenomže jazyk je od základu nespolehlivý a texty jsou většinou nejednoznačné, dají se různě vykládat a tím pádem i překrucovat.“

Oba muži se sešli v Mačidově domě v Tokiu. Budova byla svého druhu kulturní památkou, neboť ji postavili ve dvacátých letech podle návrhu Franka Lloyda Wrighta. Stavební materiál tvořily betonové kvádry s vyrytými mayskými vzory. To vše vytvářelo podivnou futuristickou kombinaci, která většině lidi připadala nepřístupná, depresivní a přepjatá.

Mačida ji ovšem zbožňoval. Protože se ve všech ostatních ohledech musel držet konvencí, představoval dům jeho jedinou vášeň a jeho udržováním v dokonalém stavu byl přímo posedlý.

„Jsem dekonstrukcionista,“ pokračoval Mick. „Díky pečlivé analýze textů mohu rozebírat historii kousek po kousku, až se mi podaří odstranit všechny vrstvy překrucování, chybného výkladu a manipulace – zkrátka všechno, co je subjektivní – a dojít k samotné pravdě.“

Mačida o tom uvažoval s pohledem upřeným na krb z lakovaného kamene a leštěného bronzu. Byl to muž s tmavou pokožkou a plochým obličejem, ulízanými vlasy a vystupováním dravce, což ho ostatně vyneslo i na jeho vysoké místo v tokijské prokuratuře. Měl široká ústa a malá černá očka, která vypadala, jako by sledovala všechno najednou.

Nakonec se obrátil k Mickovi, který před ním stál v černém obleku od Isseje Mijakeho a vypadal jako návštěvník z nějaké cizí planety. „Popíráte všechno, co bylo dříve. Manipulujete s tím. Vlastně zabíjíte minulost.“

„Ne, ne, kdepak. Právě naopak,“ bránil se Mick. „Snažím se ji jen jinak interpretovat, hledám příležitost, jak dokázat – jako v případě takzvaného holocaustu za války – že některé minulé události byly špatně vykládány a v některých případech, jako u Židů, záměrně překrucovány tak, aby hovořily o zlu, k němuž ve skutečnosti nikdy nedošlo.“

Mačida se vyznačoval oním klidem a tichou důstojností, jakých si Japonci tolik cení. Bez nich nemůže do nejvyšších sfér obchodu či státní správy proniknout nikdo. „Nacisté tedy nepobili šest milionů Židů. To je váš závěr.“

„Ano.“

„A všechny dokumenty –“

„Podvržené, zfalšované, překroucené.“ Mick máchl rukou jako sekerou naplocho. „Jak jsem vám říkal, systematická manipulace s minulými událostmi je běžná věc. Teprve teď se na světě začíná objevovat skutečně vědecká historie. A její čas přichází. Mohu vám slíbit, že se nedá jen tak odbýt.“

Mačida si dovolil náznak úsměvu a zamířil k baru z černého mramoru a postříbřeného kovu, zdobenému vlysy chrtů a štíhlých dívek. „Ano, vaše filozofie je značně dynamická, abych tak řekl… lákavá.“ Zasmál se. „Dokázal jste mne získat během jediného rozhovoru a tihle lidé… nemám-li být netaktní, stačí, když řeknu, že jsou k podobným myšlenkám náchylní.“

A ty snad ne, pomyslel si Mick cestou přes pokoj. Postavil se těsně k prokurátorovi a zeptal se: „Znáte hliněné holuby? Tak to jsou přesně oni. Zařiďte, abych se s těmi mamlasy mohl sejít, a já se už postarám o zbytek.“

Mačida, který si na blízkost druhých nijak nepotrpěl, neustoupil ani o píď. „Víte, kolikrát uvažuji o tom, jestli je moudré s vámi spolupracovat.“

„Tak se na to sakra vykašlete,“ vyštěkl Mick. „Nemůžu potřebovat partnery, kteří nevědí, co chtějí.“

Mačida nalil dvě sklenice skotské Suntory a jednu podal Mickovi. „Nemohu s tím přestat. Už je pozdě. Dalo mi hodně práce vyhledat všechny členy Denwa Partners, kteří by se mohli, ehm, zajímat o váš návrh. Jsme zavázáni sliby, uzavřeli jsme dohody, vyplatily se náhrady. Žijete v Asii dost dlouho, abyste těmhle věcem rozuměl.“

Mick zdvořile usrkl a odložil sklenku. „Ano, chápu.“ Japonská skotská mu nechutnala.

„Dobře.“ Mačida se ani nepohnul, ale vypadalo to, jako by odněkud zevnitř jeho těla něco vycházelo a tlačilo na Micka jako záporný náboj, až mu naskočila husí kůže a vlasy na hlavě mu začaly vstávat. „Vím totiž, že jste měl dříve také partnery. Pokud je mi známo, žádný z nich nepřežil. To nevypadá zrovna dobře.“ Mačida pokrčil rameny, aniž by bylo vidět, že jimi pohnul. „Mne to ovšem neodrazuje. Svou pověst jsem si vytvořil a udržel právě díky situacím, které nevypadaly dobře. Je to, abych tak řekl, můj denní chleba.“

„Chcete mi vyhrožovat?“

V koutcích Mačidových širokých úst se znovu objevil náznak úsměvu. „Až mě lépe poznáte, pochopíte, že nikdy nevyhrožuji. Jenom předpovídám.“

Mick žil v Asii skutečně dost dlouho, aby znal tuhle hru na to, kdo má delší katanu. Japonci byli posedlí zjišťováním, jak daleko se necháte dostrkat, než se postavíte na odpor. Teprve pak vám byli ochotni přiznat aspoň špetku úcty.

„Všude kolem sebe,“ pokračoval Mačida, „vidím protáhlé obličeje těch, kdo se bojí změn navrhovaných takzvanými reformátory. Já sám se jich nebojím, protože nemají žádnou moc. Moc jsem já. Dohaduji obchody, kupuji si lidi tak, jako si jiní kupují rýži. Tak to v Japonsku chodí od války v Tichomoří a tak to bude chodit i nadále. Reformátoři jsou nejen bezmocní, ale i naivní. Jejich ‚koalice‘ je obyčejná fraška. Už nyní se jim rozpadla tolikrát, že vzhledem k neustálému odlivu zastánců nikdo neví, jak vlastně vypadá. To, co umožňuje Japonsku, aby běželo jako dobře promazaný stroj, jsou koneckonců osobní zájmy. Staré Japonsko přetrvá, stejně jako já, bez ohledu na bezzubé snahy všech reformátorů, politických i jiných.“

Mick o tom všem pochopitelně věděl. Proto se také obrátil právě na Mačidu. „Jak říkal Nietzsche: ‚Má-li svazek vytrvat, zakousni se do něj rád.‘ Pokud žádní mí partneři svazek se mnou nepřežili, je to tím, že neměli dost vůle – nebo odvahy – k tomu, aby se do něj pořádně zakousli.“

Mačida cvakl zuby. Možná ho ta slova pobavila, i když ani Mick nedokázal přesně odhadnout, co si vlastně myslí. Vtom okamžiku zazněl zvonek u dveří. Mačida zůstal nehybně stát a poznamenal jen: „Nemilé, avšak nutné vyrušení.“ Pokynul rukou. „V knihovně na konci chodby najdete mnoho zajímavých knih. Některé z nich jsou dokonce v angličtině.“

„Umím číst japonsky,“ prohlásil Mick a okamžitě toho litoval. Člověk nikdy neví, kdy mu taková výhoda může přijít vhod, mezi přáteli i mezi nepřáteli.

Rozloučil se s Mačidou pokývnutím hlavy a zmizel v chodbě.

Když se Mačida ujistil, že Mick je mimo dohled, došel do předsíně a otevřel dveře.

„Pane vrchní prokurátore,‘ pozdravil Takuo Hatta s hlubokou úklonou.

Mačida ho uvedl dovnitř. Hatta byl sporý mužík s ocelově šedými vlasy ostříhanými tak nakrátko, že mu mezi nimi prosvítala kůže. Nosil kulaté brýle s kovovými obroučkami, jejichž tlusté čočky ještě zvětšovaly jeho bledé, vodnaté oči. Svou potrhanou aktovku svíral s takovou silou, jako by v ní měl uložena všechna státní tajemství.

„Myslím, že jsem vám říkal, abyste si koupil novou aktovku,“ pronesl Mačida poněkud pohrdavě. „Tahle vypadá, jako by vám ji rozžvýkal pes.“

„Ano, pane vrchní prokurátore,“ přisvědčil Hatta a zuřivě se ukláněl. „Jenom jsem ještě neměl čas –“

„Stěžujete si snad, že máte příliš mnoho práce?“

„Ne, pane vrchní prokurátore.“

„Byla to totiž ode mne velká laskavost, že jsem vás jmenoval svým administrativním asistentem. To, jak jste zkazil ten Nogučiho případ, si zasluhovalo přísnou důtku. Vůbec nechápu, jak je možné, že jste neprovedl všechny patřičné výslechy. A zcela neomluvitelné je, že vám uniklo Nogučiho nezákonné spojení s Tora Securities. Jako úředník jste docela schopný, ale jakmile se jedná o lidi… pcha!“

Při tom citoslovci odporu sebou Hatta trhl a koutkem oka sledoval Mačidu, jak přistupuje k baru a dopřává si pořádný doušek skotské. Stála tam ještě jedna sklenice: málem ji vypil také. „Jakmile vás vidím, zvedá se mi žaludek,“ ucedil Mačida zlostně. „Noguči se vaší neschopnosti směje ještě dnes. Udělal jste ostudu celému úřadu.“ Otočil se k návštěvníkovi. „A já bych vás za to vyhodil, nebýt toho, že můj dřívější asistent dal výpověď, aby se mohl přestěhovat do Kjóta, zrovna v ten samý den, kdy se to vaše fiasko provalilo. Potřeboval jsem asistenta a nikdo jiný nebyl volný. Možná to byla moje smůla a vaše štěstí.“ Přešel přes místnost. „A když vám něco nařídím, tak to udělejte. Zítra si o polední pauze kupte novou aktovku.“

„Ano, pane vrchní prokurátore.“

„Dobře. Zkontroloval jste ten spis o Tecuovi Akinagovi, co nám předal Tanaka Gin?“

Hatta hrábl do otevřené aktovky. „Mám ho s sebou, pane vrchní prokurátore.“

Mačida převzal od asistenta desky a s bručením se začetl do spisu. „Možná jsem se ve vás až tolik nezmýlil, Hatta-san. Je z toho vidět, že nejste žádný hlupák. A navíc to, že jste svobodný, vám dovoluje, abyste zůstával v práci stejně dlouho jako já.“

Hatta se uklonil. „Takovou chválu si ani nezasloužím, pane vrchní prokurátore,“ pravil a sledoval Mačidu, jak si pročítá spis, který se měl druhý den ráno zaslat k soudu. Mačida byl znám tím, že ve spisech hledal hnidy tak dlouho, dokud nebyly prakticky nenapadnutelné.

Nyní se zamračil.“Jsem teprve na druhé stránce a už tu vidím problémy.“

Ukázal prstem. „Tady, tady a tady. Chybí ministerské podpisy a zmíněná svědectví buďto chybí také, nebo nejsou úplná.“ Zvedl oči. „S takovýmhle spisem nemůžeme vzít Akinagu před soud. Kde je Tanaka Gin?“

„Pracuje na Kurtzově vraždě, pane vrchní prokurátore.“

„Aha, jistě. Gin-san je ostatně proslulý tím, že si nabírá hodně práce, viďte, Hatta-san?“

„Ano, pane vrchní prokurátore.“

„Ten Kurtzův případ je hodně důležitý. Byl to cizinec, iteki, navíc pohádkově bohatý – obchodoval s celou Asií. Potřebuju, aby tenhle případ vyřídil Gin-san, a nemám nikoho, kdo by ho nahradil.“ Znovu ukázal prstem do spisu. „Mám nápad, Hatta-san.“ Vrátil desky svému asistentovi. „Ten Akinagův spis přepracujete vy sám, obstaráte si všechno, co chybí. Problematická místa jsem vám označil. Pak si to s vámi ještě jednou osobně projdu.“ Přikývl, jako by si všechno ještě rozmýšlel. „A mezitím budete muset požádat soud o odročení.“

„Toho jistě Akinaga-sanovi právníci využijí. Gin-san už dostal odklad dvakrát, aby ten spis vypracoval do téhle podoby.“

„Prostě to udělejte,“ rozhodl Mačida. „Kdybyste měl potíže, dejte mi vědět.“

Z Mačidova tónu však Hatta usoudil, že odklad bude muset zajistit sám. „Ano, pane vrchní prokurátore. Pustím se do toho hned ráno.“

Mačida vyprovodil Hattu a zavřel za ním dveře. Když se otočil, Mick už stál v obývacím pokoji.

„Bouřka v nebi, vrchní prokurátore?“

„Nic, co by nemohlo spravit pár miliard jenů navíc.“ Mačida si povzdechl a nalil si další skotskou. „Ta krize mě už začíná unavovat.“

„Počítám, že už unavuje i Dai-Róku,“ poznamenal Mick, aby vrátil rozhovor zpátky tam, kam se ubíral, když byli vyrušeni.

Mačida se otočil. „Není právě nejvhodnější ohánět se tady tímhle jménem.“

„Tady?“ Mick zafrkal. „Ježíšikriste, tohle je přece váš vlastní dům. Nebojte se přece tolik. Mluvíme o skupině obyčejných lidí.“

Mačida se zatvářil, jako by kousl do citronu. „Dai-Róku je spíš ideál, než nějaká obyčejná skupina. Žádné schůze, žádné poznámky, jenom ústní zprávy, žádná elektronická komunikace. Dai-Róku je způsob života, pokračování tradic síly a mravních hodnot japonských samurajů, než je reformy Meidži v devatenáctém století připravily o moc a vliv.“

Mick pokrčil rameny. „Je mi úplně jedno, jestli to je parta lidí nebo nějaký ideál. Dal jsem se s vámi dohromady, protože mi řekli, že se můžete dostat do styku s Dai-Róku a zjistit, kdo z těch lidí patří k Denwa Partners, co mají podíl na TransRim CyberNetu Sató International. To jste také s obdivuhodnou pečlivostí udělal.“

Mačida se pokorně uklonil. „Šel jste na to správně,“ pronesl lehce varovným tonem. „Dai-Róku nemá gaidžiny, tedy lidi ze západu, nijak v lásce. Kdybyste byl tak hloupý, abyste se s nimi pokusil spojit sám, narazil byste. Příznivci Dai-Róku mají nesmírnou moc a chápou, jak bude svět zítra vypadat. Ke mně mají důvěru. Po tom všem, co jsem pro ně vykonal – a oni pro mne.“ Uchechtl se. „Když vám budu dělat prostředníka já, budou ochotní se s vámi setkat. A pak –“ Pokrčil rameny, čímž dal najevo, že ostatní už záleží na Mickovi.

„Právě proto se pro můj plán tak dokonale hodí,“ prohlásil Mick. „Hledám vizionáře, lidi, kteří se starají o zítřek stejně jako o dnešek.“

Dospěli tedy k jakési vzájemné dohodě, či spíše rovnováze. Mick stejně ani trochu nevěřil tomu, jak Mačida dával najevo pokoru. Věděl, že to je jenom japonský styl komunikace, poznamenaný asijským konfuciánským zvykem tvářit se jako poslušné ovečky a říkat „dobře“, když mají ve skutečnosti na mysli „špatně“. V Asii bylo možné všechno, pokud jste ovšem byli dostatečně bláhoví na to, abyste tomu uvěřili.

Mick Mačidu podezíral z toho, že není vůbec žádným poslíčkem Dai-Róku, jak se zřejmě snažil Mickovi namluvit. Mick se domníval, že ve skutečnosti jde o jednoho z mužů, které si Mick potřeboval získat, aby jim vnutil svou vlastní verzi dekonstrukcionismu.

Pokud bylo Dai-Róku opravdu jakousi filozofií samurajské čistoty, jak tvrdil Mačida, fungovalo jako volné spojení obchodníků a správních úředníků, kteří nejenže věřili v jeho téměř mytický účel, ale zároveň z praktického hlediska potřebovali jeden druhého.

Vývoj japonské politiky v poslední době prokázal, že se už nadále nedá obchodovat jako dřív. Úplatkářská schémata, jejichž cílem bylo obtočit si politiky kolem prstu, už nemohla sama osobě zajistit schvalování výhodných zákonů, daňové výhody ani dotace, které měly pomáhat rozdrtit konkurenci.

Pokud si tedy ti, kdo věřili v Dai-Róku, měli udržet postavení a nadále zvětšovat své bohatství a moc, museli přejít k důmyslnějším metodám využívání vlivu. Tito muži – většinou vlastníci bohatých keirecu nebo vysocí ministerští úředníci – se svým způsobem podobali feudálním pánům z Japonska sedmnáctého století. Každý měl své vlastní lenní panství, z něhož pramenil jeho vliv a společenské postavení. A tato panství měla pro ně tím pádem prvořadou důležitost.

Mick ovšem věděl, že tito muži, kteří se tolik holedbali svou mocí, měli ve skutečnosti neustále strach. Přesto zůstávali navenek chladní jako ledovec. Pokud k nim pronikly nějaké změny, dělo se tak po kapkách a většinou po vyčerpávajících bojích.

Nejvíce jimi otřásl nekonečný proud politického a obchodního pletichaření, skandálů s úplatky a nezákonně získanými dotacemi, který za posledních šest let zničil mnohé podniky i makléřské firmy a nakonec srazil na kolena i dlouho neporazitelnou Liberálně demokratickou stranu. Rostoucí zájem policie i dříve lhostejné veřejnosti pro ně představoval hrozbu, jež mohla otřást samými základy jejich miniaturních říší.

Tito lidé odmítali pochopit, že je zapotřebí mnohé změnit. Mick a Mačida se spojili, aby využili jejich strachu a získali jejich moc pro sebe tak, jak se jim o tom nikdy ani nesnilo: tím, že je budou vykořisťovat stejně, jako oni celá desetiletí vykořisťovali každého, kdo stál na společenském žebříčku níže než oni.

Zdálo se, že Mačida se k tomuto plánu tak ochotně připojil právě proto, že jako jediný z přívrženců Dai-Róku nepocházel z dostatečně bohaté rodiny na to, aby ho ostatní považovali ve všech ohledech za sobě rovného. Mick se navíc domníval, že Mačida se užírá pocitem, že ostatní ho trpí jen kvůli jeho postavení. Jako vrchní prokurátor měl ideální prostor k tomu, aby je informoval o všech probíhajících šetřeních a varoval je před chystanými raziemi, prohlídkami a kontrolami, v jejichž stále se rozšiřujících sítích mohli jednoho dne skončit jak oni, tak jejich posluhovači, společníci a vůbec všichni, koho potají vypláceli.

Nyní, když se plán rozběhl, bylo na Mickovi, aby přesvědčil muže z Dai-Róku, že ke změnám bude docházet i nadále, ale – co víc! – všechny tyto změny lze využít tak, aby dosáhli ještě většího bohatství a vlivu. V jistém smyslu se dalo říci, že Mick jim prodával velké nic, že šlo jen o důmyslnější podobu podvodu. Jenže Mick by takové tvrzení nejspíše odmítl. Jeho vlastní vášnivé zaujetí bylo totiž stejně silné jako to jejich, možná ještě silnější. Mick si nepřál nic menšího, než změnit dějiny a přenést Nietzscheho filozofii do jedenadvacátého století v podobě dokonalého ovládnutí obchodu i myšlení lidí. Bylo to jeho přirozené právo Übermensche, nietzscheovského nadčlověka. Kdo jiný než on se hodil k tomu, aby určoval osud světa? Nejkrásnější bylo pomyšlení, že dosažení tohoto cíle mu umožní právě technologie nového věku. Čím více japonských společností si zvykne na videotechnologii CyberNetu, tím více ji budou využívat k rychlému přenosu dat na linkách, o nichž se budou domnívat, že jsou bezpečné. Mickovi tak spadne do klína nevyčerpatelná studnice nejrůznějších tajemství: nejnovější elektronické vynálezy od Sony, technologie Macušity na výrobu miniaturních kamer, které se daly umístit do obrouček brýlí, jména nejpreferovanějších firem MITI, dokonce i předpovídané pohyby jenu. Nepřeberné množství způsobů, jak vydělat peníze nebo získat výhodu nad konkurencí. Tolik práce a tak málo času.

Vůbec nepochyboval o tom, že se mu tento náročný puč v mezinárodním obchodě zdaří, bude-li mít dostatek peněz a správných zastánců. Řadu let už budoval z Plovoucího města svou podzemní síť obchodu se zbraněmi a drogami, která se rozprostírala po celé jihovýchodní Asii. Nyní nastal čas, aby se pustil i do zákonných obchodů. To chtěl provést právě zde, v Tokiu, kde se naskýtala ideální kombinace obecné nálady, která byla militantní, a národní povahy, jejímž hlavním rysem byla podřízenost. A samozřejmě, v Tokiu měla sídlo firma Sató International a její TransRim CyberNet. Pokud všechno půjde podle plánu, během několika týdnů do Sató pronikne – tedy, přesvědčí-li Denwa Partners, aby do toho šli s ním. Oni s tím samozřejmě budou souhlasit: dobře se na ně připravil a věděl, co jsou zač a o co jim jde. Učiní jim neodolatelnou nabídku. Tihle lidé se báli změn ze všeho nejvíce, protože moc jim propůjčoval právě současný stav japonské společnosti. V poslední době viděli, jak se jejich moc začíná hroutit: politické skandály, úplatkářství v makléřských domech a obřích stavebních společnostech, které jim patřily – to všechno vyvolávalo stále sílící nespokojenost médií a veřejnosti. Toho všeho se báli a jejich instinkt jim velel, aby tomu zamezili.

Mick jim poskytne to, co potřebují, aby rozptýlili své obavy – novou situaci, která jejich moc ještě více upevní. Jak by mohli takové nabídce odolat? A jakmile se rozhodnou přijmout, bude je mít v hrsti. Zajistí mu vstup do Sató International. A jakmile se tam dostane, použije všeho svého vlivu, rychle, rozhodně, po nietzscheovsku, aby se zbavil muže, kterého začal považovat za svou noční můru, za své druhé já: Nicholase Linneara.

*****

Margarite se probrala ze spánku plného nočních můr celá ztuhlá a se zalepenýma očima. Narovnala se na zadním sedadle lexusu, vystoupila z vozu a protáhla se. Bylo krátce po poledni, což ji nijak nepřekvapovalo, protože usnula až – kdy vlastně? – ve čtyři nebo v pět hodin ráno. Posadila se za volant, vyjela z odpočívadla a zastavila u prvního bufetu, na který narazila.

Nad šálkem horké kávy a šátečkem uvažovala o situaci. Možná ve svém paranoidním strachu zašla příliš daleko, když se nenastěhovala do jednoho z těch anonymně vyhlížejících motelů, co lemovaly longislandskou dálnici, ale nechtěla riskovat. Usrkla příliš dlouho ohřívané kávy a promnula si zátylek.

Pozdě v noci dorazila na vzdálenost několika kilometrů od svého sídla v Old Westbury, jenže tehdy si uvědomila, že tohle by byla asi tak největší hloupost; jakou mohla udělat. Nebylo snad logické, aby ti, kdo ji chtěli zabít, hlídali i její dům? Samozřejmě. Z místa nezdařeného atentátu prchala v takové panice, že nedokázala rozumně uvažovat. Potřebovala se někam schovat a rozmyslet si, co dál. Také musela zavolat Tonymu, což učinila, když na dálnici míjela odbočku ke svému domovu.

„Zavolej Tonyho kancelář,“ přikázala telefonnímu přístroji osazenému uprostřed přístrojové desky. Pohlédla na hodinky a vyjekla. Aby viděla na čísla, musela z nich nejprve setřít krev – Roccovu nebo Frankieho. Bylo půl osmé. Tou dobou už by měl mít Tony po masáži a měl by vyřizovat důležité telefonáty na západní pobřeží.

„Haló. Kdo volá, prosím?“

Na druhém konci linky se ozval neznámý hlas. Když se představila a požádala, aby jí dali Tonyho, hlas jenom zabručel: „Vydržte moment, nezavěšujte.“ Potom zaslechla jakési nezřetelné slovo, znělo to jako „po ručníku“, a maně si vzpomněla na Lewa Croakera. Panebože, jak mi chybí, pomyslela si. Ten by věděl, co v téhle situaci dělat.

„Paní DeCamillo? Jste to vy?“ Jiný hlas, tentokrát baryton, lehce ochraptělý.

Když přisvědčila, představil se. „Já jsem Jack Barnett, paní DeCamillo. Detektiv poručík Barnett od newyorské policie.“ To je ono, napadlo ji. Po ručníku. Poručíku. „Bohužel mám pro vás špatné zprávy, pokud jde o vašeho manžela.“

Margarite se sevřel žaludek. Zastavila na krajnici poseté odpadky a dívala se na své třesoucí se ruce. „Je mrtev?“

„Bohužel ano, paní DeCamillo. Zavraždili ho u něj v kanceláři.“

Škeble. Nejrůznější emoce v ní vířily jako vítr v hlubokém kaňonu. Tony je po smrti. Připadala si, jako by jí Boží ruka vydrhla duši dočista. Několikrát se zhluboka nadechla a snažila se uvažovat jasně, aby dokázala klást správné otázky.

„Paní DeCamillo? Jste tam ještě?“

Soustřeď se, sakra! „Kdy se to stalo?“ zeptala se a zabouchla dveře.

„Promiňte, neslyšel jsem?“

„Kdy Tonyho zabili?“ Byla netrpělivá, protože na téhle informaci hodně záleželo.

„Nevím to jistě. Ovšem nemohlo se to stát dřív než před hodinou. Krev se ještě úplně nesrazila.“

„Aha.“

Na chvíli nastalo ticho. „Paní DeCamillo, rád bych věděl, kde teď jste. Prožila jste velký šok a někdo by možná měl být s vámi. Navíc by nám dost pomohlo, kdybychom si s vámi mohli promluvit.“

„Obávám se, že to nepůjde, poručíku…“

„Barnett, paní. Jack Barnett.“

„Jsem zrovna na cestě a potrvá dlouho, než se dostanu do města.“ Rozhlížela se po projíždějících autech a naslouchala tichu na druhém konci linky.

„Myslíte, že je to moudré, paní DeCamillo? Totiž, zrovna vám zabili manžela. Ti, co to udělali, teď mohou jít po vás. Přinejmenším bych čekal, že budete potřebovat ochranu.“

V tom má pravdu, pomyslela si. Kolem se hemží auta jako hejno ryb, nejasná a rozmazaná, plná lidí, z nichž každý prožívá svůj vlastní život. Lhostejná kavalkáda z kovu a masa, která netuší co se děje se mnou. Napřed mne zradí partner, prodá mi mou vlastní firmu přímo před nosem, potom mi zabijí osobního strážce i šoféra a já sama málem přijdu o život ve stejném okamžiku jako Tony.

„Paní DeCamillo?“ Hlas poručíka Barnetta ji vytrhl z úvah. „Pokud něco víte o okolnostech, za nichž byl váš muž zavražděn, nebo se domníváte, že máte nějaké informace o pachateli či pachatelích, je ve vašem vlastním zájmu mi to povědět. Navíc tím zabráníte dalšímu prolévání krve.“

„Co to má sakra znamenat?“

„Je jen přirozené, že člověk jako váš manžel, se spoustou nejrůznějších obchodních zájmů, si nadělá mocné nepřátele. Paní DeCamillo, nemám pocit, že bychom si zrovna rozuměli.“

„Jděte do háje.“

„Je mi jasné, že vás to rozrušilo. Ale pochopte přece, o co se snažím, paní DeCamillo. Pokouším se vyjít vám vstříc, jak je to jen možné. Copak mi to nemůžete ani trochu ulehčit?“

Margarite si najednou připadala nesmírně zranitelná. Trčela na kraji rušné dálnice se zadním sklem roztříštěným kulkou. Musím odtud, napadlo ji.

„Jestli chcete vědět, kdo zabil mého manžela, promluvte si s Caesarem Leonfortem,“ pronesla a zavěsila.

Tehdy ji zachvátila paranoia a místo aby se nastěhovala do motelu, zastavila na odpočívadle a zůstala tam.

Teď, když dojídala přeslazený šáteček, uvažovala o tom, že to, jak systematicky přicházela o půdu pod nohama, nemohla být náhoda. Všechno bylo pečlivě zorganizované, úplně jako vojenské manévry. Komu se to vlastně Rich zaprodal? Ten pitomec. Škeble si s ním hrál jako kočka s myší. Vůbec nepochybovala o tom, že Caesare Leonforte vlastní Volto, firmu, jíž Rich prodal svou polovinu Serenissimy, nebo ji aspoň ovládá. Třásla se zlostí a strachem zároveň.

Musím znovu zkusit za volat Lewovi a Vesper, říkala si, když zahlédla mezeru mezi projíždějícími auty a za kvílení pneumatik vyrazila do pravého pruhu. Pokoušela se je zastihnout už včera večer, ale bez úspěchu. Nejprve se však bude muset dostat k Francie. Dcera byla nejdůležitější osobou v jejím životě a teď, když na všech stranách číhalo nebezpečí, myslela jen na to, aby byla co nejdříve u ní. Už v noci jí chtěla zavolat, ale dovolala se jen na záznamník. Podívala se do svého diáře a zjistila, že Francie se má někdy během dneška vrátit z jakési jezdecké slavnosti.

Margarite sjela z longislandské dálnice a zamířila na západ k Throgs Neck Bridge. Zapnula přehrávač kompaktních disků, aby si uklidnila nervy, ale neozvalo se nic. Naladila si tedy rozhlasovou stanici, kde hráli vážnou hudbu.

Posledních devět měsíců žila Francie u Margaretiny známé Julie Longacreové v Connecticutu. Julie byla milovnice koní a prvotřídní jezdkyně, do níž se Francie na první pohled zamilovala. To, jak Lew Francie pomohl, Margarite přesvědčilo, že bude lépe, když svou dceru co nejvíc vzdálí rozpadajícímu se rodinnému prostředí, které vlastně stálo u zrodu jejích problémů.

Proto ji Margarite ukryla u Julie. Ani Tony neměl tušení, kde Francie je. A Julie, rozvedená bohatá dědička se stájí plnou koní, s loveckými psy a obklopená luxusem, uměla tajemství uchovat.

Margarite si uvědomovala, jak bláhová a nechápavá byla, když si myslela, že své potíže s Tonym dokáže před Francie skrýt. Děti bývají obvykle mnohem bystřejší, než se jejich rodiče domnívají. Proto jsou také mnohem zranitelnější vůči všem možným tlakům a pnutím uvnitř rodiny.

Právě takovým zdrojem pnutí byl Tony DeCamillo, i když Margarite pořád ještě chápala, jak to, že se do něj kdysi zamilovala. Byl hezký, chytrý, a co víc, měl přístup ke zcela jiné společenské vrstvě, než v jaké vyrůstala. Všechny osobnosti Hollywoodu Tonyho znaly – mnoho z nich bylo dokonce jeho klienty. Po Tonyho boku se Margarite mohla se všemi seznámit. Nikdy nezapomněla, jak se poprvé v životě účastnila předávání Oskarů. Připadala si, jako by se jí zmocnil nějaký vzdušný vír a odnesl ji do země Oz. Nebylo divu, že se tím nechala okouzlit. Nebylo divu, že vzhlížela k Tonymu jako k nějakému bohu. A stejně tak nebylo divu, že se za něj provdala.

Tom byl začátek zlého snu.

Zaplatila mýtné, přejela přes most a vydala se po silnici číslo 95.

Tony potřeboval především stroj na výrobu dětí. Už při líbánkách jí upozornil, že od ní bude požadovat jedno dítě ročně. A samé syny! Bože, jak zuřil, když se narodila Francie! Narozením dcery se úplně změnil, o dítě se vůbec nezajímal a navíc začal tělesně trestat ženu, která ho podle jeho názoru zradila tím, že mu nedala syna, dědice, který by zajistil pokračování rodinné linie DeCamillů.

Řítila se kolem Pelhams, limuzína spokojeně předla a v rozbitém okně strašidelně pohvizdoval vítr.

Co vlastně cítila teď, když byl Tony mrtev? Mohla nad jeho smrtí truchlit? Ani ne. Po pravdě řečeno si připadala lehká jako pírko, jako by se znenadání zbavila bolesti, s níž se už dávno sžila. Udivovalo ji, jak snadno se jí dýchá a jak svěží jí každé nadechnutí připadá. Samou úlevou se jí málem zatočila hlava. Přesto ji neopouštěla úzkost z útoků, jimž byla rodina Goldoniů i ona sama vystavena.

Nepochybovala, že v tom všem má prsty Škeble. Nebylo divu, že se svým útokem tak dlouho otálel. Potřeboval čas, aby si všechno připravil, a navíc ji musel ukolébat natolik, aby si myslela, že se nepokusí převzít Dominicova území na východním pobřeží.

Zatím mu všechno vycházelo, s výjimkou atentátu na ni samotnou. Věděla, že vyvázla jen zázrakem. Nejspíš nad ní bděl nějaký anděl strážný. Jenže nyní, když vjížděla do Connecticutu, její obavy o vlastní i Franciin život jen zesílily. Komu mohla věřit? Neměla představu. Napadlo ji, že Škeble může být sebemocnější, ale bez pomoci její vlastní Rodiny se neobejde. Kdo ji zradil? Možná jeden z capi, kterému Leonforte přislíbil rozšíření území a vlivu.

Zčistajasna zahnula ke krajnici a zastavila. Chvíli seděla opřená o volant a bez úspěchu se snažila zklidnit dech. Panebože, říkala si v duchu, panebože.

Pohlédla do zpětného zrcátka a prozkoumala ulici za sebou. Co když ji někdo sledoval? Bylo to docela dobře možné, uvážila-li, jak dobře byly poslední události zorganizovány. Jela ve své vlastní tmavě červené limuzíně s pozlaceným chromováním a poznávací značkou MGDC. Najít ji by bylo až příliš snadné. Hrábla do kabelky a vytáhla osmatřicítku. S vděčností, že Dom trval na tom, aby se se zbraní naučila zacházet, ji otevřela a zkontrolovala náboje. Zjistila, že zatím vypálila jen jeden. Jeden? Měla pocit, že do svého potenciálního vraha vyprázdnila celý bubínek. Zavřela zbraň a podržela ji v ruce.

Znovu ji zaplavila paranoidní hrůza a začala uvažovat o tom, jestli Dominic prožil celý svůj život v tomhle stavu. Ať to však byla paranoia nebo ne, musela o tom přemýšlet: jestli ji totiž sledovali, vedla je přímo k Francie. Nechtěla udělat stejnou chybu, jaké se dopustil Tony, když Leonforteho podcenil. Škeble byl dost chytrý na to, aby věděl, že Francie je Margaritina Achillova pata. Pokud měl nějaký plán pro případ, že by její zavraždění nevyšlo, musel se takový plán jistě týkat Francie.

Pokud ji ovšem najde.

Radši by zemřela, než aby mu takovou příležitost poskytla. S pohledem upřeným na ulici pronesla: „Zavolej Julii,“ načež telefon vytočil číslo. Zatímco se na druhém konci ozývalo vyzvánění, modlila se, aby byla Francie doma. Místo ní se však ohlásil záznamník. Po zapípání Margarite pravila: „Francie, miláčku, to jsem já. Doufám, že se ti na slavnosti líbilo. Byla bych ráda, kdybys mi zavolala, až se dostaneš domů. Jsem v autě a budu tady ještě dlouho. Brzy si popovídáme, zlatíčko.“ Zavěsila a doufala, že z jejího hlasu nebyl poznat strach. Pak přikázala: „Zavolej Lewa,“ a telefon vytočil číslo Croakerova mobilního telefonu, jenže ten jenom bez přestání zvonil.

Co teď, sakra? Příští sobotu měla být čestným hostem na svatbě Joeyho Infanteho a Kate Dellarcové. Bylo jí jasné, že má-li si zachovat aspoň naději na to, že Dominicovu říši udrží pohromadě, bude se tam muset aspoň ukázat. Sicilští Infantové a neapolští Dellarcové si už dlouho šli po krku, jejich neustálé rozbroje poškozovaly provoz na celém východním pobřeží a přiváděly k nim celá hejna detektivů z oddělení vražd, kteří se museli zabývat mrtvolami, jež se hromadily po celém východním New Yorku a Ozone Parku.

Zvládnutí téhle výbušné situace byla první zkouška zacházení s mocí, kterou musela Margarite podstoupit. Přitom zjistila, že Joey a Kate se tajně scházejí, úplně jako Romeo a Julie. Na rozdíl od Shakespearových milenců pronásledovaných osudem se však Margarite rozhodla, že pro ně připraví šťastný konec.

Společně s Tonym si sjednala schůzku s hlavami obou rodin a přivedla řeč na oba milence. Netrvalo dlouho a slovní potyčka by přešla v otevřené násilí. Tony tomu však rychle a klidně učinil přítrž, načež Margarite vyložila, jak by mohla tahle láska mezi členy obou rodin zahojit staré rány. Poskytla jim emocionální základy trvalého příměří, na nichž pak Tony se svou logickou právnickou myslí vybudoval praktický rámec.

A teď, po měsících diplomatických jednání, měla být celá záležitost uzavřena. Na svatbě Joeyho a Kate měli Infantové a Dellarcové konečně skoncovat s válkou, která ničila jak je, tak celé spříseženství rodin z východního pobřeží.

Proto se také musela svatby zúčastnit. Ta slavnost se měla stát úhelným kamenem její nové vlády. Kdyby se nevydařila, rozpadlo by se i Dominicovo dědictví, které jí svěřil. Už teď nechápala, jak se bude moci pohybovat v mužském světě mafie, aniž by měla jako zástěrku svého manžela. Navenek byl Dominicovým následníkem on, jenže ona znala všechna Domova tajemství a činila všechna rozhodnutí. Teď, když byl Tony mrtev, si připadala jako nahá. Která z hlav Rodiny si nechá poroučet od ženy? Žádná. Proto se také její úloha držela v takové tajnosti. Věděl o ní jen Tony a Margarite ho podezírala, že ji nenáviděl za to, že se zmocnila toho, co považoval za své výsadní právo.

Dominic ovšem viděl věci zcela jinak a jako obvykle naprosto geniálně. Margarite dodnes netušila, proč ji požádal, aby převzala jeho funkci hlavy všech rodin východního pobřeží. Musel přece vědět, že jí tím svěřuje naprosto nemožný úkol. A přesto nedal jinak. Podrobila se, částečně jako poslušná sestra a částečně jako žena, kterou nové prostředí fascinovalo. A vida, kam ji tohle rozhodnutí zavedlo: je sama, vyhnaná z domova, její vlastní lidé ji zradili a zbavili moci, na každém kroku na ni číhá nebezpečí. Dom si takhle černou budoucnost jistě nepředstavoval.

Položila si hlavu do dlaní a samou sebelítostí se rozplakala, až se jí třásla ramena. Když se jí konečně začalo nedostávat slzí, otočila hlavu a prosila telefon, aby zazvonil. Ten však dál mlčel jako had.

Kde jsi, Francie? Panebože, ať se jí nic nestane.

Když telefon zazvonil, trhla sebou. Chvilku zaváhala a pak si oddechla. Francie.

Zvedla sluchátko. „Haló?“

„Nazdar zlato.“

Srdce se jí sevřelo. „Kdo volá?“

„Zvorali to, Margarite. Měli odprásknout tvýho strážce a odvést tě – pěkně klidně a bez povyku. Jo, dneska je pořád těžší sehnat pár schopnejch lidí.“

„Caesare?“

„Někdy jindy a jinde bychom mohli být přátelé,“ mínil Leonforte. „A možná bychom si byli ještě bližší. Škoda.“

Zavřela oči. „Co chceš, Caesare – mou smrt?“

„Kdepak, Margarite. Nejen tvou smrt. Chci všechno. Všechno, co Dominic vybudoval, všechno, co je tvoje.“ Uchechtl se. „Když se to vezme kolem a kolem, není toho moc. Ale já to všechno dostanu, Margarite.“

„Pokud tomu budu moci zabránit, tak ne.“

„Jenže ty tomu zabránit nemůžeš, zlato. Nejsi nic: jsi pouhá ženská, buchta, Co má tak leda stát u sporáku. Teď, když je Tony po smrti, mají Goldoniové jen tebe.“ Zasmál se. „A tebe jsem odrovnal.“

Sevřela v ruce pažbu revolveru. „Jednoho z tvých vrahů jsem střelila do srdce. To samý udělám tobě.“

„Jo, to ti docela věřím, zlato. I když seš jenom ženská, střílet umíš docela dobře. Nemůžu si dovolit, abys mi pobíhala po světě s bouchačkou v ruce, takže ti radši přikážu, abys zajela rovnou sem.“

„Nikdy mi nebudeš přikazovat.“

„Nikdy neříkej nikdy, Margarite. Takhle by ti to řekl Dominic.“

„Neber si do huby jméno mýho bratra.“

„Přijeď, Margarite. Slibuju, že se ti nic nestane. Hned ti povím, jak –“

„Polib si prdel!“

„Typická dáma. No, zlato, jak to tak vypadá, nutíš mě k nejhoršímu – budu muset nasadit jiné argumenty. Nedivila ses, proč ti v autě nefunguje cédéčko? To proto, že jsme ti napíchli telefon. Tvoje dcera je u Julie, že? Dali jsme to číslo jednomu známému u telefonní společnosti a dostali jsme adresu. Chceš ji slyšet?“

Margarite ztuhla krev v žilách. Francie! „Ty hajzle.“

„Fox Hollow Lane tři osm tři sedm v New Canaanu.“

Margarite zaječela.

„Není ti něco, zlato? Mám dojem, že jsem slyšel nějaký hluk.“

Margarite se sklonila nad telefon. „Caesare, jestli Francie něco uděláš, tak ti slibuju, že si tě podám, ať budeš kdekoli.“

„Nepochybuju, že by ses o to pokusila, a proto taky nemám v úmyslu jí něco udělat. Samozřejmě za předpokladu, že se vzdáš. Máš na to hodinu, Margarite.“ Dal jí adresu v Sheepshead Bay, kousek od Belt Parkway u Coney Island Avenue. „Pokud tady do hodiny nebudeš, nemohu bohužel odpovídat za to, co se stane tvé dceři.“

Mohla se kousat do rtu sebevíc, ale stejně se rozplakala. „Proboha, Caesare, vždyť je to jen nevinné dítě.“ Odpovědí jí bylo mlčení; zaťala zuby. V očích ji pálily slzy. „Budeš ji tam mít s sebou, jinak se neukážu.“

„To pusť z hlavy.“

„Potřebuju důkaz.“

„Tohle je válka, Margarite. Nikoho neživím.“

„Já taky ne.“

„Ty čubko zatracená, ještě chvilku mě štvi a já z ní nadělám sekanou, je ti to jasný?“

„Zkus a já ti slibuju, že ti osobně vydloubnu oči a nechám ti je sežrat.“

Možná ho obměkčil tón jejího hlasu. Třeba byl k ústupku ochoten od samého začátku a jen ji trápil. „Dobře, dobře. Až přijedeš, bude tady. Spokojená?“

„Živá a zdravá?“

„Jak jinak.“

Zármutek a šok jí zatemňovaly mysl. „Potřebuju víc času.“

„Kdepak.“

„Nestihnu to, já to vím. Je dost hustej provoz, musí se platit na mostech a dochází mi benzín. Navíc musím najít nějakou lékárnu.“

„Lékárnu? Na co?“

„Na co asi, ty pitomče. Zrovna jsem to dostala. Musím si –“

„Dost! Tohle nechci slyšet.“

„Pro lásku boží, Caesare, mluvíme o životě mýho dítěte.“

Nastala krátká pomlka, během níž se Margarite stačila v duchu krátce pomodlit.

„Tak jo, zlato, dám ti tři hodiny. Ale víc času už Francie vážně mít nebude.“

*****

Tokijské mžení se změnilo v prudký déšť, který se odrážel od neonových poutačů i od starodávných bran torii šintoistických chrámů. V chrámové čtvrti Asakusa, kde se Nicholas sešel s Tanakou Ginem, bylo těch posledně jmenovaných spousta. Pracovník prokuratury stál pod cedrem prorůstajícím mezi mřížovím z betonových kvádrů, které obklopovalo kuželovitou soukromou vilu.

Tanaka Gin byl štíhlý muž s temnou pletí, který se vyznačoval onou úsečnou elegancí, s jakou se často setkáváme u japonských filmových detektivů nebo hrdinných samurajů. Měl v sobě něco záhadného, jako by v hlavě nosil trezor plný nejrůznějších tajemství. Jeho přivřené oči dokázaly člověka zmást. Vypadal, jako by spal vstoje, avšak Nicholas nepochyboval o tom, že by tak vyhlížel, i kdyby vás právě pronásledoval na ulici nebo podroboval náročnému výslechu.

„Linnear-san,“ pronesl Tanaka Gin s formální úklonou, „je mi ctí, že vás poznávám.“

„Ujišťuji vás, že je to mnohem větší pocta pro mě,“ odpověděl Nicholas a opětoval úklonu. Uložil své Kami do kapsy. Neúnavně pilný Kanda Tórin mu právě poslal digitální fax s informacemi o dobrém tuctu členů Denwa Partners. Data do Kami dorazila jako proud nul a jedniček, který pak procesor přetlumočil do podoby japonských znaků. „Vaše jméno zná každý – a stejně tak případy, na nichž jste pracoval, především žaloby proti Tecuovi Akinagovi a Jošinorimu.“ Zmínil se schválně o těchto dvou mužích, z nichž jeden byl vysoko postavený ojabun Jakuzy, hlava jedné rodiny japonského podsvětí, kdežto druhý byl nejvlivnějším nezávislým politikem, o němž se proslýchalo, že zařídil vzestup i pád předchozích osmi ministerských předsedů. „Vaše pověst jednoho z mála skutečných reformátorů je neotřesitelná.“

Nicholasovi záleželo především na tom, aby prokuratura uspěla v Akinagově případu. Tecuo Akinaga byl ojabunem mocného a nebezpečného tokijského klanu Šikei. Příslušníci Jakuzy, kteří se s hrdostí označovali za vyděděnce japonské společnosti, dávali svým klanům ironická, fatalistická jména. Šikei znamenalo trest smrti. Akinaga byl členem Kaišóovy rady a předstíral, že je Okamiho oddaným přítelem a žákem, i když ve skutečnosti neměl Kaišó zarytějšího protivníka. Všechny ostatní Okamiho nepřátele už odnesla řeka prolité krve; zůstal jen Tecuo Akinaga.

„Mám schopné a oddané podřízené, namítl Tanaka Gin. Stál na dešti bez deštníku a jediné, co na ochranu před špatným počasím udělal, bylo to, že si ohrnul límec svého lesklého zeleného pláště, aby mu voda netekla za krk. „Je od vás milé, že jste se se mnou sešel takhle narychlo.“

„Stejně jako vy se nemohu dočkat, až zjistím, kdo stojí za krádeží tajných dat CyberNetu.“

Tanaka Gin odemkl bronzová vrátka pokrytá patinou a strhl z nich jasně oranžové proužky lepicí pásky. Na pásce se skvěl nápis vyvedený japonskými znaky: POZOR! POLICEJNĚ ZAJIŠTĚNO! VSTUP ZAKÁZÁN! Prošel brankou a Nicholas ho následoval.

Ocitli se uvnitř obdivuhodné napodobeniny saigonské vily z koloniálního období. Okny zakrytými žaluziemi dovnitř proudilo vodnaté světlo s odlesky neonů. Vzduch byl prosycen vůní kadidla a anýzu. Avšak něco, co v místní atmosféře viselo jako síť nějakého obrovského pavouka, donutilo Nicholase, aby sebou proti své vůli trhl.

Tanaka Gin za ním zavřel dveře. „Mluvme otevřeně, Linnear-san. Souhlasil jsem, že vám pomohu s pátráním, protože mne o to Tanzan Nangi požádal. Je to člověk, k němuž cítím hlubokou úctu.“ Přistoupil k dlouhému stolu a rozsvítil dvě bronzové lampy. „Shodou okolností však mám nyní spoustu práce. Vyšetřuji vraždu německého obchodníka Rodneye Kurtze a smrt jeho ženy Giai, která byla vietnamské národnosti.“ Rozhodil rukama. „Tady přišel o život pan Kurtz.“

Nicholas přikývl. „Máme-li mluvit zcela otevřeně, prokurátore, rád bych vás ujistil, že já jsem o vaši pomoc nežádal a po pravdě řečeno dávám přednost tomu, pracovat sám.“

„To může být v Tokiu nebezpečné. Oficiálně bych vám to neradil.“

„A neoficiálně?“

Tanaka Gin se usmál. „Přece jen o vás něco vím, Linnear-san. Nangi-san o vás mluví způsobem, jakým člověk mluví o svých potomcích. To pro mne hodně znamená.“ Na chvilku se odmlčel. „Jsem ochoten vám poskytnout pomoc, pokud ji budete potřebovat. Bylo by však… nepříjemné, kdyby vaše pátrání způsobilo nějaké problémy mně nebo mému úřadu.“

„Chápu, co máte na mysli, prokurátore. A za radu vám děkuji.“ Nicholas cítil, že Tanaka Gin ho zpod svých přivřených víček pečlivě studuje.

„Ano, věřím, že chápete.“

Nicholas se díval, jak Tanaka Gin přejíždí po stěnách kuželem světla silné baterky, kterou vytáhl z kapsy. Světlo se zastavilo na místě postříkaném něčím, co vypadalo jako zaschlá krev. „Chcete, abych odešel, prokurátore?“

Tanaka Gin dál svítil na krvavé skvrny. „Myslím, že jste zavražděného znal, Linnear-san.“

Tohle měl tedy na mysli, uvědomil si Nicholas. Přece jen o vás něco vím. „Setkal jsem se s ním jen párkrát. Osobně jsem ho neznal.“

Tanaka Gin se otočil na podpatku a upřel na Nicholase své přimhouřené oči. „Že ne? Vždyť to byl váš partner v TransRim CyberNetu.“

K čertu s Kandou Tórinem a jeho naléháním na spuštění CyberNetu, řekl si Nicholas. Tenhle prokurátor ví o tom partnerství mnohem víc než já.

„Pokud ano, je to pro mne novinka,“ pravil. „Jestli jste si prostudoval dostupné informace, jistě víte, že já sám jsem se jednání o partnerství v TransRimu nezúčastnil.“

Tanaka Gin lehce pozvedl obočí. „Je to vůbec možné? Technologii CyberNetu přece vyvinuli vaši vlastní američtí technici. Jak se mohlo stát, že vás z toho vynechali?“

Na to se zeptejte Tórina, pomyslel si Nicholas. Nahlas odpověděl: „Rozhodl se pro to Nangi-san, když jsem byl na dlouhou dobu mimo Japonsko. Jak tomu rozumím, z obchodních důvodů bylo nutno spustit CyberNet co nejdříve. A protože firma Sató nemohla tak rychle sehnat potřebný kapitál, Nangi-san dospěl k závěru, že bude třeba přibrat další partnery. Myslím, že to byl dobrý nápad. V současné době si keirecu nemůže dovolit nést značné závazky, které si zahájení provozu TransRimu vyžádá.“

Tanaka Gin na to neřekl nic a zamířil ke zdi. „Uvažuji o tom, jestli se to stalo tady, hned u baru. Každopádně ho bodli nějakým zvláštním ostřím – naši lidé ještě nic podobného nikdy neviděli – a ne jednou, ale mnohokrát. Někdo ho bodal jako šílený.“

„Maniak.“

Aniž by se otočil, vyňal Tanaka Gin z náprsní kapsy několik fotografií a podal je Nicholasovi. Jak si Nicholas všiml ve světle lampy, zachycovaly tělo Rodneyho Kurtze. Šlo o detailní záběry jeho obličeje, hrdla a ramen.

„Kde jste našli tělo?“

„Tady v domě ne. Vyhodili ho poblíž Cukidži.“ Tanaka Gin měl na mysli největší tokijský rybí trh. Světlo, které se v jeho blízkosti jakoby rozjasnilo, se lehce zachvělo. „Myslím, že takové záhadné zbraně jsou váš obor, Linnear-san. Můžete mi říci, jakou zbraň vrah použil, nějaký bodec nebo…“

„Z těchhle snímků to zjistit nemohu. Tělo je příliš pořezané, než abych si troufl nějaký odhad. Ale pokud necháte své lidi, aby evidovali další podobné vraždy –“

„Jako by se stalo,“ odtušil Tanaka Gin a udělal si poznámku do zápisníku. Možná to nakonec nebyl žádný maniak. Na čele má vyrytý nějaký znak.“

Skutečně, byl tam. „Svislý srpek,“ poznamenal Nicholas, když si prohlížel snímky zblízka.

„Přesně tak.“

Na jedné fotografii si Nicholas povšiml podivné temné skvrny v pravém dolním rohu, kde měl Kurtz hrudník. Co to jen mohlo být? Nějaká další rána?

Zvedl očí a zjistil, že ho Tanaka Gin zvědavě pozoruje.

„Slyšel jsem, že se dokážete silou vůle přimět k tomu, abyste na sobě nedal nic znát ani ve chvíli, kdy vám hrozí smrt.“ Tanaka Gin naklonil hlavu na stranu. „Je to pravda? To bych rád věděl.“

Nicholas mu vrátil fotografie. „Proč vás to zajímá?“

„Musím teď jednat s vámi, Linnear-san. Než se mi to podaří, musíme dospět k nějaké shodě.“ Tanaka Gin udělal gesto, které se dalo považovat za smířlivé. „Snad se mnou budete souhlasit, že to je nejlepší pro každý vztah.“

„Kromě vztahů s ženami.“

„Skutečně? Já bych řekl, že pro vztahy s ženami to platí obzvlášť.“

„Vidím, že nejste žádný romantik, prokurátore,“ utrousil Nicholas a přešel ze světla do přítmí, kde už stál jeho společník. „Pokud jde o lásku, bývá často nejdůležitější nevědět, co přijde.“

„Aha, už chápu, v čem je problém. Vy mluvíte o lásce, kdežto já měl na mysli sex.“ Tanaka Gin přejel kuželem světla po potřísněné zdi. „Tyhle dvě věci se mnohdy navzájem vylučují.“

Nicholas se rozhlédl po místnosti. „Gin-san, rád bych věděl, jestli mi dovolíte podívat se i do jiných částí domu?“

„Jak si přejete. Nemám námitek. Už tady odebrali otisky prstů a všechno vyfotografovali.“

Nicholas procházel budovou. Prohlížel si pokoje utopené v mrtvém tichu, ale v hloubi duše slyšel neustálý křik, snad ozvěnu bolesti, která v tomto domě dlouho sídlila. Otevřel své tandžianské oko a hledal něco neobvyklého. Na všem ležel černý prášek pro snímání otisků jako saze z ucpaného komína. Prošel jídelnou, Kurtzovou pracovnou a všemi ložnicemi. Velká mramorová koupelna byla luxus sám. Stál tu sprchový kout, japonská cedrová vana a laminátová vířivá lázeň. Tohle skloubení tradice a modernosti bilo do očí.

Posadil se na kraj vířivé lázně. Na stěně za ní se nacházela deska, která zakrývala instalaci lázně. Ta deska Nicholase zaujala. Sklonil se k ní a prohlédl si jeden ze čtyř příchytných šroubů. Že by byla deska vedle něj poškrábaná? Kdepak. Uvolnil šroub a všiml si, že má kolem závitu omotaný lidský vlas, jehož vyčnívající koneček vypadal jako škrábanec. Vůbec nepochyboval o tom, že ten vlas tam někdo dal schválně. Proč? Aby věděl, jestli s deskou nebylo hnuto?

Odšrouboval desku a odložil ji stranou. Za ní spatřil drahý trezor z tvrzené oceli, se zámkem na číselnou kombinaci. Tím se vysvětloval vlas obtočený kolem závitu. Ohmatal dvířka a zjistil, že nejsou zamčená. Otevřel je tedy a podíval se dovnitř. Nic. Vybral trezor vrah Rodneyho Kurtze? Vypadalo to tak. Ať to byl kdokoli, měl dost rozumu a bystrosti na to, aby si všiml vlasu a nechal ho na místě.

Když se vrátil do obývacího pokoje, zastihl Tanaku Gina, jak stojí stále na stejném místě.

Prokurátor pravil: „Na stole v jídelně a na Kurtzově psacím stole se našly zbytky stydkého ochlupení. Zvláštní, nezdá se vám?“

„Sex a smrt. Pro některé lidi to je silné, skoro neodolatelné spojení.“

Tanaka Gin se k němu obrátil. „Pro některé lidi?“ Pomalu pokývl hlavou, jako by v Nicholasových slovech nacházel skrytý význam. „Nevidíte snad toho člověka, jak drží Kurtze a zaráží do něj to své ostří, znovu a znovu? Ten člověk byl plný vášní, to ano, ale podle mne neviděl rudě, nezuřil. Měl to všechno docela dobře promyšlené.“

„S Kurtzovou ženou se vyspal jídelně a v Kurtzově pracovně předtím, nebo až potom?“

Zdálo se, že Tanaka Gin nemá na práci nic jiného, než počítat krevní skvrny. Zhluboka se nadechl. „To závisí na jedné věci, ne?“

„Na jaké?“

„Na tom, jestli s tou vraždou měla něco společného.“ Sjel pohledem stranou tak, aby viděl i na Nicholase. „Svědci smrti Giai Kurtzové říkají, že byla s nějakým mužem – byl to člověk ze západu. Když ji srazil ten černý mercedes, vydal se za ním a už ho nikdo neviděl.“

Vtom okamžiku si Nicholas uvědomil, jak dobrého vyšetřovatele před sebou má. „Jste si jist, že to byl mercedes?“

„Naprosto. Našli jsme ho dnes ráno na jednom staveništi v Šibuji. Byl opuštěný a spálený na popel.“ Zhasl baterku. „A mimochodem, patolog zjistil, že Kurtz přišel o život deset až dvanáct hodin předtím, než přejeli jeho ženu.“

„Myslíte, že ji zabili schválně?“

„V tomto městě není běžné někoho srazit a ujet. Tohle ovšem mohl být jiný případ.“ Tanaka Gin pokrčil rameny a jeho štíhlá postava se ve světle lampy rýsovala jako kresba uhlem. „Každopádně je to moje pracovní hypotéza.“

Oba muži stáli v šeru vedle sebe a vdechovali pach sexu a smrti.

„Povězte mi, Linnear-san, co vám říká ten symbol svislého srpku?“

Nicholas zaváhal. Už ten znak viděl. Šlo o ngo-mei-jut, výraz z jednoho zapadlého čínského nářečí, který označoval přibývající měsíc. A také to byl Gim, dvojbřitý meč, symbol zasvěcení do mytického magického kultu. Patřil k tetování vietnamského kmene Nungů, které viděl u Messuletha Do Duca Fudžiróa, u muže, jenž se snažil zabít Mikia Okamiho. Messulethové byli mocní mágové: podle dávné legendy měli původ u Kyklaďanů a Titánů. Dokonce se proslýchalo, že jejich magie byla předchůdkyní Tau-tau.

Jenže Okami neměl s tímto pátráním nic společného a Nicholas ho do něj nechtěl zatahovat. Do Duca Fudžiróa také zabil na japonské půdě a nepřál si, aby se o tu událost někdo zajímal. Proto odpověděl: „Nevím.“

„Ten člověk, co zabil Kurtzovy, je podle mne mimořádně nebezpečný.“ Tanaka Gin otočil hlavu a oči se mu v matném světle zaleskly. „Řekl byste mi, kdybyste o tom něco věděl?“

Nicholas si pomyslel, že Gin je i odborník na vedení výslechů. „Jistě. Nemám proč to před vámi tajit.“ Nemohl se však zbavit děsivého pocitu, který ho zasáhl ve chvíli, kdy přestoupil práh Kurtzova domu, jako by ucítil pach jatek: tušil, že po světě běhá další Messuleth.

Stál těsně u zdi potřísněné krví a cítil, jak se téměř proti své vůli propadá stále hlouběji směrem ke kokoru. Volalo ho tam něco temného a nevysvětlitelného, jako ozvěny v hlubokém jezeře.

„Zvláštní. Čekal bych, že muž, který přislíbil ochranu Kaišóovi, bude mít hodně co skrývat.“ Tanaka Gin pokrčil rameny. „Ale třeba se mýlím. Ostatně, co o takových věcech mohu vědět já, obyčejný úředník?“

Nicholas cítil, jak se ho zmocňuje jakási schizofrenie. Část jeho duše se znepokojovala tím, že Tanaka Gin ví o jeho stycích s Mikiem Okamim. To by mohlo být nebezpečné. Jenže druhá polovina jeho já se už vznášela mimo čas a prostor.

Položil dlaň na stěnu. Pokrčené prsty, jejichž konečky se navzájem dotýkaly, sloužily jako optická vlákna přenášející informace. Svět se naklonil na stranu a stále se zmenšoval v Akšaře, jako by se od něj vzdaloval. Čas se rozplýval jako pastilka v ústech a Nicholas se náhle ocitl v místnosti v té podobě, jak vypadala o den dříve.

Hypotéza Tanaky Gina byla aspoň částečně správná. „Byl tady,“ zašeptal Nicholas.

Tanaka Gin se předklonil, jako by i jeho přemáhala přitažlivost času hroutícího se do sebe. „Kdo? Kdo tu byl s Giai Kurtzovou? Její manžel?“

„Napřed ano. Ale později…“

Tanaka Gin skoro nedýchal. O tajuplných schopnostech Nicholase Linneara už slyšel, ale nikdy se mu nechtělo těm historkám věřit. Avšak nyní, když se díval do Nicholasovy soustředěné tváře, pochopil, že to není žádná iluze ani kouzelnický trik. Ať se dělo cokoli, bylo to skutečné, a prokurátor si pomyslel, v tomhle je moje naděje. „Ano, co se dělo dál?“

„Kurtz přišel o život tady.“

„Myslíte v tomhle domě.“

„Přímo tady.“ Nicholas přejel rukou po stěně. Jeho tvář vypadala ještě pokřiveněji, jako by ji ozařovalo nějaké vnitřní světlo. „Někdo jiný. Někdo –“ Najednou se otřásl a zbledl jako stěna.

„Linnear-san, není vám nic? Co jste to viděl?“

„Já…“

„Kdo byl s Giai Kurtzovou?“

„Ten, kdo zabil jejího manžela.“

Tanaka Gin si zlehka povzdechl. „Viděl jste ho?“

Už to tu bylo zase, ten známý statický náboj v jeho mysli, který si podvědomě spojoval s Mickem Leonfortem a s – čím vlastně? – s pocitem, jako by se někde uvnitř něj plazilo celé hejno hmyzu a kousalo ho do masa. Snad se to dalo nejlépe popsat jako temná předtucha. Nic z toho ovšem nemohl Tanakovi Ginovi vysvětlovat. „Viděl jsem… něco.“

„Co to bylo, nějaký stín?“ Pořád ještě není při sobě, říkal si Tanaka Gin. Co se s ním stalo? „Linnear-san, musíte mi to všechno říct.“

Nicholas se zadíval na prokurátora podivně zaostřeným zrakem, jako by viděl něco uvnitř Ginova těla. Venku hučela auta a nákladní vozy při noční rozvážce se řítily ke svým neznámým cílům.

„Můžete mi věřit, Linnear-san. To vám mohu odpřisáhnout.“

Nicholas křečovitě škubl hlavou; mělo to být přikývnutí.

„Povězte mi, co vám to vaše Tau-tau odhalilo. My dva se přece dohodneme, protože si myslím, že můžeme jeden druhému pomoci.“

Nicholas se díval přes okenní žaluzie do míst, kde na řece tančily odlesky světel. „Jak vám mohu pomoci?“

Tanaka Gin zvedl paži. „Neposadíme se na chvilku?“

Usedli na proutěnou pohovku zalitou světlem Zlatého hovínka, které pronikalo žaluziemi z druhého břehu Sumidy.

Nicholas však skoro okamžitě zase vyskočil. „Tohle je zlé místo, plné nenávisti a zloby.“

„Slyšel jsem o tom. Říká se, že pan Kurtz svou ženu bil.“

„Zažalovala ho někdy?“

„To ne. Jenže to se v takových případech stává běžně.“

Nicholas, z nějž byly ve světle vidět jenom obrysy, vypadal opuštěně a ztraceně. Tanaka Gin chápal, jak se asi cítí. Od Ušibovy smrti uběhl sotva měsíc. Takové přátelství, jako bylo to jejich, nemělo být tak náhle ukončeno. Ještě se z té ztráty úplně nevzpamatoval.

„Chci vám věřit,“ pronesl Nicholas. „Teď prostě někomu věřit musím.“

„Pokud jde o Kurtze. Ještě jsem vám neřekl jednu věc o jeho těle.“ Tanaka Gin upíral na Nicholase vyrovnaný pohled. „Chyběly mu některé orgány – srdce, slinivka, játra.“ To by vysvětlovalo tu tmavou šmouhu na jednom snímku, napadlo Nicholase. Byl to otvor, jímž mu byly orgány vyňaty. „Patolog mne ujistil, že to vypadalo, jako by mu je vyřízl zkušený chirurg. Ten svislý srpek, chybějící orgány, opravdu vám to nic neříká?“

Jistěže mu to říkalo. Když Messuleth zabil Dominica Goldoniho, také mu vyřízl srdce, jenže o tom nechtěl Nicholas s Tanakou Ginem mluvit. „Ne, ale pokusím se o tom něco zjistit.“

„Jistě by nám to pomohlo.“

Nicholas uvažoval, nakolik byla tato poznámka ironická. Znovu se ho zmocnil pocit, že prokurátor ví mnohem víc, než kolik dává najevo. Neměl však čas se tím zabývat, protože se musel zabývat něčím důležitějším. Věděl, že ve stavu fyzického šoku, v němž se nacházel, musí tento problém vyřešit, pokud si má pročistit mysl a zapomenout na to, co viděl, když se dotýkal stěny. Bylo to jako čerstvá rána v jeho duši.

My dva se přece dohodneme, protože si myslím, že můžeme jeden druhému pomoci. Tak to říkal Tanaka Gin a Nicholas chápal, o co mu šlo: prokurátor instinktivně tušil, že tady nemá co do činění s nějakým obyčejným vrahem. Zřejmě věděl i něco o Tau-tau a o tom, že mocný náboj místa zločinu mohl vyvolat duševní deformaci času a prostoru, která pak Nicholasovi dovolila „vidět“, k čemu zde došlo. Proto také Nicholase požádal, aby se s ním sešel zde, v Kurtzově domě, a nikoli u něj v kanceláři, což by jinak bylo běžné.

Nejspíš zoufale potřebuje, abych mu pomohl, pomyslel si Nicholas.

Oba muži nějakou dobu mlčeli: Nicholas proto, že se snažil zorientovat v nové situaci, a prokurátor proto, aby Nicholasovi umožnil znovu nabýt vnitřní rovnováhy.

Nakonec se Tanaka Gin pohnul. „Když jsem zatýkal ojabuna Tecua Akinagu, udělal jsem to veřejně. Ztratil přitom tvář. Možná to byla z mé strany chybná taktika. Akinaga-san je dost nebezpečný protivník, i když ho člověk nerozzuří. Jenže já sám jsem byl dost rozzlobený, protože svým způsobem zavinil smrt čestného člověka a mého dobrého přítele.“

Tanaka Gin obrátil oči ke stěně a krevním skvrnám na ní.

„Každopádně mne varoval, že v mém vlastním úřadě probíhají procesy, které posléze přivodí můj pád. Přesně tak to říkal. Pamatuji se na jeho slova i na to, jak se při tom tvářil.“

„Chvástání člověka, který se snaží zachovat si tvář.“

Tanaka Gin naklonil hlavu. „Přesně to jsem si myslel také, Linnear-san. Jenže Akira Čósa, jiný ojabun Jakuzy, mi řekl v podstatě totéž. ‚Jestli hledáte korupci, poohlédněte se ve svém vlastním úřadě,‘ povídal. Jak jste se zmínil, získal jsem si určitou pověst reformátora. Je pochopitelné, že jsem se tím odcizil více lidem, než si dovedete představit. A také jsem si tím nadělal mnoho mocných nepřátel na místech, kde by se to dalo nejméně čekat.“ Tanaka Gin si odkašlal. „Někdo sabotuje mé pátrání v Akinagově případu a já nevím kdo.“

„Myslíte, že bych to mohl zjistit?“ Konečně začínalo být jasno: proč Gin souhlasil s tím, že splní Nangiho prosbu, proč pustil Nicholase na místo zločinu a proč schválně nechal na místě provokativní důkazy. Teď se ukázalo, o co mu jde.

„Já to vím.“ Prokurátorovi zazářily oči. „Díky Tau-tau. Jak jste to tady viděl – všechno to násilí, manželskou nenávist.“

„To možná platilo pro Rodneyho a Giai Kurtzovy, ale to, co tu cítím, je mnohem silnější. A pochází to od někoho jiného.“

„Od vraha, Linnear-san!“

„Ano, snad.“

Tanaka Gin se s rozzářenýma očima předklonil. „Viděl jste ho přece, ne? Povězte mi, kdo to je.“

„Nevím. Ani pořádně nevěřím tomu, co jsem –“ Nicholas musel začít znova, jenže tentokrát se jeho hlas ztišil do ochraptělého šepotu. Rána v jeho duši, která se otevřela, když se dotýkal stěny, bolela stále víc. „Gin-san, pomocí Tau-tau, pomocí své duše jsem chtěl zjistit, kdo zabil Rodneyho Kurtze a možná i Giai Kurtzovou… bylo to, jako bych se díval do temného zrcadla.“ Přitiskl si prsty ke spánkům. „Viděl jsem sám sebe.“

*******

Experiment se strachem

Člověk, který vidí dvě nebo tři generace,

je jako ten, kdo sedí na pouti v kouzelníkově stanu

a vidí dvakrát nebo třikrát ty samé triky.

Přitom je má vidět pouze jednou.

Schopenhauer

Ozone Park, New York: jaro 1961

Pokud se Mick Leonforte pamatoval, vždycky se mu zdál stejný sen. Vystupoval v něm jako mladý muž – ne jako chlapec, jímž byl, když se mu ten sen začal zdát – a vůbec se nepodobal tomu přitažlivému tmavovlasému hezounovi středomořského typu, kterého viděl každé ráno v zrcadle. Měl blond vlasy a modré oči, nosil elegantní bílé šaty – vždycky jen bílé – a nacházel se daleko od bytu své rodiny na rohu 101. avenue a 87. ulice v Ozone Parku v Queensu.

Netušil ovšem, kde by asi tak mohl být. Možná na Floridě nebo v Evropě, protože viděl palmy v chladivém větru a odlesky slunce na zeleném moři plném luxusních jachet. Nakonec to však asi Florida nebyla, protože všichni, dokonce i on sám, mluvili nějakým cizím jazykem, ani italsky, ani anglicky. Navíc, když o tom tak přemýšlel, jednou ho otec vzal i s bratrem Caesarem na Floridu, a takhle to tam vůbec nevypadalo.

Jistě, bylo to nějaké exotické místo. Měl s sebou jakousi nádhernou vysokou a štíhlou dívku s dlouhými opálenými údy, které byly tak krásně tvarované, že od nich nemohl odtrhnout oči, se světlými vlasy svázanými do ohonu a se zelenýma očima, chladnýma a hlubokýma jako moře kolem.

Seděla vedle něj na žlutém koženém sedadle černozlatého vozu Stutz Bearcat a pod lemem hedvábné sukně, kterou si musela vykasat, když nastupovala do auta, jí byla vidět opálená kolena. Usmívala se na něj a kolem tváře jí povlávaly pramínky vlasů. Pohled na ta kolena a snad kousek nad ně stačil k tomu, aby se mu zrychlil tep.

„Michaeli,“ říkala do větru. „Michaeli.“

Vždycky mu říkala Michaeli, ne Micku, a on ji za to miloval. Po pravdě řečeno na ní zbožňoval úplně všechno, dokonce tak, až ho z toho bolelo srdce, jako by byla součástí jeho samého, jako by sídlila uvnitř něj a znala všechny jeho myšlenky, všechna jeho tajemství. Všechnu jeho temnotu.

A přesto ho milovala.

Připadal si lehčí než vzduch, zdálo se mu, že by mohl vyletět až nad bílé mraky, které se rýsovaly na modrém nebi jako namalované.

V tom snu ji vezl po cestě lemované temně zelenými cypřiši, které se tyčily na bílém skalisku nad mořem. Každou chvíli minuli nějaký dům s rajčatově rudou střechou a čistými stěnami bílými jako mléko.

Pocit svobody mu koloval v žilách jako opojná droga. Mihotal se nad vodou jako měsíc v tropech, až mu běhal mráz po zádech. Natáhl se k ní, aby ji objal. Uchopila jeho ruku a zasunula si jeho prsty mezi zralé rudé rty.

Pak se ocitli na břidlicovém parketu v nějakém nočním klubu na terase nad mořem, obklopené omamně vonícími růžemi. Kapela hudebníků ve smokincích hrála „Měsíční svit ti sluší“ a dívka spočívala v jeho náruči, teplá a sladká, jako by byla celá z medu. Upírala na něj oči a on v nich viděl odlesky lampionů zavěšených nad parketem jako drobné posvátné aury, jimiž při tanci procházeli.

Nejvíce se mu líbila ta kapela, která hrála jen pro ně dva. V klubu nikdo jiný nebyl a nikdo ani neměl přijít. Byl to jeho podnik a právě toho večera nechtěl, aby ho někdo vyrušoval.

Jako by mu hudebníci četli myšlenky, spustili „Měsíční serenádu“ a Mick si přitáhl dívku blíž k sobě, aby cítil její pevné tělo od hrudi až po kolena, aby cítil, jak jím prochází chvění jako elektrický proud, jak mu tuhne nejen přirození, ale celé tělo najednou, včetně duše, až už nedokázal myslet na nic jiného, než na ni, kapela, lampiony i oceán se rozplynuly v dálce a zůstal jen on a ona, pevně spojení.

Až nadpřirozeně jasně si vzpomínal, kdy se mu ten sen zdál poprvé. Když se probudil, zůstal ležet a hleděl nevidoucíma očima na strop, kde sledoval záblesky papírových lampionů, naslouchal úryvkům „Měsíční serenády“ a cítil lahodný dotek jejího pružného stehna, které se třelo o jeho rozkrok a vyhlazovalo jej, jako když sochař zabrušuje povrch sochy.

Potom však zaklepání na dveře rozehnalo poslední zbytky snu a Mick otočil hlavu; do pokoje nahlédla jeho sestra Jaqui.

„Je čas vstávat, Michaeli.“

Tahle chvíle mu navždy utkvěla v paměti: chvíle, kdy si s nesmírným vzrušením a překvapením uvědomil, že to ona je ta dívka ze snu.

***

Michaelův dědeček, po němž dostal jméno Mickův starší bratr Caesare, se přestěhoval do Nového světa roku 1910. Bydlel ve východním New Yorku ve čtvrti zvané Old Mill. Šlo o sicilské ghetto na konci Crescent Street u Jamajského zálivu, jemuž mladí často přezdívali Díra kvůli tomu, že ulice tu ležely o dobrých sedm až deset metrů níže než jinde v Brooklynu a vlastně i v celém New Yorku. Na začátku století radní rozhodli, že všechny ulice musí ležet v určité výšce nad hladinou řeky, a také je zvýšili, pokud to bylo nutné. Všechny, až na ty v Díře. Nikdo přesně nevěděl proč. Možná tam stálo již příliš mnoho domů, nebo, což bylo pravděpodobnější, šlo o ghetto a tudíž se o ně nikdo nestaral.

Mickův dědeček zpočátku pěstoval kozy a jejich mléko a maso prodával ostatním přistěhovalcům. Brzy se však začal zabývat placenou ochranou, což bylo podstatně výnosnější. Posléze se také podruhé přestěhoval – tentokrát z Díry do prostorného bytu ve třetím patře činžovního domu na rohu 101. avenue a 87. ulice v Ozone Parku v Queensu, kde spolu žili v neustálých třenicích Sicilani a Neapolitánci.

Ani v těch dobách nebylo nijak snadné přestěhovat se z východního New Yorku do Ozone Parku. Obě oblasti byly plné výtržníků, pistolníků, násilníků i vyšinutých nájemných vrahů. Východnímu New Yorku vládl – zřejmě od nepaměti – gang F&R, Fulton-Rockaway. Jejich území ohraničovala Rockaway Avenue a Fulton Street na jih od Atlantic Avenue. V Ozone Parku kralovali Svatí, o něco novější, ale o nic civilizovanější skupina mladíků a dospívajících kloučků, kteří se narodili v padesátých letech. Svatí, kteří se nechtěli nechat zahanbit svými staršími protivníky, se chlubili svou šestičlennou sebevražednou jednotkou, jež vždycky stála v čele každé pouliční šarvátky. Tito duševně nenormální jedinci se projížděli po bulváru Cross Bay ve své milované dodávce značky Ford a své řetězy, pistole a nehezky vyhlížející nože neodkládali ani na okamžik.

V této napjaté atmosféře Mick vyrůstal. Kdo vycházel na ulici, musel uvažovat o tom, jak se bránit. Jestliže však byl život venku prosycen duchem neustálé konfrontace, doma to nebylo o nic lepší. Jako mladší ze dvou bratrů – byl také mladší než jeho sestra, ovšem v pojetí jeho rodiny na ní nezáleželo – musel neustále myslet na svého otce Johna. Tehdy o Johnnym Leonfortovi nemluvil nikdo: ani jeho starší bratr Alphonse, ani Johnnyho otec, dědeček Caesare, podle nějž dostal jméno Mickův starší bratr.

Co se stalo s Johnnym Leonfortem? Nikdo se o tom nezmínil ani slovem. Pokud byl mrtev, jeho děti se to nedověděly, pokud byl naživu, ani jednou se jim neukázal. Jistě, v sousedství se proslýchaly nejrůznější zkazky o ponížení a ostudě, které byly tak silné, že to dědečka Caesareho zlomilo. Někteří dokonce tvrdili, že Leonfortovi poté už nebyli nikdy takoví jako dřív. Jestliže ovšem někdo věděl, o co doopravdy šlo, nechávali si to pro sebe. Mick netušil, čemu má věřit, kdežto Caesare, který byl vždycky horká hlava, zůstával ustavičně ve střehu, aby mohl do krve bránit čest svého nepřítomného otce. To, že se k němu Mick v tomto boji nikdy nepřidal a o věci raději mlčel, ho rozpalovalo ještě víc.

Dědeček Caesare byl štíhlý, vysoký a tak bystrý, že nijak nezáleželo na tom, že na rozdíl od ostatních Sicilanů nevyhlížel nijak výhrůžně. Všichni se ho instinktivně báli. Pokud šlo o Alphonse, byl velký jako medvěd a stejně tak silný. Mnoha rvaček se zúčastnil jen pro potěšení z toho, že může ublížit jinému člověku. Mickův starší bratr Caesare toužil po tom, aby dokázal jednat stejně, jenže jediné, čeho v tomto směru dosáhl, byl často rozbitý nos a, což bylo ještě horší, fakt, že mu strýček Alphonse musel chodit na pomoc. Toto neustálé pokořování si vyléval na Mickovi, který na první pohled postrádal jakýkoli sklon k malicherné zášti, jehož měl Caesare zjevný nadbytek.

Caesare, pojmenovaný po svém milovaném dědečkovi, byl samozřejmě rodinným mazánkem, jak se vědělo všeobecně. U dveří do koupelny měl strýc Alphonse pověšený řemen, který s chutí používal stejnou měrou na Micka i Caesareho. Možná si přitom vzpomínal, jaké výprasky mu na latríně uštědřoval jeho vlastní otec.

V této situaci měl Mick pouze dvě možnosti: mohl se poddat tradiční rodinné výchově a dál milovat vzpomínky na otce stejně jako Caesare, nebo se vzbouřit a nenávidět svého otce za to, že opustil rodinu. Neví se, co Micka přimělo k tomu, aby si zvolil posledně jmenovanou možnost. Pravda byla ovšem taková, že ve čtrnácti letech se už neodvolatelně odcizil otci, na něhož se ani nepamatoval, a přimkl se ke svému dědovi.

Starý Caesare vypadal ve svém nerozlučném černém obleku a měkkém klobouku jako sicilský havran na plotě. Jeho černé oči lemované vějířky vrásek hleděly ze stínu pod krempou klobouku s udivujícím jasem. Navíc měl obrovské hranaté ruce, které okamžitě vzbuzovaly pozornost. Sedával u kuchyňského stolu se sklenkou vína před sebou a pokuřoval cigarety, které držel mezi malíčkem a prsteníkem pravé ruky. Když se ta pravice zažloutlá nikotinem chopila Micka, což se stávalo často, připomínala spíše medvědí tlapu. Dědeček Caesare měl ve zvyku živě gestikulovat, kdykoli mluvil nebo kázal o věcech, na nichž mu záleželo. Mnohdy, když dospěl ve svém povídání k nějakému důležitému místu, zarazil si cigaretu do úst a sevřel Mickovi rameno jako do svěráku, což v chlapci zpočátku vzbuzovalo obavy.

„Jsi dobrý hoch,“ říkával dědeček. „Jsi chytrý, ovšem jinak než ostatní. Tahle práce – tenhle kšeft – pro tebe není, rozumíš?“

Mick později pochopil, co tím jeho dědeček myslel, jenže tehdy z něj dostal jen to, že ho starý pán má rád i přes jeho odlišnost. To mu tehdy stačilo, i když mu tato spokojenost dlouho nevydržela.

Svého bratra Caesareho vůbec nechápal. Když se mu Mick podíval do očí, spatřil v nich jakési světlo, zdánlivě podobné záři rudých hvězd, jež sledoval dalekohledem, který dostal od dědečka k Vánocům. Každou noc si přehazoval dalekohled přes rameno a vyrážel na střechu, kde si sedal na černou asfaltovou krytinu a snažil se nad září velkoměsta rozlišit souhvězdí noční oblohy. To, co viděl, ho uchvacovalo, protože si dokázal představit sám sebe, jak se vznáší v obrovském prostoru, v dálce se obrací zpátky k Zemi a vidí různé kontinenty jiné než ten jeho.

A také se tím co nejvíce vzdaloval strýci Alphonsovi, který se ostatně v bytě příliš nezdržoval, neboť zařizoval své rodině nový domov v San Franciscu.

Často, když nahoře na střeše skládal dalekohled, aby se odebral do svého pokoje, zaslechl prásknutí těžkých dveří, a sotva se podíval přes okraj střechy, spatřil dědečka Caesareho, jak si vykračuje přes dvůr na cestě z nějakého nočního jednání ve své kanceláři nebo u Fountainebleu Florists na rohu Fulton a Pine Street, kde se odbývalo mnoho důležitých schůzek. Pohled na starce s černým kloboukem a mladistvou chůzí vyvolával v Mickovi pocit sounáležitosti, jakou ke svému nepřítomnému otci nikdy necítil.

Mick byl nejradši, když mohl svého děda navštívit v práci. Jeho kancelář se nacházela v patře nad pohřebním ústavem Mastimo na Conduit Avenue. Tony Mastimo byl starosvětský funebrák, který měl čtyři dcery a žádného syna, jenž by převzal podnik. Když prodal firmu dědečkovi Caesaremu, byl už starý a unavený, i když zřejmě ne tolik, jak rád dával najevo. Caesare mu učinil výhodnou nabídku a Mastimo byl natolik chytrý, aby ji přijal. Nyní žil se ženou v malém, ale útulném řadovém domku v Bay Ridge a pokud s ní zrovna necestoval po Evropě, zabýval se jen hrou bocce.

Ten obchod byl výhodný pro všechny zúčastněné. Do půl roku poté, co dědeček Caesare podnik převzal, udělal ze skomírajícího pohřebního ústavu dojnou krávu. Do roka otevřel dvě další pobočky v Queensu a obě měly okamžitý úspěch. To vše díky jeho osobnímu kouzlu a pověsti, která ho předcházela.

Hvězda dědečka Caesareho v Ozone Parku strmě stoupala, ale bez určitých obtíží se to neobešlo. Mezi jeho soky i těmi, které na cestě vzhůru odstranil, se zahnízdila žárlivost. Ti, co mu stáli v cestě, brzy přestali existovat. Většina jich prostě zmizela, i když, pravda, ti nejotevřenější a nejhlasitější se často objevili na zadních sedadlech aut zaparkovaných na smetištích na konci Pennsylvania a Fountain Avenue. Všichni měli v týle jediný otvor po kulce, což stačilo k tomu, aby se zbylí dědečkovi nepřátelé podrobili, nebo aspoň zmlkli. Dědeček si rád dopřával espreso s třemi kostkami cukru a pořádnou sklenkou anýzového likéru. Tyto a všechny jeho ostatní libůstky si Mick rychle zapamatoval a kdykoli si po škole zašel do dědečkovy kanceláře nad pohřebním ústavem na Conduit Avenue, starému pánovi posluhoval. Většinou jezdil autobusem, ale někdy, když bylo hezky, přijížděl na kole.

Jeho bratr Caesare pochopitelně nad takovým obskakováním ohrnoval nos, neboť on sám už chodil po ulicích s pistolí v kapse, jenže Mick si bratra vůbec nevšímal. Na rozdíl od Caesareho, který se nemohl dočkat, až dostane svého prvního muže, Micka každodenní šarvátky mezi nebezpečně slaboduchými gavonnes z Ozone Parku či východního New Yorku nijak nezajímaly. Navíc, když byl s dědečkem v práci, mohl mlčky pozorovat všechno, co se dělo: capi, kteří přicházeli do kanceláře a poklekali před starým pánem, nebo přátele, kteří sedali u kulatého dubového stolu, kouřili ručně balené doutníky, popíjeli víno, lihoviny i espreso a mluvili mezi sebou. U dědečka tak pochopil jemné umění vlády, nutnost smyslu pro humor i temné stránky života. Postupně zjistil něco, co ho dokonale okouzlilo: jeho dědeček měl mnoho známých a podle toho, kolik lidí s ním sedávalo, ještě více nepřátel, ale téměř žádné přátele nebo přinejmenším lidi, jimž by se mohl zcela otevřeně svěřovat.

„Přátelství je podivná a nevypočitatelná věc,“ vyložil mu jednou dědeček, když si míchal espreso. „Na přátelství se musíš dívat s obavami a skepsí, stejně jako na nemocného psa, kterého najdeš na ulici a vezmeš domů. Vyléčíš ho, a on tě za to pokouše.“

Tehdy seděli sami v dědečkově kanceláři, která, pokud nepáchla po espresu, anýzovce a strachu, zaváněla odporně nasládlou balzamovací tekutinou. Venku lilo jako z konve a auta na Conduit Avenue syčela jako probuzení hadi.

Dědeček dlouze potáhl z cigarety a jako obyčejně sevřel Mickovi rameno. S tichým povzdechem vypustil kouř a přivřel jedno oko. „Já osobně jsem radši ve společnosti svých nepřátel a hned ti povím proč. Vím, co jsou zač a co ode mne chtějí.“ Obrátil Micka k sobě, aby mu mohl pohlédnout přímo do očí. „A vůbec, čím víc času strávíš se svými nepřáteli, tím lépe je poznáš.“ Pak se usmál a Mickovi se zdálo, jako by se celý jeho vesmír nepředstavitelně rozšířil. „Jenže ty to už víš sám, co, ty mazaná opice?‘

Potom dědeček udělal něco zcela nečekaného. „Pojď, sedni si vedle mě,“ vyzval chlapce. Přitáhl šálek a nalil do něj espreso. Přihodil tři kostky cukru, zamíchal lžičkou a přisunul kávu Mickovi. „Jen pij. Je načase, aby sis taky trochu užil toho, co pro mne děláš.“

Bylo to poprvé a naposledy, kdy dědeček Caesare přiznal, že ví, proč za ním Mick tak často chodí do práce.

*

Mickův starší bratr Caesare si možná Micka příliš nevážil, ale nijak mu nevadilo jej využívat, kdykoli to bylo třeba. Mick se tehdy ještě nebouřil tolik, aby bratrovi odmítl pomoc, ale nakonec vždycky litoval, že se do jeho záležitostí míchal.

Třeba ta příhoda s modrým fairlanem. Jednoho dne přišel Caesare za Mickem a povídá: „Hele, hošku, potřebuju, abys pro mě něco udělal. Klídek, je to hotová hračka. Zvládne to i civil jako ty, tak si s tím nelam hlavu.“ Vložil Mickovi do ruky dvoje klíče, jedny z nich byly od auta. „Chci, abys zajel na Manhattan. Na Desátý avenue stojí zaparkovanej takovej buzerantskej modrej Ford Fairlane. U Padesátý ulice, jasný? Ty do něj akorát nasedneš a odvezeš ho na tuhle adresu, je to za rohem od pošty na Jamaica Avenue, rozumíš?“ Předal Mickovi adresu. „Tímhle klíčem si otevřeš byt ve čtvrtým poschodí. Úplná sranda.“ Vložil Mickovi do dlaně dvacetidolarovku. „Další dvacku dostaneš, až ty klíčky odevzdáš chlápkovi, co tam bude čekat, jasný?“ Mick přikývl. „Fajn. Máš ten řidičák, co jsem ti dal, jak je v něm napsaný, že je ti vosumnáct?“ Mick znovu přikývl. „Tak na co sakra čekáš? Koukej mazat.“

Mick poslechl. Ne snad, že by mu nevadilo, když se s ním mluvilo tímhle tónem. Ne snad, že by neměl zlé tušení ohledně toho, co po něm jeho bratr chtěl. Jenže rodina je rodina. Fairlane – skutečně krásně modrý – stál přesně tam, kde říkal Caesare. Parkování bylo zaplaceno předem a nádrž byla plná. Šlo o nádherný vůz a Mick si ho celou půlhodinu prohlížel, obdivoval se jeho ladným tvarům a nablýskanému chromování. Nakonec spustil motor a zařadil se mezi projíždějící vozy. Všechno šlo jako po másle až do okamžiku, kdy na křižovatce s Třicátou čtvrtou ulicí projel nějaký idiot na červenou a málem do něj narazil. Nechybělo mnoho a odnesl by to předek fairlanu. Třebaže se Mickovi podařilo vyváznout bez jediného škrábnutí, zmocnil se ho vztek.

Ten druhý, nějaký chlapík v hnědém obleku, byl tak šokovaný, že Mickovi zahrozil pěstí. To od něj nebylo moc chytré, protože Mick se naštval ještě víc. Všechna nahromaděná zlost na otce i na bratra z něj vystřelila jako při výbuchu sopky: zastavil tedy, došel k neznámému, protáhl ho otevřeným okénkem jeho vozu a otloukl mu hlavu o chromování jeho chevroletu, až tekla krev.

Možná za to mohl pohled na krev; každopádně se rychle vzpamatoval, pustil neznámého řidiče na zem, vrátil se na nejistých nohou k fairlanu, nastartoval a odfrčel.

Na Jamaica Avenue dorazil bez dalších příhod a stejně tak v klidu projel kolem kamenného průčelí pošty. Zaparkoval naproti označenému domu, zamkl auto a vstoupil do temné haly, která páchla po česneku a rozmarýnu. Schody bral po dvou a myslel jen na to, co udělá s vydělanými čtyřiceti dolary. Zaklepal na patřičné dveře.

Když nikdo neodpovídal, odemkl si klíči a vešel dovnitř. Ocitl se v chudě zařízeném jednopokojovém bytě, který smrděl zpocenými ponožkami. V kuchyni s podlahou pokrytou linoleem vrčela stará lednička. V mrňavé koupelně odkapával kohoutek do umývadla, jehož dno mělo stejnou barvu jako fairlane.

Nikdo nebyl doma. V obývacím pokoji obešel pohovku s hnědým tvídovým potahem a pohlédl na fairlana zaparkovaného pod holandským jilmem zčernalým sazemi. Položil klíčky na kuchyňský stůl přikrytý vybledlým ubrusem z voskovaného plátna, otevřel ledničku a dal si trochu ledu na klouby pravé ruky, které si odřel při výměně názorů s řidičem na Třicáté čtvrté ulici. Nejradši by zase odešel, ale chtěl dostat druhou dvacku. V obývacím pokoji zazvonil telefon.

Po chvilce rozhodování k němu zamířil a zvedl těžké černé sluchátko.

„Jsi to ty, Micku?“ ozval se známý hlas.

„Caesare?“

„Co to sakra vyvádíš? Říkal jsem ti jasně, co máš dělat. Co to sakra vyvádíš?“

„Co vyvádím?“ podivil se Mick. „Co jsem provedl?“

„Jak to mám do prdele vědět? Akorát mi zrovna volal náš člověk z okrsku, že chlupatý hledaj‘ někoho v modrým fairlanu. Nějakej pojišťovák nejspíš zavolal poldy z úrazovky Rooseveltova špitálu a dal jim číslo toho fordu.“

„Ježíšmarjá.“

„To mi povídej,“ zavrčel Caesare. „Teď se koukni na ulici, hošo, a pověz mi, co vidíš.“

Mick natáhl krk. „A do prdele, jsou tam chlupatý v autě.“

„Aby ne, ty troubo. A víš, co je v kufru toho fairlanu? Pět kilo trávy a stejně tolik heráku.“

Bezva, pomyslel si Mick. To je holt můj posranej brácha. Teď jsem ve stejným loji jako on. „Co máš sakra společnýho s takovejma sračkama?“

„Co asi, do prdele? Snažím se vydělat ňáký prachy, když ty si akorát hraješ na poslíčka v pohřebáku.“

„Dědeček říká, že drogy nemaj‘ v našem kšeftě co dělat,“ pronesl Mick poněkud káravě.

„Jen si poslechněte toho chytráka,“ ozval se Caesare pohrdavě. „Co ty sakra víš o kšeftu, hošo? Úplný hovno. Tak nech na mně, jak si budu vydělávat prachy. Dneska už je jiná doba, jenže děda je pořád ještě jednou nohou v Díře. Při vší úctě, ale nemá ani páru, vo čem je dneska píseň.“

Kdyby stál Caesare vedle něj, místo aby s ním mluvil přes telefon, Mick by mu za tu poslední poznámku s chutí zakroutil krkem, nebo by se o to aspoň pokusil. Takhle se zmohl jen na: „Polib si.“

„Hele, hošo, dávej si pozor na hubu.“ Caesare se uchechtl. „Tak, teď už víš, jak to je, a já ti povím, co máš udělat. Musíš to dostat z toho kufru, aby o tom chlupatý nevěděli.“

„Ale, Caesare –“

„Koukej to udělat, hošo,“ vyštěkl Caesare, „nebo si tam na tebe došlápnu vosobně a nadělám z tebe dva malý.“

Mick praštil sluchátkem do vidlice a zůstal stát s rukama v kapsách. Podíval se z okna. Zasraný poldové. Budou tam určitě dřepět celou noc a čekat, až se ukáže. Co má ksakru dělat?

Světla valem ubývalo. V šest hodin pořád ještě nevěděl, jak se dostat k Caesareho nákladu, když si všiml, že policejní vůz odjíždí. O pár minut později se na jeho místě objevil jiný. Napřímil se a pozorně sledoval situaci. No jasně. Mělo ho to napadnout dřív: střídání směn. Kdy má nastoupit další? Snažil se rozpomenout na informace, které získal na ulici. Ve čtyři ráno.

Uvelebil se v bytě, uvařil si špagety s trochou rajské omáčky a pár hodin se prospal. Probudil se v jednu, a pak ještě ve tři hodiny. Potom už nemohl usnout. Navíc neměl čas. Až se budou střídat směny, musí být připraven. Také věděl, že potřebuje pořádnou dávku štěstí. Jestli ten vůz ve čtyři dorazí dřív, než předchozí směna skončí, bude nahraný.

Nestalo se tak. Přesně ve čtyři hodiny se policejní vůz rozjel a zmizel na konci ulice. Když zahýbal za roh směrem na Jamaica Avenue, Mick se s klíčky v ruce rozběhl přes ulici. Nahmátl zámek fairlanu a odemkl ho. Vzal Caesareho náklad do náruče, zabouchl kufr a mazal odtamtud.

*

Správně měl být Mick rád, že může všechno to svinstvo hodit bratrovi na hlavu, a Caesare se měl zlobit, jak to Mick všechno zkazil, jenže nakonec tomu bylo právě naopak. Útěk před policií Micka vyděsil natolik, že se po příchodu domů neznal zlostí.

Když se Caesare přesvědčil, že jsou balíčky netknuté, odložil je stranou, objal bratra a nahnul se nad něj, aby ho mohl políbit na temeno hlavy. „Hošo, musím přiznat, nikdy jsem nečekal, že to někdy řeknu, ale jseš tak dobrej, že bys měl dělat pro mě.“

„Hele, nech si to,“ vzpouzel se Mick a mával rukama. Poodstoupil od bratra a rozhlédl se, jestli poblíž není matka nebo Jaqui. Potom ukázal na Caesareho prstem, zamračil se tak, jak to nikdy předtím neudělal, a prohlásil: „Ty parchante, jestli mě ještě někdy zatáhneš do nějakýho svýho posranýho kšeftu s drogama, tak ti utrhnu koule.“

Caesare se nejen neurazil, ale dokonce se zasmál. A proč také ne? To mluvil jenom jeho mladší bratr, houžvička, který se radši motal kolem svého dědečka, než aby po vzoru svých vrstevníků nasazoval krk na ulici. Copak mohl někdo brát to, co říkal, vážně? Caesare se však přece jenom ohradil. „Sakra, neřvi. Co to do tebe do prdele vjelo? Chceš snad, aby se o tom dověděly ženský?“

Mick věděl, co má Caesare doopravdy na mysli. Na ženách z Leonfortovic rodiny mu nijak nezáleželo: ty, pokud šlo o kšeft, neznamenaly vůbec nic. Spíš se bál, aby se dědeček Caesare nedoslechl o tom, co má za lubem, protože pak by to pořádně schytal, mazánek nemazánek.

„Chci svý prachy,“ pravil Mick.

„No jasně, hošo, hned to bude.“ Caesare vytáhl svazek bankovek, který u sebe nosil stejně jako starší muži ze sousedství. Vzal z něj dvacetidolarovku. „Tady je máš.“

Jenže Mick zavrtěl hlavou. „Zasloužím si víc.“

„Za co, hergot?“

„Nezdravý pracovní prostředí, Caesare.“ Mick napřáhl dlaň. „Odnes‘ jsem ty tvý sračky poldům před nosem. Za to mi dlužíš.“

Caesare se podíval bratrovi do očí a zjistil, že to myslí vážně. Také si uvědomil, že chlapec má pravdu, a zasmál se. „Běž do háje. Říkal jsem čtyřicet, ani o cent víc.“

Mick se na něj zašklebil. „To jsem zvědav, co na to poví děda, až se doví, že kšeftuješ s drogama.“

„Víš sakra dobře, co by na to řek‘.“ Caesare se zamračil. „Ty malej vyděrači.“ Když však vyplácel další dvě dvacetidolarovky, usmíval se. „Tumáš, ty parchante, a neutrať to všechno najednou.“

*

„Osmdesát dolarů,“ pronesl dědeček Leonforte s pohledem upřeným na čtyři dvacetidolarové bankovky, které Mick rozložil na kulatém stole v jeho kanceláři. Místnost páchla formaldehydem, doutníkovým kouřem a zatuchlým potem. Mick celé tři hodiny sledoval, jak starý pán jedná se svými spojenci i nepřáteli o území, o němž se vedly spory tak dlouho, že proslulo jako válečná zóna, kdesi mohli Svatí a Fulton-Rockawayští snadno vybíjet energii. Nyní, pod zostřeným dohledem policie, to už nikomu nepřipadalo jako příliš dobrý nápad.

Nakonec se podařilo dospět k dohodě, avšak zdaleka ne všechny strany ji přijaly stejně. Tmavý Frank Vizzini z Bay Ridge, známý pod přezdívkou Dovozce, a hubený Tony Pentangeli od Rockawayských, který vládl šoférům nákladních aut, se báli sporů uvnitř vlastních rodin a proti dohodě bojovali ze všech sil. Paul Vano, který měl podíl na všem, co se přepravovalo přes Kennedyho letiště, zůstal neutrální, stejně jako Černý Paul Mattacino z Astorie, který stejně jako dědeček Caesare ovládal pojišťovnictví a požární ochranu, a kromě toho měl pod palcem fultonský rybí trh a obchodní společnost, která patřila Benátčanovi donu Enricovi Goldonimu. Jeden jako druhý se zabývali odbory. To byl koláč dost velký na to, aby si ho mezi sebe mohli pohodlně rozdělit.

Nakonec však zvítězily dědečkovy diplomatické schopnosti, jimž se dostalo velké podpory ze strany Gina Scalfy, dona z východního New Yorku, který vypadal jako nafouklý ježík a těšil se značné úctě. Patřil k prvním donům, s nimiž se dědeček po svém odchodu z Díry spojil.

Během nebezpečně napjatého rokování si Mick všímal, jak chytře jeho dědeček využíval osobnostních rysů jednotlivých donů k tomu, aby je přiměl hlasovat tak, jak on sám chtěl. Díky tomuto ponaučení se také lehce smířil s tím, že musel neustále běhat kolem stolu a obsluhovat muže, o nichž dříve ani nevěděl, že existují. Nyní konečně všichni odešli.

„Otevři okno,“ nařídil mu dědeček. „Je tady dusno.“

Počkal, až Mick vpustí dovnitř čerstvý vzduch, a oddechl si. „Až jsem z toho skoro smutnej,“ zabručel si pod vousy.

„Z čeho, dědečku?“ zeptal se Mick, když nalil anýzovku a přistrčil skleničku starci.

Caesare zvedl sklenici a díval se, jak se v křišťálu i v lihovině leskne světlo. Zhluboka se nadechl. „Ten pach mi za to ovšem stojí.“ Vypil anýzovku jedním lokem a znovu si povzdechl. „Zapiš si to za uši, Mikey, protože tohle je ten nejdůležitější pach v životě, ještě důležitější než pach nějaký ženský.“ Našpulil rty. „Je to pach strachu a je to moc příjemnej pach.“

Podíval se na dvacetidolarovky rozložené na stole. „Co ty prachy?“

Mick, jemuž se ulevilo, že nemusí líčit, jak k nim přišel, si pospíšil s odpovědí: „Chci je investovat.“

„Copak, ty nemáš bankovní účet?“

„Banky jsou pro pitomce. Já je chci investovat u tebe.“

Mick se chystal nalít dalšího panáka, ale dědeček ho zadržel mávnutím ruky. Vstal, protáhl se a narazil si klobouk. „Pojď, něco ti ukážu.“ Ukázal na bankovky. „Tohle si vem‘ s sebou.“

Dědeček rád jezdil autem. Měl smaragdově zelený cadillac z roku 1959, který mu mechanici udržovali v dokonalém stavu. Samozřejmě, že měl i šoféra, ale po pravdě řečeno raději řídil sám. To je na Americe to krásné, říkával. Jezdit autem. S postupujícím věkem řídil cadillac ještě raději a Mick se domníval, že je to částečně z radosti, že to ještě dokáže.

Toho večera zavezl Micka asi patnáct kilometrů po Belt Parkway k Sheepshead Bay. Tehdy stálo hned u zálivu několik hospůdek a hotel Golden Gate Inn, navštěvovaný převážně Italy. Potrpěli si na vodu. Kdo ví, možná jim to moře připomínalo Itálii.

Dědeček zaparkoval vůz na kraji vedlejší silnice, na místě, kde rostl hustý plevel a nehezké velkoměstské křoví, a oba vystoupili. Slunce právě zapadalo. Na perleťově zbarvené obloze kroužili racci a pokřikovali na sebe. Dědeček se zahleděl na vodu, která odrážela barvu nebe, až úplně zmizela.

„Krása, co?“

Mick přikývl.

Dědeček ukázal rukou. „Víš, kolik je na dně toho zálivu lidí, přivázanejch k betonovejm kvádrům, aspoň pokud já vím? Dvacet. A to počítám jen ty svoje.“ Suše se zasmál, jako když na betonovém chodníku zavržou podrážky bot. „Víš, ten Gino Scalfa, pamatuješ se na něj, ten tlustej. Každej večer sem jezdí úplně sám a kouká do vody. Proč? Říká, že se tak udržuje ve střehu, protože mu to připomíná, co se stane, když někdo začne bejt moc chtivej, moc chytrej nebo moc ctižádostivej, a nemá na to. Je to pravda. Tak to v tom našem světě chodí.“ S povzdechem si vzal od Micka bankovky. „Víš vůbec, co po mně chceš?“

„Vím.“

„Dobře.“ Starý pán teatrálně složil peníze a zasunul je do kapsy. „Tak je teda necháme růst, jako semínka, jo?“ Dotkl se krempy svého klobouku. „Víš, tam v tý vodě nejsou jenom nepřátelé. Taky kamarádi. Po některejch se mi dokonce stýská.“ Obrátil se k Mickovi a úplně znenadání pronesl tiše italsky: „Mikey, svěřím ti jedno tajemství života. Ne svýho, ale tvýho života. Nedopusť, abys nakonec vypadal jako trouba. Vzdělávej se. Vzdělání je způsob, jak poznat sám sebe, a bez toho budeš ztracenej, úplně jako tihle zoufalci, co si chtěli udělat jméno. Vzdělání je historie a historie nás může naučit všechno, co potřebujeme vědět, protože všechny závažný chyby už někdy někdo udělal. Ten, kdo zná historii, je už nemůže opakovat, a to ti povím, tady jde jenom o to, nedělat chyby.“

Dědeček Caesare máchl obrovskýma rukama. „Tady jsme v Americe a byla by chyba myslet si, že je to tu stejný jako na Sicílii. Není to stejný, ani v Díře ne, i když jsme to tak třeba chtěli. Teď je mi jasný, že byla chyba už to jenom chtít.“

Roztáhl paže, otočil dlaně vzhůru a přešel zpátky do angličtiny. „Chci říct, proč jsme sem vlastně přijeli – abychom dělali to samý, co doma? Ne. Přijeli jsme sem hledat příležitost, tak je to. A taky proto, abychom se změnili.“ Zamrkal na Micka. „Ne každej paisan to chápe, a ty, co to nechápou, nakonec chcípnou jako psi s držkou na chodníku.“

*

Když se Mick díval dalekohledem na mléčně zakalené hvězdy, slyšel v duchu dědečkův hlas. Vzdělávej se. Viděl Velký vůz i Orion, slabší hvězdy rozmazané světly velkoměsta. Litoval, že jeho bratr dědečka neslyšel. Přijeli jsme sem hledat příležitost, tak je to. A taky proto, abychom se změnili. Možná by si pak Caesare nemyslel, že je starý pán mimo. I když třeba také ne. Caesare měl svůj vlastní pohled na svět – svou vlastní filozofii – a Mick něco takového musel obdivovat, ať se mu to líbilo nebo ne. Nesouhlasil s tím a rozhodně pro to neměl svého bratra o nic radši, ale Caesare byl už nyní o tři kroky před všemi svými vrstevníky. Mick věděl, že Caesareho čekají velké věci, pokud ovšem nechcípne jako pes s držkou na chodníku.

*

Jednoho večera, asi měsíc poté, co ho dědeček zavezl k Sheepshead Bay, stál Mick zase na střeše domu a hleděl na hvězdy. Oči už ho bolely od záře městských světel, mezi níž se snažil rozlišit noční oblohu.

Zaslechl, jak se dveře za ním otvírají, a odtrhl oči od dalekohledu. Když si je protřel, spatřil malou postavu, která se objevila na dehtové střeše.

„Jaqui?“

„Nazdar Michaeli,“ pozdravila ho.

Bylo to začátkem června, jednoho z těch typicky newyorských dní, kdy slunce praží jako uprostřed léta. Ani noc nepřinášela žádnou velkou úlevu. Mick si prohlížel sestru, která na sobě měla tenké šaty z bílé bavlny a sandály. Ramena a nohy jí už žhnuly vnitřním světlem léta.

„Jak to jde?“

„Dobře,“ odtušil a zaháněl z hlavy přízrak svého opakujícího se snu. Ukázal k obloze. „Jenom koukám na hvězdy.“

„Podle mě to je dobře.“

„Myslíš?“

„Jasně. Aspoň nejsi dole na ulici s těmi budižkničemy.“

„Budižkničemové mě nezajímají,“ prohlásil Mick drze.

„To je jenom v pořádku.“

Jaqui, jíž se na rozdíl od italského zvyku dostalo jména podle někoho, o kom si její matka přečetla v časopise Life, nemluvila jako ostatní obyvatelé Ozone parku. Byla pečlivá a svědomitá a svým nenápadným způsobem se těmito dvěma povahovými rysy pyšnila. V rodině se proslýchalo, i když to Mick sám nikdy přímo neslyšel, že by se mohla stát jeptiškou. Na každý pád chodila pravidelně na mši a každou chvíli navštěvovala klášter Blahoslaveného srdce Panny Marie v Astorii.

Jistě, byla krásná díky svým zeleným očím a smyslným rtům, avšak Mick na ní zbožňoval nejvíc to, že procházela Ozone Parkem, jako by žádné takové místo neexistovalo. Nepůsobily na ni každodenní půtky, války gangů, střelné zbraně ani doutníky v domě, a dokonce – což bylo možná nejvýznamnější ze všeho – ani zavřené dveře, za nimiž muži hovořili o svých záležitostech.

V devatenácti letech byla stále ještě naprosto nedotčená divokým světem nevzdělaných mužů, čímž se lišila od matky, která přece jen dědečkovi Caesaremu a jeho poskokům aspoň vařila. Tím, že se podřídila jejich pravidlům, začala se jim její matka do jisté míry podobat. Naproti tomu Jaqui jim byla stejně vzdálená jako mihotavé hvězdy pouličním lucernám v Ozone Parku. Svým způsobem se už nacházela tam, kde si přál být Mick, na nějakém neznámém, vzdáleném světadílu.

Odněkud, z jiné střechy nebo snad z otevřeného okna, se ozývala píseň Doris Dayové „Miluj mne, nebo odejdi“. Nikdy mne nesmíš zklamat, pomyslel si Mick. Takové city nebyly v Ozone Parku běžné.

Jaquina chůze připadala Mickovi jako tanec a nyní, když k němu zasněně přistoupila, nemohl si pomoci a musel si vybavit terasu na skále, hudebníky ve smokinku, zavěšené lampiony a ostatní součásti snu, který se mu zdál tolikrát, že se začal podobat skutečnosti.

„Můžu se podívat?“ požádala.

„Jistě.“

Pokynul jí a Jaqui přiložila oko k dalekohledu. „Díváš se na Orion. To je souhvězdí.“

Jaqui na něj upřela pohled chladných zelených očí a zasmála se. „Já vím, ty hlupáčku.“ Byl to však laskavý smích, vůbec ne jako ten Caesareho, který připomínal spíše ránu bejkovcem pod žebra. Znovu se zadívala do okuláru.

„Kolik hvězd má Orion?“

„Sedm,“ odpověděl. „Dvě jsou ramena, vidíš? Pak ty tři tmavší, to je pás. A potom dole jsou dvě další jako kolena.“

„Nemůžu ten pás najít.“

Sklonil se nad ní, ucítil čistou citrusovou vůni jejích vlasů a málem se mu podlomila kolena. Tváře mu zahořely studem. Jak mohl něco takového cítit k vlastní sestře? Jenže tady nešlo jen o tělesnou žádost, ale o něco mnohem víc. Věděl to a tohle vědomí ho do jisté míry uklidňovalo. Připadala mu jako část jeho samého, která se od něj odloučila a kterou dlouho hledal.

Položil dlaně na její hebká ramena a pootočil jí. „Tady.“

„Ano. Už ho vidím. To je nádhera, Michaeli.“

Samozřejmě. Krásné hvězdy v protikladu k ošklivému Ozone Parku. Nesmírně toužil po tom, aby s ní mohl být na té terase nad mořem na vzdáleném kontinentu. Ucítil husí kůži na jejích ramenou a její vlasy se mu omotaly okolo kloubů.

„Jaqui?“

Odtrhla oči od dalekohledu. „Ano, Michaeli.“

„Vlastně nic.“ Odvrátil se a nasucho polkl. Co jí měl říci? Jakou bláhovost se to chystal vypustit z úst? Přiložil si ruku na čelo, aby se přesvědčil, zda je má stále ještě rozpálené.

Založila ruce za záda a usmála se. „A víš, co ještě si myslím, že je skvělý?“

„Copak?“

„To, jak ti to jde ve škole.“ Našpulila rty a potřásla hlavou. „Náš bratr určitě propadne. Prostě to vím. Zajímá ho víc, jak používat bouchačku, než jak používat mozek.“

„Jaký mozek?“ Z Caesareho si mohl střílet snadno, pokud u toho nebyl.

Jaqui se zamračila. „Víš, on není hloupý jako ti ostatní gavonnes, co s nima chodí. Připadají mi jako ti gangsteři, co se nikdy nedokázali trefit. Kdyby měli dohromady aspoň půl mozku, mohli by být nebezpeční.“

Mick se zasmál. Její názor ho potěšil. „Jo, víš přece, jakej Caesare je.“

„To jistě. Silný jako býk a dvakrát tak tvrdohlavý. Jenže pod tou jeho drsnou slupkou se skrývá prvotřídní hlava. Povzdechla si. „Kdyby si aspoň jednou vzal příklad z tebe a trochu se učil.“

„Caesare? Ani náhodou. Má moc práce, aby do sebe nasál všechno, co mu může ulice nabídnout.“

Jaqui stála těsně vedle něj. Její dech voněl po růžích z Mickova snu a na okamžik se mu skoro zdálo, že do toho snu společně odpluli, že ten sen je vlastně skutečný a střecha v Ozone Parku je pouhým snem. Zlým snem, který se zdá někomu úplně jinému.

„Michaeli, tenhle život mě děsí. Nejsem jako máma, nemůžu jen tak sedět a dívat se, jak kolem mě víří samá smrt a brutalita. Nedovedu si představit, že bych trpělivě čekala, až se mi z té války vrátí manžel. Ten strach mi vězí hluboko v kostech, víš, jako nějaká nemoc, k níž jsem odsouzená, ale která se ještě neprojevila.“ Otřásla se a Mick nemohl udělat nic jiného, než ji obejmout. Položila mu hlavu na rameno; bylo to skoro víc, než mohl snést.

„Chci odtud, Michaeli,“ zašeptala mu do ucha. „Toužím po tom tak moc, že to skoro cítím v ústech.“ Odtáhla se od něj, aby na něj mohla upřít své krásné zelené oči. „Říkám hlouposti, co?“

Pověz jí to, pitomče, prosil strašlivý hlas někde v hloubi jeho duše. Jestli někdy byla vhodná chvíle, tak právě teď. Pověz jí všechno. Nahlas však pravil: „Vůbec ne. Já ti rozumím.“

„Vážně? Opravdu a upřímně?“

Tohle byla jedna z jejích oblíbených frází. Kde k ní přišla, neměl ponětí. „Opravdu a upřímně.“

Se zářivým úsměvem ho objala. „Ach, Michaeli, díky Bohu, že si můžu promluvit aspoň s někým z rodiny.“

Už chápal, jaké dilema je spojuje stejně pevně jako jeho opakovaný sen. Nejsem jako máma. S muži se bavit nemohla a její matka si příliš zakládala na tradicích, než aby porozuměla všem těm radikálním myšlenkám, které se Jaqui honily hlavou. On jí však rozuměl mnohem lépe, než sama mohla tušit.

„Se mnou si můžeš promluvit vždycky,“ prohlásil. „O čemkoliv.“

„Nejsi jako oni.“ Posadila se na kraj střechy, prohrábla si rukou vlasy a v očích se jí zaleskla světla velkoměsta. „Není divu, že sem chodíš každý večer. Je to tak daleko od všeho, co se děje tam dole. Od všeho toho zla a bezduchého násilí.“ Podívala se na něj a z toho bezbranného, nevinného pohledu se mu sevřel žaludek. „Proč jsou muži takoví násilníci, Michaeli? Tuhle otázku si kladu pořád dokola.“

„Nevím. Možná to máme v genech, víš, bráníme své území, jako když jsme za starých časů bránili svůj rod.“

To ji zaujalo. „Takže chceš říct, že muži mají válčení v krvi?“

„Jo, tak nějak. Nemůžou si pomoct.“

„Ale ty takový nejsi.“

„Možná mám špatný geny,“ zavtipkoval. Společně se zasmáli a Mick cítil, jak si jsou stále bližší, jak se sen a skutečnost překrývají, vyměňují si místa a skutečné i neskutečné se mísí s omamnou vůní růží.

Otřásla se. „Když o tom tak mluvíme, připadá mi to trochu jako filozofie Friedricha Nietzscheho. Slyšel jsi o něm?“

„Ne.“

„Byl to německý filozof z devatenáctého století, jehož teorie o povaze člověka později převzali a možná i překroutili nacisté. Zčásti ho použili k tomu, aby jím ospravedlnili svoje etnické čistky. Zastával se primitivního člověka, který žil v tropech a pralesích duše. Nietzsche pohrdal těmi, kdo žili v mírném pásmu a jejichž morálku považoval za pouhou zbabělost.“

„Jinými slovy, věřil, že lidé mají krev i duši plnou boje.“

Jaqui přikývla. „Tak nějak. Také tvrdil, že ti nejbojovnější muži, jako třeba Napoleon a Cesare Borgia, zůstali nepochopení. Nietzsche se domníval, že tyto muže vždycky odsuzovali moralisté, co všude hledali zlo, jenže Napoleon a Borgia ve skutečnosti jen projevovali skutečnou povahu člověka.“

Tato ideologie začala Micka lákat, protože mu okamžitě umožnila pochopit dva názory, které dosud pokládal za neslučitelné. Dědeček říkal, že vzdělání je klíčem k úspěchu, protože člověku dovoluje poznat sebe sama, a Mick mu věřil. Ale co Caesare? Ten se vzdělával v podstatě sám. Učitele na místní škole terorizoval tak, že se mu raději podvolili. Na vyučování přicházel a odcházel z něj, jak se mu zachtělo. A přitom již nyní dosahoval úspěchů, třebas nepříliš chvályhodných. Měl dokonale utvořený pohled na svět i vlastní perspektivu a Mick teprve nyní díky Nietzscheho teorii chápal, jak toho mohl dosáhnout i bez vzdělání. Žil v tropech, v pralesích duše. Byl jako Napoleon, jako jeho jmenovec Cesare Borgia.

V tom okamžiku zaslechl bouchnutí těžkých dveří auta a podíval se přes kraj střechy, na němž seděla Jaqui. Také pohlédla dolů a oba spatřili dědečka Caesareho, jak si vykračuje přes dvůr, zatímco jeho řidič odvážel cadillac na místo na druhé straně ulice, kde starý pán pravidelně parkoval.

Mick chtěl zrovna na dědečka zavolat, když zaslechl jakýsi zvuk. Mohl to být hlas, ostrý a pronikavý. A možná volal: „Caesare Leonforte!“

Stařec ho nejspíše slyšel také, protože se zastavil a otočil se zpátky k ulici. Tehdy Mick zahlédl dva stíny, které se objevily na dvorku. Střelba začala ještě dřív, než stačil vykřiknout. Z hlavní vyskočily žluté plameny a rachot se odrážel od kamenného průčelí domu. Stařec odletěl stranou a z prsou a z hlavy mu vystříkla krev.

Jaqui si přiložila ruku k ústům a zaječela. Mick ovšem neztratil duchapřítomnost a stáhl ji z okraje střechy, kde ji mohli zabijáci zahlédnout. Skrčil se vedle ní a cítil, jak se celá chvěje. Zelené oči měla vytřeštěné a kousala se do prstů, aby znovu nevykřikla. Mezi klouby na ruce jí stékal pramínek krve a když jí Mick odtáhl ruku od úst, všiml si řady drobných stop po zubech.

Vycítil, že chce vstát, a pevně ji přidržel. Otevřela ústa, aby něco namítla, ale položil jí dlaň na rty, zavrtěl hlavou a ukazováčkem a palcem naznačil pistoli, aby jí dal najevo, že by se mohli ocitnout v nebezpečí, pokud nezůstanou schovaní.

Z otevřeného okna na druhé straně dvora se ozvalo kvílení. Rozlehl se křik. Mick vstal a podíval se přes okraj střechy. Dvůr se zaplňoval lidmi, ale po vrazích nikde ani stopa. Mick pustil sestru a seběhl na 101. avenue. Ještě stačil zahlédnout tmavý cougar, který odrážel od chodníku a řítil se ke křižovatce s 88. ulicí. Řidič se už chystal projet na červenou, ale na poslední chvíli si povšiml policejního vozu, který vyjížděl z postranní uličky, a šlápl na brzdy.

Mick utíkal pro svůj dalekohled a znovu ho umístil na pozorovatelnu. Naklonil tubus směrem dolů a zadíval se na zadní část vozu. Policejní auto spustilo sirénu a zamířilo rovnou k jejich domu. Měl právě tak čas, aby si přečetl poznávací značku, když šofér zařadil rychlost a vyrazil dál, právě když naskočila zelená.

„Viděls něco?“ zeptala se Jaqui s vytřeštěnýma očima. „Přijela policie. Můžeš jim nějak pomoci?“

Mick si vzpomněl na to, jak mu říkala, že není jako ostatní muži z Ozone Parku, a odpověděl: „Nebylo nic vidět.“

Všiml si jejího zklamaného pohledu. „Opravdu a upřímně?“

„Opravdu a upřímně.“

Složil dalekohled a objal ji kolem ramen. „Pojďme dolů.“

Dalekohled nechali v bytě a sešli na dvorek. Scéna, která se tam odehrávala, byla pro Ozone Park bohužel až příliš typická. Ženy plakaly. Policisté již obstoupili tělo a vyslýchali potenciální svědky. Caesare, bez sebe zoufalstvím a strachy, na policisty cosi hulákal. John byl pryč a Alphonse bydlel o pět tisíc kilometrů dál v San Fraciscu. Jaqui zamířila rovnou k matce, která vzlykala mezi ostatními ženami.

Mick se prodral davem, aby se dostal co nejblíže. Jeho dědeček ležel na břiše v kaluži krve, mozkové tkáně a výkalů. Byl to mnohem hroznější pohled, než si kdy představoval, ale nemohl od něj odtrhnout oči, jako by z toho výjevu čerpal sílu. Roztřásl se.

Policie pomalu končila s vyptáváním a lidé se začínali rozcházet. Caesare přísahal strašlivou pomstu a někam zmizel. Mickova matka, polomrtvá šokem, se nechala odvést do domu. Mick a Jaqui přetrpěli lhostejné otázky policistů a nyní se dívali, jak fotografové pořizují snímky místa činu. Zanedlouho dorazil koroner.

„Na tohle tady nemusíš zůstávat,“ nadhodil Mick tiše.

Jaqui ho vzala za ruku a propletla své prsty mezi jeho. „Ale ano, musím.“

A tak stáli na kamenném dvorku. Nehrála žádná kapela a místo klidné záře lampionů se tmou rozlévaly fotografické blesky. A Mick, který místo vůně růží cítil jen odporný pach smrti, si vzpomněl na dědečkova podivně prorocká slova: A nakonec chcípnou jako psi s držkou na chodníku.

***

„Cože chceš?“

„Říkal jsem ti, Caesare, že chci zjistit, komu patří auto s touhle značkou.“

Caesare Leonforte se na mladšího bratra zamračil. „Seš chytrej kluk, víš, akorát já na tebe teď nemám čas. Snažím se dostat Fulton-Rockawayský. A nevím, koho mám vyřídit dřív, jestli Vizziniovy nebo Pentangeliovy. Navíc nevím, na čí straně je ten mladej don, Dominic Mattaccino. Víš, dodnes nikdo neví, jak vlastně umřel jeho táta, Černej Paul Mattaccino. A sotva rok potom, co Černej Paul natáh‘ brka, se jeho vdova dala dohromady s Enricem Goldonim. Ten její parchant Dominic se vyšvih‘ a myslí si, bůhvíco není. Možná ho ani neměla s Paulem.“ Caesare rozhodil rukama. „A vůbec, ten Goldoni je nějakej Benátčan, panebože, dyk to snad ani není Ital.“ Máchal pažemi jako větrný mlýn. „Co ví o la famiglii, co? Děda mu možná věřil, ale já ne. Tohle je sakra válka. Podezřelejma bych moh‘ dláždit, a teď tohle.“

Oba bratři stáli v dědečkově kanceláři nad Mastimovým pohřebním ústavem s dobrým tuctem Caesareho poskoků, zabijáků a nižších donů. I přes všechno napětí a rozruch vypadala kancelář chladná a opuštěná. Mick si teprve nyní uvědomil, jak ji dědeček Caesare svou přítomností oživoval.

„Já vím.“

„Dobře, jestli chceš bejt užitečnej,“ prohlásil Caesare, „tak mi udělej espreso.“

„Ale tohle potřebuju. Je to moc důležitý. Mám dojem, že mi ti zabijáci ukradli ze střechy dalekohled, co mi ho dědeček dal.“

Caesare si rval vlasy. „Ukradli dalekohled? Panenkomarjá, Richie, co mám s tímhle miminem dělat?“

„Co kdybych tam zavolal?“ nadhodil Richie. „Ať to máme z krku.“

Caesare luskl prsty. „Tak dobře. Proč sakra ne?“

O hodinu později se ozval jeden známý Leonfortových ze 106. okrsku. Richie, se sluchátkem zaklíněným mezi krk a rameno, si zuřivě zapisoval do bloku. „Jo, jo, mám to. Díky.“ Položil sluchátko, vytrhl papír a podal ho Mickovi. „Tumáš, hošku, a hlavně se s tím nedostaň do průseru, jinak nás tvůj brácha přerazí voba.“

„Děkuju,“ poděkoval Mick a zastrčil si papír do kapsy.

Venku na ulici svítilo odpolední slunce a lehký větřík si pohrával s listím jilmů a platanů. Na Conduit Avenue svištěla auta a nějaký autobus vykuckával oblaka kouře. Mick se rozhlédl po místech, která představovala jeho svět, a dospěl k závěru, že vypadají jako vyměněná. Všechno bylo jakoby zakryté jakýmsi závojem, vlastně ne, vypadalo to spíše jako aura, jako svatozář u hlavy světce. Obrysy budov lidí vnímal s nadpřirozenou ostrostí, jako by se na ně díval svým dalekohledem. Barvy byly tak jasné, až se mu z nich málem rozslzely oči. Ten pocit byl tak příjemný, že si ani nenasadil brýle proti slunci.

Doma zamířil do bratrova pokoje, otevřel skříň a odsunul naskládané zimní šaty. Za nimi našel olivově zbarvenou kovovou muniční schránku z druhé světové války. Byl u toho, když si ji Caesare kupoval v obchodě s použitým vojenským materiálem, a protože byl zvědav, na co může jeho bratr potřebovat takovou zbytečnost, sledoval ho, jak do ní ukládá věci a pečlivě ji schovává ve skříni.

Nyní si krabici odnesl na postel a otevřel ji. Uvnitř ležela pistole ráže .45 zabalená ve voskovaném plátně a krabičky s náboji. Mick si pistoli vzal a potěžkal ji. Nabil ji, jak odpozoroval od bratra, další náboje si uložil do kapsy kalhot a vrátil schránku zpátky do skříně. Než odešel z bytu, vyndal ze své vlastní skříně drátěné ramínko na šaty a za opasek si zastrčil matčin kuchyňský nůž s dlouhým ostřím.

Teprve pak rozbalil list papíru, na nějž mu Richie napsal jméno a adresu majitele tmavého cougaru, který viděl odjíždět z místa dědečkovy vraždy. Jméno mu nic neříkalo a adresa byla ve východním New Yorku. Obojí však pro něj hodně znamenalo, protože si uvědomoval, že se zavražděním dědečka se celý jeho život naprosto změnil. Cítil to, už když stál s Jaqui na zakrváceném dvoře. Něco nedotknutelného se otáčelo po vlastní ose a naklánělo celý svět – jeho svět – na stranu. Už nikdy to nemohlo být takové jako dřív. Nevěděl proč, ale nepochyboval o tom.

Než ukradl auto, ušel od domu asi dva kilometry. Dvířka otevřel pomocí drátěného ramínka a bez problémů nastartoval. Pak se vydal do východního New Yorku.

Zastavil naproti přes ulici před určeným domem, kde našel místo k parkování. Tmavý cougar nebyl nikde vidět, a tak Mick vystoupil a prošel se kolem, aby se seznámil s okolím. Pak se vrátil k ukradenému vozu, nasedl, založil ruce na prsou a čekal. Hlavou se mu honily představy dědečkova chmurného osudu. V jednom okamžiku si vykračoval po důvěrně známém dvorku a v následující vteřině ho skosily výstřely vrahů. Chcípnout jako pes s držkou na chodníku.

Ježíšikriste!

V koutcích zavřených očí se mu objevily slzy a zmocnila se ho zuřivá zlost.

Nechtěl, ba ani nemohl dopustit, aby dědeček skončil skutečně takhle. Byl to přece velký člověk, a ne nějaký pes. Spásu mu přinese jedině pomsta. Mick vyklouzl z mírného pásma svého mládí a přestěhoval se do tropů, do pralesů duše.

Když otevřel oči, cítil, jak mu v hlavě vane chladný, ostrý vítr. Ulicí se blížil tmavě modrý cougar, jako by hledal místo k parkování. Ve zpětném zrcátku si všiml poznávací značky: odpovídala. Nastartoval motor a vycouval, aby mohl cougar zaparkovat. Bylo to vlastně ironické. Řidič mu ještě při parkování zamával na znamení díků.

Mick zajel za roh a zastavil ve druhé řadě. Pospíšil si zpátky a stihl to právě včas, aby spatřil vysokého tmavovlasého muže s olivovou pletí, jak zamyká dveře auta. Bylo mu něco málo přes dvacet a nad jedním obočím měl viditelnou jizvu.

„Hej, ty!“ zavolal Mick a s úsměvem na tváři se rozběhl k řidiči. „Vinnie Mezzatesto!“

Muž se otočil. „Co sakra chceš, kluku?“

„Nic moc,“ odpověděl Mick a ze všech sil udeřil Vinnieho přímo na solar.

Vinnie se ohnul v pase a Mick jej odtáhl do úzké, vlhké uličky, které si všiml při předchozí obhlídce. Přimáčkl Vinnieho ke zdi a vrazil mu několik políčků „Hej, ty mizero! Hej, Polohlavej Vinnie, slyšíš mě? Jmenuju se Michael Leonforte.“ Přiložil rty k Vinnieho uchu. „Leonforte, ty kreténe.“

„No a co, do prdele?“

„Do prdele tohle,“ odtušil Mick a nakopl ho do rozkroku.

Vinnie zasténal a začal se sesouvat k zemi. Mick ho musel znovu přitisknou ke stěně. Profackoval ho, dokud muž neotevřel krví podlité oči a nevšiml si pětačtyřicítky v Mickově ruce. „Takže tys mi zabil dědečka.“

Vinnie vyjeveně zíral na hlaveň pistole. „Kluku, ty ses musel zbláznit.“

„Ty a ještě někdo druhej.“

„Ty fakane zatracená, víš, pro koho dělám? Pro Gina Scalfu. A jako že tady stojím, tohle tě bude stát krk.“

Mick přiložil pistoli Vinniemu ke krku a aniž by ho pustil z očí, sáhl si za opasek kalhot, jedním plynulým pohybem vytáhl kuchyňský nůž a zarazil ho Vinniemu do pravého kolena.

Prsk! Prsk! Mick přejížděl nožem vodorovně přes šlachy a chrupavky a koleno vydávalo nadmíru zajímavé zvuky.

Vinnie vyjekl a poskočil jako žába zasažená bleskem. Mick se chvíli díval, jak se mu zornice zužují bolestí; pak ho pustil a nechal ho sklouznout podél zdi.

„Ježíšmarjá,“ bědoval Vinnie a houpal se sem a tam. „Koukni na to mý zasraný koleno.“

„Jo, Polohlavej Vinnie, teďka se už asi nepostavíš.“ Mick přiklekl k němu a nevšímal si krve ani úlomků kostí, které vyčnívaly z rozříznuté kůže. „Zabils mi dědečka a mně je jedno, kdo seš, kam chodíš do kostela nebo pro koho děláš.“ Přiložil ústí pětačtyřicítky k Vinnieho spánku. „Teď ti prostě vystřelím mozek.“

Vinnie Mezzatesta si konečně ve své poloviční hlavě spočetl, že tenhle mladík není žádné děcko, že to myslí vážně a že s ním nejsou žádné žerty. Laciné chvastounství, s nímž se vytahoval svým spojenectvím s Gino Scalfou, zmizelo jako pára nad hrncem. Místo něj zůstalo jen to, co tu bylo vždycky: nepříliš chytrý mladý muž, který nerozumí sám sobě.

„Já to sakra neudělal,“ bránil se a pohupoval se dál dopředu a dozadu. „Akorát ‚sem řídil ten zasranej cougar. Máš recht, byl tam ještě někdo jinej.“

„Kdo, Vinnie?“

„Ježíšikriste, hochu, víš, co po mně chceš?“

Mick klidně a s rozmyslem zaryl čepel nože do Vinnieho čéšky. Gangster zaječel a pokusil se odplazit. Mick ho párkrát přetáhl přes tváře hlavní pistole. „Kdo to zmáčknul?“ Bylo mu jasné, že Vinnie lže, když tvrdí, že jenom řídil: viděl přece dva stíny a plameny ze dvou hlavní. Vinnie a kdo ještě?

Vinnie sklopil hlavu a zamumlal něco ke svým zakrváceným botám.

„Cože?“

Vinnieho se zmocňoval šok a začínal se třást jako osika. „Byl to Gino osobně,“ zašeptal. „Kristepane, to bolí.“ Oči mu slzely. „To Gino ti vodprásknul dědu. Neměl k tomu Sicilanovi žádnej respekt, protože prej dostal území, na který měl Gino zálusk, a ještě se paktoval s Ginovejma nepřátelama. Nenáviděl toho parchanta vod tý chvíle, co vlez Ginovi do rajonu. A víš proč? Protože šel ze všeho nejdřív za Černým Paulem Mattaccinem, vůbec Ginovi neprokázal úctu, jak si zasloužil. Jenže Gino byl trpělivej a vyčkával. Bylo mu jasný, že tvůj děda pro něj dokáže dát dohromady lidi. Teď to má všecko připravený a stačí, aby si to akorát přebral.“

Snad to byla právě oživená etnická zášť, která Vinniemu dodala odvahu. Nebo možná měl, jak jeho jméno napovídalo, skutečně jenom půl mozku. Na každý pád ještě ani nedomluvil, a už se vrhl po Mickově pistoli.

Mick, který ho sledoval tak pozorně, že mu jeho úmysl viděl v očích dlouho předem, Vinnieho nechal, ať položí na zbraň ruku. Nijak to nevadilo: zatímco byl Vinnie takto zaměstnán, zarazil mu Mick nůž rovnou do prsou.

Nejspíše zasáhl nějakou hlavní tepnu, protože z rány okamžitě vytryskla krev a Mick musel uskočit, aby ho nezmáčela. Vinnie hrůzou vytřeštil oči. Ústa se mu otevřela a zavřela jako rybě, která se zmítá na dně rybářského člunu. Ještě se bezúspěšně pokusil zakrýt si ránu rukou a pak se zhroutil na zem.

Bylo až s podivem, jak klidný a vyrovnaný si Mick připadal. Cítil, jak mu v žilách proudí krev, a v nose ho štípal jakýsi zvláštní pach. Nikdy předtím nikoho nezabil, ani o tom neuvažoval. Neměl ho tedy tak zásadní čin odpovídajícím způsobem změnit? Měl přece na rukou krev jiného člověka, doslova a do písmene. Jenže k té proměně už došlo dávno předtím. Teď jen pokračoval po určité cestě, o níž věděl, že má být jeho osudem. Všechno bylo v naprostém pořádku – šlo jen o kšeft.

Mick si otřel nůž o Vinnieho šaty a obě zbraně odložil. Našel klíčky od cougara, který stál přímo naproti uličce. Obešel auto, otevřel kufr, vrátil se do uličky, a když se přesvědčil, že je sám, zvedl Vinnieho tělo a uložil je dovnitř. Zabouchl kufr a odjel.

*

Když Mick zastavil u Sheepshead Bay, začalo lehce mrholit. Seděl v cougaru a naslouchal hukotu tryskových letadel z nedalekého letiště. U zálivu to jemně vlhce páchlo jako nikde jinde. Nikdo snad ani nechtěl vědět, proč tomu tak je. Třeba za to mohli všichni ti mrtví, co je sem jeho dědeček a Gino Scalfa naházeli.

Scalfa už postával u vody a díval se na moře, přesně jak to říkal Mickův dědeček. Mick několikrát zatroubil, až se Scalfa pomalu otočil.

„Hele, Vinnie, co tady děláš? Chtěl jsem ti volat, ale nikdo to nebral.“

Mick vystoupil z vozu a přistoupil k donovi, který se na pozadí moře rýsoval jako měsíc v úplňku.

„Ty nejseš Vinnie.“ Zamračil se a jeho tvář ježíka se zvrásnila samou snahou vzpomenout si, kde Micka viděl. „Měl bych tě znát, no ne?“

„Posílá mě Vinnie,“ pronesl Mick, aby Scalfu uklidnil a získal dostatek času. V pravé ruce držel pětačtyřicítku a nyní stál dost blízko, aby ji mohl tlustému donovi přitisknout k srdci.

„Jmenuju se Leonforte,“ představil se, když tiskl spoušť. „Mick Leonforte.“

Kulka prolétla Scalfou, vyvrtala mu do hrudi pořádný otvor a zcela mu rozmetala srdce. Muž padl na kolena, ale Mick věděl, že nemusí střílet podruhé. Donovy oči už vyhasly.

Nad mořem se vzneslo hejno ukřičených racků, které možná zburcoval výstřel nebo pach krve. Micka od zpětného rázu pětačtyřicítky bolela ruka. Zatímco se Scalfa kácel na zem, zahodil Mick pistoli daleko do zálivu. Výstřel zněl skoro jako prásknutí výfuku nějakého nákladního auta a na tomhle opuštěném místě si ho sotva mohl kdo všimnout. Samozřejmě tu nehodlal zůstávat a přesvědčovat se o tom. Odtáhl Scalfovo tučné tělo ke cougaru, urovnal mrtvolu v kufru a přihodil dona k Polohlavému Vinniemu.

Pak se rozhlédl kolem. Kromě rozčílených racků tu nebylo ani živáčka. Po obloze se tiše šinulo velké tryskové letadlo. Zvuk letounu se rozezněl zálivem. Ozýval se rachot, jako by nebesa dávala Mickovi znamení.

*

„Co žes udělal?‘ Caesare zavrtěl hlavou. „Co se mi tu sakra snažíš nakecat?“

Mick mu to v ponuré hale Mastimova pohřebního ústavu všechno vylíčil znovu: jak byl právě na střeše, když dědečka zastřelili, jak si dalekohledem zjistil poznávací značku auta, jak zmáčkl Vinnieho Mezzatestu a jak jel k Sheepshead Bay.

„Takže chceš, abych uvěřil, že ty, takový usmrkaný škvrně, jsi voddělal toho Vinnieho Jaksesakramenuje a zkurvenýho Gina Scalfu?“ Caesare rozhodil rukama. „Marrone, hochu, ty máš teda bujnou fantazii, to se ti musí nechat.“

„Tak pojď dolů. Mám je schovaný v kufru Vinnieho cougaru. Nechtěl jsem je tam nechávat, aby je chlupatý našli a vobuli se do nás ještě víc.“

Za deset minut zavolal pobledlý Caesare Richieho a dva jeho kumpány. Když se sešli u kufru auta, nařídil jim. „Zajeďte s těma neckama dozadu. V kufru máme suvenýr. Vyndejte je a připravte je jako obyčejně. Pak se toho auta zbavte. Spalte ho.“

„Kdo tam je?“ zajímal se Richie.

Caesare se na něj zašklebil. „Brzo na to přijdeš. A to ti povídám, že sakra nebudeš věřit vlastním vočím.“

Když odjeli, zůstal Caesare stát s Mickem na ulici zmáčené deštěm. „Je ti jasný, hochu, že ‚seš nejspíš na palici?“ Šťouchl Micka pod žebra. „Měl bych na tebe bejt nasranej, žes mě z toho vynechal.“ Usmál se. „Ale prokristapána, ty dva jsi zvládnul vopravdu dobře. Jako hotovej profík.“

To byl jeho způsob, jak dát najevo, že je na svého bratra hrdý. Mick, který si teprve nyní uvědomil, jak dlouho na tuto chvíli čekal, měl smíšené pocity. Místo aby pociťoval pýchu, uvažoval, co si asi bude Jaqui myslet o světě, kde lze získat úctu zabíjením lidí. Potíž byla v tom, že věděl naprosto přesně, co si o tom Jaqui myslí. Takový svět nenáviděla z hloubi duše.

„Zasranej Gino Scalfa.“ Caesare vrtěl hlavou.“Ani ve snu by mě to nenapadlo. Byl to dědův nejlepší kámoš.“

„Přátelství je podivná a nevypočitatelná věc,“ prohlásil Mick, který si vzpomněl na dědečkova slova. „Na přátelství se musíš dívat s obavama a skepsí, stejně jako na nemocnýho psa, kterýho najdeš na ulici, vezmeš domů, vyléčíš ho, a on tě za to pokouše.“

Caesare se na něj podíval. „Co to má hergot znamenat?“

„Znamená to,“ odpověděl Mick, „že ve kšeftě nemáš žádný přátele, jenom nepřátele.“

V Caesareho hlase zazněl zcela nezvyklý tón: byl to tón úcty, jakou svému bratrovi nikdy neprokázal. „Vodkaď toho tak najednou víš tolik vo kšeftě, hošku?“

„Z toho, jak jsem dědečkovi nosil espreso a anýzovku.“

*

Vrátili se do pohřebního ústavu. Vzadu, kde se upravovala těla, Mick ještě nikdy nebyl. Během těch čtyř hodin, které zde nyní strávil, se dověděl mnohé. Vinnieho Mezzatestu a Gina Scalfu umyli, nabalzamovali a uložili na dno rakví z třešňového dřeva, které si zaplatili normální zákazníci.

Do rakví se totiž nad mrtvé gangstery ukládali zesnulí spravedliví. Takhle se mohli zbavit mrtvol, aniž by se někdo někdy dověděl, co se s nimi stalo. Stejně tak nebylo možné, aby se těla objevila třeba za půl roku někde na smetišti na Pennsylvania nebo Fountain Avenue, případně aby vyplavala ze zálivu.

Byl to dokonalý způsob, jak nechávat lidi mizet beze stopy, a jak Mick toho večera zjistil, právě díky této novince udělal dědeček Caesare z průměrného ústavu prosperující podnik.

„Hochu, udělals dobře, žes to dal sežrat těm parchantům, co zabili dědu,“ prohlásil Caesare. „Byl by na tebe hrdej.“ Smutně potřásl hlavou. „To se musí nechat, že se mi po starým stejská.“

„Mně taky,“ přiznal Mick.

„Jo, jenže mezi náma je rozdíl v tom, že tys s ním byl v jednom kuse. Nakonec to vypadá, že to vod tebe bylo dost chytrý.“

Mluvili spolu v dědečkově staré kanceláři. Mick připravoval espreso, zatímco Caesare seděl u stolu, u něhož sedávalo tolik vážených a mocných mužů, aby tu pili, kouřili, hráli karty a obelhávali jeden druhého. Oba věděli, že ani zde, ani nikde jinde v Ozone Parku, už nebude nic jako dřív. Strýce Alphonse New York nezajímal. Přijel jen na pohřeb a vrátil se zpátky do Kalifornie, kam se měla brzy vydat i matka mladší větve Leonfortových. A jak se ukázalo, stejné plány měl i Caesare.

Caesare nijak neotálel s tím, aby Mickovi vyložil, jak si představuje budoucnost. Leonfortové v New Yorku končili. Doba se změnila. Po dědečkově smrti už nemělo smysl tady zůstávat. Navíc, na západním pobřeží je čekalo víc příležitostí.

„Dám se do party se strejdou Alphonsem,“ prohlásil Caesare. „Nepotrvá dlouho a budu jeho pravá ruka. Sám žádnýho syna nemá, takže –“ Zamíchal si cukr do kávy, kterou mu Mick přinesl. Oba bratři dlouho mlčky seděli, upíjeli espreso a přemýšleli. „Budu rád, když tam vyrazíš se mnou a píchneš mi.“

Mickovi, který u tohoto stolu strávil dost času na to, aby dokázal odlišit pravdu a lež, přišel tento návrh skoro zábavný. Byl falešný jako pětka. Caesare nemohl nijak toužit po tom, aby mu jako Alphonsovu oblíbenci někdo konkuroval, a zvláště pak ne jeho bratr.

„Chceš říct, abych ti dělal poskoka. Ani náhodou. Mám svý vlastní plány. Dám se k armádě.“

„Cože?“ Caesare praštil hrnkem o podšálek. „To ses jako zbláznil nebo co?“

„Musím odtud vypadnout.“

„Tak dobře,“ pronesl Caesare, hrábl do kapsy a vytáhl svazek bankovek. Začal odpočítávat stovky. „Kolik potřebuješ, hošku? Stačí říct a máš to. Zasloužil sis to, jako že je nebe nade mnou.“

„Ne, ne.“ Mick zvedl ruce a pohlédl bratrovi do očí. „Caesare, poslouchej mě. To, co jsem udělal, jsem udělal z lásky a úcty k dědovi. Udělal jsem to, protože jsem musel. Vůbec jsem to nedělal pro prachy, je ti to jasný?“

„Hele, hošku, nemusíš se hned urážet. Jestli ti jde o tohle, tak tady nejde o žádný špinavý prachy. Rodina je ti zavázaná a já bych rád –“

„Pusť to z hlavy. Rodina mi nic nedluží.“ Mick sroloval bankovky a vložil je bratrovi do dlaně. „Víš, mně se nejedná jen o to, abych vypad‘ z Ozone Parku. Já chci vypadnout z toho všeho.“

Caesare naklonil hlavu. „Ze všeho? Teďka nechápu.“

„To mě nepřekvapuje.“

Caesare se zamračil. „Poslyš, hošku, začínáš mě srát. Napřed si vode mě nechceš vzít prachy – i když je to akorát mezi bráchama. A teď začínáš víst divný řečí. To se mi teda vůbec nelíbí.“

„Tady se ti nemá co líbit nebo nelíbit,“ prohlásil Micka vstal. „Sbohem, Caesare.“

Caesare odstrčil židli tak prudce, že se převrhla. „Pomalu, chytrolíne. A co máma? Přece ji tu nemůžeš jenom takhle nechat. Čeká přece, že s náma pojedeš do San Francisca. Když tady navíc zůstane i Jaqui, mohla by se z toho položit.“

„To je mi líto.“

„Je ti to líto?“ Caesareho oči se zběsile rozzářily, jako by v nich měl červené hvězdičky. „To je všechno, co mi nato povíš, ty parchante?“ Přistoupil k Mickovi. „Za to ti sakra natrhnu prdel, hošo.“

„Tyhle časy jsou už dávno pryč.“ Mick zvedl varovně ruku a Caesare se kupodivu zarazil. Mick v jeho očích spatřil záblesk nejistoty způsobené vědomím, co Mick udělal těm dvěma chlapům, kteří teď leželi v rakvích dole.

„Tak si ksakru dělej, co chceš,“ zavrčel Caesare a zarazil ruce do kapes. „Ale ke mně pak brečet nechoď. Já už tě neznám.“

*

Klášter Blahoslaveného srdce Panny Marie vévodil tiché uličce v Astorii, lemované stromy. I když byl v celém bloku zdaleka největší budovou, z jedné strany k němu přiléhala pekárna a z druhé čistírna. Na druhé straně ulice se táhla řada útulných domků s cihlovými průčelími a malými hliníkovými markýzami nad vchodem.

Klášter byl vlastně docela krásný na pohled. Vystavěli ho z velkých bílých kamenných kvádrů, které se na slunci leskly a jiskřily jako tekoucí voda. Po jedné straně vjezdu stála socha samotné Panny Marie, na druhé straně pak socha Madony s Ježíškem v náručí.

Mick si stáhl černý klobouk hlouběji do čela, aby mu ho neodnesl vítr, zazvonil u brány a nechal se vpustit dovnitř. Protože nevěděl, co přesně má udělat, pro jistotu smekl, jakmile se ocitl na dvorku.

U dveří ho čekala jeptiška v dlouhém hávu. Když se k ní přiblížil, mile se na něj usmála.

„Přišel jsem se podívat na Jaqui,“ pronesl náhle sevřeným hrdlem. A když se na něj jeptiška pátravě podívala, dodal: „Na Jaqui Leonfortovou.“

Jeptiška se znovu usmála a úklonou ho pozvala dál. „Vy jste určitě Michael,“ pronesla tichým hlasem. „Pojďte za mnou, prosím.“

Vedla Micka temnými kamennými chodbami s holými stěnami. Minul francouzské dveře, které vedly na dvorek porostlý kvetoucími keři a popínavými rostlinami. Než ho jeptiška odvedla dále, zahlédl kamennou lavičku a fontánku. Na konci chodby otevřela dvojité dřevěné dveře, ale dovnitř nevstoupila.

„Matka představená vás nyní přijme.“

Mick vešel do překvapivě malé místnosti, která sloužila jako pracovna. V malém výklenku stála sádrová soška Panny Marie a na zdi za psacím stolem visel pozlacený dřevěný kříž.

„Jsem Bernice,“ představila se žena, které už jistě táhlo na šedesátku, když vstala od stolu. „A vy jste jistě Michael Leonforte.“ Podala mu ruku. Její stisk byl suchý a pevný, téměř mužský. „Marie Róza o vás hodně mluví.“

„Kdože?“

Bernice si sundala brýle s kovovými obroučkami a přejela Micka pohledem svých nezvykle bledých modrých očí. „Myslela jsem, že to víte. Vaše sestra je novicka, je už natrvalo členkou řádu. Její nové jméno zní Marie Róza.“

Mick sevřel dědečkův klobouk v rukou a neklidně přešlápl. „Znamená to, že ji nesmím vidět?“

„Obvykle se to nepovoluje,“ pronesla Bernice klidným, vyrovnaným hlasem.

„Jenže, víte, já jedu pryč. Možná na hodně dlouho.“ Přitiskl si krempu klobouku na stehna. „Musím s ní mluvit.“

„Posaďte se na chvilku, Michaeli, buďte tak hodný,“ požádala ho Bernice a ukázala mu na židli. Když se posadil, usmála se. „Nechci vás znervózňovat.“

„Za to nemůžete vy,“ pospíšil si Mick. „To je tím vším tady. Je tu takový klid.“

„Tak to má být.“ Bernice se na okamžik odmlčela, jako by přemýšlela, jestli má pokračovat. „Vyrozuměla jsem, že jste si byli s vaším dědečkem mimořádně blízcí.“

Mick přikývl. „Jaqui, tedy Marie Róza, vám to určitě řekla.“

„Ne,“ pravila Bernice a sedla si za svůj psací stůl. „Vašeho dědečka jsem dobře znala.“

„Skutečně?“

Bernice se znovu usmála. „Zdá se, že vás to překvapuje.“

„Hm, víte, Astorie pro něj byla trochu z ruky,“ odvětil Mick, který se rychle vzpamatoval.

Bernice se zasmála: tiše a nezvykle radostně. „Ano, myslím, že tak se to dá také nazvat.“ Sáhla do zásuvky a vytáhla něco, co položila na stůl. „Čtyři dvacetidolarovky,“ pronesla a znovu ho propíchla pohledem.

„Požádal jsem ho, aby je za mne investoval.“

„Zaráží vás, že je svěřil mně, místo aby je použil pro svůj pohřební ústav nebo pojišťovnu?“

Mick k ní zvedl oči. „Co o tom vlastně víte?“

„Všechno,“ odpověděla Bernice a shrnula bankovky se zručností lasvegaského bankéře. Tvář jí ozdobil úsměv. „Myslím, že nakonec budete spokojen s tím, co vám vaše investice vynesla.“ Vstala. „Teď se vraťte stejnou cestou zpátky do meditační zahrady. Čeká tam na vás novicka Marie Róza.“

„Děkuji, matko představená,“ děkoval Mick a vstával.

„Nemáte zač, Michaeli.“ U dveří pracovny se k němu obrátila a spiklenecky mu pošeptala: „Víte, já jsem ho milovala.“ A pak tiše zavřela dveře.

Cestou po chodbě slyšel Mick téměř nezřetelnou ozvěnu odříkávaných modliteb. Co jen tím posledním tajemným prohlášením mohla matka představená myslet? Jak mohla dědečka Caesareho milovat? A proč o tom vlastně říkala Mickovi?

Uvažoval o tom ještě ve chvíli, když otvíral francouzské dveře. Přivítal ho zpěv ptáků a těžká vůně růží, která ho skoro okamžitě vrátila zpět do jeho snu. Vyšel na dvorek a třebaže se nacházel uprostřed Queensu, měl pocit, jako by stál na té své vysněné terase nad mořem. Modlitby, které vycházely z otevřeného okna nad dvorkem, mu zněly jako hudba.

Sotva se vydal po úzké cihlové cestičce zarostlé mechem směrem k lavičce, Jaqui se k němu otočila. Celá zářila a Mickovi se sevřelo srdce. Bylo mu jasné, že v tomto ohledu se vůbec nic nezměnilo. Ke své sestře cítil stále totéž.

Usmála se, ale místo toho, aby jej objala, ho jenom vzala za ruku. „Ráda tě vidím, Michaeli. Nevěděla jsem, jestli se za mnou ještě přijdeš podívat.“ Potřásla hlavou. „Chtěla jsem si o tom promluvit s Caesarem. Jenže – znáš našeho bratra.“ Skoro rozpačitě se na něj usmála. „Vůbec mě neposlouchal.“ Položila mu dlaň na tvář. „Vypadáš unaveně.“

Zavedla ho k lavičce a oba chvíli seděli mlčky. Mick nasával vůni růží. Na okamžik se pokusil přestat dýchat, ale nešlo to.

„Jaqui, víš určitě, že tohle je pro tebe to pravé?“

„Pro mne ano, Michaeli.“

Povzdechl si. „Asi tomu vůbec nerozumím.“ Pokynul rukou k bílé kamenné zdi. „Tohle všechno.“ Udiveně zavrtěl hlavou.

„Mluvil jsi s Bernice.“

„S matkou představenou. Jistě.“

„Tak už víš, proč jsem tady.“ Stiskla mu ruku. „Dědeček to věděl.“

„Opravdu?“

Přikývla. „Od samého začátku. A matka pro to měla pochopení.“ Odvrátila oči a zadívala se na nějakého ptáka, který poletoval mezi keři a hledal něco k snědku.

„Jaqui –“

Obrátila se zpátky k němu. „Teď jsem Marie Róza.“

„Jo, jistě.“ Vytrhl jí ruku a vstal. Takhle to nemělo skončit. Tohle přece vůbec nechtěl. „Musím jít.“ Proč sem vlastně chodil?

„Já vím.“ Seděla dál na lavičce, jako by si přála, aby mohli oba zůstat v tomhle podivném světě mimo čas a prostor ještě o chvilku déle, a Micka s úlekem napadlo, že o jeho snu ví.

„Nevím, kdy se vrátím.“

Zvedla k němu oči. „Ale uvidíme se.“

„O tom nepochybuj.“

Otočil se a nechal ji tam sedět, a i když ji pak celé roky nespatřil, ta hluboká středomořská zeleň jejích očí ho neopouštěla ani ve snech.

*******

Kniha druhá

Kouř a zrcadla

V hrudi mi celý tisíc srdcí bije.

Prapory vzhůru, vpřed na nepřítele!

Richard III., 5. jednání, 3. scéna Richard III., William Shakespeare

4.

New York – Tokio

Při návratu do Astorie vítalo Margaritu Goldoni DeCamillo bezstarostné hvízdání drozda. Přes všechny obavy ze současné situace v ní důvěrně známé ulice a obchody vyvolaly celý proud vzpomínek.

Zaparkovala před pekařstvím a vstoupila dovnitř. Právě zavírali. Krám vypadal stejně jako vždycky: podlaha z bílých dlaždic posypaná pilinami jako by patřila někam do Itálie. Světla zářivek se odrážela od velkých skleněných vitrín, které kupodivu vyhlížely o něco menší než kdysi.

„Přejete si?“ zeptala se drobná žena, která vyšla odněkud zezadu. Šedé vlasy měla svázané do drdolu a těstovitý obličej jí zdobilo obočí do obloučku jako na klaunské masce. Usmála se. „Margarite?“

„Ano, paní Pagliová. Jsem to já.“

„Panenko Maria!“ zvolala paní Pagliová a oběhla pult. „Bella! Jak ráda tě vidím! Chudinko malá, jak ti asi je?“ Přitáhla si Margaritinu hlavu na mocná ňadra. Voněla moukou a škrobem. „To s Tonym je strašná tragédie. Slyšela jsem to ráno ve zprávách, taková hrůza, ani věřit jsem tomu nemohla! Povídám Luigimu, ‚Věříš, že se něco takovýho mohlo stát zrovna Tonymu D.?‘“ Kousla se do prstu. „Taková infamia!“

„Já vím. Jsem pořád ještě v šoku.“

Paní Pagliová zamávala tučnýma rukama. „Jen si nedělej starosti, bella. Teď jsi tady. Jsi doma.“ Spěšně se vrátila za pult a začala se probírat chlebem a rohlíky. „Jsi tak pohublá.“ Podala jí plnou hrst pečiva. „Mangia, andílku. Mangia!“

Margarite zdaleka neměla hlad, ale přesto si z rohlíku několikrát ukousla.

Bylo by od ní neuctivé, kdyby to neudělala, i když cítila, jak se její sevřený žaludek bouří.

„Hlavně si s ničím nedělej starosti,“ ujišťovala ji paní Pagliová, když nesla z kanceláře grappu a nalévala ji do skleničky. „Tumáš, andílku. Něco na posilněnou. Jen pij.“ Znovu zamávala rukama, jako by tím gestem mohla přinést Margarite sklenici ke rtům. „Vypij to všechno, bella, udělá ti to dobře!“

Znovu oběhla pult a objala Margarite kolem ramen. „Vím, proč jsi tady,“ pošeptala a sklouzla pohledem ke dveřím kanceláře, kde se její manžel Luigi nejspíš zabýval účetnictvím. „To už je takový instinkt, zlatíčko. Proto jsi také přišla sem, když to nejvíc potřebuješ.“ Sevřela Margarite pevněji. „Mužští si myslí, že do všeho vidí, nemám pravdu? Jenže my víme, že to je úplně jinak. Přijdou jen na to, co jim dáme najevo.“ Tiše se zahihňala. „Dojez si ten rohlíček a potom si zajdi vedle, jak jsi chtěla. Je to jen správné.“

„Je tam?“

Paní Pagliová přikývla a pokřižovala se. „Díky Bohu, že se o ni tak dobře stará. I když je jí už přes devadesát, vůbec bys to na ní nepoznala.“ Poklepala si krátkým ukazováčkem na hlavu. „Už samozřejmě není matkou představenou. Povinnosti od ní převzala jiná. Ale myslí jí to jako nikdy, andílku. Však uvidíš.“

Venku se vzduchem rozléhalo hvízdání drozda. Margarite pohlédla na hodinky. Ještě jí zbývaly dvě hodiny, než bude muset dorazit na místo schůzky, aby své dceři zachránila život. A co je bude čekat pak? Dobrého jistě nic. Když se vzdá Caesaremu Leonfortovi, nic tím neskončí, právě naopak: bude to jenom začátek. Škeble chce znát všechna Dominicova tajemství: jeho dohody s řidiči náklaďáků, velkoobchodníky, soudci, policisty, bankéři a výrobci po celých Státech, chce jeho známé ve Washingtonu a především pak mocnou sít Nišiki, která vynesla Dominicovi dost špíny na kdejakého vysokého vládního úředníka, aby skákali tak, jak on pískal. Tou sítí Nišiki byl sám Mikio Okami a jejím prostřednictvím jim předával tajemství jiných, aby si je Goldoniové mohli udržet pod palcem.

Celý složitý mechanismus přístupu k informacím nosila Margarite v hlavě. A teď Škeble použije Francie, aby ji přinutil k tomu, aby mu všechno řekla.

Cestou po chodníku klopýtla. V příštím okamžiku už stála u obrubníku a zvracela všechno, co předtím snědla a vypila. Sotva křeče odezněly, otevřela kabelku a utřela si ústa papírovým kapesníčkem. Ve světle výbojek se zaleskla hlaveň pistole.

Panebože, pomyslela si. Co budu dělat?

Bylo jí jasné, co ji nyní čeká. Přistoupila k bráně z tepaného železa před velkou bílou budovou, která zabírala skoro celý blok. Před branou stály sochy Panny Marie a Ježíška, stejně jako před šesti lety, když ji sem Dominic poprvé přivedl, aby ji zasvětil do svých tajemství.

Zmáčkla tlačítko zvonku a brána se okamžitě otevřela.

Jakmile vstoupila na půdu kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie, zmocnil se jí jakýsi podivný klid. Vysoko nad sebou, v koruně magnólie, spatřila drozda, jak ji pozoruje a komicky přitom natáčí hlavu na stranu. Pak se drozd rozezpíval; znělo to jako by zpívalo hned několik ptáků najednou. Drozd mnohohlasý, mistr nápodoby, chránil tímto břichomluvectvím svá mláďata.

Margarite, která se ještě v duchu toulala v minulosti, se zeptala: „Bernice?“

„Ano, mé dítě.“ Bernice ji láskyplně objala.

„Ach, Bernice!“ Margarite se rozvzlykala. Přemohla ji něha, kterou jí stařeniny paže a vlastně i celé tělo v této těžké chvíli projevovaly. „Bože na nebesích, co se to jen děje?“

„To jsi sem právě přišla zjistit, mé dítě.“

Bernice za nimi zavřela dveře a aniž by Margarite pustila, vedla ji dál chodbou. Na Margarite znovu zapůsobilo majestátní ticho kláštera. Věděla, že to, co by jiní, méně citliví návštěvníci mohli považovat za strohost, je ve skutečnosti jen naprostým klidem duše.

„Stalo se toho tolik – připadám si úplně bezmocná. Všechno se mi vymyká z rukou –“ Odmlčela se, protože nevěděla, jak dál.

Bernice se zastavila před zrcadlem. Silnou rukou uchopila Margarite za bradu a zvedla ji, aby se Margarite podívala na svůj obraz v zrcadle. „Podívej se. Co vidíš? Oči plné slzí,“ pronesla Bernice tiše. „Jenže já vidím ještě něco víc. Celou duši máš zmáčenou slzami. A nejen kvůli tomu, co se stalo za posledních pár dní, mé dítě. Než budeš moci pokračovat, musíš si to uvědomit sama.“

„Nemohu. Já –“

„Kdepak, Margarite, můžeš. A víš proč? Protože jsi sestrou svého bratra. I když nejste ze stejné krve, máš v sobě z něho mnohem víc, než tušíš. Nejspíš si toho u tebe všiml sám.“

Margarite a její sestra Celeste, která žila v Benátkách, byly dcery Enrica Goldoniho, výrobce a vývozce jemného benátského hedvábí a brokátu, který sídlil nejprve v Benátkách a poté v Astorii v newyorském Queensu. Roku 1964, kdy bylo Margarite devět a Celeste šest let, se znovu oženil. Jeho nová manželka, Faith Mattaccino, měla už syna z prvního manželství, Dominica, jehož Enrico o rok později adoptoval. Faith byla původně provdána za Černého Paula Mattaccina, podle všech měřítek mimořádně nebezpečného newyorského mafiánského dona, který zemřel za podivných okolností. Dokonce se proslýchalo, že Dominic ani není Paulovým synem.

„Pochybuji, že by někdy takhle ztratil vládu.“

„Sebeovládání je přitom hlavní důvod, proč sem Dominic přišel, Margarite,“ prohlásila bývalá matka představená. „A proto jsi přišla i ty.“ Soustředila se, seč mohla, a její bleděmodré oči se zakulatily a prohloubily. „Nezapomínej, že Dominic si tě jako svou následnici vybral právě pro tvou vnitřní sílu.“

„Když já nevím. Co když se mýlil?“

„Jenže já se nemýlím,“ pronesla Bernice tónem, který nepřipouštěl odmluvy. Vzala Margaritinu uplakanou tvář do měkkých dlaní. „A teď mne poslouchej, dítě. Poradila jsem tvému bratrovi, koho si má vybrat, aby po něm převzal vládu, a on s tím souhlasil. Nemýlili jsme se v tobě. Máš jen o mnoho těžší úkol, jak jsi ostatně poznala sama, když jsi tuhle cestu nastoupila.“

„Ani jsem netušila, jak těžké to bude.“

„To netuší nikdo. Ale věř mi, že Bůh to tak chce. Pořád nás zkouší, jak už má ve zvyku.“ Poplácala Margarite po paži. „A teď pojď. Osuš si oči. Je čas na válečnou radu.“

Bernicina pracovna v sobě měla něco nesmírně uklidňujícího. Snad to bylo její velikostí či tvarem. Margarite měla pocit, jako by se ocitla v místnosti na nějakém hradu z pohádek, které kdysi dávno čítala Francie.

Francie!

„Ta zrůda má moje dítě!“ vyhrkla, sotva přestoupila práh. „Co je to mezi námi a Leonfortovými, Bernice? Napřed zavraždili Doma. Potom přišel o život Tony, mě samotnou málem zastřelili na Park Avenue, a teď má Škeble mou Francie! A jako by to nestačilo, nejspíš jsem přišla o svůj podnik!“ Oči se jí znovu zalily slzami, třebaže si tentokrát slibovala, že zůstane naprosto klidná. Cožpak ji sama Bernice neučila, že klid v okamžiku krize je to jediné, co ji může bezpečně dovést k vítězství? Tady však žádná bezpečná cesta neexistovala, aspoň žádná, o níž by věděla. Zaťala pěsti a hlas se jí sevřel dojetím. „To zvíře, ta stvůra! Já ho zabiju!“

Bernice se klidně, rozvážně posadila pod svůj pozlacený krucifix. Věk jí zbrázdil obličej vráskami a tváře jí vyhubly, až se zdálo, že má lebku potaženou kůží bez jakékoli stopy svalstva či šlach. Ani čas však nedokázal otupit pohled těch bleděmodrých očí, jejichž oheň už pomohl tolika lidem. „Má drahá, pokud si to skutečně myslíš, pak Caesare dosáhl svého největšího vítězství. Jsi hrozně vyděšená. Samozřejmě, máš na to právo. Věř mi, Margarite, že dokonale chápu, co cítíš.“ Položila dlaně na Margaritiny zaťaté pěsti a pod jejich teplem se sevřené prsty rozevřely jako květina na slunci. „Jenže s tím musíš přestat, teď hned. Ze strachu se rodí nenávist a nenávist je nevědomost. A lidé jako Ceasare Leonforte těží z nevědomosti svých protivníků.“

„Podívej se přece, co mi provedl!“ vykřikla Margarite. „Jediným útokem mi vzal všechno, na čem mi v životě záleželo. Prohrála jsem bitvu, celou válku, úplně všechno. Ani ne za dvě hodiny mám být u Sheepshead Bay, jinak zabije Francie!“

„Tvou dceru nezabije,“ pronesla Bernice natolik rozhodně, že jí Margarite musela věřit, ať chtěla či ne.

„Jak to můžeš tvrdit tak jistě?“

„Zkus o tom zauvažovat logicky, má drahá. Co by Franciinou smrtí získal? Ona je to jediné, co proti tobě může použít a být si jist, že mu to vyjde. Jakmile by se jí zbavil, vyklouzla bys mu, a to on dobře ví.“

Margarite slyšela sama sebe, jak skřípe zuby. Bernice tvrdila, že ví, co cítí, ale jak by vůbec mohla? Nikdy žádné dítě neměla. A teď, když bylo její vlastní dítě v nebezpečí, Margarite věděla, že udělá cokoli, jen aby je dostala zpátky. „Při vší úctě,“ namítla, „tohle je Caesare Leonforte. Nevěřím, že by uvažoval rozumně nebo logicky. Obě víme, že se řídí jedině city.“ I přes Bernicino teplo Margarite cítila, jak se jí znovu zatínají pěsti.

„Margarite!“

Bernice se naklonila a zaplavila mladší ženu přívalem psychické energie. „Teď mne dobře poslouchej, protože všechno záleží na tom, jak pochopíš to, co ti chci říci. V tomto okamžiku je tvoje mysl zavřená v kleci pomstychtivosti.“ Margarite zavrtěla hlavou. „Nesnaž se to popírat. Vidím tu zášť v tvých očích, cítím, jak zatínáš pěsti. Takových nebezpečných myšlenek se musíš zbavit, má drahá. Právě tímhle začalo nepřátelství Leonfortů a Goldoniů. Jinak z toho všeho vzejde jen utrpení a smrt, tak jistě, jako že po noci přichází den.“

Nějakou dobu Margarite neříkala nic. Cítila kolem sebe Bernicinu auru, která ji utěšovala a rozradostňovala zároveň. Tuhle svou moc nepoužívala Bernice na každého. V podstatě by se dalo říci, že většina návštěvníků kláštera ani netušila, že stará jeptiška má ještě něco víc než dobré srdce.

„Nemohu přece jen tak sklonit hlavu a vzdát to, Bernice,“ zašeptala. „Nemůžeš to po mně chtít, protože to neudělám. Neudělám to, to ti říkám!“

Bernice se pousmála. „Teď mluvíš jako Dominic. ‚Nejlepší obrana je útok,‘ říkával. ‚Jakmile se skrčíš do koutka, jsi mrtvá.‘ Proto tak zoufale odmítal ten program na ochranu svědků. A proto s tebou proti jeho pravidlům udržoval kontakt. Dominic žil podle svých vlastních pravidel a bylo mu jedno, co si o něm kdo myslel.“

Ty bledě modré oči Margarite zcela učarovaly. „Caesare ti sebral to, čeho si nejvíc ceníš,“ pokračovala Bernice. „Nežádám od tebe, aby ses podrobila, Margarite. Naopak, myslím si, že jsme dospěly do poslední fáze dlouhého a krvavého boje mezi Leonforty a Goldonii. Nyní nastala ta nejtemnější doba, mé dítě, a právě teď bys měla být nejsilnější. Nastal čas, aby ses postavila na odpor.“

„Já nevím. Celý můj svět se rozsypal. Už ho vůbec nepoznávám.“

„O to právě Caesaremu jde. Je na tobě, abys mu nedovolila toho dosáhnout.“ Bernice sevřela Margarite pevněji a zalila ji dalším proudem síly. „Naším cílem je zodpovědné používání všech forem moci. Copak ses to při svém pobytu tady nenaučila?“

Margarite vzpomínala tak usilovně, až se začala mračit, a nakonec přikývla. „Člověka nekazí ani tak moc sama,“ mínila Bernice, „ale její zneužívání. Proto jsou Leonfortové tak silní, a to také přivodí jejich pád.“

„Tak ať se ti dva bratři navzájem pobijí,“ nadhodila Margarite hořce.

„Pomsta je věc Boha, ne tvoje. Chci, abys tohle měla v následujících dnech na paměti.“ Bernice vstala. „Teď tě nechám o samotě, aby ses mohla duševně připravit. Jako obvykle ti jsou k dispozici všechny prostředky našeho kláštera, kdybys je potřebovala.“

Ještě naposledy zahrnula Margarite svou okouzlující silou. „Nezapomeň nic z toho, co ses tady dověděla.“ Sklonila hlavu a políbila Margarite na čelo. „Bůh ti žehnej a ochraňuj tě, mé dítě.“

*****

Nad řekou Sumida stoupala ranní mlha a halila Tokio do vlhkého oparu, v němž město vypadalo jako výjev z pohlednice. Rachot Nicholasova černého motocyklu Kawasaki se odrážel od průčelí předválečných skladišť lemujících ulice obchodní čtvrti. Když zastavil a vypnul zapalování, ozvalo se mezi kašláním motoru truchlivé houkání lodi směřující po proudu.

Sesedl a zadíval se na malý domek zakleslý mezi dvěma obrovskými skladišti. Jeho průčelí vyhlíželo naprosto nenápadně. Žádný náhodný kolemjdoucí by si ho ani nevšiml.

Tady tedy bydlí Kisoko, sestra Mikia Okamiho, pomyslel si Nicholas. A sem se také uchýlil Nangi. Co ho to vůbec napadlo? uvažoval Nicholas, když si zasouval helmu do podpaží a přes popraskaný chodník mířil ke schůdkům před vchodem.

U dveří nebyl žádný zvonek a první, co ho zarazilo, když na dveře zabušil bronzovým klepadlem ve tvaru zvířecí pracky, byl zvuk, který klepadlo vydávalo. Zkusmo natáhl ruku a zjistil, že dveře jsou kovové, pravděpodobně z oceli. U soukromé vily to nebylo nic obvyklého. Že by kvůli větší bezpečnosti?

Na další úvahy však neměl čas, protože dveře se otevřely a Nicholas stanul tváří v tvář Okamiho sestře.

O Kisoko už slyšel dříve, ale zřejmě si potrpěla na samotu a třebaže byla Okamiho sestrou, nikdy předtím se s ní osobně nesetkal. Přesto ji okamžitě poznal.

„Nepůjdete dovnitř?“ zeptala se ho melodickým hlasem, který zněl tak přirozeně, jako by se znali léta. „Obávám se, že každou chvíli začne znovu pršet, a jestli budete stát venku, ještě promoknete.“

Když zaváhal, dodala: „Vím, kdo jste, Linnear-san. Poznala bych vás všude.“

Vešel tedy do předsíně a Kisoko za ním zavřela dveře. Zazvonily jako vrata vězeňské cely.

„Máte obličej po otci,“ poznamenala. „A také něco po matce.“

„Vy jste je znala?“

„Svým způsobem ano.“

Ocitl se v oválné hale vyvedené v syté krémově barvě a s nazlátlým táflováním. Uprostřed visela elegantní mramorová police, na níž stála velká křišťálová váza plná různobarevných květin. Za ní se táhlo široké schodiště, jaké se v domech používalo naposledy na začátku století.

Třebaže dům vypadal typicky západně, měla na sobě Kisoko tradiční hedvábné svrchní i spodní kimono. Vlasy měla pečlivě upravené a účes jí drželo několik dlouhých tepaných stříbrných jehlic. Její kimono mělo barvu krvavého západu slunce. Spodní kimono, které prosvítalo jen u límce a pod rukávy, bylo z hedvábí v temně indigové barvě, kterou Japonci po právu proslavili.

Nicholas věděl, že Kisoko je hodně přes sedmdesát, ale na každý pád vypadala o dobrých dvacet let mladší. Měla bledou pleť, bezvadnou a lesklou jako porcelán, jíž se vyznačovaly čistokrevné samurajské ženy. Tvář měla podivně nesouměrnou, se smyslnými, vypouklými rty. Jejímu obličeji však vévodily černé oči, o nichž se proslýchalo, že dovedou i z těch nejmenších pohybů vyčíst o člověku úplně všechno. Říkalo se, že tuto ženu nikdy nic nepřekvapí. Pověst o ní pravila, že je kanašimi de nuitori šite aru. Doslova přeloženo „vyšívaná zármutkem“, což znamenalo v obecnějším smyslu, že někdy v minulosti zažila jakousi strašlivou osobní tragédii. Nicholas neměl tušení, co to mohlo být, a vzhledem k tomu, v jaké izolaci žila, pochyboval, že to ví ještě někdo jiný kromě jí samé a snad jejího bratra.

Beze slova ho vedla chodbou vykládanou nablýskaným třešňovým dřevem. Na stěnách visely japonské tisky surimono ze začátku 18. století, které původně sloužily jako blahopřání. Jejich autoři, jimiž jejich současníci opovrhovali, dnes dosáhli věhlasu skvělých umělců a po jejich dílech se sháněli sběratelé, aukční síně a muzea na celém světě.

Tanzana Nangiho zastihl Nicholas v obývacím pokoji vyvedeném v barvě tomelu se zlatými linkami. Starý muž napůl seděl, napůl ležel na žluté brokátové pohovce francouzské výroby. Vypadal unaveně, a když se mu Nicholas pokusil pohlédnout do očí, odvrátil se.

„Je mi ctí, že vás tu konečně mohu uvítat, Linnear-san,“ pospíšila si Kisoko zvesela, jako by se snažila rozehnat vznikající napětí. „Teď chápu, že jsem udělala chybu, když jsem vás nepozvala dříve.“

Na dřevěné podlaze ležel obrovský perský koberec. Nábytek byl dobový, se širokými sedačkami a nízkými opěradly. Větší pohodlí poskytovaly návštěvníkům měkké damaškové, kartounové a brokátové polštáře s třapci. Na zdech nevisely žádné obrazy a jedinou výzdobu představovala úplná samurajská brnění, která stála v pozoru ve skleněných vitrínách rozestavených podél stěn. Byla to pozoruhodně úplná sbírka. Nicholas věděl, že takovou se nemůže pochlubit lecjaké muzeum.

„Ta brnění mi ovšem nepatří,“ ujistila ho Kisoko, která si všimla, kam se dívá. Jsou mého syna Kena.“

„Jsou skvělá. Obdivuhodná.“

Lehce se uklonila. „Taková chvála jej jistě potěší.“ Najednou se usmála, a jako by spolu stáli v místnosti sami, zeptala se ho: „Dal byste si trochu čaje?“

„Ne, děkuji vám.“

„Vím, není právě nejlepší, ale…“

„Opravdu ne, děkuji.“

Zeptala se ho ještě jednou a když znovu odmítl, bylo mu podle pravidel této silně konfuciánské společnosti dovoleno nabídku přijmout. Kisoko se uklonila a s tajuplným úsměvem ho požádala: „Omluvte mne na chvíli, služebnictvo má dnes volno.“

Když Nicholas osaměl s Nangim, přistoupil k pohovce.

„Nangi-san.“

„Jak jste mne našel?“ otázal se stařec stroze.

„Přes vaše Kami.“

Následovalo chladné, napjaté ticho, během něhož se Nicholas posadil vedle svého přítele a rádce. „Nangi-san, je mnoho věcí, které naléhavě vyžadují vaši pozornost.“

„Promluvte si o nich s Tórin-sanem. Od toho tam je.“

„Tórin nemůže vaše zkušenosti nahradit. Navíc nemohu říci, že bych mu nějak příliš důvěřoval.“

„Má moji plnou důvěru,“ prohlásil Nangi s důrazem. „Musíte se naučit s ním pracovat.“ Opřel se, jako by ho ta slova vysílila. „Stárnu, Nicholas-san.“ Usmál se. „Nebo možná jen propadám melancholii.“

Nangi otočil hlavu a upřel na Nicholase své zdravé oko. „Jste příliš dobrý detektiv na to, abych si mohl myslet, že se před vámi nadlouho schovám.“ Pokynul hlavou. „Víte, co myslím? Prostě jsem se přepočítal, jenže před pěti lety by se mi nic takového nestalo.“ Povzdechl si.

„Musím s vámi mluvit, Nangi-san,“ naléhal Nicholas. „Bez fungujícího prezidenta nastane ve firmě zanedlouho chaos. Já bohužel musím odletět do New Yorku, abych tam vyřídil některé záležitosti, a nevím, jak dlouho tam budu muset zůstat. Sató potřebuje, abyste se vrátil ke kormidlu.“

Nangi se podepřel na pohovce. „Teď mne poslouchejte, Nicholas-san. Nebudu tady věčně. Copak si myslíte, že vás neznám? Nikdy jsem nečekal, že se navždycky připoutáte k Tokiu, abyste dohlížel na každodenní záležitosti Sató International. Už takhle máte plné ruce práce s našimi americkými partnery. A pak tu je to vaše spojení s Okami-sanem a Jakuzou.“

Odvrátil hlavu a do pokoje se znovu vloudilo to podivné, mrazivé ticho. „Proto jsem přibral Tórin-sana. Je mladý, ale bystrý a schopný. Musíte překonat své předsudky a naučit se mu důvěřovat.“

„Jenže já mu nechci důvěřovat.“

„Ano. To jste dal najevo nad slunce jasně.“

Nicholas si uvědomil, že mezi nimi zeje hluboká propast, jako by se neshodli na nějaké životně důležité záležitosti. Na něco takového nebyl vůbec připraven.

„Nangi-san, jestli jsem –“ Otočil se a zahlédl Kisoko, jak stojí ve dveřích a pozoruje je. Jakmile si všimla Nicholasova pohybu, vešla do pokoje, jako by jí pohyb nečinil žádnou námahu.

Nangi se obrátil zpátky k němu. „Byl bych skoro radši, kdybyste za mnou nechodil.“

Kisoko chvíli hleděla na čajový servis a pak se podívala na Nicholase. Laskavě se usmála a Nicholas si na okamžik uvědomil, jak smyslná tahle žena kdysi musela být. Odložila podnos na secesní kávový stolek z lakovaného kovu. Z kapsy vytáhla lahvičku a vyklepala z ní jednu pilulku, kterou něžně a opatrně vložila Nangimu pod jazyk.

Nangi si povzdechl a jeho zdravé oko se na okamžik rozostřilo.

„Nangi-san,“ naléhal Nicholas jemně, „musíme si promluvit. Potřebuji vaši radu ohledně našeho spojení s Denwa Partners.“

Nangi rozhodil ruce. „Jako obvykle udělám vše, co je v mých silách.“

„Jen ho moc neunavte, Linnear-san,“ připomněla Kisoko tiše, když jim nalévala čaj.

Nicholas upil bledého hořkého nápoje a odložil šálek. „Nangi-san, říkáte mi, že musím Tórin-sanovi důvěřovat, ale jak mu mohu věřit, když to partnerství sám dával dohromady? V minulosti nám oběma přišly spousty podobných nabídek a všechny jsme je odmítli. Nikdo z nás se nechtěl zodpovídat lidem zvenčí. Proto mne ten vstup Denwa Partners do naší firmy tolik zneklidňuje. Tentokrát jsme riskovali příliš. Naše finanční situace je tak napjatá, že i ten nejmenší chybný úsudek může vést ke katastrofě.“

„Vy tomu nerozumíte,“ namítl Nangi. „V CyberNetu je budoucnost. Museli jsme ho v Japonsku spustit dřív, než někdo přijde s podobnou technologií.“

„Copak nechápete, co jste udělal?“ vykřikl Nicholas. „Vsadil jste všechno na jednu kartu. A jestli teď pohoříme, jediný, kdo z toho bude něco mít, budou Denwa Partners. Všechno, na čem jsme pracovali, přijde vniveč.“

„Vám nejde o Denwa Partners ani o CyberNet, viďte, Nicholas-san? Vám jde o Tórin-sana. Nerad ho vidíte v tak zodpovědné funkci.“

„Je pravda, že je na místo viceprezidenta hodně mladý, ovšem ani to by se nestalo poprvé,“ mínil Nicholas, který teď opatrně hledal cestu v minovém poli nových a neznámých vztahů. Do jaké míry se Tórin s Nangim sblížili, zatímco on byl pryč? Připadalo mu to jako celé roky, a ne pouhých patnáct měsíců. „Prosím, zkuste se na to podívat mýma očima. Když jsem odjížděl do Benátek, abych splnil svou povinnost vůči Kaišóovi, ani jsem Kandu Tórina neznal. A teď, když se po roce a půl vrátím, najdu ho, jak nejen dohlíží na náš nejdůležitější projekt, ale ještě vám pomáhá uzavřít dohodu s cizími partnery – což je v Sató International něco úplně nového.“

Nangi přikývl, ale jeho zdravé oko se napůl zavřelo a Nicholas si všiml, že stařec začíná být unavený. Kisoko na něj varovně pohlédla.

Nakonec Nangi pravil: „Docela chápu vaše obavy, Nicholas-san, jenže svět se točí dál, s vámi nebo bez vás.“ Chabě se usmál a poposedl na pohovce. „To nemíním jako výtku, spíše jako konstatování. A další věc: potřeboval jsem vás tady, ale vím, že jste čestný muž a že jste giri svého otce vzal za svoje. Také vím, že vás stravuje pocit viny, ale to je úplně zbytečné. Být na vašem místě, udělal bych přesně totéž. Čest je nade vše, Nicholas-san. Právě to nás odlišuje od ostatních a určuje způsob, jak žijeme.“ Roztřásla se mu ruka a Kisoko mu odebrala šálek.

Jeho slepé oko, upřené do prázdna, jako by vyzařovalo jakousi bojovnost. „Pravdou ovšem zůstává, že jste tady nebyl, a já jsem tenhle obchod nemohl dotáhnout do konce sám. Potřeboval jsem někoho mladšího, s dobrým instinktem a s čerstvým pohledem na věc, někoho, kdo se vyzná v oboru a dokáže myslet i na budoucnost, stejně jako vy. Někoho, kdo se nebude pořád ohlížet zpátky, kdo se nebude bát na té budoucnosti pracovat. Takového člověka jsem našel v Kandovi Tórinovi.

Už před nějakým časem jsem dostal na stůl jeho složku a od té doby jsem ho bedlivě sledoval. Jeho čtvrtletní hodnocení byla úplně fantastická, a tak jsem si promluvil s personálním oddělením a přivedl ho na ředitelství. Od té doby splnil každý úkol, který jsem mu zadal.“

Nastalo ticho. Nikdo se ani nehýbal, jako by všichni tři tvořili živý obraz. Nicholasovi se zdálo, že přestal dýchat a že jeho srdce netluče, jako by se vytrhl z proudu času, a pomyslel si, Jen to ne! Aspoň ne teď! Jenže Kšira stále rostla, pronikala jeho vědomím jako vítr, který trhá mraky, a Nicholas padal a padal, stále níž… a jakoby ve snu viděl své vlastní tělo, které stejně jako ta jejich čekalo jako pšeničná stébla na poli, až je srazí nenasytné ostří kosy. V tu chvíli zažil nadvládu Kširy, a třebaže to trvalo jen chvilku, zdálo se mu, jako by nějakou pootevřenou clonou zahlédl samotné brány smrti a temnotu, jež se rozkládala za nimi. Někde hluboko uvnitř vykřikl…

Nangi začínal klimbat. Kisoko seděla nehybně jako socha, jako by čekala na nějaké neslyšné znamení. Nakonec se pohnula. „Vyprovodím vás,“ prohlásila.

Nicholas se postavil na roztřesené nohy. Tiše dýchal a snažil se znovu nastolit vnitřní rovnováhu; přitom následoval Kisoko k hlavnímu vchodu. U dveří se zastavila a obrátila se k němu.

„Nangi-san vám o mně pověděl, i když jinak se o mně před nikým nezmínil.“ To byla pravda. Loni mu Nangi pověděl část pravdy o svém vztahu s Kisoko. Setkali se před jedenácti lety a měli za sebou bouřlivý vztah poznamenaný tragédií. Nangi na ni ovšem nezapomněl a když se znovu setkali, zdálo se, že konečně nadešla jejich chvíle.

Nicholas pochopil, co tím Kisoko míní. „Nikomu o vás nepovím, ani Tórin-sanovi.“

Na znamení vděku sklopila hlavu. Když ji znovu zvedla, pravila: „Nesmíte se na něj zlobit. Bylo to pro něj těžké, když jste sem přišel. Vůbec si nepřál, abyste ho viděl takhle, slabého a nemocného.“

„Vždyť jsem s ním včera mluvil v autě.“

„Ano. Jenže to se na vás dobře připravil, oblékl se tak jako obyčejně, vzal si posilující prášky, a vsadím se, že ten rozhovor netrval dlouho.“

„To tedy netrval.“

S úsměvem přikývla. „Nebuďte smutný, Nicholas-san, on už je takový. Miluje vás jako syna. Vlastně vás doopravdy bere jako svou vlastní krev. Proto se také tolik stydí, když ho máte vidět jako bezmocného starce.“

„Musel jsem přijít.“

„To jistě,“ připustila laskavě. „Já jsem ráda, že jste přišel, a myslím, že on také, i když se tolik stydí.“ Podívala se do jeho zasmušilých očí. „Nebyl jste tady, když před půl rokem dostal ten infarkt.“

Přikývl. „Pořád na to musím myslet. Nikdy si neodpustím –“

„Já vám odpouštím,“ pronesla Kisoko nečekaně. „A pokud jde o Nangi-sana, ten neví, co by vám měl odpouštět.“ Přistoupila o krok blíž k němu. „Nechtěla jsem, abyste se cítil provinile, jenom jsem vám chtěla říci něco, k čemu se on sám nedokáže přimět. Pravda je taková, že ten jeho infarkt byl mnohem vážnější, než kdo tuší – dokonce ani Tórin-san o tom neví. Ale nelamte si s tím hlavu. Doktoři nás ujistili, že se z toho dostane, dokonce bez trvalých následků. Jenom to bude nějakou dobu trvat.“

Ztišila hlas, až skoro šeptala. „O jedno vás musím požádat, Nicholas-san, i když vím, že je to nezdvořilé, zvláště když jsme se sotva seznámili. Jenže na druhou stranu, znala jsem vaše rodiče a měla jsem je velmi ráda.“

„Udělám, co bude v mých silách, Kisoko-san.“

Oddechla si úlevou. V tom okamžiku se mu skoro zdálo, že se ho dotkne. Jenže něco takového bylo samozřejmě nemožné. Nebylo myslitelné, aby žena v jejím věku tak neslýchaným způsobem porušila společenská pravidla.

Ta podivná chvíle minula a Kisoko se na něj usmála. „Připomínáte mi vašeho otce. Byl také tak hezky a měl stejně silnou vůli.“ Položila své dlouhé prsty na kliku a pootevřela dveře. Do tváří se jim opřel vlhký větřík. „Dělejte, co uznáte za potřebné, ale dopřejte mu čas, aby se úplně zotavil. A pokud to bude vyžadovat, abyste spolupracoval s Tórin-sanem, prosím vás, pokuste se o to.“

Do předsíně vlétla sprška dešťových kapek a od řeky se ozval mlžný roh.

Nicholas přikývl. „Oceňuji vaši otevřenost, Kisoko-san.“

Usmála se. „Mohla bych snad jednat jinak? Jste drahý dvěma nejdůležitějším lidem mého života.“ Pohlédla mu do očí a Nicholase znovu napadlo, jak krásná musela před několika desetiletími být. „Jste strážný anděl mého bratra. Neříká se to tak na západě?“

Znovu přikývl. „Udělám, co je třeba, Kisoko-san.“

Uklonila se mu podivně neformálním způsobem. „Vím, že to uděláte, a jsem vám za to vděčná.“ Opět se ho zmocnil ten zvláštní dojem, jako by chtěla napřáhnout paže a obejmout ho.

„Hodně štěstí,“ zašeptala za ním do větru.

***

Nicholas zastihl Honniko, právě když scházela po schodech z Pull Marine. „Copak dneska nemáte volno?“ Seděl na motorce a opíral se nohou o zem. Honniko se zastavila uprostřed schodiště, zasmála se a pokračovala v chůzi. „To ano, ale jak to víte vy?“

Nicholas pokrčil rameny. „Zeptal jsem se Džóčiho, vašeho druhého vrchního.“

Přešla k němu přes chodník plný lidí. Měla na sobě modrozelenou lněnou sukni a nažehlenou perlově šedou blůzu s černě a zeleně pruhovaným bolerkem. Drobné nožky měla obuté do černých střevíců s nízkým podpatkem a kolem krku jí visel tenký zlatý řetízek. „To ovšem nevysvětluje, jak jste věděl, kde mě najít.“

„Taky mi řekl, že sem dneska na hodinku zajdete na schůzi zaměstnanců.“

„To vám povídal Džóči?“

„Vysvětlil jsem mu, že jsem zamilovaný. Počítám, že se nade mnou slitoval.“

„Nechtějte, abych se nad vámi slitovala já.“

Nasadila si tmavé brýle. Mezi mraky se začínalo prodírat slunce, ale Nicholas stejně netušil, o co jí jde. Tónem řeči i vystupováním dávala najevo, že si zachovává odstup.

„No tak. Nejsem přece tak strašný.“

Honniko se zamračila. „Něco chcete. Potíž je v tom, že nevím, co to je.“

„Už jsem vám to říkal. Snažím se najít Nguyena Van Truca.“

„Aha, jistě. Dluží vám peníze.“

„Přesně tak.“

Přistoupila blíž. „Lžete.“

„Nelžu.“

Naklonila se k němu. „A já se zas nenechám zastrašovat.“

„Nic takového jsem nikdy netvrdil. Co kdybyste si třeba sundala ty brýle.“

„Ani od hezkého mužského na skvělý motorce,“ dodala s nepohnutým obličejem.

Usmál se. „Tak, teď, když jsme si ujasnili pojmy, vás můžu aspoň pozvat na oběd.“

Honniko se krátce zamyslela. „Nebo bych mohla pozvat já vás.“

„Zase ty pojmy,“ utrousil Nicholas a poplácal svou motorku. „Najíme se a pak uděláme, co řeknete, platí?“

Honniko místo odpovědi nasedla a pevně ho objala kolem pasu. Cítil, jak se mu její ňadra zarývají do zad.

Ty sluneční brýle si nakonec sundala, ovšem až poté, co se usadili v malém bistru, které se jmenovalo „Třetí kámen od slunce“, snad podle té písničky Jimiho Hendrixe. Bistro se nacházelo na terase ve třetím patře budovy Gorgona, kousek od „malých Beverly Hills“, kde jste se mohli najíst v Hard Rock Café nebo u Sparga.

Nicholas tu sedával rád, protože šlo o nenápadný ostrůvek v moři procovských francouzských a čínských restaurací, a navíc odtud bylo vidět do prosklené svatební síně, kde neustále probíhaly módní svatby v západním stylu. Právě dnes tu slavil obřad párek Japonců oblečených kupodivu jako Elvis a Priscilla Presleyovi. V dobách krize se místo výstřelků špatného vkusu ve stylu Las Vegas dostávaly do módy poněkud neohrabané japonské nápodoby symbolů americké popkultury. Když se z reproduktorů ozvala Kingova nejnovější verze písně „Horoucí láska“ a novomanželé vykročili uličkou mezi sedadly, Honniko se rozesmála.

„Takže přece jen máte nakonec smysl pro humor,“ usoudil Nicholas.

„Ježíšikriste,“ vyprskla a utírala si uslzené oči, „vy to tady znáte?“

Přikývl a zasmál se také. „Říkal jsem si, že pro někoho, kdo dělá celé noci v luxusní restauraci, bude program důležitější než jídlo.“

Pozorně si ho prohlédla temnýma mandlovýma očima. „To od vás bylo velmi ohleduplné.“ Pak, jako by se tou drobnou lichotkou dopustila bůhvíjakého trapasu, hrábla po jídelním lístku a začala ho s přehnaným zájmem studovat. Její světlé vlasy a asijské oči vytvářely směsici stejně silnou jako dvojité martini se sake.

Po chvíli si všimla, že Nicholas se do jídelníčku ani nepodíval. „Copak nemáte hlad? Nebo tu vaří tak špatně?“

„Objednejte i pro mě. Určitě mi to bude chutnat, ať poručíte cokoli.“

Honniko odložila jídelní lístek. „Jste ten nejsebejistější člověk, jakého jsem kdy poznala. Jak to děláte?“

„Co myslíte?“

„Jen se rozhlédněte kolem sebe. Nic není stabilní. Jo, kdysi jsem si říkala, že stabilita je to jediné, co Japonsko má. A teď si vezměte, co se dělo za poslední čtyři roky. Jsme až po uši v krizi, která ne a ne skončit, podniky bankrotují, naše největší banky krachují jedna za druhou, silný jen nás zabíjí, naše nemovitosti nestojí pomalu za zlámanou grešli, poprvé, co lidská paměť sahá, máme obrovskou nezaměstnanost, vládnoucí strana ztrácí moc, lidi zajímá víc cena rýže než to, v čem dělá vláda chyby, a navíc nám za dveřmi stojí strašidlo dalšího nukleárního útoku.“

Na druhém konci terasy se v bledém slunečním světle objevili Elvis s Priscillou, obklopení rozjařenými svatebčany. „Horoucí lásku“ vystřídala píseň „Chci tě, potřebuji tě, miluji tě“. Někdo přitáhl mikrofon, jehož se ženich dobromyslně chopil. Kroutil boky a tvářil se, jako že zpívá. Priscilla tleskala a koulela očima. Hosté buráceli nadšením.

I Honniko zatleskala. „Proto obdivuju každého, kdo si je jistý sám sebou. Znamená to, že má nějakou solidní životní filozofii.“ Podívala se na něj. „Tak nějak mě uklidňuje, že tam nahoře na nebi je pořád nějaká Polárka, podle níž se mohu řídit.“

„Stejně jako samurajští daimjóové – náčelníci, kteří žili právě tady v Roppongi.“

„Ano, přesně tak. Jejich zaujetí vlastním cílem připadá leckomu až příliš sobecké a většina lidí ze západu to vůbec nechápe.“

Číšník jim přinesl pití a Honniko objednala pro oba smaženou zeleninu a salát s kozím sýrem. „Jsem vegetariánka,“ sdělila Nicholasovi. „Doufám, že vám to nevadí.“

Zavrtěl hlavou. „Víte, proč se Roppongi jmenuje právě takhle? Kdysi tohle území patřilo šesti daimjóům, jak jsem o nich mluvil. Všichni měli ve jméně čínský znak pro strom, a proto se tomu tady říká Roppongi – Šest stromů. Uprostřed devatenáctého století, kdy samurajové už tolik neznamenali, jim tenhle majetek vláda Meidži vyvlastnila a předala ho císařské armádě.“

„Novější historii už znám. Po válce to tady zabrala americká okupační vojska a postupně tady vyrostla zábavní čtvrť.“ Honniko si pohrávala se svými tmavými brýlemi. „Vím to, protože můj otec tady měl tehdy posádku.“

„Byl u armády, že?“

Brýle kroužily po stole. „U vojenské policie.“ Podívala se na něj. „Šel po těch zlejch, víte, po těch, co zneužívali ostatní: po vekslácích, obchodnících se zbraněmi, po šmelinářích a po dealerech drog.“

Bylo to zajímavé. Vysílala dva zcela protichůdné signály. Nechtěla o svém otci mluvit, ale přesto o něm vykládala.

„Povězte mi o své matce,“ navrhl, když jim přinesli salát. Třeba se tím trochu uvolní.

„Není moc co vyprávět. Můj otec se s ní setkal tady v Roppongi.“ Honniko sledovala další svatbu – tentokrát měli novomanželé na sobě černé kožené bundy se stříbrnými cvočky – jak se pod vedením hyperaktivního fotografa prodírá mezi stoly na terase.

„A to je všechno.“

Zatímco fotograf rozestavoval svatebčany na světle, Honniko se zadívala na svůj salát a odmlčela se.

„Pusťte to z hlavy,“ ozval se Nicholas. „Nic mi do toho není.“

Svatebčané na druhém konci terasy si svlékali kožené bundy a odhalovali tak bohaté tetování, že jim skoro nebyla vidět kůže.

Honniko, která si je prohlížela s bedlivou pozorností hospodyňky vybírající čerstvou rybu, pronesla: „Vlastně to není všechno.“

A zatímco fotograf zuřivě gestikuloval, Nicholas čekal, co z ní vypadne.

„Moje matka pracovala kousek odtud, v toruko,“ pravila po dlouhé odmlce. Vrhla na něj krátký pohled. „Víte, co to je?“

„Ano. Dneska se tomu říká mydlinárna.“ Nabral si plnou vidličku ředkve, zeleného salátu a kozího sýra. „To slovo je zkomolením názvu turecké lázně.“

„Takže víte, že muži se do toruko nechodí jenom umýt.“

„Počítám, že to závisí na tom, kolik peněz jsou ochotni utratit.“

„A také na fantazii té ženy, která vás myje.“ Podívala se na svůj netknutý salát. „Moje matka byla halo.“ Šlo o slangový výraz. Doslova znamenal krabici, ale jeho skutečným významem bylo ženské přirození. Také šlo o přezdívku zaměstnankyň původních toruko.

„Váš otec to věděl?“

„Jo. Jmenovalo se to tam Tenki.“ Tenki znamenalo japonsky velké tajemství. „Nařídili mu, aby tam udělal šťáru a dostal jednoho šmelináře, co si tam nechával mydlit přirození. Tehdy odvezli a zatkli všechny z toruko, včetně mé matky.“

„A tak se zamilovali.“

„Houby.“ Honniko se nervózně zasmála. „Můj otec byl pravý Američan a ke všemu ještě hotový romantik. Navíc o Japoncích vůbec nic nevěděl.“ Pochopila, že vidličku beztak nepoužije, a položila ji na stůl. „Chtěl ji z toho všeho dostat.“

„A ona se pochopitelně nechala odvést.“ Odstrčil salát; měl už dost. „Protože to chtěl on, ne proto, že by to tak chtěla ona sama.“

„Stala se jeho ženou.“ Honniko sledovala číšníka, jak odnáší jejich misky. „Stala se vším, co po ní chtěl.“

„Měla snad na vybranou?“

Honniko zavrtěla hlavou. „Ani ne. To on ji dostal z vězení. Její rodina bydlela v Ise a vůbec nevěděla, že je v Tokiu.“ Objevily se před nimi talíře se svěže zbarvenou zeleninou. „Zaplatil za ni pokutu, přiměl úřady, aby jí vymazaly rejstřík – aby mohla začít znova, jak říkal.“ Napíchla kousek chřestu s větší silou, než kolik bylo zapotřebí. „Byl to jeho život, ne její.“ Zírala na chřest na vidličce, jako by byl živý. „A přitom, jak si jistě dokážete představit, mu byla nesmírně vděčná.“

Na sluncem zalité terase přeskupoval nervózní fotograf svatebčany do stále nových a nových pozic.

„Od toho dne k němu cítila tak velké giri, že mu nemohla v podstatě nic odmítnout. Ironie je, že kdyby na to můj otec někdy přišel, zbláznil by se z toho. Jenže on to samozřejmě nikdy nezjistil.“

Nicholas si pohrával s jídlem na talíři. To její nechutenství bylo možná nakažlivé. „Nezamilovala se do něj nakonec?“

Honniko nechala jídla a smutně se na něj usmála. „Všichni máme rádi šťastné konce, no ne?“ Odložila vidličku. „Po pravdě řečeno, nevím. A nikdy se to nedovím. Matka loni zemřela a otec…“ Zhluboka vydechla. „Nevím, kde můj otec je, jestli je mrtvý nebo živý. Odešel od nás, když mi bylo dvanáct, a já už o něm nikdy neslyšela. Ani nám neposílal peníze. Vůbec nic. Skoro jako by nikdy neexistoval, a od té doby o něm matka přestala i mluvit.“ Pohlédla na něj. „Takže vlastně ano, musela ho nakonec milovat, protože jí nabeton zlomil srdce.“

Nicholas se díval na svatebčany, kteří se konečně odebírali dovnitř k obřadu, a uvažoval o tom, že to možná přece jen nebyl tak dobrý nápad, vzít ji sem.

Najednou se celý svět překulil na stranu. Odcházející svatebčané nabrali podobu protáhlých tyčinek tureckého medu a obloha se zbarvila dorůžova jako žvýkačka. Poděšený Nicholas se podíval na svou pravou ruku. Projela skutečně stolem, jak se mu zdálo? Zavrtěl hlavou, ale bzukot deseti milionů včel neustával. Cítil, že se na něj Honniko podezíravě dívá, ale doopravdy ji neviděl. Žvýkačková obloha klesala stále níž.

A pak se najednou všechno vrátilo do původní podoby, jako když nějaká gumička zaskočí zpátky na místo.

„Jste v pořádku?“ ptala se Honniko. „Najednou jste zbledl jako stěna a jste celý zpocený.“

Nicholas si otřel čelo ubrouskem. Jazyk měl úplně zdřevěnělý. Co se to jen stalo? Další drobný záchvat Tau-tau, jenže tentokrát nešlo o Akšaru, kdepak. Byla to Kšira. Její nechtěná moc stále rostla. Kam až? Při té otázce se otřásl.

„To nic. Jsem v pořádku.“ Už když to říkal, věděl, že to není pravda.

*****

Před třiceti lety byl hotel Golden Gate módním a oblíbeným místem. I přes svůj neladný zevnějšek se tato šestipatrová budova stala dostaveníčkem všech gangsterů z Queensu a východního New Yorku. Stála přímo u Sheepshead Bay, na rohu Coney Island Avenue a Belt Parkway, a nabízela tak všechno, na co si gangsteři potrpěli: pláž, loďky a lidská těla.

Lidská těla – všechna mrtvá, všechna patřící nepřátelům – se čas od času objevovala na ploše porostlé vysokou travou a hustými křovisky, kde roku 1961 zastřelili Gina Scalfu. Scalfa nebyl zdaleka první, kdo zde přišel o život, a rozhodně nebyl ani poslední.

Dnes už hotel neposkytoval gangsterům pití, ženské, ani příležitost k lacinému chvástání. Byl totiž zavřený a opuštěný. Kolem příjezdovky se však táhla stále tatáž pláň plná trávy, plevele a zlatobýlu, pohnojená prolitou krví a mozkovou hmotou, na níž se nikdy nikdo neodvážil začít stavět.

A právě zde se hodlal Caesare setkat s Margarite. Dorazila o deset minut dříve, a tak seděla v autě a čekala. Nebyla nijak velká zima, ale přesto měla ruce složené na prsou, aby se nerozklepala.

Aby uklidnila své horečně tlukoucí srdce, uvažovala o tom, jak jí Škeble obrátil život vzhůru nohama. Okamžitě pochopila, v jakém šoku poslední dva dny byla. Byla tak paralyzovaná, že jí připadaly jako celé týdny. Ten vychytralý parchant Caesare ji třikrát za sebou zasáhl přímo do srdce a připravil ji tak o její nejlepší zbraň, jíž byl její rozum. Nesmírně se bála o Franciin život, i když zároveň truchlila nad ztrátou svého milovaného podniku – a dokonce i nad smrtí Tonyho, s nímž ji spojovalo aspoň několik příjemných chvilek a pocit jakési blízkosti. Tony ji možná zneužíval, ale zároveň ji miloval, o tom neměla pochyb.

Také si uvědomovala, že ona vyrůstala, zatímco on zakrněl. Tím se také stala osobností, s níž se Tony nedokázal vyrovnat. Mužům Tonyho typu vadí už samotné ctižádostivé ženy. A ty, které svou ctižádost přetaví ve hmatatelné úspěchy, jim připadají zcela nesnesitelné. Místo toho, aby se podle jeho představ zavřela doma a vyráběla mu jednoho malého DeCamilla za druhým, vyrazila do světa, získala vzdělání a založila si vlastní podnik. Kromě toho však jako žena naprosto zklamala, aspoň pokud šlo o Tonyho. A ani to ještě nestačilo. Tony byl Dominicovým následníkem jen podle jména. Všechna skutečná moc přešla na Margarite. Byla to Margarite, koho si Dom vyškolil podle svých představ, komu svěřil všechna svá tajemství. Tony se neznal zlostí.

Teď byl ovšem mrtev, a třebaže nad ním mohla Margarite truchlit v běžném smyslu slova, pochybovala, že by se jí po něm někdy zastesklo.

Zadívala se na zející otvor v palubní desce tam, kde dříve měla přehrávač CD. Vytrhla ho s pomocí heveru, který našla v kufru, a zahodila ho někde na Belt Parkway. Teprve pak, když si byla jistá, že ji Caesare nemůže odposlouchávat, zavolala jednomu známému rodu Goldoniů, takto vysoce postavenému úředníkovi na radnici. Nařídila mu, aby odvolal Jacka Barnetta, policistu, který vyšetřoval Tonyho vraždu, ze všech případů včetně tohoto. „Chci, aby Barnett udělal tohle,“ řekla úředníkovi, načež následovaly přesné instrukce.

Úředník nic nenamítal. Byl pouze jedním ze stovek obecních, státních i federálních zaměstnanců, jejichž akta měl Dominic Goldoni k dispozici. Tyto spisy se prostřednictvím sítě Nišiki neustále aktualizovaly a po Dominicově smrti je Margarite zdědila společně s mocí, kterou propůjčovaly každému, komu patřily.

Margarite věděla, že tento konkrétní úředník je transvestita, což by mu v případě zveřejnění jistě nikdo netoleroval. Muž, který se převlékal do ženských šatů, a zvláště pak pracovník státní správy, by jistě vyvolal obrovský skandál, kdyby se tato zpráva o něm dostala do tisku.

Zazvonil telefon a Margarite nadskočila, jako když do ní střelí.

„Ano?“ ohlásila se opatrně. Co když to volá Caesare, aby ji znovu potrápil?

„Paní DeCamillo? Tady Barnett.“

Samou úlevou zavřela oči. „Kde jste, detektive?“

„Blízko. Hodně blízko.“

Margarite se podívala na hodinky. „Ještě je čas.“

„Já vím.“

„Moje dcera Francine –“

„Mluvila jste dost jasně, paní DeCamillo. Zřejmě máte dost velký vliv na radnici.“

„To všechno patří k věci.“

„Je to vaše věc, paní DeCamillo. Já jenom chodím uklízet ten svinčík, co vy a vám podobní naděláte.“

Se soustředěným výrazem zařadila rychlost. „Jedu tam.“

„Rozumím.“

Zavěsila a rozjela se po příjezdové cestě k ploše porostlé plevelem a křovisky. Vzadu se leskla hladina zálivu posetá světélky. Světla velkoměsta se strašidelně odrážela od břich nízko visících mraků. Vzduch ztěžkl blížícím se deštěm. Na nebi zaburácelo letadlo, které mířilo na Kennedyho letiště.

Bernice se mýlila, pomyslela si Margarite, když očima hledala ve tmě před sebou druhý vůz. Vůbec nepřipadalo v úvahu, aby se zbavila myšlenek na pomstu. Tady přece šlo o Francine, o její dítě! Kšeft je samozřejmě jedna věc, jenže Škeble porušil všechna pravidla jejich světa: otřel se o její rodinu. To byla, jak pravila paní Pagliová, infamia, a ať už se nyní mělo Caesaremu stát cokoli, mohl si za to sám.

Věděla, že nesmírně riskuje. Ovšem tato situace nebyla zdaleka jednoznačná. Tím, že unesl její dceru, překročil Škeble jistou mez. Svým nemyslitelným skutkem odsoudil sám sebe k smrti a Margarite se rozhodla, že se stane jeho katem.

Před sebou, na asfaltové ploše mezi příjezdovou cestou a místem, kde se zaplevelený trávník začínal svažovat dolů k zálivu, spatřila tmavý lincoln, který tu stál jako lovec na čekané. Celou tu dobu zůstával ve tmě a jeho zlatavé reflektory se rozsvítily teprve, když se přiblížila. Zastavila. Motor její limuzíny ještě chvíli tikal jako hodinky, jako její tep. Zadívala se na vůz vpředu, jako by měla rentgenové oči, mohla prohlédnout pancéřováním a spatřit svou dceru.

Francine! Celá její duše bolestně vykřikovala jméno jejího dítěte. Kdepak, Bernice přes veškerou svou moudrost nemohla vědět, jak takový strach a bolest vypadají!

Zamrkala a pomalu, metodicky vymanila své prsty ze smrtícího sevření, jímž držela volant.

„Paní DeCamillo.“ Z toho hlasu, který jako by nevycházel odnikud, se otřásla.

Dýchej, přikazovala si. Dýchej.

„Ano,“ zavolala otevřeným okénkem. „Tady jsem.“

„Buďte tak hodná, vystupte z vozu a otevřte všechny dveře.“

Za chvilku bude po všem, říkala si, když pomalu vylézala z limuzíny. Tak to říkal Barnett a já mu věřím. Musím mu věřit.

„Teď ustupte od auta, abych se mohl podívat dovnitř a přesvědčit se, že jste sama.“

„Říkala jsem Caesaremu –“

„Musím se přesvědčit, paní. Víte, jak to chodí. Mám svý rozkazy.“ Opatrně ustoupila z dosahu reflektorů.

„Zůstaňte tak, abychom na vás viděli. Přímo před autem.“

Poslechla ho, ale v ruce, kterou zakrývala tělem a kabelkou, už držela připravenou pětačtyřicítku. Při obraně svého života už jednou zabila a nepochybovala o tom, že je schopná zabíjet znovu, pokud jí to pomůže získat Francie zpátky. Stala se skutečně Caesareho katem.

„Je čistá,“ prohlásil hlas. „Auto taky. Je tady sama, jak říkala.“

Bouchly dveře auta a Margarite ve světle reflektorů spatřila matnou postavu. Nemohlo to být tak snadné. Z místa, kde stála, neměla dobrý výhled. Když vykročila do tmy, hlas ji zarazil.

„Nebylo by chytrý někam chodit, paní,“ promluvil jiný hlas, tentokrát hlubší a ochraptělejší. „Mám tady vaši dcerku a je mi jasný, že nechcete, aby se jí zrovna teď něco zlýho přihodilo.“

Margarite se bolestivě sevřelo srdce. „Francine!“

„Mami!“

Díky Bohu! Margarite si oddechla. Je tady!

„Jsi v pořádku?“

„Co se děje, mami?“

Margarite bylo její dcery líto. Už tolik toho musela prodělat. „Neboj se, zlatíčko. Je to jenom kšeft. Caesare chce –“

„Tak dost toho žvanění, obě,“ nařídil hluboký hlas. „Paní DeCamillo, já jsem Marco. Teď, když víte, že tu vaši dceru mám, půjdete rovnou sem ke mně. Stojím akorát u zadních dveří toho černýho lincolnu. Nasedněte, já vám tam šoupnu dceru a bude. O ten váš lexus se už postaráme.“

„Ale já –“

„Paní, dělejte co říkám, nic víc a nic míň. Měla byste vědět, že tu vaši dcerku mám přímo před sebou. Vinnie sedí u volantu a je ozbrojenej. Já taky. Držím tý vaší holce u hlavy pistoli.“ Ztišil hlas. „No tak, děvenko, pověz jí to.“

„Něco mi drží u hlavy, mami!“ vypískla Francine hláskem, který se jen trochu třásl potlačovaným napětím a strachem.

„Dobrá, dobrá!“ zavolala Margarite. „Jdu rovnou k vám.“ Vykročila ze záře reflektorů a zamířila přímo k Marcovi a Francine. „Dělám přesně, co říkáte.“

„To je akorát dobře, paní,“ zabručel Marco. „Když mi to nebudete ztěžovat, vaší holce se –“

Větu už nedokončil, protože v tom okamžiku k němu Margarite přistoupila, zasunula mu pod bradu hlaveň pětačtyřicítky a ustřelila mu půlku hlavy.

Když se ozval výstřel a Marcovo tělo sebou škublo, Francie zaječela. Margarite popadla dceru, odhodila Marcovu mrtvolu stranou a namířila pistoli na Vinnieho. Nemusela se však obtěžovat. Nad zálivem se rozlehl další výstřel a v předním skle lincolnu se objevila překvapivě malá dírka. Zbytek skla se změnil v obrovskou pavučinu, za níž se na sedadle rýsoval Vinnie s rozhozenýma rukama a otvorem uprostřed čela.

Margarite odkopla svou pětačtyřicítku pod Marcovo tělo právě ve chvíli, kdy se na asfaltové ploše objevil detektiv poručík Jack Barnett.

„Paní DeCamillo, jste vy a vaše dcerka v pořádku?“

Zvýšila hlas, aby ji slyšel: „Jsme, detektive.“

Přitiskla Francine k sobě a něco jí naléhavě pošeptala do ucha. Hltala dceru očima v jejím obličeji viděla odraz sebe samé, a neustále si opakovala, nic jí není. Políbila ji na tváře, pohladila ji po kudrnatých zrzavých vlasech, které měla dlouhé a neupravené. Potom pohlédla do Franciiných bystrých, oříškově hnědých očí a snažila se v nich něco vyčíst. Je tak krásná, napadlo Margaritu, jediná dobrá věc, co z našeho manželství s Tonym vzešla. Je ovšem z rodu Goldoniů. Pokud má v sobě i něco z DeCamillů, není to vidět. Hubené tělíčko s dlouhýma nohama se v Margaritině objetí třáslo jako osika. Francie v džínách do zvonu, obnošených kovbojských botách, černém tričku naruby a zmuchlané džínové bundě s vykasanými rukávy se tiskla k matce, ale přitom nespouštěla oči z mrtvých. Mládí je tak křehké, pomyslela si Margarite. A tak vzácné. Pak ho člověk v jediném okamžiku ztratí a už ho nikdy neuvidí.

„Ten první výstřel mě docela polekal.“ Barnett přistoupil k vozu a prohlížel si díru, kterou jeho zbraň udělala do předního skla lincolnu. V levé ruce držel pušku značky Husqvarna s nočním zaměřovačem a v pravici svíral služební revolver. Byl to svěže vyhlížející chlapík po čtyřicítce se žlutými vlasy a světlýma očima, jejichž barvu nedokázala Margarite ve světle reflektorů určit. Měl tvář člověka, který už viděl svoje, a přesto tím vším prošel jako fakír po žhavém uhlí, se směsí víry a praktické znalosti toho, jak to ve vesmíru chodí. Na sobě měl tmavý oblek, který kupodivu ani nebyl nijak zmuchlaný. Vázanka, která mu nyní v sílícím větru povlávala u ramene, byla spíše elegantní než křiklavá.

Přešel na místo, kde stála Margarite s Francine, a podíval se na Marcovo zhroucené tělo. „Hmm. Dva jednou ranou.“ Zafrkal nosem. „Jsem sice dobrej, ale třebas to nerad přiznávám, takhle dobrej zase ne.“ Vrhl na Margarite pohled, který byl stejně ostrý jako záře reflektorů. „Nevíte o tom náhodou něco, paní DeCamillo?“

Margarite si zrovna připravovala odpověď, když Barnett odletěl na dvířka lincolnu. Puška mu vypadla z ruky a policista se s vyjeveným a trochu smutným výrazem v očích opřel o nablýskanou černou karosérii. Vzhlédl k ní a oči mu zapadly. V témže okamžiku si Margarite všimla šířící se skvrny od krve, která mu ničila nažehlený oblek. Přitiskla k sobě Francie a cítila, jak ji v hrdle pálí potlačovaný výkřik.

Chtěla Barnetta zachytit, i když ten krvavý květ se mu rozvíjel přímo nad srdcem, ale Francie v tu chvíli zasténala a celá se rozklepala. Margarite ji políbila na temeno hlavy. Nemohla ji pustit, i když cítila, že bude muset něco udělat. Zatímco Barnett klouzal na zakrvácenou zem, natáhla se po jeho služebním revolveru, ale zvuk něčího hlasu ji donutil, aby se zarazila.

„Jo, jen si to zkus. Zastřelit ozbrojenou ženskou není tak těžký, jako střílet do bezbranný. A navíc je to větší sranda.“

Obrátila se a ve světle reflektorů svého vozu spatřila jakéhosi muže. Kráčel trhaně, jako by ho jedna noha neposlouchala nebo byla kratší než druhá. Tento nedostatek vyrovnával tím, že při chůzi skoro skákal, a tak se pohyboval rychle sem a tam jako malí bezbarví píseční krabi, které Margarite viděla na pláži u Karibského moře.

Na tomhle muži ovšem nebylo nic bezbarvého. Působil impozantně, i když byl spíše menší. Měl široký obličej, hranatý jako kostka ledu, s jakoby mrtvýma rybíma očima, žlutýma jako včerejší morek. Nosil pečlivě udržovanou staromódní bradku, s níž vypadal trochu jako Bakchus, řecký bůh vína, žen a zpěvu, o němž se tvrdilo, že byl napůl zvířetem. Podobně jako Bakchus měl i on temně černé kudrnaté vlasy, které mu spadaly do čela a podél krku, široká smyslná ústa a dlouhý, rovný římský nos. Byl to zajímavý muž, i když jeho těžké rysy nedovolovaly nazvat ho krasavcem.

Na sobě měl proužkovanou košili bez límce, semišovou bundu v barvě whisky, černé džíny a boty z aligátoří kůže s okovanými špičkami a vysokým podpatkem.

„Vás přece znám, ne snad?“ nadhodila Margarite.

„Znáte a neznáte. Vypadám úplně jako Černý Paul Mattaccino. Jsem jeho syn, Paul Chiaramonte.“

„To jméno znám. Patříte k rodině Abriolů, kterým můj manžel věřil až za hrob. Abriolové sloužili Goldoniům věrně po desítky let.“

Ušklíbl se, zvedl nohu a s elegancí tanečníka odkopl Barnettovy zbraně hluboko do tmy. V levé ruce držel pistoli s dlouhou hlavní.

„Škeble mě varoval, že ti nemám věřit, a měl pravdu. Jenže on má pravdu vždycky.“ Paul Chiaramonte káravě zamlaskal jazykem, úplně jako stará panna při milostné scéně ve filmu. „Takže s Vinniem a Marcem se můžeme rozloučit.“ Pokrčil rameny. „Beztak nepatřili k těm lepším.“ Znovu se ušklíbl. V jeho podání vypadal ten úšklebek skoro smyslně a Margarite se přistihla, že zakrývá Francie oči. „Za starejch časů se pěšákům jako Vinnie a Marco říkalo kanonenfutr, protože měli na bojišti zemřít.“ Znovu pokrčil rameny. „Někomu se to stát muselo. Tak proč zahazovat prvotřídní talenty, když se dneska tak těžko shánějí?“ Uchechtl se a odhalil zuby, které připomínaly vlčí tesáky.

Sklouzl očima na tělo detektiva poručíka Jacka Barnetta. „A kdopak je tohle?“ Kopl Barnetta okovanou špičkou pod žebra a Margarite sebou škubla, i když věděla, že detektiv je po smrti. Paul Chiaramonte se na ni znovu zazubil a přiklekl k mrtvému. „Gorila nebo milenec? Možná obojí.“

Dlouhým nehtem opatrně rozevřel zakrvácené sako, sáhl dovnitř a otevřel náprsní tašku z umělé kůže, kterou našel v kapse. „Koukám, žádnej boháč to nebyl.“ Potom krátce vykřikl a upustil peněženku, jako by ho kousla do ruky.

Vytřeštil na Margarite černé oči. „To ses sakra pomátla? Pro lásku boží, ten chlap je polda!“ Několikrát poskočil, jako by svolával nymfy na orgie. „Voddělal jsem policajta. Do prdele! Kdo to moh‘ tušit?“

„Nemusel jste ho zabíjet,“ poznamenala Margarite. Byla to od ní hloupost, ale ve strachu a údivu nad tím, co sama provedla, ji nic lepšího nenapadlo.

Paul Chiaramonte k ní přiskočil, rudý zlostí. Hlaveň pistole jí zasunul pod bradu s takovou silou, až vykřikla.

„Mami!“

„Pššt, zlatíčko,“ vydechla Margarite a po tvářích se jí koulely slzy.

„Ty a ten tvůj chlupatej kámoš jste zabili dva mý lidi,“ zařval na ni. „Za to bych ti měl vystřelit mozek.“ Všechny prsty měl ověšené prsteny, dokonce i palec, což mu dodávalo obzvlášť výhrůžného vzezření.

„Zabít ženu. To by vám bylo podobné,“ podotkla Margarite.

Paul Chiaramonte ji udeřil zápěstím přes obličej. Zlaté prsteny se jí zaryly do kůže a vytryskla krev.

„Drž hubu a ani se nehni!“ procedil mezi zuby. „Ježíšikriste, takovej malér jsem viděl naposled, když žila tvoje macecha.“

„Co víte o Faith Goldoniové?“

„Spoustu věcí.“ Paul Chiaramonte pohrdavě zafrkal. „Moje matka byla Sara Chiaramontová. Jediná ženská, kterou Černej Paul Mattaccino kdy miloval.“ Díval se přímo na Francine, která mu pohled vyjeveně opětovala, jako by před ní stálo nějaké exotické zvíře. „Jenže on měl na krku tu čubku Faith, co ho nemilovala, ani co by se za nehet vešlo. Navíc byl katolík ze starý školy, a tak se s ní nechtěl nechat rozvíst.“ Jeho oči, mrštné jako zmijí jazýček, se upřely na Margarite. „A ona ho pomalu zabíjela tím jedem, co mu dávala do těch černejch fíků, který tak zbožňoval, aby si mohla vzít tvýho otce, Enrica Goldoniho.“

„Snažíte se mě vyděsit? Tyhle drby zná každý. A jsou to jenom drby, nic víc. Sama mi to říkala. Lidi jí záviděli, že si vzala mýho otce. Faith nedokázala nikoho zabít.“

„Já vím svoje. A stejně, co na tom dneska záleží? Je po smrti, takže aspoň už nemůže nikomu vykládat žádný pohádky.“

V Margaritině hlavě se mísil strach s odporem. Ani se na něj nemohla dívat. Pohlédla tedy na obličej Jacka Barnetta, což jí ovšem nijak nepomohlo. Měl snad ženu? A třeba i dítě, stejně staré jako Francie? Nevěděla a nikdy se to neměla dovědět. Koneckonců, už na tom nesešlo, protože teď byl mrtev. Mohla za to ona. Do celé záležitosti ho zatáhla ve jménu pomsty. Vzejde z toho jen utrpení a smrt, tak jistě, jako že po noci následuje den, říkala Bernice. Avšak Margarite si myslela, že tomu rozumí lépe, byla si jistá, že se může postavit přesile, změnit pravidla hry a urvat vítězství. A vida, co z toho pošlo. Použila svou moc – moc Goldoniů – a přivodila smrt nevinnému člověku.

Jak to říkala Bernice? Člověka nekazí ani tak moc sama, ale její zneužívání. Ona své moci zneužila a výsledkem bylo utrpení a smrt.

Všichni, včetně Paula Chiaramonteho, si zřejmě mysleli, že Faith je mrtvá. Pravda ovšem byla taková, že jen změnila totožnost. Stala se z ní Renata Loti, jedna z nejmocnějších washingtonských lobbistek. Margarite se s nevlastní matkou občas vídala. Vztah mezi nimi byl ovšem dost trnitý a neuspokojoval ani jednu z nich. Margarite bylo devět, když si její otec Enrico Goldoni vzal Faith. Byla tedy už příliš stará na to, aby dokázala jen tak lehce zapomenout na svou pravou matku, a ještě příliš mladá na to, aby pochopila, kolik potíží čekalo Faith s novým manželem a jeho nepřátelsky naladěnou rodinou. Margarite se vždycky povznášela nad tlachy o tom, že Faith s machiavelskou vypočítavostí a zcela chladnokrevně zavraždila svého prvního manžela. Možná to ovšem dělala jen v sebeobraně. Které dítě by chtělo vyrůstat v jednom domě s vražedkyní?

Máš duši zmáčenou slzami, upozornila ji Bernice, která jí viděla až do žaludku. Margarite v duchu zaječela a trhla sebou, protože jekot se ozval doopravdy.

Nocí zakvílely sirény a všichni tři se polekali.

„Nazdárek, musíme padat,“ napodobil Chiaramonte Groucho Marxe. Pistolí přistrčil obě ženy ke svahu u parkoviště opuštěného hotelu. Hladina zálivu podivně fosforeskovala. Lepší je nevědět, čím to je, pomyslela si Margarite.

V koutě parkoviště stál rudý kabriolet Thunderbird. Paul Chiaramonte nařídil Margarite, aby Francie svázala zápěstí a kotníky. Pak ji společně uložili na úzké zadní sedadlo. Nakonec Paul několika hbitými, jistými pohyby provedl totéž s Margarite.

„To přece není nutné. Budu s vámi sedět vpředu. Máte mou dceru, tak mi můžete věřit.“

„Marco a Vinnie ti taky mohli věřit,“ zavrčel Paul Chiaramonte. „Tvá macecha tě vychovala dobře. Jseš pěkná mrcha.“

Nacpal jí kapesník do úst, sklonil jí hlavu a postrčil ji na zadní sedadlo. Poté zabouchl dveře, sedl si za volant, nastartoval a vyjel z parkoviště.

Na Belt Parkway projel s rádiem puštěným naplno kolem řady policejních vozů s rozsvícenými majáčky a ječícími sirénami, které mířily k hotelu Golden Gate.

„Užijte si to, cucáci,“ zavolal Paul Chiaramonte do zvuku chlapeckého hlasu Briana Wilsona, který zpíval: „Jenom klid, zlato.“

*******

5.

Tokio – West Palm Beach

Nicholas se s Tanakou Ginem setkal v nemocničním pokoji, kde ležel Kappa Watanabe. Počítačový technik nevypadal vůbec dobře. Nervový jed Banh Tomu dodal jeho tenké kůži nehezké žlutozelené zbarvení. K dýchání potřeboval kyslíkový přístroj a z těla mu trčela změť umělohmotných trubiček. Lékaři sledovali jeho srdce i tep a přímo u jeho lůžka stála ošetřovatelka, jejímž úkolem bylo kontrolovat množství nejrůznějších chemikálií, které do něj natékaly trubičkami.

„Můžete s ním mluvit pět minut, ne víc,“ sdělil jim na chodbě před pokojem zjevně znepokojený lékař. „Je pořád ještě slabý, tak ho moc nerozrušte.“

„Velmi si vážíme vaší pomoci,“ mínil Tanaka Gin a uctivě se uklonil.

Uvnitř v pokoji se však pustil s vervou do práce. Začal tím, že se Watanabemu představil. „Vyšetřujeme trestný čin,“ uzavřel a káravého pohledu ošetřovatelky si nevšímal. „Jak jste si zřejmě již uvědomil, tím, že jste se do toho zapletl, jste se vystavil nesmírnému riziku. Jsem oprávněn vám sdělit, že pokud se odtud dostanete, budete obžalován z několikanásobné špionáže, počítačového pirátství a krádeže. S tím, jak pokračuje vyšetřování, se proti vám připravují ještě další obvinění.“ Tanaka Gin se zadíval do Watanabeho zažloutlých očí a mávnutím ruky odbyl dorážející sestru. Soudě podle zvuků, které vydávaly monitory kolem, se technikovy životní funkce začínaly rozjíždět na plný plyn. A jak se Tanaka Gin s Nicholasem dohodli, právě toto byla chvíle, kdy ho měli pořádně zmáčknout. „Watanabe-san, ukradl jste firmě Sató International tajný materiál chráněný autorským právem. Obávám se, že zbytek života strávíte za mřížemi. Pokud ovšem nezemřete rovnou tady.“

„Moment,“ vmísil se Nicholas podle jejich předem připraveného scénáře. „Napadlo mne, Gin-san, že by mohla existovat ještě jiná možnost.“

„Žádná jiná možnost neexistuje,“ prohlásil Tanaka Gin a zapíchl do Watanabeho svůj ocelový pohled.

„Aspoň si mě poslechněte. Co kdyby Watanabe-san učinil plné doznání a spolupracoval s námi při vyšetřování?“

„Ano,“ ozval se Watanabe slabým, zoufalým hlasem. „Ano.“

Tanaka Gin zabručel. „Linnear-san, tento muž je zloděj. Snažil se vás přivést ke krachu. Nemohu věřit, že ho chcete bránit.“

„Nebráním ho. Jenom se chci dovědět, co za tím vším je. Copak nechápete? Z důkazů, které jsme zatím získali, plyne, že Watanabe-san neukradl data CyberNetu sám pro sebe. Pokud nás může zavést k dalším, nemám zájem na jeho obžalobě.“

„Vy možná ne, ale já ano!“ zaburácel Tanaka Gin tak mocně, že se i sestra skrčila v koutku. „Přísahám, že tokijská prokuratura nemíní tolerovat průmyslovou špionáž. Vždyť je to otázka národní bezpečnosti, hrome!“

Watanabe se celý třásl a puls se mu zrychloval. „Vždyť já ty informace mám, Linnear-san,“ žadonil. „Nikdy si neodpustím, co jsem provedl, ale takhle to aspoň mohu napravit.“

„Žádné dohadování!“ hulákal Tanaka Gin.

„Jestli nám pomůže, nechci ho vidět ve vězení,“ pronesl Nicholas. „Sám víte, jak to tam chodí. Nemohl by to přežít.“

Watanabe nyní valil oči na oba. Lomcoval jím strach, jaký v životě nepoznal, a snažil se říci všechno najednou.

Jenže v tom okamžiku se otevřely dveře a dovnitř vstoupil lékař. „Co se to tady pro všechno na světě děje? Říkal jsem vám –“

„Tohle je oficiální záležitost,“ prohlásil Tanaka Gin a probodl lékaře svým vyhlášeným pohledem. „Odejděte, dokud vám neřeknu.“

„Takhle se mnou nemůžete jednat. Mám to tady na starosti.“

„Budete to mít, jakmile skončím.“ Tanaka Gin vytáhl z kapsy složený list papíru. „Jinak mám oprávnění převézt vašeho pacienta na ošetřovnu metropolitní věznice. Přejete si to snad, doktore?“

Lékař na Tanaku Gina chvíli hleděl, aby si před ošetřovatelkou zachoval tvář, a pak za sebou zavřel dveře.

Tanaka Gin se obrátil k Watanabemu právě včas, aby zahlédl Nicholase, jak se nad nemocným sklání. „Všechno bude v pořádku, Watanabe-san, to vám slibuji.“

A pak Tanaka Gin s velkým uspokojením zaslechl Watanabeho, jak slabým hláskem říká: „Jsem připraven, Linnear-san. Už mám v hlavě jasno. Povím vám všechno, co vím.“

Tanaka Gin spustil diktafon a ohlásil datum, čas, místo výslechu a přítomné svědky. Poté postavil diktafon na otočnou desku přímo před Watanabeho ústy a Watanabe oznámil, že toto doznání činí z vlastní vůle.

„Přiznáváte, že jste pořídil nelegální kopii dat TransRim CyberNetu firmy Sató International?“

„Ano.“

„A přiznáváte, že jste věděl, že řečená data jsou výsadním vlastnictvím firmy Sató International?“

„Ano.“

„Provedl jste tento trestný čin sám?“

„Ne. Spojil se se mnou muž jménem Nguyen Van Truc. Je to marketingový viceprezident vietnamské firmy Minh Telekom.“

„Počkat,“ vmísil se Nicholas. „To s vámi nejednal ten Američan, Cord McKnight?“

„Ne. Jak jsem vám říkal, byl to Van Truc.“

„Ovšem data jste předal McKnightovi,“ připomněl Nicholas.

„Pokud vím, sloužil jenom jako prostředník. Nastrčená figura, aby měl Van Truc čisté ruce.“ Watanabe položil hlavu na polštář. Vlasy měl lesklé potem.

„Přinesu vám trochu vody,“ nabídl se Nicholas. Potom oba sledovali, jak Watanabe s dětsky spokojeným výrazem cucá brčkem ledovou vodu.

„Povězte nám něco víc o tom Vietnamci,“ pobízel Tanaka Gin.

Watanabe přikývl. „Jak jsem říkal, Van Truc pracuje pro Minh Telekom. Jenže mně platil někdo úplně jiný. Nějaký průmyslník, co jsem o něm slyšel, že se jmenuje Kurtz.“

Tanaka Gin a Nicholas si vyměnili pohledy. „Rodney Kurtz?“ zajímal se Nicholas.

„Ano.“

„Jak jste se to mohl dovědět?“ ptal se Tanaka Gin. „Sám jste říkal, že tihle lidé jsou nesmírně opatrní. Van Truc používal McKnighta jako prostředníka.“

„Ano, to ano. Jenže, víte, Van Truc musel přijít s něčím dostatečně hodnotným, aby mě přesvědčil, abych ta data CyberNetu ukradl. Nakonec mi nabídl vlastní vývojovou laboratoř u Sterngold Associates. Trochu jsem po tom pátral a zjistil jsem, že Sterngold Associates je jedna z mnoha asijských firem, které patří Rodneymu Kurtzovi. A jak by mi mohl marketingový viceprezident nějaké vietnamské telekomunikační společnosti nabízet takové místo, kdyby to celé nefinancoval Kurtz?“

„Měl jste s tím vším přijít za mnou, než jste to udělal,“ podotkl Nicholas. „Byl bych vám pomohl a vy byste tu nemusel teď ležet, otrávený lidmi, co vás najali.“

Watanabe, kterého výslech zjevně unavil, zavřel oči. Ruce se mu třásly a to, co se objevovalo na monitorech, ošetřovatelku viditelně znepokojovalo.

„Možná bych to i udělal,“ připustil tenkým, ochraptělým hláskem, „protože všichni u Sató mluví o tom, jak jste laskavý a jak rozumíte lidem. Jenže vy jste tam přece nebyl, no ne?“

*

Nicholas s Tanakou Ginem seděli u okna v kissatenu, kavárničce kousek od nemocnice, a dívali se, jak ostatní lidé spěchají domů, aby si mohli sníst večeři a usednout k televizi. Ulice byla ucpaná osobními auty a autobusy a kolem se hrnuly davy chodců, až to vypadalo, že jedou na pohyblivém chodníku.

„Není vám něco?“ zajímal se Tanaka Gin. „Vypadáte skoro stejně špatně jako Watanabe.“

„Je mi dobře,“ odbyl ho Nicholas a upil kávy.

„To já říct nemohu.“ Tanaka Gin si protřel oči. „Než jsme se sešli v nemocnici, dověděl jsem se, že právníci dostali Tecua Akinagu ven.“

„Chcete říct, že žaloba byla stažena?“ Představa, že se nejmocnější a nejzarytější Okamiho nepřítel znovu ocitne na svobodě, byla nemyslitelná. „Vždyť už čekal na soud.“

„Akinagovi advokáti prohlásili, že v mé žalobě jsou nepřesnosti, a zřejmě měli pravdu.“ Tanaka Gin potřásl hlavou. „Tu žalobu někdo sabotoval, Linnear-san. Jak jsem vám říkal, varovali mne před korupcí na mém vlastním úřadě. A teď mám před sebou přímý důkaz.“

„Pozeptám se na to na místech, kam se nemůžete obrátit přímo.“

Tanaka Gin se formálně uklonil. „Děkuji, Linnear-san. Jsem vaším dlužníkem.“

Objednali si další kávu a znovu se zahleděli na deštěm zmáčenou ulici plnou aut. Kluzké chodníky zalévala světla neonů jako různobarevný lak.

„S Nguyenem Van Trucem bych si věru rád promluvil,“ pronesl Tanaka Gin, „jenže to vypadá, jako by se po něm země slehla. Od toho večírku na oslavu spuštění CyberNetu se neozval ani firmě, ani příbuzným, a pasovka mi sdělila, že se ani nepokusil opustit zemi. Kde by tak mohl být?“

Nicholas upíral oči na hustý provoz venku a mlčel.

„S Kurtzem jste měl pravdu,“ pravil po chvíli. „Sterngold Associates jsou na seznamu Denwa Partners.“

„Ale proč by chtěl Kurtz krást data projektu, do něhož právě sám investoval?“

„To je zajímavá otázka,“ připustil Nicholas. „Navíc to vrhá nové světlo na Kurtzovu vraždu.“

„Jak to?“

„Podívejte se na to takhle. Kurtz byl z obchodního hlediska až neuvěřitelně tajnůstkářský. Nikdy nedovolil, aby se s akciemi nějaké jeho společnosti dalo veřejně obchodovat, i když z historek zveřejněných ve Sternu, Time, Forbesu a dalších časopisech vyplývá, že jeho účetní, právníci i společníci ho k tomu nutili, protože by tím na mezinárodních trzích okamžitě vydělal spoustu peněz. Byl to tak trochu génius. Lidi by se mohli přetrhnout, aby si koupili kousek Kurtzovy říše.“

„Jistě. A co z toho?“

„To, že všechen majetek patří jemu osobně,“ odvětil Nicholas. „Pokud zemře, zdědí všechno jeho žena. A pokud zemře i ona…“

„Žádné děti neměli.“

„Ne.“ Nicholas dopil zbytek kávy. „Kurtzovi se CyberNet zalíbí natolik, že si koupí podíl v Denwa Partners. Za čtrnáct dní je zavražděn a dalšího dne přejede jeho ženu neznámé auto. Je to obrovská náhoda, nebo to spolu nějak souvisí?“

„Pokud jde o vraždu, na náhody nevěřím. Počítám, že bych si měl zjistit, komu ten majetek připadne teď, když jsou oba hlavní dědicové mrtví.“

Tanaka Gin hodil na stůl několik bankovek. „Linnear-san, když se vrátím k tomu, co se dělo včera večer v domě Kurtzových – vím, že vaše Tau-tau vám nějak umožnilo vycítit přítomnost vraha. Máte nějakou lepší představu o tom, kdo by to mohl být? Ten váš pocit, že se díváte do zrcadla a vidíte sám sebe, musím ovšem odmítnout. Vy jste Kurtze nezabil.“

„Ne, to jistě ne. Jenom –“

Svět se převrátil vzhůru nohama a pomalu klouzal do vln oceánu skrápěného deštěm. Červená a modrá se slily do fialových sloupců, které vyrůstaly z podlahy kissatenu jako les lízátek. Slyšel svůj vlastní zrychlený tep, který mu duněl v uších. Pohlédl pod sebe a zjistil, že se propadá podlahou a prochází pevnými předměty, jako by byly z éteru.

Zazněl strašlivý rachot, bzučení deseti milionů včel jako v obrovském úle, až sebou škubl, ale padal stále dál a dál…

„Linear-san! Linnear-san!“

Někdo křičel, jak se snažil přehlušit hukot včel. Ticho, prosím!

„Linnear-san!“

Pohlédl do obličeje Tanaky Gina, který ho zvedal z podlahy.

Nicholas si přiložil ruku na tepající spánky. Fialové sloupce zmizely a podlaha vypadala dostatečně pevně. V hlavě mu stále ještě zněly ozvěny bzukotu včel. „Co se stalo?“

„To mi povězte vy,“ pravil Tanaka Gin. „Najednou jste celý zesinal a spadl jste ze židle.“

Nicholas si vzpomněl na konec svého oběda s Honniko. Ty zatracené včely v hlavě, které usilovaly o jeho pozornost.

„Pojďme odtud,“ navrhl.

Venku na ulici potemnělé deštěm bylo o něco klidněji. Nekonečně proudící dav a známé pípání semaforů pro slepce ho zorientovaly v čase a prostoru a vrátily ho zpátky do skutečnosti.

„Linnear-san?“

„Uklouzl jsem.“

„Uklouzl jste? Viděl jsem vás v transu Tau-tau v Kurtzově domě, a to nebylo žádné uklouznutí.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Nicholas ponuře. „Mám spíš obavu, jestli jsem nesklouzl z jedné reality do druhé.“

*****

Škeble Leonforte měl jednu z těch superrychlých úzkých lodí dlouhých dvanáct metrů, kterým se říkalo Cigarette a na Floridě byly v nesmírné oblibě. Trup měla natřený barvou nočního oceánu. Na denním světle to nevypadalo nijak zvlášť hezky, ale v noci byla v podstatě neviditelná. A o to samozřejmě šlo. Cigaretty byly čluny určené především pro pašeráky.

Caesareho loď patřila ve své třídě k těm nejrychlejším. Sotva vyrazili z přístavu ve West Palm Beach, naskočila Vesper husí kůže a musela se chytit zábradlí. Hluk jí trhal uši, jako kdyby seděla uvnitř motoru tryskáče. Svírala zábradlíčko a vzpomínala na doby, kdy jako malá jezdila na kolečkových bruslích. Tenkrát jí to také bralo dech. Natáhla krk a všimla si, že příď lodi klouže nad vodou a od hladkých boků odletují spršky pěny tvrdé jako kroupy.

„Nechceš si vzít svetr, zlato? Myslím, že jich dole pár mám, „snažil se Škeble přeřvat hukot větru a silných motorů.

Vesper, jejíž tělo se chvělo stejně jako loď, jen zavrtěla hlavou. „Jak rychle plujeme?“

„Rychlejc, než co jinýho,“ odpověděl Škeble, „a to včetně těch čmuchalů z Pobřežní stráže.“

Bylo krátce po sedmé a Caesare jí připadal stále nějak rozrušený. Přecházel po pokoji a sledoval telefon. Když konečně zazvonil, málem se přerazil, jak se po něm vrhl. Zpočátku se tvářil zklamaně, jako by mu zavolal někdo jiný, než čekal. Když zavěsil, nařídil jí, aby se oblékla. „Mám moc energie na to, abych trčel v domě,“ prohlásil. Byl neklidný a rozjařený zároveň a Vesper uvažovala, co se asi stalo.

Zatímco lezla z postele, přemítala o tom, jak asi Croaker vychází s Wadem Forrestem, vedoucím jednotky protikartelové brigády, která se zabývala Caesarem Leonfortem. Nebyla to hloupost, zatáhnout do věci právě Croakera? Jistě, byl chytrý a jen tak se nedal, jenže Vesper dobře znala Forrestovu ctižádostivost a nepochybovala o tom, že pokud Croaker udělá jedinou chybu, hodí ho Forrest bez rozmýšlení přes palubu. Taková představa se jí nijak nezamlouvala. Začala ho mít docela ráda. V jeho společnosti si připadala, jako by chodila s nějakým filmovým drsňákem v podání Roberta Mitchuma. A na Mitchuma si vždycky potrpěla.

„Zejtra možná přijede jeden můj známej,“ pronesl Škeble, zatímco vedl člun podél zakřivené linie měsíčního světla na hladině. „Zajímavej týpek. Počítám, že se ti bude líbit. Zůstane s náma asi pár dní. Přiveze i svou holku, ta taky není zlá.“ Na chvíli se odmlčel. „Akorát jí věčně není dobře, takže ji asi moc často neuvidíš.“

„Znamená to, že nepojedeme do South Beach?“ Vesper si odhodila z tváře pramínky vlasů. „Slíbils mi to.“

„V pohodě, South Beach bude. Můj kámoš Paulie dorazí až někdy vodpoledne. Zajdeme si na oběd, co říkáš? Beztak už mám toho Il Palazzo plný zuby.“

Asi pět kilometrů od břehu znenadání vypnul motory a loď se pohupovala na vlnách.

„Koukni na ten západ slunce,“ ukazoval na zelené a oranžové plameny nad obzorem. „Když to jeden vidí, je rád, že je naživu, co?“

Zde, daleko od hejn mořských ptáků a lodních cest, panovalo až nadpřirozené ticho. Soukromé jachty stály na kotvách a nad vodou se neslo jen vzdálené hučení letadla. O pořádný kus dál se rozsvítila světla Palm Beach jako flitry a na vlnách se odráželo zapadající slunce.

„Máš hlad?“

„Ani ne.“ Všimla si velké chladicí krabice postavené u kormidla.

„Jo a víš, co jsem dneska udělal?“ prohodil konverzačním tónem. „Proklepnul jsem si tě. A víš, co jsem zjistil?“ Blížil se k ní a Vesper měla tolik rozumu, aby zůstala stát na místě. Nebylo to nijak lehké, když viděla jeho dožraný výraz. „Zjistil jsem, žes dělala pro federální vládu.“ Byl už skoro u ní. „A nejen to, dělalas pro takovou zapadlou agenturu, co se jí říkalo Zrcadlo.“ Cítila jeho podivný, ostrý zvířecí pach, jímž děsil druhé. „Navíc jsi dělala pro mýho otce Johna.“

„To je všechno pravda,“ odtušila Vesper klidně.

Zafrkal. „To já vím, ženská. Akorát nevím, co tady pohledáváš.“ Zamával rukama. „Totiž, vona je to trošku podezřelá náhoda, když se vobjevíš v Il Palazzo zrovna ve chvíli, kdy tam přijdu já.“

Vesper procházela minovým polem, aniž by věděla, jak jsou miny rozložené. Jenže tak už to ve společnosti Caesareho Leonforteho chodilo. Ne snad, že by jí to příliš vadilo. Zdálo se jí, že riziko jí bylo denním chlebem po celý život. A téhle filozofie se držela, ať se na to dívá kdo chce jak chce.

Na riziku ji přitahovalo především to, že člověka odtrhuje od sebe samotného. Stejně jako herectví je přesným opakem ponoření se do sebe, což nebyla nikdy Vespeřina silná stránka. Jestliže jsou někým jiným, nemají herci čas být sami sebou, a s rizikem je to to samé. V těch nejriskantnějších situacích bylo třeba, abyste byli tím, čím vás chtěl váš protějšek mít. Ovšem jen do jisté míry. Potom jste museli situaci zvrátit ve svůj prospěch, abyste z něj dostali to, o co vám šlo v první řadě.

Vespeřiny styky s Caesarem byly stále v té první, nejnebezpečnější fázi. Pokud by totiž zjistil, s jakým úmyslem za ním přišla, žádné další fáze by už nenásledovaly. Všechno by bylo ztraceno.

Na základě teorie, že nejlepší obranou je útok, se k němu Vesper přitiskla a objala ho pažemi. Mocně ho políbila na rty a odtáhla hlavu, aby mu viděla do očí, načež se usmála. „Myslíš, že jsem tě nějakými čárami přiměla, abys přišel a odvedl si mě?“

„To samozřejmě ne, ale –“

„Ale já skutečně doufala, že na tebe narazím.“

Přivřel oči. „Jo? A pročpak?“

„Protože teď, když Pentagon vyšetřuje kšefty tvýho otce s DARPA, potřebuju nějaký bezpečný místo, kde bych se mohla schovat.“ Mluvila o agentuře pro výzkum pokročilých obranných projektů Pentagonu. DARPA byla natolik tajná, že se financovala z tajného rozpočtu, což znamenalo, že Kongres o jejím financování nic nevěděl a nemusel pro ni tudíž schvalovat dotace. „Tvůj otec si bral ze skladišť experimentálních zbraní DARPA, co ho napadlo. Když to prasklo, spousta lidí v Pentagonu se pořádně nakrkla, protože ti generálové pak byli za pitomce a navíc to nabouralo celý výzkumný program.“

„Dobře, ale co to má co dělat s tebou?“

„Musela jsem natrvalo vypadnout z Washingtonu, než by při tom pátrání došli až ke mně.“

Teď se zatvářil skutečně podezíravě. „Jo, ale proč? S tím vykrádáním DARPA jsi přece neměla nic společnýho.“

Jako vždycky v životě, i tady bylo něco za něco. Sice ho naštvala a vzbudila v něm podezření, ale on jí zato poskytl důležitý kousek skládačky, kterou se snažila dát dohromady. Nyní jí v podstatě potvrdil, že byl namočený do plánu svého otce, jak sebrat DARPA ty nejlepší nápady.

„To ne, ale pracovala jsem pro tvýho otce.“

„Na čem?“

„Na drogách.“

Tahle odpověď Caesareho šokovala natolik, že chvíli nebyl mocen slova. Pak se rozesmál. Chechtal se, až se za břicho popadal a slzy mu tekly po tvářích. „Ty?“ vydechl. „Krásná, inteligentní ženská jako ty, že by se namočila do špinavejch kšeftů s drogama? Děláš si srandu.“

„Nedělám.“

Caesare rychle vystřízlivěl. „Sakra, nepokoušej se mi tu nic nabulíkovat, nebo tě stáhnu z kůže zaživa.“ Když mluvil takhle, dokázal jeho hlas přehlušit všechno.

„Žádný bulíkování. Byla jsem sekretářka tvýho otce, teda oficiálně. Ve skutečnosti jsem pro něj v Zrcadle organizovala jeho drogový kanály.“

„Jak to, že jsem o tobě v životě neslyšel?“

„Protože jsem měla na starosti asijský záležitosti. A navíc, Johnny měl víc tajností než stará panna.“

„Jo, to mi povídej.“ Caesare se poněkud uklidnil. „Ten hajzl nikdá nikomu neřek‘ víc, než sám uznal za vhodný. Vždycky byl takovej. Nikomu nevěřil – ani svejm dětem.“ Znovu zafrkal. „Co to vlastně povídám, hergot – svejm vlastním dětem nevěřil zvlášť. Johnny Leonforte si nepustil k tělu nikoho, absolutně nikoho.“ Pronesl to s jistým nadutým obdivem, ale Vesper z jeho slov přece jen vycítila, že tohle vědomí ho trápí jako nezahojená jizva.

Posadil se na záď člunu a podíval se na ni. „Nemluvil o tobě, protože s tebou chrápal?“

Vesper chvíli váhala, jak zareagovat. Chápala, že kdyby odpověděla kladně, začal by Caesare žárlit. Otázka zněla, zda by to pro ni nebylo lepší.

„No, aspoň se o to snažil,“ odpověděla tak, jak jí radil instinkt. „Pořád a pořád.“

Caesare se na ni zasněně zadíval. Nikdy nepotkal žádnou ženu, která by se jí jen vzdáleně podobala, a byl jí bezvýhradně okouzlen. Ke svému údivu zjistil, že to, jak se mu postavila, obdivuje skoro stejně jako její vášnivost při milování. Vždycky potřeboval co nejsilnější podněty a ona pro něj byla v tomto smyslu darem seslaným z nebes. U ní bylo všechno silné – vášeň, smysl pro humor, inteligence i zlost. Místo, aby se tím jako většina mužů nechal zastrašit, to všechno vychutnával, jak mohl. Poté, co celý život pohrdal ženami jako druhořadými bytostmi, jejichž místo bylo přinejlepším na pozadí jeho bohatého života, narazil konečně na spřízněnou duši, která se silou své nespoutané osobnosti protlačila do popředí, kde do té doby stál jen on sám.

Nebylo divu, že toto zjištění trochu rozbouřilo jeho mysl. Dosud nepoznané myšlenky v něm vířily jako mocné spodní proudy, slévaly se dohromady, mrazily ho i rozpalovaly zároveň a odnášely na místa, o nichž neměl dosud ani tušení.

Potřásl hlavou. „Teda, takovou ženskou jsem ještě neviděl. Víš, že máš docela slušný cojónes?“

Společně se zasmáli a Vesper pochopila, že se rozhodla správně. Cítila, jak se jeho vnitřní bariéry začínají bortit. Dostala se tak o další kousek dál.

Stmívalo se a řada světel na břehu zářila do tmy. Východní polovina oblohy už byla zcela černá.

„Víš, ještě jsem nepotkal ženskou, kterou by můj táta chtěl a nedostal ji.“

„To muselo bejt pro tvou matku dost zlý.“

„Jo, moje matka.“ Caesare se pokřižoval. „Ať odpočívá v pokoji. To se jí musí nechat, že to vydržela. Milovala otce až do smrti a tou láskou nemohlo otřást vůbec nic. Jenže on s náma vůbec nebyl, víš?“ Zadíval se na vlny. „I když někdy si myslím, že se určitě aspoň snažil.“ Opřel si lokty o kolena a pohlédl na palubu. „Proč vůbec musel mámu takhle ranit, když od ní zdrhnul? Totiž, my kluci jsme furt někde lítali, takže jsme ani neměli čas, aby se nám po něm stejskalo. Aspoň teda já.“ Ovšem něco v hloubi jeho očí Vesper napovědělo, že lže – nejen jí, ale dost možná i sám sobě.

Caesare zavrtěl hlavou. „Copak někdy dělala něco jinýho, než že ho milovala, byl to pro ni jedinej mužskej na světě! A najednou si zmizí. Jistě, měl práci, víš, ona to taky věděla, totiž musela to vědět, jasný? Byl to jenom kšeft, ale jí se po něm muselo hrozně stejskat a to ji zabíjelo, ta láska k němu ji úplně rozežírala. Já jsem si to aspoň říkal, když jsem byl ještě mladej a blbej a lítal jsem po Ozone Parku.“

Podíval se na ni. „A víš, na vodpověď bych asi nikdá nepřišel, kdybych tenkrát neměl odvízt svou ségru do toho kláštera v Astorii, co se do něj zbláznila.“ Při řeči si proplétal prsty na rukou. „Jo, moje sestra Jaqui, ta byla divná. Ježíšikriste, do tý jsem nikdá neviděl! No a vona snila o tom, že bude jeptiškou, proto taky pořád běhala do toho kláštera Blahoslavenýho srdce Panny Marie. Já jsem tam byl akorát jednou, ale to jméno jsem si zapamatoval.“

Povzdechl si. „No prostě, vezl jsem tam Jaqui a kecali jsme. Chuděra, pořád se mnou chtěla mluvit, jenomže já jsem ji asi vůbec neposlouchal. Chci říct, byla to přece moje ségra, prokristapána, tak co by mi asi mohla říct, když pořád žvanila vo věcech, co jsem vo nich nic nevěděl? Jenom tentokrát ne. Ptal jsem se jí na všechno, co mi vrtalo hlavou. ‚Kdy se vrátí táta?‘ povídám. ‚Máma už je celá hotová z toho, jak na něj furt čeká.‘ A vona nato, ‚Copak’s to ještě nepochopil? Ten už se nevrátí nikdy.‘“

Caesare rozevřel dlaně. „Samozřejmě mě to tenkrát nasralo a seřval jsem ji jako malou. Chci říct, sakra, kecala blbosti jako vždycky, není divu, že jsem ji nikdá neposlouchal. Jasně, táta se přece musel vrátit. Byli jsme přece jeho rodina, no ne?“

Zadíval se na své nohy. „Jenže víš, divná věc, vona měla pravdu. Táta se nevrátil.“

Caesare najednou zvedl hlavu a zachechtal se. Byla to úplně nečekaná změna. „Z Jaqui mohlo fakt něco bejt. Trochu mi ji připomínáš, protože měla hodně tady.“ Významně si poklepal ukazováčkem na spánek. „Víš, vona tátovi nikdy neřekla táta, taťka, ani otec. Podle ní byl otec beztak akorát pro kněze. Počítám, že ho nenáviděla, nebo ho snad litovala, protože si připadala vopuštěná.“

„A co ty?“ zeptala se Vesper. „Totiž, bylo by to jenom přirozený.“

„Kdo, já? Ne, já měl plný ruce práce, abych se nechal vod tý krysy strejdy Alphonse zasvětit do kšeftu.“ Zase uslyšela v jeho hlase ten temný podtón. Opět propadal nevysvětlitelné melancholii a Vesper měla pocit, jako by visela na jednom konci citového joja. „Víš, já jsem vždycky tátu bránil. Ne jako Jaqui. Jo, moje ségra měla hubu dobře proříznutou. A neměla žádnou úctu k rodině.“ Pomalu si promnul ruce, jako by si je potřeboval zahřát, a zadíval se na moře.

„Co se stalo s Jaqui?“ Vesper mu položila dlaně na záda a začala ho masírovat. Přitom se pomalu odtrhávala od fyzického světa, jak ji to naučil Okami, a dokonce i tlukot jejího srdce se vzdaloval jakousi dlouhou, zářivou chodbou, až se obklopila jedinečným tichem myšlenek. Pleskání křídel neviditelných ptáků pronikalo všemi bariérami mezi lidmi a nořilo se do Caesareho duše. Když se na něj takto napojila, snažila se ho ze všech sil přimět, aby mluvil dál. První přiznání je vždycky nejtěžší, další už následují sama. Škeble se začínala otvírat.

„Víš, to je právě ten průser.“ Zhluboka se nadechl a máchl rukou. „Když jí bylo dvacet, umřela při bouračce. Rok potom, co vstoupila do kláštera.“ Dál upíral zachmuřené oči na moře. „Akorát dvacet jí bylo, ježíšikriste.“ Obrátil se k ní. „Víš, zvláštní je, že teďka mi chybí. Když byla naživu a v klášteře, ani jsem po ní nevzdech. Vlastně jsem na ni ani moc nemyslel, až na to, když jsem byl naštvanej, že nemá úctu k tátovi. Ale teď na ni myslím v jednom kuse. Divný, co?“

„Ani ne. Spíš myslím, že je to dobře. Je správný, že ji teď dokážeš ocenit. Nezdá se ti, že by měla radost?“

„Já nevím.“ Caesare vypadal nesmírně smutně. „Vzpomínám, jak jsem na ni řval v tom autě cestou do kláštera, víš? Fakt je, že jsem jenom neřval – taky jsem ji praštil. Pořádně, víš. Ublížil jsem jí, zvenku i zevnitř. Já to vím. Cejtím to“ – sevřel jednu ruku v pěst a udeřil se do prsou – „tady.“

„Jenže teď lituješ, žes to udělal.“

„No jasně. Kristova noho, tehdá jsem byl taková zrůda, jak jsem se snažil bejt jako táta, protože ten byl pryč a já musel bejt hlava rodiny, nikdo jinej to dělat nemoh. Totiž, můj brácha Mick, z toho nic nebylo, vždycky myslel kolenem.“

Mick Leonforte, pomyslela si Vesper. Jakou úlohu v té rodině asi hrál – tehdy a teď? Právě se ho chystala přivést k tomuto tématu, když Caesare znenadání vstal, zamířil ke kormidlu a rozsvítil zelená obrysová světla. Ten nečekaný projev tělesné energie zpřetrhal její jemná duševní pouta a spojení bylo přerušeno.

„Vidíš tamhleto?“ Vzal si dalekohled a zadíval se jím do temnoty nad mořem. Vesper přešla k místu, kde stál. Spatřila jenom dvojici rudých jiskérek. „Co to je, obrysový světla?“

Caesare se zašklebil. „Chytrá holka. Jo, máme se tu potkat s jednou lodí.“

„To mi lichotí, žes mě vzal s sebou.“

„Nemělo by,“ odtušil. „Tohle je ideální místo, kde vyhodit mrtvolu. Žraloci se už postarají, aby nic nezbylo.“

Vesper se sevřelo srdce. „To chceš se mnou udělat?“

„Ze začátku jsem to chtěl.“ Caesare odtrhl oči od dalekohledu. „Jenže teď mám lepší nápad. Všechno závisí na tom, jestli tý tvý historce věřím nebo ne.“

Bylo jí jasné, že se dostala do pořádně nepříjemné situace. Postavila se na zábradlí a rozpřáhla ruce, aby udržela rovnováhu. „Tak mě shoď dolů. Jak jsi říkal, za pár minut bude po všem.“

Červená světla se přibližovala a ozval se i slabý hukot motorů.

„Ne. Radši tě nechám, abys o tom trošku zapřemejšlela.“

„Proč bys měl čekat, Caesare? Udělej to hned. Můžeš žít dál po svým a zapomenout na mě.“

Dlouho se na ni díval. Uslyšela, jak motory utichly a neznámá loď tiše klouže k nim. Ozývalo se jen tiché šplouchání vln.

„Jsem zvědavej,“ pronesl nakonec. „Chci se dovědět, jestli mi věšíš bulíky na nos.“

„Vážně?“

Caesare napřáhl ruku, ale nedotkl se jí. „Navíc na tebe nechci zapomenout.“ Teď už věděla, co tím doopravdy myslí, i když on sám to možná úplně nechápal. Nechci zapomenout na Jaqui.

„Ublížil jsi mi. Nejsem žádná z těch tvejch čubek. Myslíš, že se tu na mě můžeš jen tak vytahovat, říkat, jak mě hodíš do vody, a koukat se, jak se z toho podělám strachy?“ Dávala si záležet na tom, aby se její hlas vytrvale zvyšoval. „Myslíš, že to je nějaká sranda, nebo co?“

„Podívej se na to mejma očima. Co když tě na mě nasadili?“

„Pořád jsi stejná stvůra, jako když jsi praštil vlastní sestru!“ zařvala.

„No tak, zlato. Nech ty blbosti.“

„Tobě se líbí, když mi můžeš srát na hlavu, ty sadisto.“

„Ježíšikriste, nemluv sprostě.“

„Proč bych sakra neměla?“ Samozřejmě dobře věděla proč. Dala by krk za to, že Jaqui sprostě nikdy nemluvila. „Ty tak mluvíš. A mimochodem, nahnal jsi mi pořádnou hrůzu. Jak si hergot myslíš, že mi je?“

„No, teda…“ Pokrčil rameny, přistoupil k ní a objal ji. Vesper ho nechala, aby ji sundal ze zábradlí a přitiskl k sobě. Políbil ji na obě tváře, na víčka i na čelo. Velmi něžně, velmi formálně. Pak jí přitiskl rty na ústa a jejich jazyky se nakrátko setkaly.

Nočním vzduchem se ozvalo tiché volání a Caesare ji pustil. „A teď do práce,“ zašeptal. Něžně ji pohladil po tváři a zvolání opětoval.

Přikývla. „Půjdu dolů.“

Sotva se však otočila, chytil ji za ruku a přitáhl zpátky. „Ne, zůstaň tady.“ Několika zručnými pohyby uvázal lana, která k němu dolétla z druhé lodi. „Říkalas, že v tomhle kšeftě jedeš taky.“

„Jela jsem,“ zašeptala zuřivě, zatímco na palubu šplhal z člunu jakýsi hubený muž.

„Tak fajn.“ Obrátil se zpátky k ní. „Aspoň mi povíš, co si o tomhle parchantovi myslíš.“

Vesper uviděla před přídí na levoboku kutr Pobřežní stráže. Nesvítila mu světla, což bylo velmi neobvyklé. Ve tmě si prohlédla jeho označení: COM 1176. Hubeňour měl na sobě běžnou uniformu poručíka Pobřežní stráže.

V ruce držel modrobílou nylonovou sportovní tašku.

„Caesare,“ pozdravil a usmál se. Ukázal přitom řadu zlatých zubů. Měl neklidná, blízko u sebe posazená očka drobného hlodavce, a v pravém rameni mu škubalo, jako by ho do podpaží tlačila pažba pušky.

„Milo.“ Caesare zvedl ruku. „Tohle je Vesper. Zkontroluje dodávku. Souhlasíš?“

Milo pokrčil rameny. „Mně je u prdele, kdybys chtěl, aby to vochutnal třeba sám papež. Já na to kašlu.“

Rozepnul tašku a vytáhl průhledný igelitový sáček naplněný bílým práškem. Vesper si ho vzala a Caesare jí podal nůž. Rozřízla sáček do kříže, nabrala si na špičku nože trochu prášku a ochutnala. Pak otočila hlavu a odplivla si přes bok lodi. Podívala se Caesaremu do očí a přikývla.

„Přines sem to svinstvo,“ nařídil Caesare.

Předání zabralo asi sedm minut. Caesare si mezitím přinesl kufřík, o němž Vesper předpokládala, že obsahuje peníze za kokain. Otočila se k Milovi zády a pošeptala Caesaremu: „Ještě mu neplať. Nech to na mně.“

„To je všechno?“ zeptala se Vesper, když Milo odpočítával poslední ze sto padesáti sáčků.

„Jasně. Teď si vezmu prachy.“

„Ještě moment.“ Vesper přistoupila k dodávce, poklekla a zevnitř hromádky vybrala nazdařbůh dva balíčky.

„Co to vyvádí?“ Zeptal se Milo trochu polekaně. „Jsme přece dohodnutý.“

„Kontroluju zásilku,“ odpověděla Vesper a rozřízla sáčky.

„To už jsi udělala.“ Milo se podíval na Caesareho. „Vždyť to už prohlídla.“ Pohrdavě se ušklíbl. „Tak ty ‚seš teď pod pantoflem, Škeble?“

„Drž sakra hubu,“ umlčel ho Caesare.

Milo se podíval na automatickou pistoli MAC-10 v Caesareho ruce. „Ježíšikriste,“ vykřikl, „klídek, prosím tě! Nemyslel jsem nic zlýho.“

Vesper se napřímila. Dávala pozor, aby nebránila Caesaremu ve střelbě. „Ten pytlík nalevo je v pořádku. Ten napravo je smíchanej s něčím dost ošklivým – je tam arzenik.“

Caesare zvedl pistoli a podíval se na Mila. „Co ty na to?“

Milo zastrčil malíček do otevřeného sáčku a olízl ho. Přikývl a tvář se mu zrůznila údivem. „Ať mě vezme čert, jestli nemá pravdu, šéfe.“

Caesare se znenadání vrhl kupředu a zarazil ústí hlavně Milovi přímo pod bradu. „Teď okamžitě chci vědět, ty prolhanej šmejde, jestli se mě snažíš podfouknout, protože jestli jo a ty to teď zapřeš, budeš příště zpívat v dívčím sboru.“ Z očí mu zářilo šílenství jako vzteklému zvířeti. Čišela z něho zášť, kterou nedokázal úplně ovládnout. „Odpověz mi, ty zasranej parchante!“

„Kristepane, nemusíš zabíjet posla, když se ti nelíběj‘ zprávy. Dyk já ti to nedodávám, proboha. Navíc víš, že já se v drogách nevyznám. Toho tvýho svinstva jsem se ani nedotk‘ a zabiju každýho, kdo tvrdí, že jo.“ Milo byl polomrtvý strachy. „Tohle je poprvý, co vo něčem takovým slyším, fakt!“

Caesare se narovnal, zhluboka se nadechl a podíval se na Vesper. Přikývla na znamení, že Milovi věří.

Zdálo se, že takový závěr Caesareho trochu zklamal. Chtěl si svou zlost okamžitě vybít a Vesper cítila, jaké má cukání vyřídit si to s Milem na místě.

„Dobře,“ pravil Caesare po chvíli. Pustil Mila, který byl celý zpocený a sotva se držel na nohou. Bylo mu jasné, že jeho život visel na vlásku.

„Někdo se mě snaží přechcat, Milo.“ Caesare pistoli nepustil, ale aspoň s ní na nikoho nemířil. „Mimochodem, zejtra v noci má bejt další dodávka, že jo?“

Milo otupěle přikývl.

„Tak to vyřídíme zejtra.“

Milo si konečně vydechl. „Mezitím tohle svinstvo hodím do moře. Ať se z toho žraloci poserou.“

„Drž sakra hubu!“ vyštěkl Caesare. „Kdo po tobě chce, abys myslel?“ Ukázal na pytlík s drogou ředěnou arzénem. „Zabal to a zejtra večer to vezmi s sebou. Pojedu taky.“

„Ale vy, šéfe, nikdy –“

„Padej vocaď!“ zařval na něj Caesare a Milo si pospíšil přes palubu.

Když konečně osaměli, obrátila se Vesper k Caesaremu a v očích se jí blýskalo. „Tohle’s na mě nahrál. Byla to zkouška.“

Pokrčil rameny. „No jo, ale divíš se mi? Když mi najednou spadne do klína ženská, co je nějak moc skvělá, než aby to byla pravda, tak mi to začne vrtat hlavou. Vadí ti to?“

„Ne.“

„Dobře. Stejně to vypadá, žes mi prokázala službu, když jsi našla to svinstvo s arzénem.“ Otevřel krabici plnou jídla a vychlazeného šampaňského. „Pojďme se najíst. Mám hlad jako vlk.“

*****

Růžovozelená neonová záře Tokia připomínala jádro obrovského reaktoru, ale zde, pod moderní betonovou slupkou Karasumori Džindža, ozařovalo okolí šintoistického chrámu měkké světlo luceren z devatenáctého století. Úzké uličky Džindži připomínaly i přes mohutnou budovu nového Šinbaši atmosféru předválečného Tokia, ještě nedotčeného hospodářským zázrakem.

„Japonsko teď nemá žádného politického vůdce,“ prohlásil Mikio Okami. „Pluje bez kormidelníka na bouřlivém moři hospodářské krize. A příroda se hrozí prázdna, včetně tohoto.“

„Vždyť jste mi říkal, že na funkci ministerského předsedy nejsou žádní závažní kandidáti,“ namítl Nicholas.

„To bylo tehdy,“ odtušil Okami a přešel zpod lucerny do přítmí. „Dnes odpoledne navrhla koalice jako jakýsi kompromis člověka jménem Kansai Micui.“

„Toho neznám.“

„Není divu. Zná ho jen málokdo, kdo se přímo neangažuje v politice. Ale je to nebezpečný člověk. Tvrdí, že znásilnění v Nankingu je obyčejný výmysl.“ Okami hovořil o jednom z nejznámějších a nejbestiálnějších japonských válečných zločinů. Roku 1937 japonští vojáci zmasakrovali stovky tisíc čínských civilistů. Znásilnili přes dvacet tisíc žen a zapálili město. O jedenáct let později odsoudil tribunál pro válečné zločiny velitele japonských jednotek v Nankingu k smrti.

„Kansai Micui je prostě dekonstrukcionista,“ pokračoval Okami. „Chce přepsat historii k obrazu svému. Proto také dnešnímu ministerskému předsedovi vyhrožoval, když se snažil konečně zacelit rány způsobené válkou v Tichomoří. Prohlašuje, že na invazi na asijskou pevninu bychom měli vzpomínat jako na osvobozovací misi, a měli bychom si jí cenit. Popírá, že Japonsko mělo kdy v úmyslu rozšiřovat svá území, a trvá na tom, že jsme jen osvobozovali asijské národy ze západního otroctví.“

Okami se zastavil v dalším kruhu světla z lucerny. „Také skoro nikdo neví, že Micuiho podporuje Tecuo Akinaga. Jenže na tom nemusí tolik záležet. Akinaga teď bude hnít ve vězení.“

Nicholasovi se zablesklo v očích. „Dneska odpoledne jsem se dověděl, že za pár dní bude náš přítel Akinaga na svobodě. Jeho právníci ho z toho vysekali kvůli technickým záležitostem.“

„Akinaga půjde na svobodu?“

„Nejspíš má v hrsti někoho z prokuratury. Zrovna teď spolupracuji s prokurátorem Tanakou Ginem. Je to dobrý chlap, vytrvalý vyšetřovatel, oddaný své práci. Akinagův případ byl jeho. Domnívá se, že někdo z úřadu jeho žalobu sabotoval. Možná byste to mohl trochu prozkoumat.“

Okami se zašklebil. „Bude mi potěšením.“

Narazili na místního hudebníka, který zvedl svůj samisen a spustil jakousi chytlavou melodii. Kráčeli dál a hledali místo, kde by si mohli promluvit, jenže hudba je pronásledovala jako chomáče dýmu vznášející se mezi lampami.

„Jak nebezpečný je ten Micui?“ zeptal se Nicholas.

„To se ještě ukáže. Největší hrozbou je bezpochyby Akinaga sám. Chci se přesvědčit, jestli má dost síly na to, aby Micuiho protlačil do čela vlády.“

„To už pak může být příliš pozdě.“

„Ani ne.“ Okami pokračoval v chůzi. „Nejvíc záleží na Akinagovi. Bez něho splyne Micui s průměrem a bude z něj další slabý ministerský předseda, který nedokáže nic. Zatím si myslím, že se nám vyplatí počkat, až Akinaga vyloží karty.“

„Když už mluvíme o hrozbách, vzpomněl jsem si na něco, co se mi dnes odpoledne přihodilo hned dvakrát.“ Nicholas vylíčil podivné a znepokojivé zážitky s Tau-tau, které ho zastihly ve společnosti Honniko a Tanaky Gina, aniž by je sám vědomě vyvolal.

„Nevěděl jsem, že by se Akšara mohla takhle projevovat,“ mínil Okami ustaraným hlasem.

„Jenže to bylo něco úplně jiného, než Akšara.“ Nicholas Okamimu nepověděl o svém podivném pocitu, jako by potkal svého dvojníka, který zažil v Kurtzově domě. Nehodlal o tom mluvit, dokud si to pořádně neutřídí v hlavě. Šlo o tak hluboce osobní záležitost, že se s ní nemohl zatím nikomu svěřit – dokonce ani Okamimu.

„Jaké to bylo?“

„Nevím. Jako by se roztekla obloha a mluvilo na mne deset milionů lidí najednou.“ Zavrtěl hlavou. „Já vím. Zní to šíleně.“

„Vůbec ne. Navíc mám pocit, že bychom se měli znovu pokusit vyléčit ty vaše rány.“ Okami napřáhl ruku. „Jste připraven?“

Nicholas přikývl, i když po znepokojivých zkušenostech v posledních dnech se na takové pokusy díval s jistými obavami. Nehybně stál a naslouchal městským zvukům kolem, které nejprve zněly nepřirozeně hlasitě, ale postupně se jakoby rozplývaly: skutečnost mizela otvorem ve vesmírné klenbě.

„Správně,“ souhlasil Mikio Okami. „Vstřebávejte do sebe noc.“

Sledoval Nicholase, jak se zakloněnou hlavou hledí do prázdna Akšary. Vysoko nad ním se leskla světla Tokia jako neonová kupole, která se s každým úderem srdce vzdalovala a mizela ve tmě.

„Vejděte hluboko do Akšary,“ radil Okami. „Co nejdál, dokud neuvidíte tmavé skvrny v prázdnu. To je Kšira.“

Kšira byla cestou temnot, odvrácenou stranou Tau-tau, o níž se nikdy nemluvilo, neboť ti, kdo se odvážili ji zvolit, ztratili život nebo přinejmenším rozum. Tak dopadl i Kansacu, Nicholasův sensei Tau-tau, který důmyslně umístil do Nicholasovy mysli částečky Kširy jako časované bomby.

Nicholas se dověděl, že Okami má korjóku, Osvětlující sílu. Dávní mudrci, kteří před staletími praktikovali Tau-tau, tvrdili, že korjóku je jediná cesta k Šukenu, Vládě, jež by spojila obě poloviny Tau-tau do jednoho funkčního celku. Jiní však prohlašovali, že Šuken je pouhý mýtus a že Akšara a Kšira se nikdy neměly spojit v jedno.

Nicholas v Šuken neochvějně věřil. Nic jiného mu ani nezbývalo. V opačném případě by ho totiž nakonec pohltila Kšira, požíračka duší, a připravila by ho o rozum, jak se stalo Kansacuovi.

Náhle ucítil, jak se mu údy noří do želatinové oblohy a přímo uprostřed mysli se mu rozhovořilo deset milionů hlasů, každý jiným jazykem. Bylo to totéž, co odpoledne. Byla to Kšira a byla příliš silná. Byla…

„Ne,“ varoval ho Okami ostře, „neodtahujte se od Kširy. Tím k sobě ty temné skvrny jen přilákáte, a jakmile se vám nalepí na vědomí, už se jich nezbavíte.“

Nicholas se propadl do hloubi Tau-tau, mimo čas a prostor. Existoval jako světelný bod uprostřed prázdna. Vesmír všude kolem něj oddechoval jako lesní šelma, jenže tentokrát jej nezakrývalo brnění Akšary a Nicholas cítil, jak se mezi vířícími úlomky Kširy tetelí neklidná temnota. Kdysi mu ty částečky připadaly zcela neškodné, jako vzdálené mraky na nekonečném obzoru. Jenže nyní kroužily tak blízkou něj, že mu občas zakrývaly výhled a oslabovaly jeho duševní zrak. Věděl, že nepotrvá dlouho a spojí se, utvoří kolem něj jednolitý pás a odříznou ho od částí Akšary, až nakonec neuvidí nic jiného, než jejich černou masu, a tehdy se ho zmocní šílenství.

Jeho duše se přibližovala k nově se objevivšímu blyštivému světelnému sloupu, z něhož se tu a tam odlepovala vlákna a dotýkala se černých úlomků Kširy, které přivolala jeho mysl. Za světelným sloupem cítil Okamiho ducha.

Už takto pracovali více než týden od chvíle, kdy se opět setkali v Benátkách, ale Kšira v Nicholasovi stále řádila, oslepovala ho v těch nejnevhodnějších okamžicích a jindy zas deformovala Akšaru tak, že ho začínala děsit.

Jeho strach jen vzrostl, když si vzpomněl na jiný podobný okamžik před třemi týdny v Jošinu, kde se pokoušel o podobné duševní spojení s Tačim Šidarem, mladým ojabunem Jakuzy, s nímž se spřátelil. Tači měl také korjóku, ale když se pokusil s Nicholasem spojit, zaváhal. Nemohu. Něco… nevím… Na tváři se mu objevil podivný výraz. Ta Kšira je tak silná… Pak se Tači odtáhl. O chvíli později přišel o život a Nicholas nemohl hádanku sám rozluštit. Byla Nicholasova Kšira pro Tačiho příliš mocná? Jak by to bylo možné? Korjóku mělo přece Kširu ovládnout.

Ve světelném sloupu se objevila Okamiho tvář. Nicholasovi se zdálo, že nyní se konečně dočká odpovědi.

Cítil, jak ho psychické záření z blyštivého světelného zdroje přitahuje k sobě. Ucítil žár a kůže ho začala svědit, jako by mu po ní stékal pot či pobíhali brouci: ionizované částečky se střetávaly s jeho duchem.

Zatímco se Nicholas přibližoval k vířícímu světelnému sloupu, objevil se ve světle otvor a Nicholasovi poskočilo srdce radostí. Konečně nastupoval cestu ke spojení, konečně uspí temnou sílu Kširy, která se ho pozvolna zmocňovala.

Avšak v okamžiku, kdy se chystal světelný sloup obejmout, zaslechl v duchu Okamiho hlas, stejně jako kdysi v podobné situaci slyšel Tačiho: Ne, ne… Je to moc. Neudržím to… Hroutí se to do sebe… Pryč! Rychle! Rozpadlo se to. Pryč!

Nicholasovo pouto s Akšarou se přetrhlo jako zpuchřelá gumička. Vrátil se zpátky do konkrétního času a prostoru. Krčil se na podlaze chrámu, lapal po dechu a nadpozemská neonová záře Tokia se nad ním rozlévala jako mechanizovaná Mléčná dráha.

Nicholas, stále ještě omámený nečekaným odchodem z Akšary, se rozhlížel po Okamim. Našel ho, jak leží na zemi, jako by ho zasáhl náboj z velkorážní pušky. Nicholas se k němu připlížil, zjistil, zda dýchá, a podíval se mu do očí pod zavřenými víčky.

Okamiho se zmocnily křeče. Jeho krevní tlak nebezpečně stoupal. Co se stalo v kokoru? Co jen Okami viděl? Co mu způsobilo tyto křeče, proč musel pustit ten proud světla, korjóku? Byl to stejný tajemný úkaz, který donutil Tačiho, aby přerušil své duševní spojení s Nicholasem? Otrávil snad Kansacu jeho duši? Musel se to dovědět.

Použil Akšaru a vyslal svého ducha do Okamiho krevního řečiště. Postupně snížil hladinu adrenalinu a přiměl Okamiho tělo, aby produkovalo více nukleopeptidů, které dokázaly zvládnout šok, utišit křeče a přivést ho zpátky k vědomí.

Okami se v Nicholasově náruči uklidnil, poslední křeče zmizely a stařec otevřel oči.

„Jak se cítíte, Okami-san?“

„Jsem unavený.“ Pokusil se o úsměv, avšak bez úspěchu. „Už nejsem takový mladík jako kdysi.“

„Je vám devadesát.“

„Kdo vám to řekl? Celeste?“ Olízl si okoralé rty. „Ani ona neví, kolik mi doopravdy je. Což je jen dobře.“ Pokynul rukou. „Pomozte mi vstát, prosím.“

Sotva ho však Nicholas začal zvedat, Okami zasténal a chytil se za hlavu; Nicholas ho znovu opatrně položil na zem. „Co jste to se mnou provedl? Tolik endorfinů jsem v sobě měl naposledy ve svých sedmdesáti letech.“

„Dostal jste hrozné křeče.“

„Na to si nevzpomínám.“

Nicholas pozorně sledoval Okamiho, který začal rovnoměrně a zhluboka dýchat, aby se lépe pročistil.

Když Okami konečně otevřel oči, podíval se přímo na Nicholase. „Myslím, příteli, že vám nemohu pomoci, i když bych opravdu rád.“

To snad ne, pomyslel si Nicholas. „Vždyť máte korjóku. Je to jediná cesta ke sjednocení. Jste moje poslední naděje.“

„Radši se modleme k nějakému tomu Bohu, co v něj věříme, aby tomu tak nebylo. Jinak byste byl ztracen.“ Okami si povzdechl, chytil se Nicholase a oba společně vstali. „Víte, po celou tu dobu, co ve vás Kšira byla, jste k ní neměl přístup. Ani já se k ní nemohu přiblížit. Když jsem se o to pokusil, málem mne to zabilo. A podle toho, co jste mi vykládal o své zkušenosti s Tačim Šidarem, on měl stejné problémy. Z těchto nepříjemných zážitků můžeme odvodit, že korjóku, Osvětlující síla, vám nijak nepomůže.“

Nicholas se pokusil potlačit pocit zoufalství, z něhož se mu až zatočila hlava. „Co mám tedy dělat, Okami-san? Už v sobě nemohu Kširu déle trpět. V poslední době cítím, jak její moc roste. Je jako stín na mé duši.“

„Já vím, příteli, a cítím s vámi. Jenže ke Kšiře se musí přistupovat správným způsobem – jinak by to bylo stejné, jako kdybyste zneškodňoval minu, o níž nevíte, jak funguje. Vedlo by to ke katastrofě.“ Okami zavrtěl hlavou. „Škoda, že Kansacu, ten sensei, co vás učil, je mrtev. On jediný by věděl, jak vás zachránit.“ Odplivl si. „Musel být skutečně ďábelsky důmyslný. A navíc vás musel z duše nenávidět, když vám tohle provedl.“

Okami vykročil na nejistých nohou. „Pojďte. Měli bychom odtud odejít. Všechny ty ozvěny blížící se katastrofy mne zneklidňují.“

Když vyšli na rušnou ulici západního Šinbaši, pohlédl Okami do Nicholasova popelavého obličeje. „Jsem už moc starý a unavený na to, abych vám pomohl, Linnear-san, ale neztrácejte naději. Vím, že řešení existuje. Určitě je někdo, kdo má prostředky k tomu, abyste mohl z toho svého vězení uniknout.“

*******

6.

New York – Tokio

„Všichni v pohodě?“

„Máma spí,“ poznamenala Francine Goldoni DeCamillo.

„Jo, já vím,“ ujistil ji Paul Chiaramonte. „Něco jsem jí dal, aby si odpočinula.“

V kabině soukromého letadla byla tma a chladno. Seděli na sedadlech proti sobě a za malými, zjizvenými okny se táhla mračna strašidelně osvícená měsíčním světlem. Oblaka vypadala jako umělý kouř z rockových videoklipů, napadlo Francie. Snažila se být statečná a ze všech sil se pokoušela uklidnit své bolestivě tepající srdce. Trochu si poposedla, aby na sobě cítila teplo matčiných ramen, a hned se jí trochu ulevilo.

„Kam nás vezete?“

Paulovy oči se v šeru zaleskly. „Na jih. Je tam teplo. Bude se ti tam líbit. Můžeš plavat a možná i surfovat.“

„Koho se snažíte oblbnout? Vezete nás ke Škeblím.“

Paul si ji chvíli mlčky prohlížel. „Chytrá holčička.“

„Takhle se mnou nemluvte. Není mi sedum.“

„To vidím.“ Přejel ji hodnotícím pohledem. „Počítám, že si už nějakej čas nemusíš vycpávat podprsenku, co?“

„Líbí se vám,“ zeptala se a trochu se zaklonila, „moje prsa?“

Paul pokrčil rameny. „Proč by se mi neměly líbit?“

Francie se usmála. „Chcete si na ně šáhnout?“

Paul nadskočil, jako by ho popálila cigaretou. „Ježíšmarjá, holka, co je tohle za otázku?“

„Tam u Sheepshead Bay jste se choval jinak.“

Odmítavě máchl rukou. „To jsem byl nasranej. A neměl jsem na to snad právo? Kvůli tvý matce přišli o život dva chlapi, co jsem najal.“

„Chtěli nás unést.“

„A na mě to narafičila tak, abych zabil poldu. Poldu, rozumíš, holka? Teď jsem v New Yorku mrtvej muž. Jak zabiješ nějakýho zasranýho poldu a chytěj‘ tě, máš to vodbytý. Zavřou tě a zahoděj‘ klíč.“

„Jenom se nás snažil chránit.“

Z Paulova pohledu se dal vyčíst jistý nechápavý obdiv. „Kolik ti je, sedmnáct?“

„Skoro.“

Paul zafrkal nosem. „Mně bude osmadvacet. Nech si ode mě poradit, holka. Nech to plavat, jo? Na to, abys dospěla, máš spoustu času, nemusíš dělat všecko najednou.“

Francine o tom chvíli přemýšlela. „Proč jste vlastně uspal mou matku a mě ne?“

„Kristepane, holka, koukám, že si před tebou musím dávat pozor na hubu.“

„Proč jste se mnou chtěl mluvit o samotě?“

Paul si přiložil k ústům nehet a zakousl se do něj. „Líbíš se mi, holka. Na přímou otázku přímá vodpověď, žádný pindy. Víš, tvoje matka mě tak nějak nenávidí kvůli tomu, jakej to všecko vzalo vobrat. Taky jsem ji trošku pocuchal, jak jsem byl naprdnutej, a to je mi fakt líto. Takže je mi docela jasný, že si s ní promluvit nemůžu, protože jakmile bych něco řek‘, hned by mě poslala do prdele a nejspíš by na to měla i právo. Jenom si říkám, že s tebou by to mohlo bejt jinak. Víš, když je ti skoro sedumnáct a tak, možná by sis mohla poslechnout, co mám na srdci.“

„Poslechnu si vás, dokud si nezačnu myslet, že mi věšíte bulíky na nos. Pak vás pošlu do háje.“

„Fajn, tohle beru.“ Paul si ukousl z nehtu další proužek. „Už’s někdy viděla Škeble, holka?“

„Ne.“

„No jo.“ Odvrátil oči, jako by se jí původně chtěl zeptat na něco úplně jiného. „Poslyš!“ Vyskočil ze sedadla tak rychle, až ji tím polekal. „Nemáš hlad? Co kdybych nám udělal trošku špaget?“

Francie se rozhlédla kolem. „Tady v letadle je kuchyně?“

„No jasně, co sis myslela? Akorát je to spíš kuchyňka, nic většího se sem nevejde.“ Dovedl ji chodbičkou do malé místnůstky, kde rozsvícené světlo odhalilo drobnou kuchyňskou linku z nerez oceli.

„Copak tu není žádná letuška?“

„Ne. Tohle je soukromej let, víš?“

Ze skříňky vytáhl krabici špaget a na elektrický dvojvařič postavil hrnec s vodou. Poté se pustil do přípravy omáčky z rajčatového protlaku, dušených rajčat, petrželky, oregana, olivového oleje a osmahnuté cibulky. „Ještě trochu soli a pepře,“ prohlásil, „a bude to.“ Postavil kastrol s omáčkou na druhý vařič.

„Co se vám stalo s nohou?“

Paul se automaticky podíval na svou kratší nohu. „Taková nehoda, už je to dávno, byl jsem ještě kluk. Ve dvaašedesátým. Stalo se to v Astorii, kousek od našeho baráku.“ Zamíchal omáčku a potřásl hlavou. „Bylo to takový střelený, úplně jako nějakej sen, víš? Nebejt tý nohy, tak bych si fakt myslel, že se mi to akorát zdálo. Viděl jsem, jak se po ulici žene nějaký auto, a bůhvíproč mi bylo jasný, že se stane něco strašnýho. Řítilo se akorát na tu holku. Koukal jsem se na ni, víš, protože to byla krasavice před Bohem. Zavolal jsem na ni a ona se otočila. Seskočil jsem z chodníku jako v nějakým filmu, říkal jsem si, že bych ji snad moh‘ zachránit, ale to auto mi přerazilo kyčel a stehno.“

„Jak dopadlo to děvče?“

„Umřelo. Dlouho jsem ležel ve špitále. Třikrát mě voperovali, a stejně mě nedokázali dát pořádně dohromady. Povídali, že mám kliku, že vůbec můžu chodit. Občas jsem se snažil zjistit, co bylo s tou holkou, a dověděl jsem se, že to nepřežila. Už ji pohřbili.“ Ukázal rukou. „Hele, špagety jsou hotový. Celej trik je v tom, nepřevařit je, víš?“

„Jo, já vím.“

Pohrdavě máchl rukou. „Jenže to říká každej. Skutečný tajemství je v tom, udělat vomáčku, která se na ty špagety tak akorát přilepí.“ Podíval se na ni a zklamalo ho, že se neusmívá. „Ty se bojíš?“

Odpověděla až po chvíli. „Trochu asi jo. O Škeblích jsem hodně slyšela.“

Paul si odfrkl. „Kdo ne?“ Zavrtěl hlavou. „Víš, jak přišel k tý svý přezdívce?“

Francie zavrtěla hlavou. „Ne-e.“

„No, když zabil svýho prvního chlapa, bylo to tak nějak na vobjednávku, víš? Maník zrovna jed‘ v hospodě a Škeble přijde, vytáhne pistoli a prásk! – střelí ho do hlavy. A pak se koukne na toho maníka, co leží s držkou v talíři se špagetama s mušlovou vomáčkou, a jako by neměl žádný nervy, povídá: ‚Ty škeble byly určitě zkažený.‘“ Paul se zasmál. „Kristepane, dokážeš si to představit?“

Když si všiml Franciiny vážné tváře, jeho úsměv poněkud ochabl. „Jasně, trošku se bojíš. Ale poslyš, holka, tobě se nic zlýho nestane.“

„Jak to můžete vědět?“

„Prostě to vím.“ Vylil špagety i s vodou do cedníku, který zaklínil v malém dřezu. „Vím spoustu věcí.“ Zručným pohybem zápěstí vhodil špagety zpátky do hrnce, přidal omáčku a zamíchal.

„Nádhera. Dobrý špagety jsou mistrovský dílo.“ Rozdělil jídlo do dvou misek. „Není nic lepšího, když se má člověk postavit na nohy, říkávala moje máma.“ Podal jí jednu misku společně s vidličkou a velkou lžící. „Smůla, že tu nemám žádnej čerstvej chleba.“

„To je v pohodě.“ Z misky vycházela nebeská vůně a Francie si znenadání uvědomila, jaký má hlad.

Seděli naproti sobě a hodovali. Rozsvítil lampičku, která mezi ně vrhala jasný, čistý pruh světla. Jejich tváře ozařoval jen z poloviny, jako by procházeli zrcadlovým bludištěm.

„Jo, vaření, to je jediná věc, která mi fakt jde. Naučil jsem se to vod matky.“

„Kdo byla vaše matka?“

„Belissima. Krásná ženská,“ pronesl Paul napjatým hlasem. „Víc nemusíš vědět.“

Francie po něm střelila pohledem a znovu se věnovala svým špagetám. Paul se podíval na její hlavu skrčenou mezi rameny a odložil vidličku, na níž si právě namotal přesně odměřené množství špaget s omáčkou.

„Víš, nerad o ní mluvím, protože byla, ehm, Židovka – nepatřila k Famiglii. I když na druhou stranu si myslím, že přesně tohle napadlo mýho tátu taky. Bylo by pro něj moc složitý, kdyby měl italskou milenku, víš? Se Židovkou se aspoň nemusel cítit provinile. Totiž, o tý se nikdy nedalo říct, že by patřila k rodině, a i kdyby Faith – víš přece, ta tvoje nevlastní bába nebo tak něco – tehdá byla vdaná za mýho otce – prostě, i kdyby na to přišla, tak to nic neznamenalo, akorát takovou drobnou bokovku.“

Francine na něj opatrně pohlédla. Vypadal tak smutně, že by ho snad nejradši objala. Dobře věděla, jaké to je, když se člověku nepovedou rodiče.

„A Faith na to přišla, že jo?“

„O to vlastně ani tak nešlo.“ Odstrčil misku, založil si ruce za hlavu a zadíval se na temný strop letadla. „Problém je v tom, že zjistila, že pro tátu to není jen tak nějaká bokovka. On k tý druhý ženě – k tý Židovce – něco cejtil, a Faith si na něj došlápla. ‚Buďto vona, nebo já,‘ povídala, i když dobře věděla, že táta se s ní nemůže rozvíst před Bohem.“ Významně na Francie pohlédl. „Katolík, víš? Jestli chceš něco vědět, tak tohle náboženství je pěknej průser.“

„Já o tom moc nevím.“

„No vida. Jak jsem říkal.“ Znovu se zadíval ke stropu. „Můj táta moh‘ nahánět hrůzu celý Astorii, ale přitom byl věřící katolík. Chodil do kostela, daroval peníze, dělal, víš, dobrý skutky pro celou farnost, dokonce jed‘ v pátek ryby, i když je nesnášel. Vždycky to pak všechno vyhodil do záchoda. Ale až do druhýho rána nevzal do huby nic jinýho. Takže on věřil tomu, co řekla Faith, jako evangeliu. Církev tvrdila, že rozvod je hřích, a tím to pro něj haslo.“

„Co se pak stalo?“

„Faith mu povídala: ‚Co na tom vlastně sejde? Je to Židovka. Když tě sváděla, muselo jí bejt jasný, do čeho jde. Nebude jí to vadit.‘ Potíž byla v tom, že to bylo přesně navopak. Mou matku totiž svedl můj otec, to on nevěděl, do čeho jde.“

„Takže se s ní scházel dál,“ nadhodila Francine, která doufala ve šťastný konec.

„Vlastně ani nevím.“ Paul zamrkal, jako by mu něco spadlo do oka. „Moje matka si pak vzala Johna Chiaramonta, profesora renesanční historie na městský vysoký škole, kam chodila dvakrát tejdně do večerních kurzů. Už ho nějakou dobu znala a on jí dokonce sám nabídl manželství. Pospíšila si, počítám, protože věděla, že je těhotná. Moje matka byla praktická ženská, co myslela hlavou,“ pronesl se značným obdivem. „Když jsem se za půl roku potom narodil, John se jí ani nezeptal, kdo je skutečnej otec. Podle toho, co mi máma říkala, mě prostě přijal za vlastního.“

Zhluboka si povzdechl. „Jo, taková láska…“ Na chvíli se odmlčel, pak pohlédl na Francine. „Takhle ji teda Černej Paul Mattaccino miloval.“ Znovu si zasunul ohlodaný nehet mezi zuby. „Ale nějak se s ní scházet musel, protože od něj pravidelně dostávala peníze.“ Chytil se za svou kratší nohu. „Jak jsem byl ve špitále, všechny ty operace a nakonec rehabilitace, to všechno platil on.“

„Ale proč děláte pro Škeble?“ zeptala se Francine a položila svou misku na jeho. „Co máte proti mý mámě?“

„Proti tvý matce toho ani tak moc nemám, a proti tobě vůbec nic. Tomu snad věříš, ne?“

Francine pokrčila rameny.

„No, prostě to tak je. Poslyš, vzpomínáš, cos říkala o věšení bulíků na nos? Tak tohle není nic takovýho. Ať se děje co se děje, je to mezi rodinama, Leonfortové proti Goldoniům. Ty a tvoje máma jste do toho prostě spadly, nic víc. Neměla se do toho míchat, měla zůstat stranou, jak se vod ženský čeká.“

„Pak by ji ovšem zastřelili, stejně jako mýho otce,“ ozvala se Francine zlostně.

„Přísahám, že o tomhle nic nevím.“ Paul vyplivl kousek nehtu. „To udělal někdo vodjinud, mně o tom nic neřekli.“ Máchl rukou. „Mezi náma, podle mě to byla hloupost, chtít voddělat tvou mámu. Ta se jen tak nedá, stejně jako ty.“ Pousmál se na ni. „Jenomže teď mi sakra pořádně zamotala život.“

„Riziko povolání.“

Vytřeštil na ni oči a udiveně se zasmál. „Marrone, holka, ty máš ale pusu!“

Upřela na něj pohled. „Možná to není jenom mezi rodinama. Vy jste Faith nenáviděl, já to vím.“

„No jasně, že jsem tu mrchu nenáviděl. Zabila mýho otce, Černýho Paula.“

„Je ta historka pravdivá?“

Paul zvedl ruku. „Přísahám na duši svý zvěčnělý matky.“ Protáhl obličej. „Doufám, že Faith dostala, co jí patřilo. Doufám, že se smaží v pekle.“

„Čichám pomstu.“

„Kde ses naučila takhle mluvit, holka, v biografu?“

Vylezla na sedadlo a podívala se přes opěradlo na spící Margarite. „Myslíte, že jí nic není?“

„Jasně, že jí nic není.“

Lehce ji poplácal po paži, Francine se otočila a sklouzla zpátky na sedadlo.

„Pověz mi něco, holka. Totiž, vzala tě někdy tvoje máma k Panně Marii do Astorie?“

„Myslíte do toho kláštera?“

V Paulových očích se mihl jakýsi podivný záblesk. „Jo, do kláštera. Blahoslavený srdce Panny Marie.“

Francine přikývla. „Brala mě tam každou chvíli.“

„Setkala ses se starou paní, s matkou představenou?“

„Pokaždý, když jsem tam byla.“

„O čem jste spolu mluvily? Náboženský věci a tak?“

„Jo. Náboženský věci.“

Odvrátila od něj oči a Paul pochopil, že lže. Nezáleželo na tom, vůbec ho nezajímalo, o čem spolu mluvily. Opřel lokty o stůl a sepjal ruce. „Vidělas tam ještě někoho jinýho?“

Francine z jeho tváře vycítila napětí. Drobné vrásky v koutcích očí a úst se mu prohloubily a jakoby ztvrdly. „Jistě, spousty jinejch. Samý jeptišky. Koho jinýho bych taky viděla v klášteře?“

„Jasně. Koho jinýho?“ pronesl tak tiše, že ho sotva slyšela. „Jenže, víš, mohla bys mi říct, jestlis tam neviděla někoho konkrétního, koho bych ti popsal?“

„Proč to chcete vědět?“

Naklonil se k ní ještě blíž. „Je to důležitý, holka, jasný?“ Nemluvil o nic hlasitěji, než když si Francie šeptala s kamarádkou ve veřejné knihovně.

Protože mu věřila, odpověděla: „Dobře.“

„Prostě, je taková vysoká a štíhlá, má nádherný nohy.“ Zamával rukama, jako by chtěl svá slova vymazat. „Jenže na tom nesejde, protože má na sobě hábit, no ne? Jinak je ale fakt hezká a má tmavý, kudrnatý vlasy. A takový nezvykle zelený oči, trochu jako moře, teda ne u břehu, víš, ale o kus dál, na hloubce.“ Znenadání se napřímil, jako by si uvědomil, že řekl příliš mnoho. „Vidělas u Panny Marie někoho takovýho?“

„Ne.“

Propíchl ji pohledem. „Určitě, holka? Říkáš pravdu?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Opravdu a upřímně.“

„Ach, Bože,“ zašeptal. Opravdu a upřímně. Tenhle výraz používala Jaqui. Dlouho mlčky hleděl na Francie, než se mu oči rozostřily. I vtom šeru si všimla, že se dotkla citlivého místa, a dobře si to zapamatovala. Nakonec znovu zaostřil zrak a plácl se dlaněmi do stehen.

„Tak, holka,“ pronesl úplně jiným hlasem. „Co kdybychom se mrkli, jak se vede tvý mámě?“

*****

„Pojď si lehnout.“

„Ještě ne,“ odvětil Nicholas.

Koei, která spala nahá, se zabalila do přikrývek a vylezla z futónu. Sotva došlápla bosou nohou na dřevěnou podlahu, otřásla se. „Je zima.“ Přitiskla se k němu. „Tobě není zima?“

„Jenom tady,“ odpověděl Nicholas a poklepal si na hlavu. „Dneska se mi dvakrát vloudila do vědomí Kšira a všechno se posunulo. Vymklo se mi to z rukou, připadal jsem si, jako by mě to dostalo celého.“

„A jak se cítíš teď?“

„Dobře. Úplně normálně.“

V jejích velkých, temných a živých očích jako by se odrážela celá zář nočního Tokia. „Okami-san ti pomůže.“

„Nevím.“ Cítil ji u sebe a věděl, jak moc po ní touží. „Když se mi dneska večer snažil pomoct, ublížil si. Už je starý, Koei. Myslí mu to pořád dobře, jenže se zabývá něčím jiným, hlavně politikou, která přivádí tuhle zemi na kraj propasti, a já mám dojem, že nemá dost vnitřní síly, aby mi s tím mým bojem pomohl.“

Nicholas se nadlouho odmlčel. Díval se z okna na noční Tokio. Bydleli ve vysokém supermoderním věžáku uprostřed města. Nicholas si koupil mezonetový byt, na japonská měřítka nesmírně velký, a najal architekta na rekonstrukci interiéru. Výsledkem byla kombinace ploch z růžové, šedé a černé žuly, kterou změkčovaly obklady ze světlého třešňového dřeva a tmavšího, hrubozrnného dřeva kjóki.

„Udělám nám trochu čaje,“ nabídla se Koei a odtáhla se od něj.

Nicholas se zahleděl dolů na věž Naigai. Připadala mu tak blízko, že by doskočil na její vrcholek. Šlo o pozůstatek metabolistického hnutí ze sedmdesátých let, které oddělovalo trvalé stavby jako silnice a dálnice sídlišti, která působila spíše dočasně. Byl to statečný, ale neúspěšný pokus spojit obě poloviny městského celku.

Věž obetkaná sítí lešení a výtahů vypadala jako kostra, do níž byly jako bonboniéry zastrkány prefabrikované byty různých velikostí, do nichž se lidé nastěhovávali podle své finanční situace. To, co bylo ještě před dvaceti lety módou, se dnes změnilo v přežitek minulosti, neboť nepraktické a nehezké metabolistické hnutí zemřelo zaslouženě na úbytě. V domě nyní bydlelo jen pár lidí. Nicholas se divil, proč věž Naigai dávno nestrhli, aby udělala místo novým architektonickým nápadům.

Po chvíli následoval Koei po širokém schodišti se zábradlím z nerezavějící oceli, které vedlo z patra se dvěma ložnicemi a koupelnami v tradičním japonském stylu.

Spodní část bytu vypadala naproti tomu téměř evropsky, až na Nicholasovu téměř muzeální sbírku předmětů z celé jihovýchodní Asie a Číny, které zaplňovaly stěny, vitríny, skříňky i žulové a mramorové desky konferenčních stolků.

Zatímco sledoval její zručné, úsporné pohyby, zeptal se jí. „Myslíš na něj někdy?“

Jinou ženu by takový ústní těsnopis asi zaskočil, avšak nikoli Koei. Její bystrá mysl dokázala vstřebat všechny nuance, s nimiž mluvil ten, s kým právě byla.

„Na Michaela Leonforteho nemyslím skoro vůbec.“ Tenkou bambusovou naběračkou odměřila bledězelený čaj. Její skvostně utvářená ruka se pohybovala mezi světlem a tmou, až se zdálo, že je posetá démanty. „A pokud si na něj vzpomenu, je to proto, abych si připomněla, jak zle na tom člověk může být.“ Podívala se na něj rozzářenýma očima. „A abych nezapomněla, jaké mám štěstí, že jsem tě znovu našla.“

Nicholas se díval, jak dokončuje přípravu čaje uprostřed kuchyně plné porcelánu a dřeva kjóki. Její zručnost vycházela z pocitu štěstí a znalosti sama sebe. Od té dospívající dívky, do níž se před tolika lety zamiloval, se lišila jako noc ode dne. Stejně jako se tato kuchyně lišila od té, kterou měl ve svém domě na kraji města. Tu starou kuchyni měl velmi rád, jenže tuhle oživovaly Koeiiny drobné, obyčejné pohyby, kdežto ta druhá byla temná a mrtvá jako hrob.

„Hodně se ti po tom domě stýská?“ starala se Koei, která jako obvykle vytušila, na co myslí.

„Vyrůstal jsem tam,“ pravil Nicholas a vzal si od ní keramický šálek. „Mám na něj spousty vzpomínek. To se nedá jen tak zahodit.“

„Lituješ, žes ho prodal?“

Povzdechl si. „Nemyslím. Mám na něj i ošklivé vzpomínky. Ten dům mi připadal poskvrněný tím, jak v něm Justine byla nešťastná. A pak, když zemřela při té nehodě…“ Na chvíli se odmlčel a usrkl čaje. „Nemohla si tady zvyknout. Moc toužila po tom, aby se mohla vrátit do New Yorku.“

Koei na něj pohlédla přes okraj šálku. „Ty nejspíš taky.“

„Nevím.“

„Kdepak, chceš se vrátit,“ zašeptala. „Pořád se ti to honí hlavou, i když si to možná nechceš přiznat.“

„Japonsko je můj domov.“

„Snad.“ Její zkušená, klidná tvář se vznášela v prosvětleném šeru jako maják rozumu uprostřed stále zběsilejšího světa. „Ale dost možná, že jsi nikdy neměl mít jen jeden domov. Někteří lidé jich mohou mít víc. Já tu tvou touhu cítím, Nicholasi. Vím, jak ti to město chybí.“

„Teď nemám čas se tam vracet.“

„To se ještě uvidí. Třeba se tam vrátíš dřív, než si myslíš.“

Pohlédl jí do očí. „Skutečně tam budu muset odejít, a to dost brzy. Naše americká filiálka pořád ještě nemá prezidenta. Terrence McNaughton, můj washingtonský lobbista, zatím s jedním profesionálním náborářem třídí uchazeče, ale konečné pohovory budu muset řídit sám. Jak o tom víš ty?“

Zasmála se a s dětskou upřímností obrátila dlaně vzhůru. „Jenom reaguju na to, co z tebe cítím.“

„Ale stejně, jak bych se mohl vrátit do New Yorku, když ani nemám ponětí, co se v podniku děje? Ten nový chlapík, Kanda Tórin, se nějak vetřel do firmy a do Nangi-sanovy přízně.“

Zamířili do obývacího pokoje. Koei odtáhla závěsy a odhalila nádherný výhled na město jakoby zalité hvězdným žárem. Seděli vedle sebe a dotýkali se jako dvě něžná zvířátka uprostřed konejšivé noci.

„Vidím to tak, že mu nevěříš.“

„Po pravdě řečeno nevím, co si o něm mám myslet,“ odvětil Nicholas. „V podniku je něco shnilého a zrovna teď mám pocit, že je to Tórin. Na druhou stranu vím, že můj názor na něj může být daný tím, že žárlím na to, jak si získal Nangi-sana.“

„V tom případě si myslím, že by sis měl s Nangi-sanem znovu promluvit.“

„Nangiho infarkt byl horší, než dává najevo.“ Nicholas dopil čaj a držel drsný keramický šálek v dlani. „Už je mu líp, ale řekli mi, že ze všeho nejvíc potřebuje čas. Navíc mě požádal, abych Tórinovi důvěřoval.“

„Tak to ber, jako že je všechno v pořádku.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Jako teorie to zní dobře, ale v praxi…“ Podíval se na ni. „Mám takový dojem, že se děje něco, o čem já nemám ani tušení.“

Koei si přiložila špičku ukazováčku doprostřed čela. „Cítíš to tím svým tandžianským okem?“

„Ano.“

„Pak to může být docela dobře pravda.“ Povzdechla si. „Ovšem na druhé straně, lásko, čím je člověk starší, tím mu víc záleží na čase. Myslím, že bys měl Nangi-sanovi ten čas dopřát.“ Natáhla ruku, vyhladila mu vrásky na čele a políbila ho na tvář. „Netvař se tak vyjeveně. Už přece víš, co uděláš. Řiď se svým srdcem a uvidíš, že ses ani tak docela nemýlil.“

Náhle se od ní odvrátil a Koei pocítila, jak se jí vzdaluje. Nebylo to ostatně poprvé ani naposledy, a proto ji to ani neuráželo, ani jí to nedělalo starosti. Chápala, že právě tyto nepěkné emoce zkazily vztah mezi ním a Justine. Jejím jediným spojencem byl čas a Koei věděla, že ho musí využít do poslední kapky.

„Je dobře, že na ni myslíš,“ pravila tiše. „Je to jen správné a přirozené. Justine byla tvoje žena.“

Nicholas se obrátil zpátky k ní a bolestný výraz v jeho tváři jí málem zlomil srdce. „To není kvůli tomu, že zemřela – s tím už jsem se smířil. Jenom mám pocit viny. Nechal jsem ji tu samotnou a nešťastnou. Prosila mě, abych nejezdil. Začala Japonsko nenávidět a já to věděl. Jenom jsem tomu nechtěl věřit. Všechny ty varovné znaky jsem přehlížel.“

„Její smrt byla nehoda, nic víc. Jela přece domů z Tokia s nějakým známým. Tys byl v Benátkách s Mikiem Okamim.“

Přikývl. „Snažil jsem se jí volat. Dvakrát. Volal jsem uprostřed noci, ale ona to nebrala. Tolik se na mne zlobila, že se mnou nejspíš ani nechtěla mluvit.“

„O to nejde. Nemohl bys ji zachránit, i kdybys byl v Tokiu. Byl to její osud.“ Vzal ji do náruče a políbil ji. Měla pravdu, jako ostatně vždycky. Musel to pustit z hlavy. „Nechme minulost minulostí,“ zašeptal. „Je to osud, že jsme se my dva zase potkali.“ Pohladil ji, nadechl se vůně jejích vlasů, zavřel oči a cítil, jak ho zaplavuje vnitřní mír. „Štěstí, že jsem tě našel.“

***

Po celý den byly podzemní velkoprodejny potravin v tokijských obchodních domech nacpané k prasknutí. Ovšem po páté hodině, kdy se zavíralo, tu nebylo ani živáčka. Prodejna potravin v pobočce obchodního domu Tamajama na Harumi-dóri u Ginzy vypadala jako obrovské tržiště uspořádané do podoby anglického zahradního bludiště, jehož pravidelně rozmístěné stánky a uličky měly nákupy co nejvíce usnadňovat.

V noci vypadalo toto místo skoro strašidelně. I uklízečky už odešly a prázdné, nesmyslné regály se v matném světle lamp temně leskly. Stánky, za dne plné života, se nyní měnily ve formy bez obsahu a připomínaly spíše bezcílně bloumající bezdomovce, jichž na tokijských ulicích valem přibývalo.

Za prodejnou potravin se však nacházelo další, skrytější místo. Na rozdíl od prodejny však bývalo opuštěné převážně ve dne. V noci pak Mickovi dobře sloužilo k pořádání nejrůznějších schůzek. Pravda byla, že Mick společně s několika korejskými partnery Tamajamu přede dvěma lety koupil. Krize maloobchodu se pořádně zakousla do rezerv obchodu, který si potrpěl na prodej značkového zboží za značkové ceny. Úspěch Tamajamy se po začátku krize změnil téměř přes noc v úpadek. Mick a jeho partneři proto firmu převzali, vyházeli devět desetin značkového zboží a nahradili je levnějšími výrobky dováženými z Tchaj-wanu, Malajsie a pevninské Číny.

Reakce zákazníků hraničila se zázrakem. Obyvatelstvo, dříve navyklé na značkové zboží, teď s chutí nakupovalo kvalitní věci za poloviční cenu. Kostýmy, sukně, obleky, kalhoty a košile se tedy nepyšnily značkami Chanelu nebo Armaniho. Vypadaly však dobře, a stejně tak ceny. Noví vládci Tamajamy teď používali stejný princip na trvanlivé zboží a elektroniku vyráběnou v jihovýchodní Asii, většinou v podnicích, které Mick vlastnil. Vertikální prodej slavil v Japonsku mimořádný úspěch.

Dnes večer dorazil Mick o něco dříve, aby dohlédl na všechny fáze přípravy večeře, na niž vrchní tokijský prokurátor Gindžiró Mačida sezval všechny členy Denwa Partners. Na rozdíl od jiných obchodních schůzek tentokrát záleželo na jídle stejně jako na dobře připravených proslovech.

Když Mick vyšel z kuchyně, všiml si, že místnost vykládaná dřevem je upravena v tlumených barvách podle jeho přání. Dlouhý stůl z višňového dřeva se pod obrovským lustrem z broušeného skla nádherně leskl. Příbory a sklenice se blýskaly jako diamanty ve výloze u Tiffanyho a u každé židle ležely umělecky vyvedené kartičky se jmény pozvaných.

V místnosti už čekalo dvanáct mužů a Mačida. Vrchní prokurátor jednoho po druhém představil formálním japonským způsobem, zatímco servírky v kimonech s pásy obi roznášely sklenky s šampaňským Louise Roederera, talířky s ruským kaviárem a s toro, prorostlým suši, které Japonci zbožňovali. Vzduch už byl modrý cigaretovým kouřem a pod stropem se vznášel opar připomínající smog visící nad městem. Vypadalo to, jakoby se třásl v chladném vzduchu pronikajícím ventilační šachtou.

Mačida brzy požádal hosty, aby se posadili, a muži se rozešli na svá vyhrazená místa označená kartičkami. Když se konečně všichni usadili, Mick zaujal místo v čele stolu. Naproti němu seděl Mačida. Jedno místo zůstalo prázdné.

Ve stejném okamžiku začal obsluhující personál otvírat láhve Corton Charlemagne. Mick se rozhlédl kolem stolu jako nějaký dobrosrdečný diktátor, který s jistým chladným kouzlem přehlíží své shromážděné podřízené. Zlatavé francouzské víno proudilo stejně volně jako voda v pařížských fontánách. Všichni byli v přívětivé náladě a v dobrém rozmaru. Mick se nemýlil. Krize jen posílila posedlost těchto mužů vším vzácným a drahým.

„Dobrý večer, pánové,“ pozdravil Mick a podíval se každému z hostů do očí. „Je mi ctí, že jste přijali pozvání na tuto významnou schůzku. A mohu říci, že jsem rád, že jsem se s vámi mohl seznámit.“ Tolik zdvořilostní část večera, pomyslel si.

Servírky položily před každého muže talířek se salátem. Ze dveří kuchyně vyšla Honniko a tlačila před sebou servírovací stolek. Na stolku stála velká mísa z tepaného stříbra s naběračkou. U každého hosta se zastavila a vložila mu na salát pořádnou porci.

Hosté se jeden jako druhý zahleděli na jídlo a snažili se zjistit, o co jde. Vypadalo to jako černožlutě pruhované fazole, namočené v jakési čiré, vazké omáčce.

„Náš první chod pochází z Číny, po pravdě řečeno přímo ze Zakázaného města.“ Mick zvedl ruce a věnoval shromáždění svůj nejzářivější úsměv. „Pánové, dnes večer budeme jíst právě tak jako císař!“

Muži se chopili vidliček a pustili se do jídla. Když Honniko všechny obsloužila a odcházela z místnosti, Mick na ni krátce kývl. Potom se však nesklonil ke svému pokrmu, ale naopak se rozhlédl kolem sebe, po upravených a elegantně oblečených mužích.

„Na dnešní večer jsem si připravil jistý projev,“ začal, „jenže včera jsem náhodou zaslechl v parku Ueno rozhovor mezi dvěma staršími pány, kteří mi připadali jako lidé, kteří už něco zažili. Jeden z nich tvrdil, že osudem mas je podrobit se první ideologii, která apeluje na jejich nejnižší pudy. Co tím myslel? Uvažujme: domov, rodina, sebezáchova. To jsou základní lidské pudy – a jistě se shodneme na tom, že jsou dobré, nemám pravdu? Naproti tomu si vezměme, kolik rasových a etnických válek ve světě začalo a začíná jen kvůli domovu, rodině a sebezáchově.

To není žádná náhoda. Uvažme, jak se po celosvětovém pádu komunismu rozmáhá fašismus. Neonacisté v Německu zažívají obrovský vzestup. V Itálii voliči předali moc koalici ovládané muži, kteří za svůj idol považují Mussoliniho. V Rusku pak nespokojenost s chaosem tržní ekonomiky vynesla k moci muže, který tvrdí: ‚Rusko především, všechny ostatní pobít!‘ a za svůj úkol považuje zahájit válku za navrácení Aljašky. A miliony lidí dnes považují tyto muže za velikány!

‚Dobrá,‘ pravil ten druhý starý pán, ‚možná je něco velkého na lidech, kteří jsou ochotni riskovat vše, aby se vymanili ze jha starého řádu, zkaženosti a zpohodlnělých koalic, které se vzájemně udržovaly u moci od konce války v Tichomoří. Takhle hluboko zakořeněná korupce vyžaduje extrémní opatření. Dá se vůbec takové nesmírné zlo vykořenit jiným způsobem? Nesvětí snad účel prostředky?‘

Mick zvedl ruku. „Můžeme automaticky odsoudit ty charismatické muže, kteří jsou schopni přimět masy, aby uskutečnily jejich vize? Nebo jsou prostředky, které tito muži používají – někdy bezohledné, chladně vypočítavé, absolutní – ospravedlněny jejich představou mravné a produktivní budoucnosti spojené s efektivním zákonodárstvím a prosazováním zákonů? Můžeme jako uznávaní vůdci, jako společenská elita stát stranou a nečinně přihlížet, jak se společnost sama užírá jako vzteklý pes? Nebo bychom měli popadnout společnost za krk a vnutit jí nezbytně tvrdou vládu, která bude schopna patřičně vést a krotit masy? Tyto otázky jsou staré jako lidstvo samo. Rozjímali o nich filozofové, politici, generálové i teologové, aniž by dospěli k nějakému jednoznačnému závěru.“

Mick rozpřáhl paže, jako by chtěl všechny shromážděné obejmout. Servírky mezitím odnášely prázdné talíře. „Doufám, že vám císařský předkrm chutnal. A nyní, během přestávky mezi chody, bych se vás rád jednoho po druhém zeptal, jaký je váš osobní názor.“ Uctivě pokynul šedovlasému muži po své levici, který byl hlavou jedné známé elektronické firmy. „Možná bychom mohli začít u vás, Asada-san.“

„Připadá mi to zcela jasné,“ mínil Asada. „Těsně po válce jsme na základě jednomyslného souhlasu vytvořili Liberálně demokratickou stranu. Jako vládnoucí strana neměla konkurenci a ještě před třemi lety absolutně ovládala japonskou politiku. Bez vedení LDS a jejích vybraných ministerských předsedů by Japonsko nikdy nedosáhlo toho obrovského hospodářského zázraku, který z poraženého národa na pokraji rostoucí inflace a nezaměstnanosti udělal hospodářskou velmoc.“ Pokývl hlavou. „LDS jistě někdy používala k udržení moci v zemi poněkud bezohledné, dalo by se říci kruté prostředky. Všichni jsme se ovšem shodli na tom, že je to nutné: bylo to všechno v zájmu Japonska. Historie je ostatně nejlepším důkazem. Proto tvrdím, ano, účel skutečně světí prostředky.“

Shromáždění muži jeden po druhém odpověděli v podstatě stejnými slovy. Když skončili, Mick pravil: „Blahopřeji vám všem, že chápete podstatu skutečné velikosti.“

„Ale co z toho?“ zeptal se Asada. „Tohle bylo dřív, a jak všichni víme, staré časy jsou nenávratně pryč. LDS o moc přišla a nám zůstala koalice, která je tak křehká a názorově rozdělená, pokud jde o to, jak vládnout, že každého půl roku máme nového ministerského předsedu. Rád bych, aby nám někdo v této místnosti pověděl, kde v téhle době neustálých kompromisů leží naše budoucnost. Já tvrdím, že nikde. Kdybychom se jen mohli vrátit k tomu, jak to bylo dřív!“

Mick se opřel o stůl a oči se mu rozzářily nábožným zápalem. „Mýlíte se, příteli. Vzpomeňte si na rozhovor těch dvou mužů. Ten první, který odmítá dějinný pokrok v jakékoli podobě, žije v minulosti. Utěšuje se tím, jak věci vypadaly kdysi. Možná je to i váš přístup. Naproti tomu muž, který se snaží ospravedlnit ty, jejichž heslem je: ‚Budoucnost mám v rukou‘, žije v budoucnosti. Myslí jen na to, jak by měl svět vypadat.

Ale já vám povím toto, pánové: ani jeden z nich nežije přítomností; a proto je nemilosrdný pochod historie zanechá na smetišti dějin.“

Mick se na chvíli odmlčel, aby si vychutnal napjatou atmosféru v místnosti. „A stejně tak vás, pokud se ovšem neodhodláte k velkému kroku vpřed a nezměníte způsob, jakým nahlížíte na svůj život a celý svět. Pokud se ke mně nepřipojíte v nejodvážnějším a nejvýnosnějším obchodu nadcházejícího století!“

Znovu rozpřáhl ruce a tentokrát to skutečně vypadalo, jako by je všechny bral pod svá ochranná křídla. Dveře do kuchyně se otevřely a vyrojily se z nich servírky v čele s Honniko. Mick ubral na kazatelském tónu a pronesl: „Pánové, toto navýsost důležité rozhodnutí ponechám na vás, zatímco budete vychutnávat hlavní chod. Prosím, dobrou chuť!“

Otevřely se další láhve vína, tentokrát ovšem červeného Pétrus, ročník 1960. Poté se podávalo jídlo, tmavé dušené maso ochucené ročníkovým balzámovým octem a osmahnutou cibulkou. Přílohou byla pochopitelně japonská rýže společně s tenkými stvoly mladého chřestu.

Mick pozvedl svou sklenici s vínem, připil jim na zdraví a sledoval, jak se pouštějí do jídla. Z druhého konce místnosti zachytil pohled Honniko. Znovu jí krátce pokynul a Honniko zahnala své svěřenkyně zpátky do kuchyně.

„Představte si masy, otroky médií. A teď si představte sami sebe – muže nadané takovou inteligencí a vůlí, že jste nadřazeni zbytku lidstva. Nejste ničími otroky.“ Hovořil s hypnotickou kadencí profesionálního řečníka, baptistického kněze nebo televizního kazatele. „To vy jste panovníci.“

Těžil přitom z jakéhosi temného, okouzlujícího proudu energie, který neznal žádné rasové ani náboženské hranice a který se skrýval ve všech lidech, kde spal jako had, připravený kdykoli proklouznout na povrch.

„Kulturní a filozofická různorodost, která se dnes v zemích jako Spojené státy považuje za politicky korektní, je ideálním prostředím pro zrod panovníka,“ pokračoval. „V této atmosféře otevřenosti a tvořivosti takový člověk sílí a bohatne rychleji, než by mohl ve společnosti s přísnějšími pravidly. Předsudky – noční můra politicky korektního jedince – by vývoj takového panovníka udusily v zárodku. Univerzity, plné potenciálních kandidátů, dnes platí vysoké honoráře šiřitelům rasové nenávisti ve jménu různorodosti a svobody slova. Taková atmosféra panovníkovi prospívá.

A koho vlastně míním panovníkem? Toho, kdo je předurčen vládnout masám.“ Napřáhl ruku a po řadě ukázal ukazováčkem na všechny muže u stolu. „Jste to vy, Asada-san… vy, Morimoto-san… vy… vy… a vy.“

Mávl prstem jako kosou. „My všichni zde jsme něčím zvláštní, žijeme podle jiných pravidel než ostatní, děláme si, co chceme, halíme se do moci jako císař do hermelínového pláště. Vidíme budoucnost, jakou si obyčejný člověk za těmito zdmi nedovede ani představit. Tohle máme všichni společné. Nezáleží na tom, zda jsme Japonci nebo Američané, neboť mluvíme stejným jazykem.“

Ztišil hlas a vycítil, jak se naklánějí k němu, aby jím neuniklo ani jediné slovo. „Máme právo – vlastně ne, povinnost využít výhod, které nám poskytuje politicky korektní společnost.“ Zvedl prst. „A také to můžeme udělat – můžeme začít právě teď, u tohoto stolu.“ Ukázal rukou na jídlo. „Není náhodou, pánové, že dnes večer jíme jako císaři. Jde o jakési zasvěcení, o magický obřad.“ Přívětivě se usmál. „Víte, ve vietnamských džunglích i jinde ve skutečném světě panuje víra, že prvním krokem ke skutečné porážce nepřítele je pozřít ho!“

„Co je to za nesmysly?“ ozval se Ise Ikuzo. Byl to podsaditý muž přímo po Mickově pravici, ředitel ocelářského a metalurgického kombinátu s napojením na Jakuzu – na klan Šikei, pokud byly Mickovy informace přesné. „Říkal jste nám, že první chod je z Číny. Bylo to na to dost sladké!“

„Ano, to je pravda,“ připustil Mick a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Jako předkrm jsme měli císařské včely podušené v jejich vlastním medu. Nebyly výborné?“

„To jistě,“ přikývl Asada. „Stává se málokdy, aby se člověk ze Západu jako vy takhle vyznal v jídle. Třeba já jsem tu čekal spíš bramborové hranolky a Bigu Maku.“

Hosté se zasmáli a pokývali hlavami. Čínské císařské včely jim samozřejmě chutnaly. To se ostatně dalo čekat, pomyslel si Mick.

„A co ten hlavní chod?“ zajímal se Ikuzo.

„Cožpak vám také nechutnal, Ikuzo-san?“ zeptal se Asada z druhé strany stolu. „Velice nezvyklá chuť, nezdá se vám?“

Ikuzo pokrčil rameny. „Byl jsem v Benátkách. Ochutnal jsem tu jejich specialitu, fegafo.“

„Jistě, játra po benátsku,“ pronesl Mick. „Ale jaká játra!“ Rozhlédl se kolem stolu. „Všichni se jistě pamatujeme na zesnulého Rodneyho Kurtze. Smutná historie.“ Pokynul směrem k prázdné židli. „Na jeho památku jsme zde nechali prázdné místo.“ Jeho hlas znovu sílil. „A na památku jeho pokusu zmocnit se Denwa Partners, aby sloužili jeho vlastním cílům, jsme právě pojedli jeho játra.“

Mick, který tento dramatický efekt přednesl s přesností chirurga, poodstoupil a s potěšením sledoval vzniklý zmatek.

„To je ohavné! Takový hnusný žert!“ zařval Ikuzo a Asada celý zrudl, jako by se měl na místě pozvracet. Nebyl sám. Všech dvanáct náhle pobledlých mužů vstávalo, křičelo a hrozilo pěstmi. Uprostřed chaosu seděl Mačida nehybně jako socha a na své kolegy se ani nedíval, ani neodpovídal na jejich otázky.

Nakonec Mačida odsunul židli a také vstal. „To není žádný žert.“ Jeho velitelský hlas přehlušil rámus kolem. „Navrhuji, abychom se znovu posadili a poslechli si, co má pan Leonforte na srdci.“

Muži si jeden po druhém znovu posedali. Většina z nich odstrčila talíře doprostřed stolu, jiní se na ně ani nedokázali podívat.

„Teď jsme spojení!“ zvolal Mick, když k němu otočili hlavy. „Pojedli jsme Sílu a jsme svázáni novodobou pokrevní přísahou!“ Zvedl vidličku s masem, strčil si ji do úst a s chutí žvýkal. Když polkl, pokračoval: „Pozřeli jsme svého nepřítele. Nyní musíme držet spolu, abychom Denwa Partners použili k účelu, pro nějž se skvěle hodí.“

Ikuzo odhodil vidličku, až zařinčela na zemi. „Takové výmysly nehodlám poslouchat! Byl jsem podveden, udělal jste ze mne šaška.“ Vyskočil od stolu. „Zneužil jste svých povinností hostitele. Nejsem vám ničím zavázán.“

„Myslím, že by bylo nejlépe, kdybyste zůstal a vyslechl mne,“ pravil Mick tiše. „Pak budete moci odejít, jak vám bude libo.“

„Mohu odejít už teď!“ ječel rozzuřený Ikuzo. „Kdo vůbec jste, abyste mi určoval podmínky? Jste iteki, cizák, který mi nemá co poroučet.“

„Ikuzo-san je mi líto, že jsme se dostali do sporu,“ prohlásil Mick. „Pochopitelně můžete odejít již nyní, pokud si to přejete.“

„Taky že ano,“ zavrčel Ikuzo a nadmul prsa. Rozhlédl se kolem stolu a formálně se uklonil.

Mick počkal, až dojde ke dveřím, a ozval se: „Ikuzo-san, byl bych rád, kdybyste mi odpověděl na jedinou otázku.“

Ikuzo se obrátil zpátky do místnosti. „Na jakou?“

„Jste tichým společníkem ve Sterngold Associates, že?“

„Proč se ptáte, když evidentně znáte odpověď?“ vyštěkl Ikuzo. „Sterngold patřil Rodneymu Kurtzovi.“

„A víte, že pan Kurtz se snažil o to, aby vás vyštval jak ze Sterngoldu, tak z Denwa Partners?“

Ikuzo se na okamžik zatvářil překvapeně. „O čem to mluvíte?“

„Kurtz se vás chtěl jako společníka zbavit, a proto vám nabídl, že váš minoritní podíl ve Sterngoldu vymění za polovinu svého podílu v Denwa Partners. Jenže vy jste mu poslední splátku nezaplatil, takže jste, technicky vzato, porušil smlouvu. S tímto vědomím také Kurtz provedl jistá opatření pro případ, že by zemřel on nebo jeho žena. Sterngold Associates nyní patří americké právnické firmě Bates & Bates. Podle Kurtzovy závěti převzala celý podíl Sterngoldu v Denwa Partners společnost Worldtel, Inc., stínová firma, kterou jsem právě koupil.“

„Cože? Ale to přece není možné!“ prskal Ikuzo. „To nemohl udělat. Věděl, že nemám dost hotovosti. Minulý týden jsem se s ním setkal. Doslova mi řekl, že na splacení zbytku dlužné částky mám ještě šest týdnů. Obchod byl uzavřen.“

„No vida,“ pronesl Mick, když vytahoval smlouvy a rozkládal je na stůl. „Lhal vám. Víte, co o Kurtzovi říkali v Německu? Když jde na malou, nestůjte po větru od něj.“ Sledoval, jak Ikuzo nemůže odtrhnout oči od smluv. „Tak na co čekáte, Ikuzo-san? Můžete odejít.“ Chvíli počkal. „Nebo se můžete vrátit ke stolu, abychom znovu projednali vaše členství v Denwa Partners.“ Znovu jim věnoval svůj nejzářivější úsměv. „Mohu vás ujistit, že jsem podstatně důvěryhodnější partner než Kurtz.“

Věděl, že všichni v místnosti sledují Ikuza, který se pomalu vrátil ke své židli a mlčky na ni dosedl. Mick mu milostivě podal smlouvy.

Potom zvýšil hlas. „Asada-san se nemýlil, pánové. Staré dobré časy jsou nenávratně pryč. Jak by řekl Friedrich Nietzsche, vyzpívaly se v Mozartovi. Nebo v našem případě v šógunovi Ijejasu Tokugawovi. Když vláda Meidži v devatenáctém století připravila samuraje o jejich postavení, zbavila Japonsko jeho historie – zničila jeho duši.

Proto má pro budoucnost Japonska takový význam TransRim CyberNet. V současné době je vaše společnost z počítačového hlediska negramotná. Vaše děti absolvují školy, aniž by se naučily používat jediný nástroj, který je může zavést do jednadvacátého století. Japonci se musí naučit přenášet všechny své informace po CyberNetu, stejně jako se to naučili Američané a Evropané. Japonsko to jistě skvěle zvládne, jak má ve zvyku. Udělá to, protože jinak by v následujících letech nemohlo světu konkurovat.

CyberNet je první takovou celosvětovou informační dálnicí v Japonsku – a proto jej také země přijme jako svou jedinou počítačovou síť. Díky schopnostem přenosu digitálního videa vás mohu ujistit, že CyberNet získá v dohledné budoucnosti monopol na přenos veškerých informací.

Po pravdě řečeno bych nejradši ze všeho založil svůj vlastní CyberNet, jenže, jak víte, videobajtová technologie TransRim je patentovaná, a tedy chráněná proti krádeži.“

„Kdyby se objevila nějaká taková konkurenční síť, majitele bychom okamžitě zažalovali a přivedli je na mizinu,“ prohlásil Asada-san.

„Přesně tak,“ souhlasil Mick. „Proto jsem si koupil podíl v Denwa Partners. V příštích desetiletích bude videobajtová technologie vynášet miliardy dolarů – nejenom ze samotného TransRimu, ale i z prodeje licencí, který jistě bude následovat.“

Zvedl ukazováček. „Skutečnost je ovšem taková, že v současné době CyberNet nevyužívá všech svých možností, což je právě důvod, proč jsme se zde dnes večer sešli. Přenos informací. Chvíli o tom pojmu přemýšlejte. CyberNet se stane jediným nejvlivnějším nástrojem, s jehož pomocí budou lidé v Japonsku a v celém Tichomoří přenášet informace. Zároveň ho však lze využít k ovlivňování lidí, obchodních smluv a všeho možného. Stojí o generaci výš než satelitní televize. A má proti ní jednu velkou výhodu, protože, jak víme, satelitní televize nemůže beztrestně překračovat národní hranice.“ Mick se rozhlédl po svých hostech. „Asi vám nemusím připomínat případ Murdochovy Star TV, která musela v Číně přestat vysílat zpravodajství BBC, které kritizovalo postoj čínské vlády k občanským právům. CyberNet takové problémy mít nebude, protože nepřenáší informace běžným způsobem. Nikdo nemůže určovat, co se v počítačové síti přenáší. Staneme se staviteli – nebo bohy, chcete-li – naší vlastní informační dálnice.“

Počkal, aby to shromáždění mohlo strávit. „Nebudou pro nás existovat žádná tajemství, budeme řídit všechny komunikace, všechen obchod. Bude-li nám patřit systém, můžeme určovat programy pro ty, kdo se k němu připojí. Představte si čtyřiadvacet hodin reklam maskovaných jako normální program. Kdybychom třeba chtěli vrátit Liberálně demokratickou stranu zpátky k moci, stačilo by nám spustit na CyberNetu každodenní fórum zaměřené na politiku LDS. A když to budeme opakovat celý den a celou noc, nakonec to přinese své ovoce – a všechen odpor médií proti LDS postupně zmizí.“

Znovu se odmlčel, aby se stačili zorientovat, a předklonil se, jako by se prodíral proti silnému větru. „A nyní si představte, že bychom třeba chtěli vědět, co dělají naši protivníci u Závodů těžkého průmyslu Micui, na ministerstvu zahraničních věcí nebo u metropolitní policie. Myslíte snad, že do dvanácti měsíců bude moci nějaké japonské keirecu nebo úřad fungovat bez CyberNetu? Rozhodně ne, pokud bude chtít konkurovat ostatním! Jen si to představte! Budete mít moc – mnohem větší, než jakou jste měli v minulosti, na níž tolik lpíte, za časů úplatků a vydírání, pod neustálým dohledem policie, médií a veřejnosti. Jakmile získáte CyberNet, budete se moci zbavit starých postupů, které jsou pro vás vzhledem k zájmu policie a médií stále nebezpečnější. Síť, kterou jste od konce války tak efektivně budovali, je nyní zastaralá, je jako pravěký ještěr, který vyžaduje pořád víc času a úsilí, než kolik mu můžete v současné době věnovat.“ Rozhodil rukama. „To všechno – a víc, mnohem víc – získáte elektronickou cestou. Obchodování bude snadné, rychlé, efektivní a především zcela nenapadnutelné.“

„To jsou všechno jistě revoluční myšlenky. Jenže, i když to vypadá tak lákavě, není to nakonec nemožné?“ zajímal se Asada. „Se znalostmi přichází i opatrnost. Podniky jistě nebudou chtít přenášet svá tajná data po CyberNetu, dokud si nebudou jisté jejich bezpečností. V současné době není spojení po CyberNetu bezpečné. Všichni mohou číst data těch druhých.“

„Asada-san má pravdu, ale zároveň se mýlí.“ Mick rozevřel pravou ruku s gestem salonního kouzelníka. Na dlani mu ležel drobný počítačový čip, který se leskl jako platina. „Pánové, dovolte, abych vám představil lithiový čip s kyronovým algoritmem, KALC. Jde o zdokonalenou verzi amerického algoritmu Slipjack, takzvaně nerozluštitelného kódu, který má znemožnit odposlouchávání komunikací na CyberNetu – tak se to aspoň bude vysvětlovat lidem. Během prvních šesti měsíců provozu budeme KALC rozdávat všem firmám, které se do sítě zapojí. Bude to reklamní akce, která je má přimět, aby CyberNet používali.“

Na Mickově tváři se rozlil úsměv. „Jenomže jim nepovíme, že KALC také dokáže rozluštit jakýkoli, i ten nejsložitější kód. Je to nejlepší odposlouchávací zařízení, protože funguje na zvukový i obrazový signál.“

Zpod stolu vytáhl dvě další elektronická zařízení. Ukázal na to vlevo. „Tento přístroj nahrál hovor zašifrovaný americkým algoritmem Slipjack. Přehrát,“ nařídil a ze záznamníku se ozvalo jakési nesrozumitelné brebentění.

„Může mi někdo říci, co se tam říká?“

Ticho.

Mick přetočil pásku a zvedl hlavu. „Nepochybuji o tom, že i kdyby si někdo z vás tuhle pásku vzal a proháněl ji počítačem třeba celý rok, stejně by tu šifru nerozluštil. Je skutečně velice dobrá.“

Poté napojil přehrávač na přístroj vpravo. „Tento přístroj je vybaven čipem KALC. Nyní přehraji pásku přes něj.“ Zapnul přehrávač s čipem a přístroji vpravo nařídil: „Přehrát.“

„Zatím na to nemáme prostředky, pane prezidente.“

„Měli bychom mít.“

Mick napjatě sledoval, jak se všichni shromáždění předklonili a naslouchali lehce nosovému přízvuku prezidenta Spojených států.

„Povězte Mitchelsonovi z Obchodu, že máme mezery ve strategii, a že se mi to vůbec nelíbí. Japonci by od nás měli kupovat víc rýže. To je základ.“

„Hm, Mitchelson asi bude chtít vědět, co všechno si může dovolit, pane.“

„Je mi úplně jedno, jak to Mitchelson zařídí. Už jsme na Japonce tlačili dřív a vždycky to vyšlo. Chci, aby kupovali naši rýži. Jasné?“

„Naprosto, pane.“

Mick vypnul přehrávače. V místnosti se rozhostilo udivené ticho. „Stačí, abychom tento čip začlenili do jádra CyberNetu. Pak budeme moci číst všechna data, která se budou po CyberNetu přenášet.“

Nakonec si odkašlal Morimoto, vedoucí úřadu MITI pro průmyslovou politiku, a poznamenal: „Majoritním vlastníkem CyberNetu je Sató International.“ Rozhlédl se po ostatních. „Stejně jako všichni přítomní znám Tanzana Nangiho. Nikdy by nedovolil, aby se takový čip v CyberNetu objevil. I kdybychom s vámi souhlasili my, Nangi-san bude proti.“

„Nangi-san je starý,“ namítl Mick. „Navíc je nemocen. Jeho nedávný infarkt –“

„Byli jsme ujištěni, že nemoc Nangi-sana není vážná,“ přerušil ho Asada.

„Jistě, a stejně tak my přesvědčíme každého, že KALC zabrání jakémukoli pokusu o dešifrování dat. A bude tomu skutečně tak?“ Mick chvíli počkal, než si posluchači jeho slova utřídí v hlavě. „Ano, samozřejmě, také jsem slyšel, že jeho infarkt nebyl vážný. Ale co když to bylo ve skutečnosti horší? Co když jsou Nangi-sanovy schopnosti trvale sníženy?“ nadhodil opatrně. „Chtěli byste snad, aby takový člověk řídil Sató International?“

„Víte snad něco, co my nevíme?“ zeptal se Asada přímo.

Mick se zatvářil, jako by si rozmýšlel odpověď. Bylo to dramatické gesto, kterým jen podtrhl význam svých slov. „Jak je to dlouho, co měl ten infarkt…?“

„Šest měsíců,“ odpověděl Morimoto.

„A vrátil se už do práce?“ otázal se Mick nevinně.

„Ne,“ pravil Asada zamyšleně. „Jeho zdravotní stav by také vysvětloval, proč se nezúčastnil recepce při spuštění CyberNetu.“

„A pokud není zcela zdráv,“ přidal se Morimoto, který se okamžitě chopil příležitosti, „neměl by v žádném případě řídit keirecu typu Sató International.“ Ostatní účastníci schůzky pokývali hlavami. Každý z nich měl na Tanzana Nangiho svůj vlastní názor. Morimoto se domníval, že Nangi má příliš velkou moc, ale to mohlo být způsobeno závistí. Než odešel „na odpočinek“ do obchodního sektoru, působil Nangi jako vysoko postavený úředník MITI. I když pro ministerstvo průmyslu a zahraničního obchodu udělal hodně, mnohem více se proslavil tím, co dokázal jako hlava Sató International.

„Tím se dostáváme k jádru věci,“ prohlásil Mick. „K ovládnutí společnosti Sató. Sató International byla dosud keirecu v soukromém vlastnictví, a tudíž ji nemohla převzít ani tak silná skupina, jako je ta naše.“ V očích mu zajiskřilo a jeho řeč nabrala na rychlosti. „Jenže všechno se změnilo s příchodem CyberNetu a Denwa Partners. Sató je v tak těžké finanční situaci, že na spuštění CyberNetu potřeboval pomoc zvenčí.“

„Jsme ovšem jenom minoritní akcionáři,“ připomněl Asada. „Hlavním vlastníkem je pořád Sató.“

„Pouze za jistých podmínek,“ namítl Mick. „Podle vaší smlouvy musí Sató do devadesáti dní splatit překlenovací úvěr, který mu Denwa Partners poskytl,. Pokud jej nesplatí, budeme mít z čeho vyjít. A já hodlám dohlédnout na to, aby Sató ten úvěr nesplatil. Po pravdě řečeno to mohu zaručit. Na oplátku vás žádám, abyste mne zvolili prezidentem Denwa Partners. V této funkci se na základě naší smlouvy se Sató International dostanu do jejich správní rady, jakmile se ukáže, že ten úvěr nemohou splatit. K tomu, abych nakonec získal absolutní vládu nad Sató International a CyberNetem, nepotřebuji nic víc. Jakmile budu ve správní radě, mohu přesvědčovat ostatní členy, dokud nezískám většinu, která donutí Nangiho odstoupit a zvolí mne prezidentem Sató International.“

V místnosti se znovu rozhostilo ticho. Mick sledoval obličeje svých hostí a věděl, že vsadil na správnou kartu. Předpokládal, že tito muži – Dai-Róku – nemají známého liberála Nangiho nijak v lásce, že mu závidí jeho moc a bojí se jeho partnera Nicholase Linneara.

Všechno, co jim říkal, byla pravda – do jisté míry. Samozřejmě měl ještě další cíle, s nimiž se jim nesvěřil. Chtěl ovládnout Sató International. I přes současné finanční potíže šlo pořád o nejvlivnější japonské keirecu a jeho vliv by mohl Mickovi otevřít dveře legálního obchodu, do nichž potřeboval vstoupit. Sató byl jeho vstupenkou do skutečného světa, na němž se chtěl podílet – přesněji řečeno, jímž chtěl manipulovat. Už příliš dlouho tahal za provázky ze skrytu vietnamských hor. Jeho touhu ještě posilovala skutečnost, že spolumajitelem Sató International byl Nicholas Linnear, jeho osobní Nemesis a temné druhé já. To, že by se mohl stát nositelem Linnearovy zkázy, pro něj představovalo neodolatelné lákadlo.

Když usoudil, že jim poskytl na přemýšlení dost času, Mick prohlásil: „Teď máme šanci ovládnout přítomnost Japonska a zabránit Sató International v sabotování budoucnosti.“

„A co Linnear-san?“ Upřímný strach, který se zračil v Asadově tváři, vypovídalo bezvýhradné kapitulaci. Chtěli se přidat, chtěli, aby je Mick vedl. Pochopili, jaká budoucnost ho čeká, a rozhodli se na ní podílet.

Mick se usmál. „Linneara nechte na mně. Vím, jak na něj. Mohu vám slíbit, že náš plán nebude moci nijak překazit.“ Naklonil se nad stůl. „A teď, kdo z vás jde se mnou? Rozmyslete si to. Tohle je bez přehánění životní příležitost. Použijeme Denwa Partners k tomu, abychom se zmocnili Sató International?“ Rozhlédl se kolem stolu. Přítomní jeden po druhém vážně přikývli. Proti nebyl ani jeden.

Později, když všichni včetně Mačidy odešli, sedl si Mick ke stolu, pokuřoval doutník a hleděl na strop. Stůl byl prázdný, až na barevný ubrus uprostřed. Nablýskaná deska příjemně voněla po citrónové leštěnce. Honniko v kuchyni dohlížela na úklidové práce.

Právě v takových okamžicích si vždycky vzpomněl na Koei. Jeho šestiměsíční soužití s ní bylo trudné, v mnoha ohledech bolestné. Nikdy však na ně nezapomněl, stejně jako nikdo nezapomene na pobyt ve vězení. Nenáviděla ho, tím si byl jist, a bývalo by mu to mělo stačit, aby ji zavrhl. Spojenectví bylo jistě dobrá věc, ale k čemu člověk potřeboval ženu, která mu raději plivla do obličeje, než aby se s ním vyspala? A přitom pro něj právě tahle nenávist znamenala ze všeho nejvíc. Teď, když byla pryč, se mu po ní stýskalo, nebo spíš mu chyběla ta nekonečná řada drobných ústrků a ponížení, které si pro ni vymýšlel, aby její zášť přiživil. Nyní cítil v ústech hořkou pachuť, jako by polkl popel z kremační pece.

Z těchto nechutných vzpomínek ho vyrušila Honniko, která vyšla z kuchyně. Místo kimona si oblékla elegantní šedé šaty od Armaniho. Nebyla skoro vůbec nalíčená a její přirozenost jen zvýrazňovala její orientální oči. Světlé vlasy byly v této kombinaci ještě víc okouzlující.

„Mistrovský výkon,“ prohodila.

„Myslíš?“ Vyfoukl oblak vonného dýmu a sklonil hlavu. „Jistě, byla to dobrá prezentace, jenže já jsem jim řekl jen to, co chtěli slyšet. Nastrkal jsem jim do nosů kroužky a odvedl je za sebou, ale jen proto, že na to byli zralí. Nejistota přítomnosti se jim nezamlouvá, stýská se jim po minulosti a z budoucnosti mají strach.“

Zakroutil si doutníkem v ústech; bylo to podivně obscénní gesto. Natáhl kouř a pomalu ho vypustil. „Navíc jsem měl štěstí.“ Vzal do prstů disk, který mu Honniko už dříve předala. „Když jsem tohle nechával ukrást z vývojového oddělení Sató, mohlo to na spoustě míst prasknout.“

„Nechápu jak. Byl jsi přece tak opatrný.“

„Opatrnost je berlička, kterou si člověk vysvětluje porážku.“ Mick točil diskem mezi prsty. „Není to ta správná zbraň.“

Přistoupila k němu, posadila se vedle něj a prohrábla mu rukou vlasy. „Záleží na tom? Teď máš všechno, cos chtěl.“

„Mám technologii CyberNetu, ale nikdy jsem ji nechtěl, ani jsem ji nepotřeboval.“ Dál si pohrával s diskem. „Nechal jsem to ze Sató International ukrást jenom jako zástěrku, abych odvedl jejich pozornost od skutečného útoku, který jim hrozí ze strany Denwa Partners. Teď nechci, aby u Sató International na tu smlouvu někdo myslel. Jen ať se snaží vypátrat, kdo jim ta cenná data ukradl – a proč. Nebude jim to nic platné.“

Zatáhl z doutníku a vydechl oblak modrého kouře. „A navíc nemám všechno, co jsem chtěl. Nemám Linnearovu hlavu. Ještě ne.“ Zašklebil se. Byl to skoro chlapecký úsměv, jaký Honniko dobře znala. „Chceš vidět výsledek naší práce?“

Přisunula si židli. „Jasně.“

Z kufříku vytáhl přenosný počítač vybavený jednotkou CD-ROM. Zapnul ho, zasunul disk dovnitř a spustil systém. Když se obrazovka rozsvítila, přepnul na diskovou jednotku.

„A je to,“ upozornil ji s prstem nad klávesou Enter. „Jakmile to zmáčknu, objeví se na obrazovce data CyberNetu.“ Natáhl kouř do úst a vychutnával jeho štiplavou příchuť. A pak, zatímco dým vyfukoval ven, stiskl tlačítko. Kontrolka jednotky se rozsvítila a počítač se dal do práce.

Téměř ve stejném okamžiku se obrazovka zaplnila řádky dat: složité vzorce, příkazy, datové kódy a přepisy šifer – celé jádro CyberNetu i se seznamem souborů.

„Ááá!“ Mick si spokojeně vydechl a listoval daty. Najednou sevřel doutník mezi zuby tak silně, že ho málem překousl. „Co to sakra je?“

Data z obrazovky mizela. Mick začal bušit do kláves a dělal všechno možné, aby údaje uložil na pevný disk, dříve než nenávratně zmizí. Než se obrazovka vyprázdnila, podařilo se mu zachránit dobré tři čtvrtiny.

Zkusil načíst zbytek dat z disku, ale dostalo se mu jen chybového hlášení. Přepnul tedy na diskovou jednotku a ke svému zděšení shledal, že na disku žádná data nejsou. Zkusil ještě jeden způsob, jak data načíst, ale bez úspěchu. Vyňal disk, vypnul počítač, znovu ho spustil a zkusil znovu totéž.

Tentokrát se nejenže nedostal k obsahu disku, ale i některé příkazy jeho počítače nefungovaly tak, jak měly. Přepnul na jednotku C, spustil zabudovanou diagnostiku a zjistil, že nějaký virus mu ničí software na pevném disku. Pokusil se spustit antivirový program, jenže ten už viru dávno podlehl.

„Co se děje? starala se Honniko.

„Nevím,“ odpověděl Mick a sklonil se nad klávesnicí. Nemohl však nic dělat. „Do systému se nějak dostal virus, který zničil všechno na pevném disku.“

„I data z CyberNetu?“

Když přikývl, objevila se na obrazovce tři slova. Ať dělal co dělal, nemohl je vymazat.

„VŽDY S ÚSMĚVEM.“

Seděl a zíral na svůj počítač. Pak ho s proudem nadávek smetl ze stolu. Počítač s rachotem dopadl na podlahu. Mick ho tam nechal ležet a vstal.

„Pojď,“ vyzval Honniko. „Půjdeme domů.“

V tom okamžiku zazvonil jeho mobilní telefon.

„Co je?“ vyštěkl do mikrofonu.

„Jsem v Keidži,“ pronesl jeho pomocník Džóči. Keidži Hakubucukan bylo muzeum kriminalistiky v Kandě, tokijské čtvrti, která patří k Vyššímu i Nižšímu městu zároveň.

„Co tam děláš?“

„Myslím, že byste měl přijet a podívat se sám.“

Mick by se proti Džóčiho tajuplné výzvě ohradil, nebýt toho, že si všiml jeho vzrušeného tónu. Džóči věděl, že jejich linka je naprosto bezpečná a že může mluvit zcela volně. Bylo jasné, že se muselo stát něco hodně nepříjemného.

„Tady v Tamajamě už končíme,“ pravil Mick. „Přijedeme tam. Mimochodem, zásilka bratrovi odešla podle plánu?“

„Přesně na čas. Ten nový špeditér je skvělý.“

Mick zavěsil, a když si všiml tázavého pohledu Honniko, vysvětlil jí: „Džóči něco našel v muzeu kriminalistiky.“

„Takhle pozdě v noci? Muzeum je už dávno zavřené.“

„Jdeme,“ rozhodl Micka vzal si svůj dlouhý kabát. „Vypadalo to, že jde o něco důležitého.“

Noční Tokio má v sobě něco kouzelného, říkal si Mick, když se řítil po ulici zvlhlé deštěm. Davy, které zaplavovaly ulice osmnáct hodin denně, nyní zmizely a nahradily je pomalé nákladní vozy, jimž zákon nařizoval rozvážet zboží pouze v noci. Na ulicích byla vidět i dospívající mládež v černých kožených bundách, se slepenými vlasy a kůží propíchanou kovovými jehlicemi, jak se prohání na silných motorkách. Mickovi se zdálo, že jejich posedlost sebemrzačením docela chápe. Všechno splývalo v jedno. Mládež v Bruselu, Petrohradu, Saigonu i Pittsburgu byla v podstatě stejná. Nosila stejné šaty, hrála stejné počítačové hry a dívala se na MTV. Člověk musel hledat něco, čím by se odlišil od ostatních, a čím více koukal na televizi, pracoval s počítačem nebo hrál po síti videohry s nějakým známým v Timbuktu nebo kde, tím to bylo těžší. O důvod víc, proč se zajímat o způsoby, jak se natrvalo vyčlenit z masy šedého průměru.

„Nejsem číslo. Jsem svobodný člověk.“

A to byl základ celé této módy, Od tetování přes propichování po vypalování značek a zase zpátky.

Do Kandy dorazili za rachotu hejna motorek, který se rozléhal mezi věžáky jako cinkot ocelových kuliček ve hře pačinko. Z temné uličky vedle muzea kriminalistiky se vynořil Džóči. Rozhlédl se po opuštěné ulici a mlčky pokynul Mickovi, který vystoupil z vozu a vydal se za ním, Přitom vzal Honniko za ruku. Její podpatky cvakaly po chodníku a jejich klapot zněl ve tmě nepřirozeně hlasitě.

Džóči rozsvítil silnou baterku a vedl je dál do uličky. Minuli dva obrovské zelené kontejnery na odpadky, které už zřejmě celá léta nikdo nevyvezl. Mezi nimi tábořilo několik bezdomovců. Za kovovou mříží hořel oheň. Bezdomovci, pokud nespali zachumlaní do svých špinavých hadrů, je sledovali vlhkýma, lhostejnýma očima. Pach alkoholu a potu je halil jako dusivá přikrývka.

Mick kolem nich neprošel rychlým krokem, jak by to udělala většina lidí, S odvrácenýma očima a zadrženým dechem. Místo toho zpomalil a pozorně si ty lidi prohlížel. I když by to za nic na světě nepřiznal, měl s nimi společného mnohem víc než s muži z Dai-Róku. Ti patřili k Vyššímu městu, jemuž kdysi vládli šógunové a jejich daimjóové. Mick patřil k Nižšímu městu, k temným, špinavým zákoutím, kde se lidé plazili po břiše, pokud se vůbec pohybovali, k Zapařeným ohavným bolákům, které zde rostly.

„Pojď, Micku!“ naléhal Džóči. Teď není čas na sociologické průzkumy bahna velkoměsta.“

Šli dál a posléze dorazili na konec uličky. Ke stěně muzea zde přiléhala betonová zeď umazaná od sazí. Džóči máchl baterkou a osvítil postavu opřenou o zeď. Ten člověk seděl tak přirozeně, že se Mickovi zpočátku zdálo, že jen spí. Když si jej však prohlédl zblízka, všiml si ztuhlých údů a nafouklých prstů. A sotva se kužel světla z baterky pohnul, spatřil nepřirozeně bledý obličej.

„Ježíšikriste,“ vydechl. „To je Nguyen.“

Džóči přikývl. „Jo, je to Van Truc, ten, co převzal od toho Američana McKnighta disk s daty CyberNetu.“ Kužel světla setrvával na místě. „Hledali jsme ho od chvíle, co předal ten disk Honniko.“

„Tehdy ti připadal v pořádku?“ zeptal se Mick, zatímco opatrně obcházel tělo. Mrtvola už silně páchla.

„Asi ano,“ odvětila Honniko. „Zdál se mi docela v pohodě. Víš, byl takovej klidnej, ale já ho jinak neznala.“

„Myslím, že jsi ho znal jedině ty,“ obrátil se Džóči k Mickovi.

„Přesně tak. Nguyena jsem najal v Saigonu. Byl úplně dokonalý: naprosto prodejný, šlo mu jenom o peníze.“ Mick pohlédl na Džóči. „Jak sakra umřel?“

„To bych taky rád věděl. Zavolal jsem ti, sotva jsme ho našli. Ani jsme se ho nedotkli.“

Mick obrátil mrtvého špičkou boty. Do vzduchu se vznesl zápach, který jako by vycházel z hlubin pekla.

„Uch!“ vydechla Honniko, ale zůstala stát na místě.

Mick se na ni podíval. Tohle nebyla žena, jíž by se z pohledu na smrt zvedal žaludek. Už toho v životě viděla dost. I když zdaleka ne tolik, co on. Byl přece za války ve Vietnamu, kde se nelidské zločiny staly normou.

Mick mrtvolu ještě několikrát obrátil, dokud si ji celou neprohlédli. „Nezastřelili ho, nezapíchli, ani neuškrtili.“

„Mohli ho něčím udusit,“ nadhodila Honniko.

„Jeho ne,“ mínil Mick. „Nikoho by si tak blízko k tělu nepustil.“

Mick naposledy kopl do mrtvého, aby mu viděli do tváře. Pokynul Džóčimu, aby posvítil, a přidřepl k tělu. Dýchal ústy a cítil, jak ho zápach lechtá v krku. S pohledem upřeným do Nguyenova obličeje pravil: „Víte, mám pocit, že se náš přítel tady utopil.“ Ukázal prstem. „Vidíte – tady a tady – má rozmáčenou kůži, jako by byl nějakou dobu ve vodě.“

„Myslíš, že ho někdo utopil, a pak ho odnesl sem?“ ptala se Honniko. „Ale proč?“

Mick už viděl za svého života tolik mrtvých, že by se zdálo, že na jednom dalším už nezáleží. Jenže tentokrát bylo všechno jinak. Smrt nebyla taková, jak si ji představovali ve filmech, beztvará a povznášející. Člověku se z ní zvedal žaludek, nutila ho, aby zkoumal, co v něm je, aby se ptal sám sebe, jaký má vlastně život smysl. Možná to člověka nepokořovalo, jak se psalo v knížkách, říkal si Mick. Ale každopádně ho to měnilo.

„Napadá mě jenom jeden důvod,“ pronesl a vstal. „Všimněte si, kde ho nechali. Za muzeem kriminalistiky. Chápete? Ten, kdo ho zabil, chtěl, abychom ho našli.“

„Nikdo přece nevěděl, že pro tebe Nguyen pracuje,“ namítl Džóči.

Tehdy si Mick vzpomněl na počítačový virus. Byl na tom disku, zamíchaný mezi daty CyberNetu. Existovaly dvě možnosti: buďto se na něj pokusil vyzrát Kappa Watanabe, technik ze Sató International, kterého si Mick omotal kolem prstu, o čemž silně pochyboval, nebo ten disk někdo našel a vyměnil.

„Do prdele!“

Mick vztekle zaťal pěsti. Jenom jeden člověk měl možnost a příležitost disk vyměnit: Nicholas Linnear.

Pohlédl k nebi a vycenil zuby. Už přišel na to, že v životě nastávají okamžiky, kdy směs okolností a lidských emocí mění podobu světa. Jedním takovým případem byl večer, kdy stál s Jaqui na střeše a viděl vraždu svého dědečka. Další nastal v laoské džungli, kde ho Nungové zasvěcovali do učení svého kmene a vytetovali mu na zápěstí Gim, tmavomodrý svislý srpek. A tohle byl další podobný moment. Ať pohlédl kamkoli, ostré hrany budov se rýsovaly nepřirozeně jasně jako ostří břitev. Nasál do plic vlhký tokijský vzduch, který ho zamrazil jako himalájská noc, a zaradoval se ze svého prozření. Teď to tedy bylo jen na nich dvou. Nepřál si snad právě tohle? Možnost postavit se svému druhému já, svému dvojníkovi, muži, s nímž měl tolik společného?

Linnear se na něj snažil vytahovat. Vždy s úsměvem, napsal počítačový virus na obrazovku a odmítal se nechat vymazat. Linnear tedy šel po něm, stejně jako on šel po Linnearovi. Oba dva tančili ve vytyčeném kruhu tanec smrti, pohybovali se ze tmy do světla a zase zpátky, svázaní tajemnou šňůrou, která spojovala jejich minulost.

Zdálo se, jako by všechna skutečnost mizela v mlžné dálavě. Mick propadal jakémusi podivnému vzrušení, kdy se celý vesmír vydával cestou světla či temnoty, mezi nimiž nebylo nic. Vypadalo to, jako by on a Nicholas Linnear byli opačnými póly, protonem a elektronem posledního zbylého atomu, které kolem sebe krouží stále rychleji a rychleji, přitahují se a odpuzují zároveň, a přitom se přibližují konečné srážce, která bude znamenat bytí jednoho a zkázu druhého.

*******

Svatí

Dávní samurajové se báli představy,

že by měli zemřít v posteli.

Doufali, že si je smrt najde jedině na bitevním poli.

Ani mnich nemůže naplnit svou Cestu,

pokud nemá stejný názor.

Mnich Rjói, z 10. kapitoly Hagakure, knihy samurajů

Astoria:

jaro 1957 / zima 1945 / jaro 1961-62

Od chvíle, kdy Jaqui Leonfortová potkala Bernice, věděla, že je předurčena k něčemu zvláštnímu. V klášteře Blahoslaveného srdce Panny Marie měla Jaqui pocit, jako by jí pronikalo nějaké tajemné vnitřní světlo, které jí umožňovalo prohlédnout vnější slupkou vřelosti a moudrosti matky představené a spatřit její bojovné srdce.

Jaqui koutkem oka pozorovala maminku, o níž už s jistotou věděla, že toto vnitřní světlo nemá. Koneckonců, její maminka byla ve všech ohledech prostá žena. Někdy, když v noci ležela v posteli, Jaqui neklidně uvažovala o tom, jestli se v této rodině neocitla omylem. Třeba ji vyměnili s nějakou jinou holčičkou v porodnici a tato dívka teď na druhém konci města žije život, který byl původně určen pro ni. Někdy si tím byla natolik jistá, že se začínala uzavírat do sebe, jako by každou reakcí na okolní podnět uznávala své, jinak zcela nevhodné okolí.

Postupem času se pro ni toto chování stávalo normou, a tak ji její vyděšená matka vzala k jednomu specialistovi na Manhattan. Jaqui si vzpomínala na jízdu vlakem přes most mnohem lépe než na lékařův krátkozraký obličej.

„Vaší dceři nic není,“ prohlásil. Mamince se tak ulevilo, že se rozplakala. „Chce to jen, abyste se ji snažila víc zaujmout. Ona se jenom nudí.“

Cestou domů jí maminka řekla: „Vím, že nejsi šťastná. Vím to už delší dobu, ale pořád jsem se nemohla odhodlat s tím něco dělat. Myslela jsem si“ – uchopila Jaquinu ruku do své – „myslela jsem, že z toho vyrosteš.“ Maminka si smutně povzdechla a vyhlédla ze špinavého okna vagonu. „A místo toho to rostlo v tobě.“ Byl nejvyšší čas, pravila maminka, vzít Jaqui do Astorie.

Jakmile Jaqui prošla železnou branou do zahrady plné stromů, klášter Blahoslaveného srdce Panny Marie si zamilovala. Zbožňovala vůni orosených listů schnoucích na slunci, bzukot včel opylujících růže a švitoření ptáků, kteří poletovali mezi větvemi stromů.

Především však cítila, že tu něco je. Třeba to byl skutečně Bůh, jak se domnívala Bernice. Nebo to byla naopak nepřítomnost každodenního násilí, které jinak Jaquin svět zaplavovalo na každém kroku.

Ať to však bylo cokoli, Jaqui to cítila jako silnou ruku na svém rameni, která ji vedla. A Bernice věděla, co Jaqui cítí.

Bílé kamenné průčelí se lesklo na slunci jako nablýskané zrcadlo. V malém okénku u brány Jaqui spíše vycítila než spatřila oči, které ji sledovaly se směsí zvědavosti a radostného očekávání. Když ji maminka dovedla po širokých schodech ke dřevěným dveřím s železným kováním a otevřela je, Jaqui pochopila, že vstupuje do jiného světa a vydává se na cestu, která bude trvat po celý zbytek jejího života.

Psalo se jaro roku 1957 a Jaqui bylo patnáct let.

*

„Věříš v Boha?“

„Věřím.“ Jaqui se odmlčela a nevěděla, jak dál. Nebylo to tím, že by ji snad děsily ty pronikavé modré oči nebo artefakty s katolickou symbolikou, které zdobily stěny Berniciny pracovny. Po pravdě řečeno, po křtu a biřmování, poté, co s rodiči pravidelně chodila do kostela, po letech omílání katechismu, sledování krvácejícího Krista na kříži a zpovědí ve zpovědnicích, které páchly krémem na boty a potem, neměla nejmenší tušení o tom, čemu vlastně věří, stejně jako netušila, co ji čeká o rok později.

„Nevím, jestli v něj věřím nebo ne.“

„Dobře,“ pochválila ji Bernice s takovým nadšením, že Jaqui okamžitě zpozorněla. Maminka zůstala v růžové zahradě, kde se procházela po pěšinkách, obracela tvář k slunci a uvažovala o tom, zda udělala správně, že sem dceru vzala.

„Jak to, dobře?“ zajímala se Jaqui.

„Odpověděla jsi upřímně a to je dobrý začátek,“ pronesla Bernice suše. Měla dar podat svůj názor tak, že se okamžitě stal skutečností.

Jaqui se rozhlédla po pracovně plné obrazů s náboženskou tematikou, podívala se na sochu Madony s Ježíškem i na obrovský kříž z pozlaceného dřeva, a pod tíhou všech těch náboženských symbolů se začala dusit. „Nechci se stát jeptiškou.“

Bernice se k ní naklonila, vzala ji za ruku a usmála se. „Drahé dítě, vůbec nemám v úmyslu tě nutit, aby ses stala jeptiškou.“

V tom okamžiku Jaqui pochopila, že to byla právě Bernice, kdo ji pozoroval tím středověkým okénkem. Bylo to jako okno hradu, úzké a chráněné před šípy a oštěpy nepřátel. A přitom se nacházelo právě zde, v tiché uličce uprostřed Queensu, lemované topoly. Pohlédla na Bernice a ke svému úžasu ji spatřila oděnou do naleštěného brnění s velkým mečem u boku. Brnění se lesklo stejně jako bílé kamenné průčelí budovy kláštera.

Jaqui něco nesrozumitelného zamumlala a zamrkala. Když se na Bernice znovu podívala, vypadala abatyše stejně jako předtím, jako obyčejná jeptiška v dlouhém rouchu.

„Co se děje, mé dítě?“

„Myslela jsem…“ Jaqui znovu zamrkala a pak se tiše, rozpačitě zasmála. „Myslela jsem, že na sobě máte středověké brnění. Hloupost, že?“

Bernice si zhluboka vydechla, jako by dlouho zadržovala dech. Když vstávala od stolu, měla slzy na krajíčku. „Pojď, chci ti něco ukázat.“ Avšak místo toho, aby ji vedla ke dveřím, zamířila s Jaqui do přístěnku, kde stály police naplněné až po strop knihami. Matka představená sáhla za jednu řadu knih, něco tiše cvaklo a část knihovny se otevřela dovnitř místnosti.

Překročily práh a Jaqui se ocitla v kamenné chodbě s klenutým stropem. Chodbu osvětlovaly elektrické lampičky ve výklencích, v nichž by člověk spíše očekával louče. Podrážky jejich bot cvakaly o kamennou podlahu. Na konci chodby vytáhla Bernice z kapsy klíče a odemkla železné dveře. Hlasitě zaskřípěly. Když jimi prošly, Bernice dveře pečlivě zamkla, nadzvedla si lem sukně a vydala se po točitém kovovém schodišti.

Na vrcholku schodiště vstoupily do místnosti, která nebyla velká, ale přesto působila majestátně. Jedna její stěna byla zakulacená, jako by stály ve věži nějakého hradu. Od výšky jednoho metru nad podlahou až po strop zdobila stěnu ta nejkrásnější okna z barevného skla, jaké kdy Jaqui viděla. Kupodivu jen jeden panel měl náboženské téma: zobrazoval Johanku z Arku na bílém hřebci. Ostatní panely zachycovaly výjevy z francouzské a italské historie. A pokud tomu Jaqui správně rozuměla, převažovaly válečné motivy.

Okenní mozaiky zaplavovaly místnost mnohobarevným světlem, které se jí zdálo úplně kouzelné. Zalévalo Bernice i Jaqui, která si připadala jako vyměněná. Zmocňoval se jí zvláštní pocit tepla, jako by hrůzy Ozone Parku a východního New Yorku přestaly existovat.

„Ach, Bernice,“ vydechla. „Taková krása!“

„Opravdu si to myslíš?“

„Opravdu a upřímně,“ potvrdila Jaqui a obrátila se k matce představené. „Cítím tady…“

Bernice ji uchopila za ramena a probodla ji pohledem svých modrých očí. „Co cítíš?“

„Nevím.“ Jaqui nemohla popadnout dech, jako by celou cestu z Ozone Parku sem běžela. „Něco…“

„Ano,“ pronesla Bernice s důrazem. „Nemýlila jsem se v tobě.“

Potom Jaqui otočila tak, aby viděla na druhou stěnu místnosti. Byla vystavena ze stejného kamene jako přístupová chodba a zdobil ji jediný obraz. Nebyl nijak velký, ale přesto místnosti vévodil, jako by byl desetkrát větší.

„Panebože,“ vyjekla Jaqui.

„Ano,“ pravila Bernice a modré oči se jí rozzářily.

Jaqui ten obraz naprosto fascinoval. Zachycoval postavu v brnění s širokým mečem u boku. Přilbu si postava držela v levé ruce a bylo jí tudíž vidět do tváře. Šlo o ženu, která se trochu podobala Bernice. Malíř zahalil její hezkou tvář do jakéhosi vnitřního světla, které pronikalo plátnem.

„Tohle jsem viděla u vás v pracovně,“ prohlásila Jaqui a srdce jí bušilo tak mocně, že se bála, aby jí nevyskočilo do krku. „Jste to vy?“

„Jak bych mohla? Ten obraz je stovky let starý.“

„A přitom…“ Jaqui přistoupila blíže a ohlédla se na Bernice. „Jste to vy!“

Bernice zavrtěla hlavou. „Jenom v jistém smyslu. Tohle je portrét Doni di Piave, zakladatelky našeho řádu.“

Jaqui dál udiveně hleděla na plátno. „Jenže já ji viděla! Bernice, já ji měla před očima.“

„To, co jsi dole cítila, byla pravděpodobně její přítomnost uvnitř mne.“

„Podívejte se jí na tvář. Je celá rozzářená…“

„Božským vytržením.“

„Ano,“ souhlasila Jaqui, protože instinktivně vytušila, že Bernice má pravdu. „A přitom to byla nějaká válečnice.“

„Doňa di Piave byla jeptiška,“ odvětila Bernice tiše. „Ale zároveň byla i velkou bojovnicí, ochránkyní lidu. Ve světě plném strachu a zla to někdy může být totéž.“ Pokynula ke dvěma dřevěným židlím, které stály naproti sobě a leskly se v barevném světle. „Posaď se, mé dítě. Než se rozhodneš, musím ti sdělit mnoho věcí.“

„O čem se mám rozhodnout?“

„Nejsi obyčejné dítě, Jaqui. Patříš k vyvoleným. Proto tě sem tvoje matka přivedla.“ Bernice se usmála, jak nejlaskavěji dovedla, jenže Jaqui se nenechala zmást. Už nyní dokázala pod touto na odiv stavěnou maskou rozlišit podobu bojovnice, která stála vedle ní.

Bernice pokračovala: „V našem světě se ženám přisuzuje pouze úloha matek nebo děvek. Tak či onak, ze skutečně důležitých záležitostí jsou vyloučeny.“ Počkala, dokud se Jaqui neusadí na židli vlevo. „Znáš německého filozofa Goetha?“

„Slyšela jsem o něm, ale nic jsem od něj nečetla.“

„Pokud se přidáš k nám, budeš si ho moci přečíst zde,“ ujistila ji Bernice, když se posadila naproti ní. „Jednou napsal, že jen málo mužů má dost představivosti na to, aby dokázali pochopit skutečnost.“ Zahleděla se na portrét Doni di Piave. „Naprosto správně do tohoto tvrzení nezahrnul ženy.“

Vstala a zatímco ji Jaqui pozorovala, uchopila levou stranu rámu obrazu a přitáhla ji k sobě. Za portrétem Doni di Piave se objevil v kamenné zdi výklenek, v němž ležel podlouhlý předmět zabalený do nachového sametu se zlatým lemováním. Byla na něm vyšitá latinská slova, jimž Jaqui nerozuměla.

Když se obrátila, podržela Bernice předmět před sebou a opatrně rozbalovala samet. Jaqui otevřela ústa. Matka představená držela v ruce nablýskaný železný meč, který byl evidentně vykován celá staletí před objevem technologického postupu výroby nerezavějící oceli.

„Meč Doni di Piave,“ prohlásila Bernice.

Jako by ji přitahovala nějaká magická síla, Jaqui vstala ze židle a udiveně se natáhla k meči. Právě v tom okamžiku Bernice ztratila rovnováhu a ostří se zaseklo Jaqui do pravé dlaně.

Jaqui kupodivu nevykřikla, ani neuskočila. Vlastně ani necítila žádnou bolest, jen jakési podivné škubání, a když se podívala dolů, spatřila své ruce pokryté krví.

Bernice, která upustila meč a vyběhla z místnosti, přinesla zásyp, sterilní obinadlo a leukoplast.

„Nebolí to,“ pronesla Jaqui jakoby sama pro sebe.

A Bernice, která zatím poklekla, chytila Jaqui za zápěstí a začala pečlivě čistit a obvazovat ránu, si pomyslela: Bůh budiž pochválen. Je to ona.

*****

„A váš biskup s vaší interpretací Goetha souhlasí?“

„Píše se rok 1945,“ připomněla Bernice Camille Goldoniové. „Náš arcibiskup má plné ruce práce s válkou a nemá čas se starat o to, co napsal Goethe, natož o to, jak jeho filozofii vykládám já.“

Camille, Margaritina teta, která zemřela začátkem sedmdesátých let, byla žena s těžkými kostmi, širokým pasem a masitými pažemi i rameny. Nebyla to žádná krasavice, i když její tvář měla něco do sebe. Její, na první pohled mužské rysy, ještě podtrhovalo rozhodné chování a pevný pohled očí. Zároveň byla nesmírně laskavá a její dobrodušnost z ní vyzařovala jako světlo majáku.

Za Bernice přišla, protože její manžel Marco Goldoni, Enricův starší bratr, dostal záchvat mrtvice. U čtyřicetiletého člověka to bylo dost nečekané. Náhoda tomu chtěla, že byli právě sami doma, a navíc byla neděle. Odvezla ho do nemocnice, a když jí Marcův osobní lékař zpravil o tom, co se jejímu muži přihodilo, Camille se na místě rozhodla, že se o tom nesmí nikdo dovědět. Podplatila lékaře í dvě sestry, které vpustila do Marcova pokoje. Obelhala i manželovy tělesné strážce, kteří je doprovázeli do nemocnice. Namluvila jim, že don dostal akutní otravu z jídla.

„Pochopila jsem, že kdyby ta Marcova mrtvička vyšla najevo, byla by rodina v pěkné bryndě,“ říkala Camille nyní. „Enrico je v Benátkách a vůbec, všechno stojí a padá s Marcem, který vždycky všechno vymýšlel a plánoval.“

Oči měla suché. Dosyta se vyplakala o samotě u manželova lůžka. Seděla, jako by spolkla pravítko, a dobře si uvědomovala všechny ty drobnosti, které ji držely pohromadě: líčidlo, rovné švy na punčochách, a sotva něco jiného. „Já samozřejmě o Marcových záležitostech nevím zhola nic. Jak je zvykem, dal si zaležet na tom, aby obchod nezatahoval do osobního života.“

Camille se ještě nedostala ke skutečnému důvodu své návštěvy v klášteře. Bernice ji mohla snadno utěšit, předpokládala však, že Camille přišla kvůli něčemu úplně jinému.

„Víš, Bernice, potřebovala jsem se někomu svěřit a nevím, na koho jiného se obrátit. Marco se se svými capi scházel každý týden. Většina z nich k nám chodí jednou měsíčně na večeři, ale stejně nemám tušení, komu z nich mohu věřit. Kdo nám zůstane věrný, až se to dovědí? A kdo z nich využije slabosti naší rodiny, aby se ji pokusil zradit?“

„Má drahá, tohle mi připadá jako neřešitelný problém.“

„Ne, ne. Přišla jsem za tebou jako za jediným člověkem, kterému můžu beze zbytku věřit.“

Bernice se sevřelo srdce. Že by tohle bylo ono znamení, které měla hledat? Zhluboka se nadechla a čekala, co přijde dál.

„Marco byl vždycky velmi štědrý, zvlášť, pokud šlo o tento klášter,“ pokračovala Camille. „Oba jsme navíc byli tak rádi, když jste se rozhodli postarat o naši dceru. Doktoři nám řekli, že v normálním světě nemůže žít, a my jsme si nedokázali představit, že by musela snášet útrapy života v nějakém ústavu.“ Emoce ji na chvíli přemohly. Camille si přitiskla kapesník k očím a rozplakala se. „Tu laskavost ti nikdy nezapomeneme, Bernice.“

Bernice se k ní natáhla a pohladila ji po tváři. „No tak, moje drahá. Marco nám také prokázal nesmírnou laskavost. Koneckonců, jen díky němu budeme moci provést přestavbu kláštera – nové průčelí, nové křídlo. Vzkvétáme, zatímco jiné kláštery bojují o holý život a zanikají.“ Camille se chopila její ruky a Bernice se mile usmála. „Navíc, má drahá, my dvě se už známe pěkných pár let. Tolik času jsme strávily v meditační zahrádce, mluvily o spoustě věcí a sledovaly, jak kolem nás rostou růže.“

Camille se usmála. „To je pravda. Vzpomínám si, když mi tě poprvé představili. Matka představená Marie Markéta tehdy ještě nebyla tak stará, ale stejně jí nebylo dobře. Nechtěla se vzdát titulu a místo toho přivedla tebe. ‚Bernice bude mluvit za mne,‘ řekla tím svým chraplavým hlasem.“

Bernice přikývla. „Bůh mi odpusť, ale její smrt bude opravdu vysvobozením.“ Potřásla hlavou. „Je hrozné, když jeden člověk musí snášet tolik bolesti.“

„Bernice, musím se tě na něco zeptat. Vím, že máš jistou představu o tom, čím se Goldoniové skutečně zabývají. A přesto ses s námi spřátelila.“

„Jistě.“ Bernice položila své společnici dlaň na ruku a přenesla do ní své okouzlující teplo, které bylo jen jedním z jejích mimořádných darů. Byla to vysoká, štíhlá žena s podivuhodně výrazným obličejem. Někdo o ní kdysi prohlásil, že má oči matematika. Byly totiž chladně analytické a dokázaly z každodenních skutků vyčíst vzorce chování, které jiným unikly. Mírnost nebo nerozhodnost jí nic neříkaly. Mezi ženami v sousedství se o ní proslýchalo, že dokáže být tvrdá jako muž, ale zároveň je ve svých soudech mnohem spravedlivější. Byla vášnivou čtenářkou a badatelkou v oblasti lidské povahy; nic nedělala náhodně. „Jsem pragmatička, stejně jako ty nejlepší z nás,“ řekla. „Musím se starat o toto stádečko a navíc se každý den dvakrát modlím za Marcovu duši. Kdysi jsem se smála a říkala, ‚Bez hříšníků jako Marco by neměla církev co na práci.“ Usmála se. „Ovšem, má drahá, měla bys vědět, že bychom si nemohly být bližší, i kdybychom byly sestry.“

„Tak.“ Camille si složila ruce do klína a v prstech cupovala svůj promáčený kapesník. „Tak.“

Z druhého konce kláštera se rozlehlo tiché prozpěvování, které pronikalo kamennými stěnami. Obřadní latina působila navýsost uklidňujícím dojmem a její pomalý tok utišoval i ta nejsilněji bušící srdce.

„Camille, pověz mi, jak ti mohu pomoci.“ Bernice obrátila dlaně vzhůru. „Mohu tě ujistit, že ať mne požádáš o cokoli, nebude mi to na obtíž.“

Camille přikývla. Slova její přítelkyně jí dodala sílu. „Přišla jsem k tobě v hodině zoufalství, abych tě poprosila o radu.“ Podívala se do Berniciných pronikavých modrých očí. „Osud celé mé rodiny je v sázce. Pověz mi, co mám dělat.“

Bernice se opřela v křesle. Už věděla, co má před sebou: nic menšího, než svůj vlastní osud. Cítila ho na jazyku, držela ho v dlani, a přitom si připadala pozoruhodně klidná. „Má drahá, než budeme pokračovat, chtěla bych ti připomenout, že rozdávat rady je snadné. Přijímat je bývá mnohem těžší.“

„Ach, Bernice, přece jsem přišla ze tebou, ne?“ V Camilliných očích se znovu objevily slzy. „Ty jsi ta, od níž chci, aby mi poradila. Nemám nikoho jiného, na koho bych se mohla obrátit. Ať mi poradíš cokoli, přísahám, že se tím budu řídit.“

„Toto je dům Boží. Složíš-li zde přísahu, je to navěky.“

Camille nasucho polkla. „Ať je to tedy navěky.“

Bernice přikývla. „Výborně. Radím, abychom se obě poučily od Goetha. ‚Jen málo mužů má dost představivosti na to, aby pochopili skutečnost.‘ Vysvětlím ti, jak se nás to týká. Zmiňovala ses o zvycích, má drahá. Říkáš mi, že o manželových obchodních záležitostech nevíš nic, a já ti věřím. Podle jeho názoru – podle názoru všech mužů – je to tak správné. Uvážím-li ovšem Goethovo tvrzení, nemohu s tím vůbec souhlasit. Chci říct, že muži už prosazovali své názory příliš dlouho, a hle, co nám to vyneslo – krveprolití a války, protože to je způsob, jímž muži řeší své spory. Za budoucnost však nelze platit životy vlastních synů.“

Bernice zdvihla prst. „Chci, aby ses nad něčím zamyslela. Nemoc tvého manžela je možná znamením. Před třemi dny jsem měla vidění, jak Bůh napřahuje ruku do temnoty a vrhá do ní blesk. Tehdy jsem netušila, kam ho sesílá, avšak nyní to vím.“

Bernicina tvář se rozzářila stejným božským vytržením, jaké bylo zachyceno na obraze její předchůdkyně. „Tohle je Boží dílo, Camille, a v tom, co se stalo, musíme spatřovat Jeho plán. Jakmile toto uznáme, tragédie se změní v triumf.“

Camille zavrtěla hlavou. „Nerozumím. Jak by se dala Marcova mrtvice považovat za Boží znamení?“

„Vzpomeň si na ten citát z Goetha. Muži se celá staletí sdružovali do společenství a stejně tak celá staletí pronásledovaly svět územní spory a války.“

„Jenže tak už to na světě chodí, Bernice. Co s tím můžeme dělat my?“

„Na první pohled se zdá, že nemůžeme změnit nic. A tak to má být. Jenže, jak jistě víš, Camille, zdání obvykle není všechno.“ Bernice si poklepala na nos. „Tajemství nejlépe střeží ženy a mrtví. Je to pro nás úplně přirozené. Žena lže svému muži každý den, aby mu ušetřila starosti a zajistila mu pocit štěstí, ne snad?“ Povzdechla si. „Někdy mám dojem, že Bůh nám věnoval krásnou tvář a něžný hlas právě proto.“

„To je pravda.“ Camille přikývla. „Doma muž říká, ‚Na nic se mne neptej, a já ti nebudu lhát.‘ Ovšem žena má dar zařídit, aby její lži vypadaly jako pravda.“

„A tak to chodí už po staletí.“ Bernice vzala Camille za ruku a zavedla ji do stejné místnosti ve věži, do níž o deset let později přivedla i Jaqui. Když Camille vstoupila dovnitř, povzdechla si. Byl to povzdech, jaký se člověku vydere z hrdla, když poprvé nasaje těžkou vůni první letní růže, zvuk plný radosti a uspokojení.

Když se Camille dosyta vynadívala na barevné okno, ukázala jí Bernice portrét jeptišky-bojovnice.

„Před mnoha lety, v patnáctém století,“ líčila Bernice, „vznikla tajná společnost – společenství žen nazvané Řád Doni di Piave. Tehdy bylo přirozené, že se ženská moc soustřeďovala na tajných místech, daleko z dohledu mužů. Klášter byl pro soustředění takové moci ideální místo, nemyslíš? Společnost vznikla proto, že ty ženy, které byly dost silné na to, aby překročily hranice svého pohlaví, měly dojem, že je nejvyšší čas aktivně se podílet na vytváření budoucnosti, v níž jejich synové nebudou pochodovat do válek, aby se z nich vraceli zmrzačení na těle i na duchu, a v níž jejich dcery nebudou muset vychovávat své děti samy.

O mnoho století později se tato společnost rozšířila i do této země, a od té chvíle tu čeká na své znovuzrození. A Camille, já se domnívám, že ta chvíle nyní nastala.“ Bernice ukázala na obraz. „Žijeme v dobách, které mají s dobou Doni di Plave mnoho společného. Je to věk strachu a zla.“

Objala Camille paží kolem ramen. „Boží znamení nepředpovědělo jen Marcovu nemoc, ale také to, že moc přejde z jeho rukou do tvých.“

„Cože?“ Camille se zatvářila vyjeveně.

„Pozorně mne poslouchej, má drahá. Přišla jsi za mnou, protože, jak říkáš, jsem jediná, komu můžeš důvěřovat. Proto mi věř, když ti pravím, že nyní máme příležitost chopit se moci.“ Zvedla ukazováček. „A pamatuj, cos přísahala před Bohem a Jeho prostředníky.“

Camille se zatvářila zkroušeně. „I kdyby byla pravda to, co říkáš, jak bych mohla dělat to, co dělal můj manžel? Žijeme ve světě ovládaném muži. A pro la Famiglii to platí dvojnásob. Vážně si myslíš, že by se nějaký z Marcových capi řídil tím, co bych mu řekla? A to i za předpokladu, že bych věděla, co mu mám nařídit?“

„Rozkazy není těžké dávat,“ pravila Bernice ostře. „Stačí jen uvažovat logicky a všechno je hned jasné. Zabývej se každým problémem zvlášť a uvidíš, že začnou padat jako kostky domina.“ Pokývla hlavou. „Pokud jde o to ostatní, máš docela pravdu, protože nižší velitelé budou poslouchat jen příkazy, o nichž se budou domnívat, že pocházejí od Marca – nebo od někoho, koho Marco určil místo sebe.

Proto ti doporučuji, aby ses spojila s Marcovým mladším bratrem Enricem a požádala ho, aby se vrátil z Benátek.“

„Jenže Enrico je vývozce látek. O Marcově skutečných obchodech neví nic.“

„Bude se tedy učit společně s tebou. Důležité je, že až dosud jsi postupovala správně. Nikdo neví, jak špatně na tom Marco je, a dopustí-li Bůh, nikdy se o tom nedoví. Enrico se stane jeho vyslancem, jeho zprostředkovatelem, a nakonec od Marca převezme velení. Jenomže rozhodovat budeme my, v pozadí, v bezpečí kláštera, aniž by o tom někdo věděl.“

Camille se roztřásla. „Bernice, když já nevím. Je to tak děsivá představa!“

„To jistě je. Ale jen pomysli, má drahá, jak můžeš posloužit dobru! Ovládni svůj strach. Přicházíš z místa, kde vládne světlo a pravda. Přesáhni svými myšlenkami hranice domova a rodiny. Stanov si cíle, jakých by Marco nikdy nedosáhl. Mysli jen na Boha a na skvělou příležitost, kterou ti nabídl. A pamatuj, že máš navždy k dispozici všechny prostředky řádu Doni di Plave.“

Když vyprovodila Camille, zašla Bernice do kuchyně a do místnosti ve věži se vrátila s podnosem plným jídla. Jinými tajnými dveřmi prošla do mnohem prostornějšího pokoje, zařízeného jako ložnice. Dvě okna s výhledem na dvorek s meditační zahrádkou zakrývaly těžké závěsy. Pokoj zdobily čerstvé květiny ve skleněných vázách. Na dřevěném stolku u ošoupané pohovky přistrčené k oknu svítila jediná lampička. Na druhé straně pokoje stála obrovská postel z mahagonu a ebenu. Bylo to velmi staré mistrovské dílo, dovezené po částech z Evropy.

Bernice se zastavila a čekala, až její oči přivyknou šeru.

„Jsi to ty, Bernice?“ Hlas byl suchý a chraplavý, jako když proutěné koště zametá chodník.

„Ano, Marie Markéto.“

„Co se stalo?“

„Marca Goldoniho ranila mrtvice.“

„Jak je na tom?“

„Podle všeho dost špatně.“

„To byl tak zlý?“

„Myslím, že ano,“ mínila Bernice. „Jenže to, jako ostatně všechno, závisí na úhlu pohledu.“

„Jistě, k nám byl vždycky štědrý. Velice štědrý. A teď za námi přišla Camille.“

„Ano.“

„Bůh budiž pochválen.“

Bernice přistoupila k lůžku. Přes všechnu její snahu pokoj nasládle páchl nemocí a blížící se smrtí. „Budu ho chválit, až ti dopřeje odpočinek.“

Marie Markéta si povzdechla. „Tolik zloby. Měla bys mít po boku meč.“ Její smích se změnil v křečovitý záchvat kašle. Bernice už měla připravené papírové kapesníčky. „Nadzvedni mne.“

Byla už holohlavá a tvář měla propadlou stářím a krutou nemocí. Měla na sobě modré pyžamo, které jí věnovala jedna žena ze sousedství. Barva vypadala odporně, ale Marie Markéta ji stejně zbožňovala. V její mrtvolné tváři, která připomínala holou lebku, vypadaly její temné oči nesmírně velké. Bernice už dávno nechala z ložnice i z přilehlé koupelny odstranit všechna zrcadla.

Rysy Marie Markéty nyní potemněly, až vypadala jako stará, opuštěná panenka. „Muselo to pro ni být hodně těžké, když sem přišla.“

„Myslím, že mnohem těžší by pro ni bylo, kdyby neudělala nic. Navíc ví, že ji máme rády. A že jí můžeme pomoci.“ Bernice políbila Marii Markétu na chladné čelo. „To je to, co potřebuje nejvíc.“

Když jí Bernice rovnala polštáře, Marie Markéta pronesla: „Přišlo to. Teď máme příležitost, že?“

„Ano.“

Marie Markéta natáhla ruku, která připomínala ptačí pařát, a poklepala kostnatým prstem Bernici na zápěstí. „Tak dlouho jsme se za tuhle chvíli modlily, a přitom mi nepřipadáš nijak šťastná.“

„Kdepak, jsem šťastná.“ Bernice si odhodila pramen vlasů z čela. „Ale mám také starosti.“

„Když už jsme u toho, postarej se mi o jídlo.“

Bernice přinesla tác, položila ho a sedla si na kraj postele. „Máš hlad?“

„Nijak zvlášť. Ale jíst musím, ne?“

Bernice ji začala krmit. Nabírala směs dušené zeleniny stříbrnou lžičkou a kladla pokrm Marii Markétě do úst.

„Když jsi přišla, zrovna jsem měla sen.“

„Mrzí mne, že jsem tě vyrušila.“

„Vůbec ne. V mém stavu se časy a místa slévají dohromady. Zdálo se mi, že jsem dítě, a v tom snu jsem věděla, že jsem v této místnosti a že ty za mnou přicházíš. Je to zvláštní, viď. Čím blíž má člověk k smrti, tím lépe chápe podstatu času. Čas totiž neexistuje. Ve skutečnosti ne. Aspoň ne pro mne. Je jako kolo, které se pořád otáčí. Co se stalo před dvěma lety není o nic méně jasné než to, co se přihodilo přede dvěma minutami. A stejně tak to, co se stalo před dvaceti, čtyřiceti lety. Všechno je na tom kole, víš, a kolo se pořád točí.“

Marie Markéta při jídle zavřela oči. Bernice věděla, že žvýkání jí dělá potíže. Možná se takhle dokázala lépe soustředit. „V tom snu jsem byla zase dítě,“ pokračovala. „Jenomže to nebyl sen. Ne doopravdy. Prostě jsem byla zase dítě, daleko od tohoto tlejícího těla.“ Otevřela oči. Třeba se chtěla ujistit, že ji Bernice poslouchá. Na takové věci si vždycky potrpěla. „Věříš tomu?“

„Ano, Marie Markéto, věřím.“

Rozhovor zřejmě Marii Markétu uspokojil, protože si vzala další lžičku květáku s hráškem, zavřela oči a žvýkala pomalu a metodicky, jako když voják prochází panenskou džunglí.

„Jenže jako to dítě jsem věděla všechno, co vím teď. Bylo to tak zvláštní! Tak mladá a tak zkušená. Dovedeš si to představit?“

Marie Markéta někdy kladla otázky, na něž neexistovala žádná správná odpověď. Bernice z dlouhé zkušenosti věděla, že tohle je jedna z nich. Podala jí další lžičku a mlčela.

„Nikdo si to nedovede představit, pokud to nezažije, a to je pravda,“ pravila Marie Markéta. „Boží cesty jsou nevyzpytatelné. Víš, za všechnu tu bolest se mi dostává jisté odměny. Mohu se neomezeně procházet svým životem a nacházet Boha na všech těch místech, kde ho člověk nemá obyčejně čas hledat.“

Na chvíli přestala jíst a její oči se rozjasnily; vypadaly skoro tak, jaksi je Bernice pamatovala, než je natrvalo zakalila bolest.

„Víš, je víra a víra,“ zašeptala Marie Markéta. „Jistě, víra v Boha je neochvějná. Naprosto neochvějná. A přitom je tak vzrušující doopravdy vidět jeho dílo a znovu zakoušet, jak nás Jeho ruka a Jeho moudrost utvářely.“

Odmlčela se, aby si odpočinula, a jas v jejích očích znovu vystřídala bolest. „Mmm,“ zamručela. „Už nechci jíst. Ať mi dáš cokoli, chutná to jako lepicí pasta.“

Bernice odložila lžíci a otřela Marii Markétě ústa. Věděla, že se stařenou nemá cenu se hádat, ani když je v tomto stavu.

„Aby sis nemyslela, že se mi zatoulaly myšlenky,“ pronesla Marie Markéta znenadání, „tohle všechno ti říkám proto, abys pochopila, že si můžeš dělat sebevětší starosti, mohou tě potkat sebevětší katastrofy – a že nepříjemnosti nastanou, o tom není pochyb – ale ty musíš vytrvat. Bůh je s námi. To z Jeho vůle vznikl řád Doni di Piave. To z Jeho vůle se Doňa di Piave chopila meče. Benátský dóže poslal Doňu di Piave a její jeptišky, aby střežily Blahoslavené srdce Panny Marie, když francouzský král Karel VIII. oblehl roku 1495 Benátskou republiku. A když byli vojáci poraženi, měla Doňa di Piave božské vidění. Bůh jí a jejím jeptiškám nařídil, aby si vzaly meče padlých vojáků a bránily Blahoslavené srdce samy.

O třináct let později, když papež Julius II., francouzský král Ludvík XII., Ferdinand Aragonský a císař Maxmilián založili Cambraiskou ligu, která si chtěla mezi sebou rozdělit benátské území, Doňa di Piave a její následovnice dokázaly využít vliv, který se jim podařilo nashromáždit v pozadí, na okraji dějin, který byl a je vykázán ženám, aby nepřátele Benátek rozdělily a porazily.“

Marie Markéta se usmála. „Ten skvělý diplomatický tah všichni připisovali benátskému dóžeti a jeho radě, ale my víme, jak to ve skutečnosti bylo. To ženy z našeho řádu změnily historii tím, že využily svůj vliv v ložnici francouzského krále, v císařových komnatách a v papežově blízkosti. To náš řád připravil Lucrezii Borgiu, všechny ženy rodiny Mocenigů, která byla tak vlivná, že z ní pocházelo sedm dóžat, a mnoho dalších, o jejichž vlivu na politické intriky věděly jen tajné skupinky zasvěcených.

Ovlivňovaly jsme národní politiku, úspěšně jsme zasahovaly proti svým nepřátelům a nutily muže královské krve, hloupé a zdegenerované, aby se řídili našimi příkazy. Ano, z nepřímé vlády jsme udělaly umění. A poučily jsme se: víme, že nám přímo vládnout není dáno. Vliv lze ovšem používat mnoha jinými způsoby, v nichž se ženy vyznají nejlépe.“

Zatímco mluvila, hladila Marie Markéta přikrývku stejně pomalu, jako když odříkávala latinské modlitby. „Muži si nepotrpí na prázdné lichotky, a proto si jich nevšimnou, ani když je mají přímo před nosem. Raději je považují za pravdu, zvláště pokud pocházejí od někoho s hezkou tvářičkou a okouzlujícím tělem. Proto také v našem řádu neskládáme slib čistoty, i když to před všemi svými arcibiskupy pečlivě tajíme. Bůh nám dal jisté nástroje, s jejichž pomocí můžeme ze stínu dokázat to, co bychom na světle nikdy nemohly.“

Na chvíli se odmlčela a Bernice slyšela její trhané oddechování jako tikot starých pendlovek. Rozplakala se, i když si přísahala, že slzy si schová na dobu, až bude sama.

Ucítila na paži starou, suchou dlaň. „Proč pláčeš, mé dítě?“

Bernice zaťala pěsti. „To utrpení je tak nespravedlivé.“

„Mluvíš jako pravá bojovnice. Jenže meč není vždycky řešení. Řešením je víra.“

„Víra.“ Bernice to slovo vyslovila tak, jako by jí zanechávalo v ústech hořkou příchuť.

„Poslouchej mne.“ Marie Markéta se pokusila napřímit. Její saténové pyžamo přitom šustilo jako krovky letícího brouka. „Ta, která slouží Bohu, když je k ní Bůh laskavý, není jeho skutečnou následovnicí. Ale ta, která mu slouží tehdy, když se Bůh zdá nerozumný a krutý, teprve naplňuje smysl svého života.“

Bernice sklonila hlavu a silou vůle se snažila zastavit proud slzí.

„A teď mi pověz, proč jsi tak ustaraná,“ vyzvala ji Marie Markéta ostře.

Bernice se zhluboka nadechla, načež spustila: „Mám následovat po tobě, abych pokračovala v činnosti řádu. Jenže kdo přijde po mně? Mezi jeptiškami není ani jedna vhodná kandidátka.“

Marie Markéta nehnula ani brvou. „To tě teď nemusí bolet.“ Kostnatým prstem poklepala Bernice na zápěstí. „Nesnaž se dělat všechno sama. Pamatuj, že máš myslet jen na svůj úkol, a pak dokážeš cokoli. Bůh ať udělá, co mu náleží. Sama uvidíš. Přivede ti tvou následnici, jako mně přivedl tebe.“

„Jak ji poznám, Marie Markéto?“

Stařena dlouho mlčela. Oči se jí znovu rozostřily a Bernice pochopila, že sleduje události na kole života.

„Poznáš ji,“ pronesla nakonec, „protože bude mít ruce od krve.“

*****

Zatímco Bernice vyprávěla tento příběh o Camille, slunce se naklonilo za obzor a místnost ve věži zalilo barevné šero, které pronikalo do každého koutu. Venku se ozvala jásavá píseň drozda, která pronikala i kamennými stěnami a barevným sklem.

„Takže klášter podporují Goldoniové,“ pronesla Jaqui a pátravě se na Bernice podívala. „Enrico Goldoni a můj otec John se nemají moc v lásce.“

„Otevřeně řečeno, jsou to nepřátelé,“ odtušila Bernice.

„A proto jsem tady, jako členka rodu Leonfortů?“

Bernice se usmála. „Je to tak, jak jsem říkala. Nejsi obyčejná dívka, patříš k vyvoleným. V tomto ohledu na nepřátelství mezi Goldonii a Leonforty nezáleží.“ Vzala Jaqui za ruce a Jaqui ucítila žár její vnitřní síly. „Na druhou stranu, to, co Goldoniovi pro klášter dělají, není veřejně známo.“ Upřela na Jaqui své pronikavé modré oči. „A známo to nebude.“

„Chápu,“ připustila Jaqui po chvíli. „Nikomu o tom neřeknu.“ Po těch slovech se Jaqui zdálo, že si jsou s Bernice najednou bližší, a to se jí velice líbilo.

V krátkém tichu, které následovalo, se Bernice pousmála. „Teď si nejspíš lámeš hlavu s tím, jak jsem se o tobě dověděla. Tvůj dědeček Caesare a já jsme dávní přátelé.“

„Přátelé? On ví o tom, co mají s Blahoslaveným srdcem Panny Marie společného Goldoniové?“

„Jistě. Mohu tě ovšem ujistit, že byl dlouho jediný, kdo to věděl. Víš, Jaqui, tvůj dědeček je výjimečný člověk. Patřil k těm málo lidem, co za celá ta staletí pochopili naši úlohu. Chtěl nám pomoci. A proto mi pověděl o tobě.“

„Cože?“

Bernice přikývla. „Ano. Mnohokrát se mnou o tobě mluvil.“

„Dědeček Caesare o mně mluvil?“ Jaqui byla celá zaražená. Věděla, že ji stařec má rád, avšak předpokládala, že jako všichni italští dědečkové věnuje veškerou svou pozornost vnukům.

„Dobře si tě všímal, když jsi vyrůstala. A věděl, jakou má náš řád moc.“

Jaqui se podívala na Bernice. „Takže vy si myslíte, že mě vám seslal Bůh, stejně jako seslal vás Marii Markétě.“

Bernice dlouho neodpovídala, jak se ponořila do vlastních myšlenek. „Věřím tomu, co mi říká mé srdce,“ pronesla nakonec. „Lži a falešná vidění mívají mnoho podob a převleků. Jenže tys měla vidění Doni di Piave, stejně jako já, když jsem sem přišla, a každý tep mého srdce mne utvrzuje v přesvědčení, že toto byl skutečný záměr našeho Pána.“ Pohlédla na Jaqui a usmála se. „Je to jen trochu nepřímý způsob, jak říct, ano, Bůh naše setkání zprostředkoval. Věřím v to z celé duše.“ Zvedla ruce, ale hned je zase spustila zpátky do klína. „Ze zkušenosti ovšem také vím, že to, co cítím, nemá žádný význam – pokud to necítíš i ty.“

„Cítím to,“ vyhrkla Jaqui. „Chci říct, něco jsem cítila od chvíle, kdy jsem prošla branou. Co to je? Mluví to ke mně Doňa di Piave, nebo se mne dotýká Boží ruka?“

Bernice zavrtěla hlavou. „Má drahá, mohu ti pomoci se spoustou věcí, ale tato mezi ně nepatří. Povahu této přítomnosti musíš objevit sama, protože každý ji cítí jinak.“ Zadívala se Jaqui do očí. „Myslíš, že by tě něco takového mohlo zajímat?“

Pronesla to stejným tónem, jako by se Jaqui ptala, zda si s ní nevyjde na podvečerní procházku, jenže Jaqui se tím nenechala zmást. Zkoumání povahy oné přítomnosti je celoživotní práce. V jistém smyslu ji děsilo, jak obrovský úkol před ní stojí. Přesto však pociťovala jakési podivné vzrušení, jaké dosud nezakusila. Nebyla snad hádanka takového kalibru přesně tím, co tak dlouho hledala? Nemělo to nic společného s otravným, děsivým světem, v němž se narodila a z nějž se skoro po celé mládí zoufale snažila uniknout.

„Ano,“ zašeptala chraptivě. „Moc mě to zajímá.“

„Hm, moc,“ opakovala Bernice a přikývla. „To je dobře, protože od začátku mi bylo jasné, že s tebou – stejně jako se mnou – se hodně věcí změní.“ Napřáhla ruku, a když se jí Jaqui chopila, předala dívce své okouzlující teplo.

„Tak,“ prohlásila Bernice. „Dohoda je uzavřena.“

***

Jaqui se o svém bratrovi Michaelovi vždycky domnívala, že má v sobě nějakou šelmu, snad vlka, který ho užírá zevnitř a zoufale se snaží dostat ven. Právě tohle zoufalství jí nahánělo hrůzu. Dokázala obdivovat jeho vrozenou inteligenci, plně souhlasila s jeho rozhodnutím držet se stranou od rodinných kšeftů, které již Caesareho plně pohltily, ale přesto tušila, jak je ta šelma v něm nebezpečná, až jí z toho běhal mráz po zádech.

A přesto…

Co to jen na Michaelovi bylo, že jí stále připadal jako spřízněná duše? V noci, když byla sama, se jí o něm zdálo. V tom snu stáli na pasece uprostřed hustého lesa. Všude kolem nich se rozkládala šepotající temnota plná dravců, kteří hledali kořist. Paseka se v měsíčním světle bělavě leskla, ale do lesa se světlo přes hustý baldachýn stromů nedostalo.

Michael byl vysoký, krásný a vůbec se nebál, kdežto ona cítila svůj strach jako druhou kůži, která ji ovíjela jako kokon nějakého neviditelného hmyzu.

Michaeli, vykřikla. Pomoz mi, mám strach!

Usmál se na ni tím zvláštním připitomělým úsměvem, kterýsi rezervoval jen pro ni.

Michaeli! zvolala.

Jenže on ji neslyšel a Jaqui si uvědomila, že je němá. Zaslechla rytmické odříkávání latinských modliteb, popadla Michaela za ruku a uprchla s ním do lesní temnoty.

V té tmě pak slyšela tlukot jejich dvou srdcí, dokonale sladěný a harmonický, jako hlasy chrámového sboru. Vlekla ho stále hlouběji do nebezpečného lesa, až jim po pasece a měsíčním světle zůstala jen vzpomínka. Proč? Proč? Co vlastně hledala?

Probudila se s vědomím, že na ně každou chvíli něco zaútočí, a v hlavě se jí honila jediná myšlenka: Zatáhla jsem ho tam. Je to všechno moje vina.

Toho horkého červnového večera roku 1961, kdy zastihla Michaela na střeše jejich činžáku v Ozone Parku, si ten sen živě vybavila. Dědeček dal Michaelovi dalekohled, ideální dárek pro chlapce, který chtěl překročit omezené hranice svého světa. Dědeček ovšem vždycky věděl, po čem jeho vnoučata touží. K jejím posledním narozeninám – bylo to na svátek svatého Valentina, kdy dosáhla devatenácti let – jí věnoval knihu o sjednocení Itálie. Caesaremu dal k narozeninám pistoli.

Toho večera vyzařoval z Michaela jakýsi zvláštní zimničný žár, jako by i jeho obalovala ta druhá kůže, z níž se pokoušel prodrat někdo druhý, dosud neznámý. Toho večera byl střídavě horlivý a uzavřený, jako by ho v duchu trápila nějaká nevyřešená otázka.

Předstírala, že ji zajímají hvězdy, i když jí připadaly vzdálené a mrtvé jako latina. Jenže latinské chorály měly v sobě jakousi krásu, kterou se chladné hvězdy pyšnit nemohly. Připadaly jí příliš cizí. Přesto si zoufale potřebovala promluvit a nevěděla, jak jinak ospravedlnit svou přítomnost na střeše. Michael byl rád sám. Možná, že si v té samotě dokonce liboval. To byla další věc, která ji na něm zneklidňovala. Samota se jí zdála příliš náročná. Vyžadovala jisté soustředění, které Jaqui teprve nyní začínala objevovat s Bernice u Panny Marie.

Toho večera se dopustila strašlivé hlouposti. Dostala se k němu tak blízko, až cítila, jak se jeho obranné mechanismy hroutí. Toužila po tom, aby se mu mohla svěřit, povědět mu o té dlouhé cestě, na niž se měla nyní vydat, ale na poslední chvíli ucouvla. Co ji to jenom napadlo? Střežit tajemství bylo nyní nedílnou součástí jejího života. Pokud by dokázala svůj slib daný Bernice a řádu porušit tak snadno, dopustila by se hrozné chyby a měla by své vzdělávání v těchto věcech okamžitě ukončit.

Věděla ovšem, že nic takového neudělá. Řád byl pro ni tím pravým místem. Osud tomu chtěl, aby nahradila Bernice. Věděla to tak jistě, jako to, že dýchá. Co to jen na Michaelovi bylo, že se mu tolik chtěla svěřit?

A toho večera, při jejich blízkém setkání na střeše a později po tragédii, která se odehrála před jejich očima, to pochopila. Když ho viděla, jak reagoval na dědečkovu vraždu zcela instinktivně a mnohem inteligentněji než Caesare, dospěla k přesvědčení, že ta šelma uvnitř něj se jakýmsi záhadným způsobem dostala na svobodu. Možná se to stvoření pod druhou kůží zrodilo ve chvíli, kdy na vlastní oči viděl umírat svého dědečka. A když s ním stála na zakrváceném dvorku osvětlovaném sinalým světlem fotografických blesků, bylo jí všechno jasné. Její sen a skutečnost se spojily, aby vytvořily něco zcela nového. Stála s ním v temnotě šepotajícího lesa a už věděla, proč ho vzala za ruku a utíkala s ním z měsíčního světla do nebezpečí stínu. Přitahovala ji k němu právě tato šelma, která jí naháněla tolik strachu.

*

Naproti tomu v Caesarovi se dalo číst jako v knize. Na ulici z něj měl každý strach, jen ona ne, i když na ni křičel. Často si říkala, že se k ní tak chová proto, že ví, že mu Jaqui vidí až do žaludku. Pochopit Caesareho nedalo nikomu žádnou práci: zbožňoval matku a smíšené city k otci ho málem připravily o rozum. Bylo pro něj typické, že pohodlně přehlížel matčiny vady – její bezmeznou pasivitu, masku nekonečného utrpení, již neodkládala ani na okamžik. Domnívala se, že svou rodinu hýčká, a přitom ji ve skutečnosti dusila. Její vlastní pasivita hrozila, že ve všech vychová stejný postoj k životu, nebo – jak se stalo v Caesareho případě – z nich udělá hrubiány a násilníky.

Kdyby je tak Johnny býval neopustil, když se hnal za svými divokými plány, říkala si Jaqui, protože si byla v duchu jistá, že její ztracený otec si našel nějakou ženu, mladší a hezčí, než byla její matka, a nyní s ní žije někde na sluníčku v tropech. Jak jinak si vysvětlit všechny ty zkazky a narážky na zneuctění rodiny? Jak jinak si vysvětlit to, že o něm dědeček Caesare nikdy neutrousil ani slovo? Bylo to skoro, jako by Johnny Leonforte vůbec neexistoval. A jestli dědeček znal strašlivé tajemství svého syna, nosil ho v sobě zamčené na sedm západů.

A co matka? Věděla vůbec, co se stalo s jejím manželem, aspoň to, zda je živý či mrtvý? Jaqui si tyto otázky kladla tak často, že když jednoho dlouhého nudného odpoledne zastihla matku, jak sedí na obrovské manželské posteli a pláče, ani ji nenapadlo, že by mohla mít odpověď na dosah ruky.

Stalo se to rok předtím, než vstoupila do kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie. Když Jaqui vstoupila do místnosti, matka sebou trhla a rychle něco schovala pod přikrývku. Jaqui si zprvu myslela, že to má být nějaká hra, a tak se překulila přes postel, oběhla matku a vytáhla zpod přikrývky otevřený dopis.

„Ne!“ vykřikla matka s takovou zuřivostí, že jí Jaqui dovolila, aby si vzala dopis zpátky. Okamžitě jej zmuchlala v dlaních.

„Od koho je ten dopis, mami? Pověz mi to.“

„Nemůžu.“ V matčině tváři se zračila taková úzkost, o jaké si Jaqui dosud četla jen v knihách.

S instinktem dospívající dívky vyžblebtla to první, co jí přišlo na mysl: „Je od Johnnyho.“

Už ve chvíli, kdy to vyslovila, jí to celé připadalo nesmyslné. Pokud byl Johnny Leonforte vůbec naživu, jistě se teď slunil někde na pláži s nějakou blondýnou s velkými ňadry a –

Pak jí došlo, že na celém tomhle výjevu je něco podivného. „Je to od Johnnyho.“

„Byla bych radši, kdybys mu říkala táta.“ Matčiny oči se zalily slzami. Jaqui se polekala, aniž by věděla proč. Poklekla na postel a objala paží matčina roztřesená ramena.

„Ty moje holčičko,“ vzlykala matka. „Tolik jsi toho viděla. Tolik jsi toho poznala.“ Zavrtěla hlavou. „Není to dobře, ale jsi jediná, komu se můžu svěřit.“

Jaqui k ní naklonila hlavu. „Johnny je naživu?“

„Přísahej, Jaqui. Přísahej před Bohem a Panenkou Marií, že to nikomu nepovíš.“

„Ale proč ne?“

„Přísahej!“ Jaqui znovu pocítila matčino nečekaně silné odhodlání, a proto poslechla, i když celou dobu uvažovala o tom, kde se v této ženě tak najednou bere tolik síly.

„Je naživu,“ hlesla matka a Jaqui, které se nevysvětlitelně svíralo srdce, jí setřela z tváře slzy. „Ne, zlatíčko, jen je tam nech. Dělá mi dobře, když pláču. Držet v sobě tolik věcí, to není zdravé. Jen se zeptej dědečka.“

„On ví, že je Johnny naživu?“

Matka přikývla. „Ví všechno. Každou podrobnost. Ale nikdy po něm nechtěj, aby to přiznal. To by si radši vyřízl jazyk. A hrozně by se na mne zlobil, kdyby se dověděl, že jsem ti to řekla.“

Jaqui sevřela matčino svalnaté rameno. „Ale co se stalo? Kde Johnny vlastně je?“

Matka vysíleně sklopila hlavu. „Nevím. Dlouho mi posílal dopisy z Japonska, ale teď jsou na nich razítka odtud, z měst po celých Státech. Jenže já si stejně nemyslím že by v nějakém tom městě skutečně byl.“

„Vrátí se?“

„Nevím.“ Pronesla to tak tiše, že se Jaqui musela naklonit ještě víc, aby ji slyšela.

„Mami, proč vůbec odešel?“ Vzala matku za ramena a zatřásla jí. „Proč nás opustil?“

Matka zavrtěla hlavou jako zmoklý pes.

„Mami!“ zaječela Jaqui a její matka sebou trhla, jako by do ní udeřil blesk.

„On… Víš, že tvůj otec sloužil za války v armádě. Potom… nějakou dobu zůstal v Japonsku.“ Matka se opět rozvzlykala, ale Jaqui už ji nechtěla zadržovat. Připadala si, jako by stála v dávno vyschlém říčním korytu a hleděla na dlouho očekávaný proud vody, který se ji chystal zaplavit. „O něco se tam pokoušel. Bylo to kvůli obchodu, tak se mě neptej, co to bylo, protože mi to nikdy neřekli. Mohlo to být něco chytrého, mohla to být nějaká hloupost. Dědeček říkal, že by to rodině dopomohlo k obrovskému bohatství.“

Jaqui tomu vůbec nerozuměla. „Co se stalo?“

„Nevím. Nějak to nevyšlo, nebo byl někdo chytřejší – každopádně z toho vzešla hrozná katastrofa, z níž se tvůj dědeček nikdy úplně nevzpamatoval. A rodina také ne.“

Takže všechny ty drby a narážky byly přece jenom pravdivé – aspoň z části, napadlo Jaqui. „Ale co na tom sejde? Proč není Johnny tady, kde je ho zapotřebí?“

Matka zvedla hlavu a v zarudlých očích se jí objevil zachmuřený pohled. Pokusila se o úsměv a pohladila dceru po vlasech. „Jsi tak krásná, tolik mi připomínáš…“

„Mami!“

„Dědeček to tak chtěl, víc ti k tomu nepovím.“

„Chceš říct, že dědeček ho vydědil?“

„Jestli ho vydědil?“ Matka se zatvářila vyhýbavě. „Nevím. Je to obchod a tím to pro mne končí. Smířila jsem se s tím, a ty bys měla udělat totéž.“

Když dopis spálila – ani ho nedala Jaqui přečíst – cítila se matka hned lépe. Pustila se do svých domácích prací, jako by se nic nestalo. A když se toho dne večer vrátil domů dědeček Caesare, matka ho k Jaquinu překvapení přivítala u dveří stejně vřele jako jindy.

***

„Kdy se hergot vrátí táta?“ zeptal se Caesare Jaqui den po dědečkově pohřbu, když ji vezl do kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie. „Kdyby tu teďka byl, nemusel bych se dohadovat se strejdou Alphonsem.“

Jaqui natolik překvapilo, že se jí takhle svěřil, že udělala velkou hloupost – odpověděla mu po pravdě: „Johnny se už nevrátí. Smiř se s tím, opustil nás – mámu, tebe, mě i Micka. Prostě odešel. Proč by se teď měl vracet?“

A tehdy jí Caesare vrazil facku.

Později pochopila, že jinou možnost ani neměl. V Caesareho černobílém světě nebyl Johnny jen jeho otcem, ale i hlavou rodiny, jeho idolem a vládcem, donem, který si zasluhoval zcela jiný druh věrnosti a úcty.

Zbytek cesty do Astorie absolvovali mlčky. Jaqui myslela na svou rozpálenou tvář. Cítila z ní jen žár, nikoli bolest. Když vůz zastavil u kláštera, připadala si tak ponížená, že v sobě nedokázala sebrat dostatek křesťanské laskavosti k tomu, aby mu nastavila druhou tvář a odpustila mu. Bernice by z ní jistě žádnou radost neměla.

Teprve později jí došlo, o čem se vlastně toho dne poučila. Pravda měla, stejně jako všechno v životě, své přesně vymezené místo. Nedala se rozhazovat jako květy na nějaké slavnosti, protože mohla způsobit stejně tolik bolesti a utrpení jako dobře mířená lež.

Už napůl vystoupila z auta, když se Caesare ozval. „Dneska jedeš do kláštera naposledy.“

Vyjeveně se k němu obrátila. „Cože?“

„Tentokrát jsem tě sem pustil jenom kvůli mámě.“

Jaqui zavrtěla hlavou, jako by nevěřila vlastním uším. „Co to povídáš?“

„Co asi, do prdele?“ vyštěkl. „Panna Marie je na území Goldoniů.“

„No a co?“

Ztratil trpělivost. „No a my s Goldoniovejma sakra nepečem!“ zařval tak vztekle, že sebou Jaqui trhla.

„Ty vaše pitomý války mě nezajímají,“ prohlásila po chvíli. Srdce jí bušilo tak mocně, až se bála, že jí vyskočí z prsou. „Tohle je klášter. Příbytek Boží.“

„Možná, ale Goldoniovi myslí, že je jejich.“ Caesare se opřel na sedadle s tím sebevědomým výrazem, který nasazoval ve chvílích, kdy věděl něco, o čem druzí neměli tušení. „Do kláštera strkají spousty peněz. Ježíšikriste, nebejt jich, tak ten klášter dneska vůbec neexistuje.“

„Takhle tady nemluv,“ pokárala ho. „Je to posvátná půda.“

Chvíli na ni mlčky zíral. „Ty tomu všemu fakt věříš?“

„Ano, věřím.“

Předklonil se na sedadle. „Vždyť jsi Leonfortová, hergot!“

„V klášteře ne. Copak to nechápeš? Proto tam chci být.“

Rozhodil rukama, až se odrazily od střechy auta. „Tyhle jeptišky!“ Zavrtěl hlavou. „Na chvilku na ně zapomeň a zkus myslet tou svou hlavou, co se vo ní říká, jak jí to pálí. Goldoniové ti nikdy nedovolí zapomenout, kdo jseš.“

„To se pleteš.“

Caesare si povzdechl. „Máma udělala chybu, že tě sem vůbec brala. Jaqui, tohle je rozkaz seshora. Od strejdy Alphonse. Chce, aby ses vrátila domů.“

Dlouho se na sebe dívali a kdo ví, jaké myšlenky na otce se jim asi honily hlavami.

Nakonec Jaqui pronesla: „To je mi jedno.“

„Nemělo by,“ zabručel a vrátil se do své obvyklé role nepřemýšlejícího hrubiána.

„Proč?“ Vylezla ven z vozu. „Ty chceš být jako on, ne já.“

„Hele, ségra, takhle z toho vycouvat nemůžeš!“ zavolal na ni z okénka. „Narodila ses jako Leonfortová a jako Leonfortová taky umřeš! Z tím nic nenaděláš, sakra! Ani tady v klášteře, ani nikde jinde!“

***

Jaqui se pohroužila do modlitby. Byla to modlitba za mrtvé, zvláštní modlitba řádu, kterou ji naučila Bernice, protože v Písmu o ní nebyla jediná zmínka.

Světlo protékalo barevnými okny kaple líně jako tekutý med. Okna, vysoká a špičatá jako píky, v sobě měla něco středověkého, a nejen to: připomínala opevnění, úzká okna dávných hradů. Kaple v sobě uchovávala i tu nejmenší ozvěnu každého zvuku, jako by byla posvátná.

Jaqui se modlila latinsky, jak bylo v řádu zvykem, a připadala si přitom nemotorná jako opilá masařka. Často na ni v takových chvílích doléhala nesmírná askeze života, který si zvolila. Či snad si ten život vybral ji? Právě toho se bála: že ztratila vládu nad svým životem. Což byla ostatně pravda. Jak Bernice správně podotkla, vstupem do řádu předala otěže Bohu.

Jaqui se modlila a přitom se jí zmocňovaly pochybnosti. Věděla, že pochyby jsou ďáblovo dílo, protože tak jí to řekla Bernice. Víra v Boha byla jako zářivá cesta, jenže Jaqui se bála, že taková víra je obyčejný podvod, pouhá slepá poslušnost bez vlastního názoru, a ona nenáviděla vše, co bylo slepé a co nemyslelo samo za sebe.

Snažila se potlačit svou nenávist k otci a k bratrovi Caesaremu za to, že byl tak slepý a hloupý ve vztahu k ní, k rodině a vlastně k celému světu. Věděla, že i nenávist je dílem ďábla, že bude-li nenávidět, nezaslouží si členství v řádu, Bernicinu přízeň ani lásku Boží. Nenávist byla smrtí duše, ale přitom si od ní nemohla pomoci. Ti dva byli zlí a ona to dobře věděla. Bůh se na ty dva jistě nemohl usmívat tak, jak se jistě usmíval na Michaela.

Nebyla čistá, avšak Bernice jí vysvětlila, že čistota není běžnou součástí lidské přirozenosti. Čistota zůstávala vyhrazena světcům a Bohu. Cílem – a vlastně jediným skutečným cílem podřízení se Boží vůli – bylo o tuto čistotu usilovat.

Jaqui klečela se skloněnou hlavou před zrakem Božím a cítila, jak jeho přítomnost prostupuje kapli jako šelest křídel v korunách stromů. Ucítila teplo a zavřela oči. Připadala si, jako by jí nějaká velká ruka sevřela rameno, a uklidnila se.

Možná měla Bernice pravdu: možná je jí skutečně souzeno vykonat velké věci.

*****

Krátce po příchodu jara, v době slunovratu, se Jaqui setkala v malé pekárně vedle kláštera s Paulem Chiaramontem. Když Paul vešel dovnitř, paní Pagliová právě skládala na pult šest bochníků chleba pro klášter. Jaqui, která zrovna odpočítávala mince na skleněnou desku, zvedla oči a spatřila temnookého mladíka s tmavou pletí, jak ji zaujatě pozoruje.

Vykračoval si k pultu s přehnanou elegancí opilce nebo kloučka, který chce vypadat starší, než doopravdy je. Nepáchl však alkoholem a nemohl od ní odtrhnout oči. Jaqui se na něj usmála a mladík vypadal, jako by z toho měl každým okamžikem omdlít. Podlomila se mu kolena a musel se chytit pultu jako tonoucí stébla.

Paní Pagliová, starostlivá jako vždy, se ho zeptala: „Není ti něco, Paulie?“

„To je v pořádku, paní Pagliová,“ zachrčel Paul. „Akorát by mi píchlo krapet vody.“

Přikývla, odložila Jaquiiny balíčky a odběhla dozadu.

Paul se na Jaqui usmál. „Ahoj! Já jsem Paul Chiaramonte.“

Napřáhla ruku. „Jaqui Leonfortová.“

Paula to tak zaskočilo, že skoro ani nevěděl, co má s její rukou dělat. Pořád se na ni díval, jako by byla z porcelánu. Pak, jako by se konečně probral, ji chytil za ruku, dvakrát s ní zatřepal a nakonec ji pustil, jako by sáhl na rozžhavený pohrabáč. Zřejmě ho samotného zklamalo, že se zachoval právě takhle.

„Já bydlím kousek vocaď,“ prohlásil. „A ty?“

Zavrtěla hlavou. „V Ozone Parku. Ale za pár týdnů už budu bydlet tady u Panny Marie.“

Vykulil na ni oči. „Ty budeš jeptiška?“

„Je na tom něco divného?“

„Panebože.“ Zatvářil se zkroušeně. „Vždyť jsem tě ani nestačil poznat.“

V tu chvíli se vrátila paní Pagliová se sklenicí vody. Paul se napil a Jaqui zaplatila za chléb. „Ráda jsem tě potkala,“ zašeptala a musela se zasmát, když se málem udusil vodou.

To, jak na něj zapůsobila, jí nešlo z hlavy. Nebyla to žádná spřízněná duše. Nepřitahoval ji tak jako Michael. Jaqui a Michael byli po citové stránce naladěni na stejnou vlnu. Nevěřila, že by se něco tak důvěrného mohlo opakovat s někým jiným. K Paulovi cítila něco úplně jiného. Jaqui neměla nikdy žádného chlapce, po pravdě řečeno ještě ani nebyla na rande. Chlapci s upocenýma, nenechavýma rukama a mozky ležícími ladem ji nudili. Michael svůj mozek používal, někdy dokonce nečekaným způsobem, a Jaqui ho za to měla ráda. Domnívala se ostatně, že právě tohle byl důvod, proč mu nebránila, když se vydal po stopách vrahů svého dědečka. S jeho touhou po pomstě nemohla jistě souhlasit, ale aspoň ji dokázala pochopit. Nietzsche napsal, že největším nebezpečím pro lidstvo je možnost, že se udáví vlastním soucitem.

Něco podobného ji ostatně učila i Bernice: statečnost je věcí fanatismu. Blahoslavené srdce Panny Marie nemohl pouhý soucit ochránit. Proto Bůh ukázal Doně di Piave a jejím bojovným jeptiškám jiný způsob. Chopily se mečů padlých vojáků a zahnaly nepřátele zpět. A pak jím Bůh ukázal ještě další cestu: to, co Bernice s oblibou nazývala diplomacií fanatismu. „Ovšem našeho zvláštního fanatismu,“ upřesňovala. „Pokud se tehdy měly ženy povznést nad svůj životní úděl a získat sílu, aby se vymanily z otroctví každodenní dřiny, potřebovaly fanatismus. Avšak Bůh vyjevil Doně di Piave velkou pravdu: Fanatismus je ve své podstatě nebezpečný, protože může své věrné snadno zaslepit.“

Když obrana Blahoslaveného srdce Panny Marie skončila vítězstvím a Bůh vyrazil zakrvácený meč Doně di Piave z ruky, nařídil jí, aby se ho už nikdy více nechopila. Na třicet vteřin ji oslepil a během té doby jí ukázal cestu, na níž se neměla odvážit vstoupit. Bůh jí vyjevil, že fanatici jsou slepí k pravdám okolo sebe, protože vidí jen jednu pravdu, k níž se upjali.

Po tom všem, co ji Bernice naučila, už Jaqui nepřipadalo nijak divné, že se Michael stal něčím na způsob hrdiny, když zabil oba muže zodpovědné za dědečkovu smrt. Naproti tomu věděla, že Michael nijak netouží po slávě ve světě, kterým pohrdá, a v hloubi duše jí bylo jasné, že se brzy vydá na dalekou cestu.

Také Paul jí připadal odlišný, i když ne stejným způsobem. Ke svému nesmírnému údivu se tak přistihla, že postává v pekárně a čeká na něj, zda se objeví. Když se konečně ukázal, zdálo se, že je tím překvapen stejně jako ona. Odnesl jí tašky do kláštera, a když je Jaqui uložila v kuchyni, zjistila, že na ni stále ještě čeká před kovanými vraty.

Společně se procházeli houstnoucím soumrakem. Kolem nich projížděla auta a nakrátko je zalévala zlatavými odlesky. Z pouličních luceren ukapávaly na chodník kaluže modravého světla.

Mluvili málo, o všem a o ničem. Jaqui nijak netoužila svěřovat se mu tak, jako když si povídala s Michaelem. Navíc jí vztah s bratrem připadal jaksi posvátný a nikdy by ho neznesvětila, ani s Bernice ne. Touhou po Paulovi se jí až svíral žaludek. A třebaže tenhle pocit zakoušela poprvé, zdálo se jí hloupé snažit se ho ukojit. Za pár týdnů bude zamčená v bílých kamenných zdech Panny Marie, daleko od Michaelova – a Paulova – světa. Zasvětila se řádu. Cit k Paulovi v ní nejen nevyvolával pochybnosti o tom, zda to bylo správné rozhodnutí, ale spíše její odhodlání ještě posiloval.

A přesto po něm toužila. Bylo to bláhové, protože to bylo sobecké. Teď do ní byl zamilovaný po uši, ale časem by to jistě dokázal překonat. Připustit více, než tuto nevinnou procházku, prozkoumat to podivné nutkání v podbřišku, a pak se k němu otočit zády – to by bylo více než sobecké. Bylo by to kruté. Copak ho sama neupozornila, co má v úmyslu? Ano, jistě. A on ji přesto vzal za ruku a zadíval se jí do očí tak toužebně, že se jí rozklepala kolena.

Žádný muž ji nikdy neviděl nahou. Když byla ještě malá, pobíhala nahá se svými bratry, jenže to už bylo nesmírně dávno. Občas také mohli jeden druhého zahlédnout v zapařené koupelně, o kterou se dělili. Jenže to bylo něco jiného, obyčejná zvědavost.

Nemělo to v sobě ani stopu toho žáru, který cítila, když jí Paul rozepínal šaty. Nebylo vtom žádné toužebné očekávání, jako když si zdřevěnělými prsty stahoval opasek. Když jí však zasunul ruce pod podprsenku a uchopil její ňadra do dlaní, málem omdlela. Oči se jí zavřely a její malátné tělo se mu zhroutilo do náruče.

Přenesl ji přes vlhkou trávu na dvorku u svého domu ke kůlně a kopnutím otevřel dveře. Ostrý zápach namazaných ocelových nástrojů se mísil s jeho tělesným pachem, až se jí rozšířily nozdry. Tence zasténala a políbila ho na nahé rameno. Tyčil se nad ní jako bůh. Tenhle zážitek, který jí tak dlouho připadal zcela nadpozemský, si pamatovala naprosto přesně až do smrti. Nemačkal se na ni, neosahával ji a jeho silné ruce jí nepůsobily bolest. Místo toho počkal, až po něm sáhne sama, aby si jeho rozpálené tělo přitiskla na svou chvějící se kůži.

Nevstoupil do ní hned, ale hrál si s ní, líbal ji na čelo, na tváře, na víčka i na rty, mezi nimiž jí jeho jazyk na chvilku proklouzl. Vydechla mu do úst a celá se prohnula.

Když se jeho ústa dotkla její bradavky, roztáhla stehna, a sotva se jazykem přesunul k jejímu břichu, zalapala po dechu a zaryla mu prsty do svalnatých ramen.

„Ne, ne!“ vykřikla, když dospěl k jejímu pohlaví, ale sama netušila, co tím vlastně mínila. Rozevřel ji rty jazykem: voněla jako růže z klášterní zahrady. Zaléval ji pocit, jaký si do té doby nedokázala ani představit. Cítila, jak jí mezi stehny roste něco velkého a jak se jí to rozšiřuje do celého těla. Připadala si, jako by opustila Zemi a ocitla se na planetě s velkou přitažlivostí, která je oba stahovala stále blíž ke žhnoucímu jádru.

Vklouzl do ní a Jaqui po něm toužila natolik, že ho objala pažemi, přitáhla ho k sobě a zvedla stehna, zatímco prorážel její blánu a mířil dál dovnitř.

Otevřela oči a olízla mu pot s čela. I v příšeří v kůlně bylo vidět, jak má rozšířené zorničky. Dívala se na rozestavené hrábě a motyčky, nůžky na živý plot, plechovky s mazadlem, špinavé zahradnické rukavice, hromádky dřevěných kolíků a pytle travního semena, a to vše jí připadalo jako hvězdy, jako souhvězdí plovoucí v mlze vášně. Toužila po něm celým tělem, tady a teď, a její touha se naplňovala. Později oplakávala stejným dílem krásu, kterou zažila, a ztrátu, kterou utrpěla: věděla totiž, že už nikdy nic takového nezažije.

*

Jaqui klečela v kapli a čekala. Byla skoro půlnoc. Na jasné noční obloze visel měsíc v úplňku, jehož světlo pronikalo vysokým, štíhlým oknem z barevného skla a vykreslovalo na kamenné podlaze a dřevěných lavicích bledé vzory. Oltář, před nímž Jaqui klečela, byl pokryt nachovým sametem a ozdoben pohárem z tepaného stříbra. Slyšela modlitby.

Měla na sobě bílý lněný šat s pláštěm z těžkého černého mušelínu, na němž byl zlatou nití vyšit kříž. Přesně takové šaty nosila před staletími Doňa di Piave. Naposledy je měla na sobě sama Bernice, když klečela před podobným oltářem a čekala, až ji Marie Markéta zasvětí do řádu.

Jaqui se skloněnou hlavou a zavřenýma očima vycítila, jak Bernice vstoupila do kaple. V ruce držela těžký meč Doni di Piave. Postavila se na své místo a spustila latinskou modlitbu. Do poháru nalila mešní víno a s jinou modlitbou na rtech v něm smočila špičku meče. Otřela meč bílým plátnem a zvedla je.

„Toto je krev těch, kdož zemřeli ve službách řádu. Ctíme jejich památku,“ odříkávala Bernice. „Toto je krev Doni di Piave. Ctíme její památku.“ Pečlivě složila plátno natřikrát a položila je pod stříbrný pohár.

Nakonec sestoupila od oltáře a zastavila se u Jaqui. „Sestro Marie Rózo, bylas vybrána Bohem a Doňa di Piave si tě sama vyvolila, abys pokračovala v její práci ve jménu Božím.“ Položila meč naplocho Jaqui na rameno. „Přísahej před Bohem, že budeš plnit jeho vůli bez ohledu na to, jaká bude.“

„Přísahám,“ zašeptala Jaqui.

Bernice položila meč na její pravé rameno. „Přísahej, že budeš sloužit řádu. Přísahej, že uděláš vše, co se od tebe bude žádat.“

„Přísahám.“

Bernice nyní přiložila meč Jaqui na temeno. „Přísahej, že tvůj život, tvá duše i srdce náleží řádu a Bohu.“

„Přísahám.“

Bernice odložila meč a společně s Jaqui odříkala latinskou modlitbu. Nakonec Bernice vyzvala Jaqui, aby vstala, načež ji vzala za ramena a políbila na obě tváře.

V Berniciných očích se lesklo Boží světlo. „Dokonáno jest,“ pronesla.

***

Jistě, málem to vypadalo, že na poslední chvíli všechno ztroskotá. Jaqui věděla, že za to může sama, avšak Bernice v tom viděla i jakýsi zásah Boží prozřetelnosti. Rozloučila se s Michaelem, který ji přesně podle jejího očekávání přišel navštívit, než se rozjel bůhvíkam. Jaqui jeho odjezd nijak nepřekvapil, stejně jako to, že se odhodlal k tak radikálnímu kroku, jakým byl vstup do armády. Potřeboval se dostat co nejdále od Ozone Parku. Navíc i John sloužil za druhé světové války v armádě a byl posádkou v Tokiu. Jaqui by se vůbec nedivila, kdyby tam skončil i Michael.

To loučení však bylo nakonec mnohem těžší, než čekala. Michael se dusil dojetím. Nejraději by si ji vzal s sebou, aby mohli do těch dálných krajů cestovat společně. Jenže takový už Michael byl: nikdy se nechtěl ničeho vzdát.

Udělal jí velkou radost, a tak si zpočátku ani neuvědomila, oč přichází. Připadal jí však tak melancholický, že jí i přes jeho sebevědomé vystupování došlo, jak moc mu dědeček chybí. Ke starci měl ze všech nejblíže a rozuměl mu lépe než kterýkoli z dědečkových synů. I když možná, že tak to ve světě chodí.

Také byla ráda, že Michael odjíždí, protože nechtěla, aby byl při tom, až zemře. Měla dojem, že by nesnesla pomyšlení na to, jak stojí nad její rakví. Málem jí puklo srdce, když si všimla, jak se dívá na dědečkovo tělo na zkrvaveném dvorku. Takový výraz už nikdy nechtěla vidět.

Pokud šlo o Caesareho, po té hádce v autě na sebe už ani jednou nepromluvili. Nesešlo na tom. Nikdy si nedal práci s tím, aby se ji snažil pochopit. Caesare byl až příliš po svém otci. Ženy považoval za kusy nábytku, které se daly podle potřeby použít, ale nic víc.

Nakonec všechno málem zmařil ten její jediný vášnivý večer s Paulem Chiaramontem. Od chvíle, kdy jí Caesare začal vyhrožovat, plánovala Jaqui s Bernice svou smrt. Připadalo jí to jako zbytečně drsné řešení. Nedokázala myslet na nic jiného, než bolest, kterou tím způsobí mamince a Michaelovi, jenže bojovná jeptiška Bernice ji přesvědčila, že jen takové opatření má šanci na úspěch.

Caesare se už do kláštera nevrátil, ale zato se objevil Jaquiin strýc. Alphonse, otrávený tím, že musel vážit tak dlouhou cestu ze San Francisca, vrazil do Berniciny pracovny, jako by bořil samotné brány nebes. Nakonec však i on odešel s nepořízenou.

„To Jaqui se rozhodla, že zůstane tady,“ prohlásila Bernice se vší rozhodností. „A navíc je to Boží vůle. Ani vy, ani nikdo jiný ji o to nemůžete připravit.“ Vyzařoval z ní božský zápal a Alphonse, jindy tak lstivý a neodbytný, nakonec ustoupil až na ulici, kde bez jediného ohlédnutí nasedl do své limuzíny a vrátil se zpátky na letiště.

Bernice se tím ovšem nenechala zmást. „Jsi Leonfortová,“ sdělila Jaqui. Znělo to nepříjemně podobně jako Caesareho slova. „Tvoje rodina nikdy nezapomene, že jsi tady – a neodpustí ti. S tím můžeme skoncovat jenom jedním způsobem. Musíš zemřít.“

V klášteře v té době náhodou umírala jedna mladá jeptiška, sestra Anežka. Lékaři jí nemohli pomoci a dívka, která se nechtěla vydávat napospas bezohlednosti nemocničního personálu, je požádala, aby mohla své poslední dny prožít v příbytku Božím. Bernice pochopitelně souhlasila.

„Po tělesné stránce ti není nepodobná,“ mínila. „I když by si vás jistě nikdo nespletl, pro naše účely je podoba dostatečná.“

„Ale –“

„Žádné ale. Už jsem s ní celou věc probrala. Sama žádnou rodinu nemá a se vším souhlasila. Je to vůle Boží.“

Jaqui si nejprve promluvila se sestrou Anežkou sama a nakonec váhavě souhlasila. V hloubi duše však uvažovala o tom, zda se to všechno děje skutečně z vůle Boží – nebo jen v rámci nějakého Bernicina ďábelského plánu.

Od té chvíle s Bernice rozebíraly jednotlivé součásti celé operace, až si byly jisté, že nezanedbaly ani jedinou maličkost. Jenže, jak s oblibou říkala Marie Markéta, Bůh nenávidí pletichy a dělá všechno, aby vyšly na světlo.

K odhalení tohoto konkrétního plánu přispěl tím, že zajistil, aby se Paul Chiaramonte ubíral do pekařství právě v okamžiku, kdy se ulicí rozjelo auto, které mělo srazit Jaqui. Jaqui sama posledního půl roku bedlivě dbala na to, aby se z pochůzek do zelinářství a pekařství vracela každý den přesně ve stejnou dobu.

V den, kdy mělo dojít k fingované nehodě, však zůstala stát u okna rohové místnosti v klášteře, odkud měla nerušený výhled na ulici. Na jejím místě stála žena, kterou najali, aby Jaqui ten den představovala – šlo o kaskadérku, která „přicházela o život“ v nepochopitelném filmovém a televizním světě sedmkrát do týdne.

Kaskadérka, soustředěná především na složitý časový rozvrh celé akce, si Paula všimla, až když bylo pozdě. Paul vykřikl, ona se otočila a on ji na zlomek vteřiny zahlédl.

Panebože! Nikdo jí neměl vidět do obličeje.

Přiskočil k ní, odhodil ji stranou, a pro Kristovy rány, to auto ho zasáhlo a vyneslo do vzduchu, až se Jaqui zdálo, že i na tu dálku slyší praskot lámaných kostí.

O další se už postarala Bernice – Jaquiina matka byla bez sebe zármutkem. Bernice si promluvila i s policií – nejprve s pochůzkáři, kteří přibyli na místo neštěstí jako první, a pak s detektivy v civilu, které všechny osobně znala. Hovořila i s koronerem a posléze s majitelem pohřebního ústavu, s nímž se dohodla, že rakev zůstane zavřená. Ostatním potichu naznačila, že tvář nebohé dívky je tak zohavená, že by ji nedal dohromady ani ten nejlepší aranžér.

Všechno proběhlo hladce, jak Bernice předpokládala.

A všechno se málem zhroutilo po pohřbu, když si všichni mysleli, že Jaqui je doopravdy mrtvá, a kdy v rakvi, kterou Leonfortové vybrali, už dávno leželo tělo sestry Anežky. Bernice ujistila Jaqui, že Paulovi se dostalo té nejlepší péče. Klášter anonymně zaslal peníze na jeho léčbu a zdálo se, že všechno běží podle plánu.

Pak jednoho dne Bernice Jaqui sdělila, že se Paul na tu nehodu začal vyptávat.

„Podle mě si nemyslí, že jsi doopravdy mrtvá,“ mínila Bernice.

„Nech ho být,“ radila Jaqui. „Nic s tím nedělej.“

„Mohl by dělat potíže. Tvrdí, že viděl někoho jiného, žes to nebyla ty, koho přejelo auto. Myslí si, že jde o nějaké spiknutí.“

„Obyčejná reakce,“ tvrdila Jaqui. „Já ho znám. Sám přišel málem o život a teď, když ho pustili z nemocnice, je to úplně jiný člověk. On prostě chce věřit, nic víc.“

Když však osaměla, její odhodlání ji opustilo a zaplavil ji pocit viny. Vida, co všechno způsobil jediný večer rozkoše. Paul dobře věděl, oč jde. Viděl tvář té kaskadérky a na celé věci mu spousta věci neseděla. Nebylo divu, že si vymýšlel nejrůznější spiknutí.

Doufala jen, že nechá celou záležitost na pokoji, jak řekla Bernice. Až ho ta ztráta přebolí, možná začnou jeho vzpomínky na událost vyprchávat, nakonec se mu do hlavy vloudí pochybnosti a třeba začne tušit, že viděl jen to, co chtěl vidět. Ano. Brzy nechá nepříjemného vyptávání a bude žít dál. Zapomene na ni.

Jenže v noci se jí honila myslí jediná otázka: co když to neudělá? Tolik práce je stálo, aby pro Jaqui zajistili klid v klášteře, a teď jediný muž, jediná noc vášně, mohla překazit to, co už sama považovala za svůj doživotní úděl: poslušnost Bohu, Blahoslavenému srdci Panny Marie a Doně di Piave, legendární ochránkyni kláštera. Ovšem, jak má Bůh ve zvyku, celá věc měla ještě další stránku. A ta ji zcela nevyhnutelně přiváděla k myšlenkám na matku.

Jednoho parného červencového dne krátce po její „smrti“, kdy i v osm hodin večer ukazoval teploměr stále dvaatřicet stupňů, Jaqui padla v kapli na kolena, sepjala ruce a vroucně se modlila. Pravda byla taková, že pod maskou vrozené lásky k matce se skrývalo hluboké pohrdání. Její matka přijala způsob života, jaký její rodina vedla, a zavírala oči před vším tím vydíráním, zastrašováním a zabíjením. Jaqui dlouho věřila, že matka nebyla o nic lepší než muži, kteří tyto ohavné skutky páchali. Všichni byli stejně hříšní.

Jenže teď jí Bůh vyjevil pravdu, jako obvykle v okamžiku a na místě, které si sám vybral. Tím, že ji matka vzala do kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie, prokázala nesmírnou odvahu. Jaký trest ji asi čekal od strýce Alphonse za to, že odvedla dceru do doupěte Goldoniů a zanechala ji tam?

I když byla pod svým hábitem celá zpocená, Jaqui se otřásla. Ve srovnání s matkou jí její vlastní odvaha připadala nepatrná a beztvará. Rozezněly se zvony, jejich zvuky se odrážely od kamenných stěn kaple a Jaqui se modlila dál, za matku i za sebe.

*******

Kniha třetí

Druhé já

Nesledoval život příliš pozorně,

kdo nikdy neviděl ruku, která – něžně zabíjí.

Friedrich Nietzsche

7.

Tokio – South Beach

Dům Kisoko vypadal v jitřním světle hole a nepřívětivě. Kolem něj se tyčila obrovská skladiště kolem Sumidy, jako by se zlostně mračila. Přestalo pršet, a když Nicholas seskočil ze své motorky, prodralo se škvírou mezi mraky sluneční světlo, růžové jako vnitřek škeble. Zelené listí, spadané za noci ze stromů, leželo na chodníku jako šlépěje neviditelných duchů.

Dveře mu otevřela mladá žena, oblečená jako služebná, a Nicholas se představil. Vycítil, že do haly jej zavedla jen neochotně.

„Paní ještě nepřijímá hosty,“ zašeptala, jako když rákos šumí ve větru.

„Kisoko-san nemusíte obtěžovat,“ pravil Nicholas. „Potřebuji mluvit s Nangi-sanem.“

„Bohužel, starouš se ještě neprobudil,“ ozval se velitelský hlas z druhé strany haly. „Možná vám mohu posloužit já.“

Nicholas uviděl asi čtyřicetiletého muže, který vjel do haly na kolečkovém křesle. Měl protáhlý, zachmuřený obličej s vlhkýma hnědýma očima, které někomu mohly připadat na první pohled něžné, ale brzy ho vyvedly z omylu. Od pasu nahoru byl samý sval, jak dokazovaly jeho silné paže, jimiž se odstrkoval. Gumové pneumatiky nevydávaly na mramorové podlaze skoro žádný zvuk. Služebná se na něj jenom podívala a vyběhla po schodech nahoru.

„Slíbil jsem Kisoko-san –“

„Mé matce.“

Když na něj Nicholas dál udiveně hleděl, muž se usmál. „Vůbec vám o mně neřekla, co?“ Pokrčil mohutnými rameny. „To je typické. Jmenuji se Ken a vás už znám, Linnear-san.“ Neuklonil se, ani nenapřáhl ruku. Ve skutečnosti to vůbec nevypadalo jako pozdrav.

„I když jsem vaší matce něco slíbil, musím s Nangi-sanem mluvit. Jsou zde některé obchodní záležitosti, kterým tak docela nerozumím.“

Ken spojil prsty na rukou. Kůži na nich měl tvrdou jako pancíř. „Nevědomost je běžnou vlastností lidského rodu.“ Znovu se usmál. „Někteří lidé prostě vědí méně než ostatní.“

Nicholas si Kena pozorně prohlížel. Koho mu jen připomínal? „Mám o Nangi-sana starost.“

„To vám věřím. Stáří je ošklivá nemoc.“ Ken složil ruce do klína. „Ale nebojte se, bude v pořádku.“ Naklonil hlavu na stranu. „Víte, že kdysi byli – a jsou – milenci.“

Jako výborný vyšetřovatel měl znepokojivý zvyk přeskakovat od jednoho tématu k druhému, aniž by uvedl jména těch, o nichž mluvil.

„To jsem nevěděl.“ Byla to lež, ale Nicholasovi nedělala žádné potíže.

„No, to nic. Ví to jen málokdo.“ Zdálo se, jako by se rozmýšlel. „Setkali se roku 1948 v toruko, jedné z těch japonských napodobenin tureckých lázní, které po válce sloužily americkým okupačním jednotkám.“

Když se Ken zmínil o toruko, Nicholas nastražil uši. Matka Honniko také po válce pracovala v jednom takovém podniku jménem Tenki. „Kde bylo tohle toruko?“

Ken pokrčil rameny. „V Roppongi. Tam jich tehdy bylo nejvíc.“

Nicholas nemohl zabránit tomu, aby mu nepřeběhl mráz po zádech. Co to jen bylo? Přítomnost a minulost vířily v hejnu nezodpovězených otázek. Nangi a Kisoko se setkali teprve před jedenácti lety. Ken mu tedy lhal, ale proč? „Jak se ten podnik jmenoval?“

Ken obrátil oči ke stropu a pátral v paměti. „Počkejte. Myslím, že Tenki.“

Nicholas se otřásl. Stejné toruko, kde pracovala matka Honniko. Vypadalo to, jako by se Ken snažil Nicholasovi něco prozradit.

„Kene!“

Ostří hlasu Kisoko přimělo Kena, aby se mlčky zadíval na Nicholase.

„Máš naléhavou práci jinde!“ Kisoko sešla po schodech, na nichž před chvílí zmizela služebná. Ta možná také své paní sdělila, co se dole děje.

Ken se odvrátil od matky a než k nim došla, věnoval Nicholasovi podivný pohled, který připomínal spíše výraz bolesti než co jiného. Pak se beze slova otočil a zmizel v chodbě vedoucí kamsi dozadu.

„Na omluvu nezdvořilého chování mého syna nemohu uvést nic,“ prohlásila Kisoko, když sešla po schodech. „Mohu říci jen to, že jeho… invalidita mu do značné míry brání v normálních společenských stycích.“ Měla na sobě neformální kimono indigové barvy, ale jako vždy byla dokonale nalíčená a učesaná.

„Rozhodně se nedá přehlédnout.“

„Odpusťte.“ Usmála se. „Neměla jsem čas, abych vám o něm pověděla, a o Kenovi je třeba mluvit hodně dlouho. Koneckonců, vždyť jsme se teprve začali poznávat.“ Ukázala paží směrem k zadnímu traktu. „Jdete právě včas na snídani. Pojíte s námi? Obávám se, že Nangi-san je pořád ještě v posteli.“

Nicholas se zalekl. „Je v pořádku?“

„Naprosto.“ Její úsměv zněžněl. „Říkala jsem vám přece, Linnear-san, potřebuje jen čas. Uzdraví se, nemějte strach.“

Nicholas otevřel ústa, aby odpověděl, a zmocnil se ho pocit, jako by mu někdo vrazil mezi zuby dřevěný kůl. Tma se na něj hrnula jako hlína do otevřeného hrobu a cítil, jak se mu mramorová podlaha roztéká pod nohama. Uklouzl, pokusil se udržet rovnováhu, jenže záchvat Kširy ho srazil na kolena.

Obklopila ho temnota, v jejímž středu se otvíralo jakési oko. Nebylo to ovšem jeho tandžianské oko, i když možná ano, ale v takovém případě se změnilo natolik, že ho nemohl poznat.

Oko se rozevřelo dokořán a Nicholas viděl své okolí jakoby z nějakého jiného rozměru, o němž ani nevěděl, že existuje. Viděl nejrůznější podoby domu. Spatřil tu gangstery i prst Boží, lásku naplněnou i zrazenou, srdce plná radosti i puklá zármutkem, slzy bolesti a nesmírného smutku, zlost – a dokonce j záblesk zla, jako když se za horkého dne blýská na časy…

Otevřel oči a zjistil, že hledí do ustaraného obličeje Kisoko. Klečela na chladně mramorové podlaze haly a držela si jeho hlavu na klíně. Pomalu se pohupovala, jako když matka konejší nemocné a vyděšené dítě.

„Já –“ začal, ale zamotala se mu hlava a nemohl větu dokončit.

„Vím,“ zašeptala Kisoko. „Vím, co prožíváte, i jak trpíte.“

„Jak byste mohla…“

Zarazil se a v duchu se mu vynořil obraz. Zachycoval Kisoko takovou, jak musela vypadat v roce 1947. Obklopovalo ji šero, v němž dokázal rozlišit jen tiché pohyby jakýchsi postav bez tváří. Bylo to, jako by se skutečnost odsunula stranou a minulost znovu ožila. Cítil její lásku jako živou bytost, jako klenot na její dlani, z nějž vyzařovalo teplo, a pochopil, že k němu vyslala svého ducha, aby ho objal stejně, jako ho objímala pažemi.

Obraz se rozplynul, teplo však zůstalo a Nicholas na chvíli zavřel oči.

„Vy jste tandžianka,“ zašeptal.

„Znám Akšaru. I Kširu. Vím o temnotě a o světle, které ve vás bojují.“

„Kšira stoupá a chce mne udusit.“ Nicholas otevřel oči a zadíval se na ni. „Co se to se mnou děje?“

„Velká změna. A ať je to cokoli, musíte dovolit, aby k ní došlo.“

„Ale já…“

„Zbavte se strachu. Důvěřujte kokoru, středu všeho.“

„Kisoko-san, mám pocit, že mne Kšira celého pohltí. Okami-san mi nemohl pomoci Nemůžete to zkusit vy?“

Zavrtěla hlavou.

„Ale ta temnota –“

„Linnear-san,“ pronesla tím nejsladším hlasem, „vy nepotřebujete pomoc. Jen ať ta tma přijde.“

Když o dvacet minut později odcházel z jejího domu, začalo znovu pršet a déšť srážel ze stromů další listí. Obloha měla indigovou barvu a z dálky se ozýval rachot. Průčelí skladišť ho sledovala zachmuřenými, nemilosrdnými pohledy.

Co si měl o Kisoko myslet? Byla tandžianka, tím si mohl být jist. Vzpomínal si, jak nehybně seděla, když k ní přišel a dostal záchvat Kširy. Dýchala vůbec? Určitě cítila totéž, co on. Jistě by mu mohla pomoci.

Jen ať ta tma přijde…

Nasedl na motorku a proplétal se ucpanými ulicemi Šindžúku. Na Kami měl vzkaz od Mikia Okamiho, který se s ním chtěl setkat druhý den ve tři čtvrti na pět odpoledne u muzea Šitamači na Fúzoku Širjókan. Odeslal na Okamiho adresu ikonu s potvrzením a čekal, až na semaforu na Minami-dóri naskočí zelená.

Jen ať ta tma přijde…

Dokáže to? Byla jeho víra v kokoro absolutní? Pohlédl hluboko do svého srdce, ale odpověď se nedověděl.

***

Na Micka Leonforteho se vrhli právě ve chvíli, kdy odcházel z Noční svíce, sadomasochistického klubu v Roppongi proslaveného mladými ženami s mocnými ňadry, které se před zraky zástupu upocených mužů pomalu a zřejmě bolestivě polévaly horkým voskem.

Měli to dobře naplánované. Zatímco Ise Ikuzo, ředitel ocelářského a metalurgického keirecu nesoucího jeho jméno, vystupoval z nablýskaného bílého mercedesu, vyskočili z předního sedadla dva svalovci, řidič a spolujezdec a rozběhli se k Mickovi. Jeden byl malý a podsaditý jako zápasník sumo, druhý byl mladší a zcela holohlavý. Na holém temeni se mu rýsovalo tetování inzumi znázorňující fénixe.

„Tady na ulici si už tak jistý nejste, co?‘ zavolal Ikuzo. „Přišel jsem vám dát lekci. Nikdo mne nedonutí, abych ztratil tvář, a tím méně vy, pane Leonforte.“

Bylo už po třetí hodině ráno, ovšem v neonovém světle tokijské noci si Mick všiml, že oba muži skutečně patří ke klanu Šikei. Pověsti o Ikuzově spojení s Jakuzou tedy nelhaly. Micka napadlo, jak bude jeho tělesný strážce Džóči litovat, že o tuhle zábavu přišel.

„Vetřel jste se do našeho světa.“ Ikuzo se opřel o mercedes. „A co je horší, jste iteki, cizácký červ. Ty vaše sladké řečičky možná platí na ostatní, ale na mne ne. A až vás zítra ráno najdou, posloužíte jako špatný příklad pro ostatní, kdo by vás možná chtěli následovat.“

Rváči z Jakuzy předpokládali, že Mick vezme do zaječích, ale nic takového se nestalo. Místo toho zůstal stát a na poslední chvíli se otočil přímo proti útoku podsaditého muže. V pravé ruce, kterou předtím potají zasunul pod sako, držel Mick pěstní dýku, s níž poslal na onen svět Rodneyho Kurtze. Zarazil ji menšímu gangsterovi do hrudi kousek vpravo nad prsní kostí. Ostří zaskřípělo o kost a špička se zabodla muži do srdce. Než se násilník stačil zhroutit, Mick se obrátil k muži s tetováním fénixe. Ještě zaslechl, jak se podsaditý gangster potácí na nohou, které ho už neposlouchaly. Uličkou se rozlehlo dýchavičné funění, po němž následovalo jen zalapání po dechu a náhlý pach smrti.

Mick měl ovšem jiné věci na práci, z nichž tou nejméně příjemnou byla pistole s krátkou hlavní, s níž na něj potetovaný muž mířil. Udělal tedy to, co gangster čekal ze všeho nejméně. Zatímco se příslušník Jakuzy vítězně šklebil, Mick přiskočil bez ohledu na zbraň těsně k němu, s udivující rychlostí natáhl ruce a udeřil gangsterovou hlavou o své zvednuté koleno.

Tetovaný dostal zásah přímo do nosu; zapraštěla chrupavka. Muž upustil pistoli a Mick ji odkopl do kanálu, zatímco hranou pravé ruky zasáhl tetovaného přímo za pravé ucho, kde se protínaly nervové dráhy.

Tetovaný se sesul na ulici, jako by náhle zesílila přitažlivost. Mick se mu postavil jednou nohou na rameno a druhou na krk. Vykopl patou a zaslechl, jak zapraskaly obratle.

Mick se nyní otočil a vyrazil po ulici k bílému mercedesu. Ikuzo moudře ustoupil do auta. Zrovna zamkl dveře a zápolil s řadicí pákou, když Mick levým loktem prorazil okno na straně řidiče. Ikuzo vyjekl pod sprškou rozbitého bezpečnostního skla, ale to už ho Mick popadl a vytahoval ho ven okénkem. Ještě se pokusil vytáhnout malou pistoli ráže .25, kterou Mick pohrdavě odhodil stranou.

„Takže iteki?“ vydechl Mick, když zasazoval Ikuzovi znehybňující úder mezi oči. „Smůla. Tenhle iteki tě připraví o život.“

Chopil se své dýky a vedl první obřadní řez, přesně tak, jak ho to naučili Nungové. Už nemusel spěchat. V uličce nebylo ani živáčka. Tokio sledovalo jeho pomstu nevidoucíma očima.

Vyřízl srdce, játra a slezinu a položil mrtvé tělo na kapotu předoucího mercedesu, jehož bílý lak se ve světle modravě leskl. Po kdysi čisté kapotě stékala krev, černá jako sépiový inkoust. Mick vzal do ruky slezinu, ostřím dýky vypáčil Ikuzovy čelisti a nacpal mu ji do úst.

„S tou lekcí to byl dobrý nápad. Jenom sis vybral špatnou oběť.“

Mickovi trvalo deset minut, než došel ke svému autu, které nikdy nenechával v blízkosti klubu, v němž trávil večer. Ve voze se skrčil, jako už tolikrát ve vietnamské a laoské džungli, a rozložil před sebou vyříznuté orgány. Pak si otřel ruce, jak nejlépe dovedl, a vytáhl svůj mobilní telefon.

Džóči se ozval po prvním zazvonění a mlčky naslouchal Mickovu líčení toho, co se stalo. „Chci, abys ty dvě mrtvoly na ulici odstranil běžným způsobem, aby se o nich nikdo nedověděl.“

„Jenom dvě?“

„Přesně tak. Tu na mercedesu tam nech. Je to zástava mý osobní války.“

*****

Lew Croaker se protáhl na želvovinové židličce v Playa del Sol, jedné ze spousty plážových restaurací, které lemovaly rekonstruovanou South Beach v Miami. Na obloze bez mráčku žhnulo palčivé slunce, které dokázalo zbarvit pokožku doruda i přes ten nejlepší ochranný krém. Seděl tu ve volné proužkované košili, broskvově zbarvených plátěných kalhotách, sandálech a zrcadlových brýlích, a šťoural se v párcích s rýží a fazolemi – cristianos y mauros, jak tomu jídlu říkali Kubánci – ale nepozřel ani sousto. Neměl chuť k jídlu a žaludek se mu svíral. Zvedl hlavu právě včas, aby spatřil do bronzova opálenou plážovou dívku, která se přehnala na kolečkových bruslích po druhé straně Ocean Boulevardu.

Čtvrť South Beach se vrátila k dekorativnímu stylu plnému tropických barev, jímž se vyznačovala ve třicátých a čtyřicátých letech. Důvodem byl z valné části příliv mezinárodních modelek a módních návrhářů, kteří přitahovali zájem přesycených Evropanů a zazobaných Jihoameričanů. Nové budovy tak šly ruku v ruce s těmi, které byly postaveny před mnoha desetiletími a nyní se pracně obnovovaly. Croaker právě teď seděl pár kroků od procovské vily Gianniho Versace, jejíž italské průčelí se skrývalo za přísně střeženou branou, která je chránila před neutuchajícím přívalem turistů.

Kolem projelo ohnivě rudé camaro se stereopřehrávačem puštěným na plné pecky. Dva blonďatí svalovci uvnitř si užívali pohledu na polonahé ženy kolem. Po nich následovali tři drsňáci na harleyích, kteří se přehnali ulicí za řevu motorů mezi mračny výfukových plynů.

Croakerův mobilní telefon zabzučel. Zvedl ho. „Sakra doufám, že to, co jste vykoumali s Vesper, bude na Škeble stačit,“ vrčel Wade Forrest, agent protikartelové jednotky. „Jinak jsme všichni v pěkným průseru.“

Croaker si přisunul židli ke stolu a naklonil hlavu. Původně se rozhlížel, zda se neobjeví Vesper a Caesare, kteří podle časového rozvrhu měli dorazit každým okamžikem. Brzy ráno vyklouzl z Marlinu, módního hotelu na Washington Avenue, kde přespával, a rozjel se k Škebleho bělostnému sídlu. Tam zaměřil silný dalekohled na okno přímo nad vchodem a přesně v sedm hodin zahlédl, jak se rozhrnuly záclony. Když zahlédl Vespeřinu tvář, ulevilo se mu tak mocně, že si zhluboka vydechl. To, že se přesně v tuto dobu ukázala u okna, byl jejich předem domluvený signál, že všechno běží podle plánu. Na oběd měli jít do South Beach. „Co se děje?“ zeptal se Croaker.

„Škebleho lidi oddělali Tonyho D. a zkusili to samý s jeho starou.“

„Cože?“ Croaker měl pocit, jako by ho přetáhli elektrickým pendrekem. „Margarite DeCamillo? Je naživu?“

„Vy ji znáte?“ I přes telefon Croaker vytušil, jak je Forrest zvědavý.

„Hm… ano. Je pro náš plán dost důležitá… tak nějak nepřímo,“ dokončil Croaker zkroušeně. „Co se sakra stalo?“

„Škeble a Vesper se už objevili?“

Croaker natáhl krk. „Ne.“

„Jde o to, že jeho lidi to s DeCamillovou nezvládli, takže musel přejít k plánu B.“

Croaker slyšel, jak mu v hlavě hučí krev. „A to?“ Nejradši by Forresta zaškrtil za to, jak všechno protahoval.

„Unes tu holku, víte přece, jak se jenom…?“

Croaker přivřel oči. „Francine.“

„Jo, přesně tak. Francine. Prostě sebere holku a chce na ni nalákat její mámu. Jenže ona je chytřejší, než by koho napadlo, a tak si k sobě vezme nějakýho poldu z oddělení vražd – myslím, že se jmenoval Barnett – aby ji jako chránil.“ Forrest se odmlčel a Croaker ho zaslechl, jak dává svým lidem nějaké rozkazy. Mezitím mu ve spáncích bušila krev a žaludek se mu svíral. „Pak se to hezky rozjelo.“ Forrest pokračoval ve svém líčení. „Ten polda oddělá ty dva, co ji měli odvíst, ale pak to hned koupí od maníka, co ho měl Škeble nasazenýho u Goldoniů – nějakej Paul Chiaramonte.“

Croakerovi vyskočilo srdce do krku. Jasné sluneční světlo se odráželo od řady automobilů a naleštěných motorek, která se sunula jako stonožka po Ocean Boulevardu. K nedalekému stolku se posadil párek svalovců. Objednali si dvakrát Bloody Mary a ukázali přitom znuděné servírce své namaštěné bicepsy. Ztepilá mladá žena v přiléhavých červenomodrobílých šatech, které neponechávaly velký prostor představivosti, si vedla na tenkém řetízku černohnědého dobrmana. Všichni jí s vyvalenýma očima ustupovali z cesty.

Croaker si odtáhl košili a snažil se, aby se do ní příliš nepotil. Potřeboval udělat něco, aby se uklidnil. Tohle byla skutečná bomba. Škeble měl v Margaritině organizaci svého člověka. Jak to, že si toho nikdo z nich nevšiml? A co sakra on sám pohledával tady, když Margarite a Francine hrozilo smrtelné nebezpečí? Zatímco uvažoval o tom, jak by se mohl co nejrychleji dostat na letiště, zeptal se: „Co s nimi ten Chiaramonte udělal?“

„S tou DeCamillovou a její holkou?“ ujišťoval se Forrest, jako by neměl tušení, o čem Croaker mluví. „Podle našich zdrojů je posadil do soukromýho letadla.“

Croaker čekal, že Forrest bude pokračovat, ale místo toho se rozhostilo ticho, Jednou toho parchanta vážně zaškrtí. Položil tedy otázku, na kterou Forrest čekal. „Kam letěli?“

„Sem. Zrovinka sem. Chiaramonte je veze rovnou do jámy lvový. Někdy dneska se mají sejít se Škeblema na jeho vlastním území a podle jeho podmínek.“ Forrest se znovu na okamžik odmlčel. „Je vám to jasný, Croakere.“

„Jo, aby ne.“

„Nevím, o co mu jde, ale s tou DeCamillovou to nevypadá dobře. Je přece jenom z rodu Goldoniů a my už víme, jak je maj‘ Leonfortové v lásce.“

Croaker to věděl až příliš dobře.

„Vida.“ Ve Forrestově hlase zaznělo jisté vzrušení. „My o vlku a vlk za humnama. Jednička Sever hlásí, že ho viděla. Míří k vám na Ocean Boulevard. Dávejte si pozor, má na sobě sportovní sako, takže bude mít nejspíš bouchačku.“

Croaker se otočil právě včas, aby zahlédl Vesper, jak si vykračuje po ulici, zavěšená do Caesareho Leonforta. Jak říkal Forrest, mířili jeho směrem. Složil telefon, vstoupil do restaurace a prodral se k toaletám, kde se bez úspěchu pokusil zpomalit svůj tep.

***

„Máme asi tak dvě minuty, víc ne,“ sdělila Croakerovi Vesper. „Řekla jsem mu, že musím na malou.“ Stáli na dámské toaletě, která měla jako obyčejně jen jednu kabinku. „Má svý lidi u Pobřežní stráže.“ Vylíčila mu noční dostaveníčko na moři, včetně popisu muže jménem Milo a čísla kutru Pobřežní stráže, CGM 1176. Také mu vyložila, jak nesmírně Caesareho dožraly drogy smíchané s arzénem.

„Prověřím to,“ slíbil Croaker. „To spojení s Pobřežní stráží je zajímavý. Mám takovej dojem, že ten kutr nepoužívá jen na převoz kokainu. Možná jím vyváží i zbraně z DARPA.“

„Možné to je,“ připustila Vesper zamyšleně. „Neumím si představit lepší krytí než kutr Pobřežní stráže, kterej může plout, kam se mu zachce. A mimochodem, zítra máme další schůzku. V pět hodin odpoledne.“

„Skvělá práce. Když máme číslo toho kutru, můžeme ho sledovat.“

Tahle možnost ji potěšila natolik, že se mu nechtělo kazit jí náladu. Neměl ovšem na vybranou. Rychle jí pověděl o Caesareho útoku na rodinu Goldoniů, o Margarite a Paulovi Chiaramontovi. Vesper se s Margarite znala a přátelila od doby, kdy Margarite převzala úlohu svého bratra Dominica.

„Ježíšikriste, Margarite.“ Zaťala ruce v pěst. „Musíme vymyslet, jak ji co nejrychlejc dostat z Caesareho spárů.“

„Škeble nám to určitě nijak neulehčí.“

Vesper mu položila ruku na paži. „Caesareho nech na mně. Ty se postarej o ty ženský.“ Kousla se do rtu. „Takže Tony D. to už má odbytý.“ Potřásla hlavou. „Jak to, že jsme to netušili předem?“

„Taky mě to napadlo. Jenže teď není čas, abychom si něco vyčítali.“

Vesper souhlasně přikývla. „Škeble mi povídal, že dneska přijede nějakej jeho kamarád, Paul, se svou holkou. Vsadím se, že je strčí do domku pro hosty.“ Podívala se na Croakera. „Zvládáš to?“

Přikývl. „A co ty?“

„Dobrý.“ O tom, co bylo mezi ní a Caesarem, nechtěla mluvit. Místo toho mu stiskla paži. „Dostaneme je odtamtud, neboj.“

„Jasně.“

„Po tomhle mi začne úplně důvěřovat, Lewe. A o to přece jde, no ne?“ Zhluboka se nadechla. „Jenom musíme přežít dalších třicet vteřin. Víš, vlastně to je, jako když se topíš.“

„Díky.“

„Nesnaž se dejchat.“ Někdo zabušil na dveře. „Prostě se uvolni a nebraň se tomu. Já se postarám o zbytek.“

Zašklebil se. „Jednou tě možná vezmu za slovo.“

„O tom si můžeš nechat zdát.“ Zasmála se a ještě jednou mu stiskla ruku. „Beztak budeš mít plný ruce práce s Margarite a Francie. Budou tě potřebovat víc než kdy jindy.“ Odemkla dveře. „Měli bychom vypadnout. Jsi připravenej?“

Přikývl.

„Uvidíme se venku,“ pronesla a oba vyšli z toalety kolem načuřené ženy s oranžovou rtěnkou a okřídlenými slunečními brýlemi, která jen zamumlala: „To jsou dneska lidi!“

*

Když Caesare viděl, jak Vesper utíká z restaurace, okamžitě zpozorněl. Výraz její tváře se mu vůbec nelíbil.

„Caesare!“ vykřikla a ohlédla se přes rameno.

Caesare vykročil směrem k ní. „Co se sakra –!“ Pak si všiml Croakera, jak se řítí za Vesper.

„Hej!“ hulákal Croaker. „Hej! Takhle mi neutečeš! Kdo si hergot myslíš, že jseš?“

„Nech mě bejt!“ ječela Vesper, když se jí začal sápat po blůzce.

Zvuk trhaného hedvábí donutil Caesareho, aby se k ní rozběhl. Pak se všechno semlelo tak rychle, že si to ani později nedokázal pořádně utřídit v hlavě.

Croaker, s rukou plnou potrhané látky, udeřil Vesper do obličeje. Vesper se otočila a vykřikla.

„Hej, ty sajrajte, koukej ji nechat!“ zařval Caesare a sahal po pistoli v podpažním pouzdře.

Kolemjdoucí nadskočili, poděšení výstřelem, který odhodil Croakera dozadu jako nějaká obrovská pěst. Caesare zahlédl pistoli ve Vespeřině ruce a krev, která se řinula Croakerovi po levé straně prsou, zatímco kolem létaly stolky a židle. Hosté ječeli, servírky odhazovaly tácy a panika rostla, načež se ozval druhý výstřel. Tentokrát si byl Caesare zcela jist, že viděl, jak se kulka zaryla do Croakerovy hrudi jen pár milimetrů od té první. Bývalý policista přeletěl přes převrácený stolek a dopadl na zem. Uprostřed všeho toho zmatku si Caesare kupodivu obdivně pomyslel, jak skvěle Vesper střílí.

Caesare ovšem věděl, že budou muset oba rychle zmizet. Přelézal hosty plazící se po zemi, strkal do nich a odkopával je stranou. Bylo to, jako by se pokoušel plavat proti povodni. Všude se hemžili vyděšení lidé, kteří mysleli jen na to, jak se dostat z dostřelu. Ječení polekaných kolemjdoucích sílilo. Caesare si toho nevšímal, dorazil k Vesper a přitáhl ji k sobě.

„Ten parchant,“ slyšel ji, jak ztěžka oddechuje. „Takhle se mnou nebude nikdo zacházet.“

Objal ji a přitom si dobře uvědomoval, že se dostala do pěkného maléru a že teď potřebuje jeho ochranu, jeho moc: bez něj by neměla šanci. A to byla důvěra, kterou jí byl ochoten poskytnout, kterou jí chtěl poskytnout. To byl smysl celého toho představení. Tím, že ho bude potřebovat, si Vesper získá jeho naprostou důvěru a připoutá ho k sobě. Taková už je lidská přirozenost.

Přistoupil k místu, kde ležel krvácející Croaker. Byl mrtvý? Kristova noho, jak by ne? Vesper mu střelila dvě kulky přímo do srdce. Panebože, ta holka má nervy ze železa.

Popadl Vesper do náruče a táhl ji odtud, utíkal s ní po Ocean Boulevardu, kde už se do rozeřvané hudby z projíždějících kabrioletů a narvaných zahrádek restaurací ozývalo kvílení policejních sirén.

*******

8.

Tokio – South Beach

Kvílení elektrických kytar zpočátku znělo jako sirény tisíce sanitek. Jenže pak, jak se zvuk nesl kolem osmi zdobených sloupů, které lemovaly parket klubu Múdra, měnil se v hudbu – pronikavou, zběsile rytmickou a rozčilující, ale přece jen melodickou i harmonickou – a navíc se podle ní dalo tancovat.

Nicholas a Tanaka Gin se prodírali mezi zpocenými tanečníky a míhajícími se světelnými paprsky. Připadali si jako rybičky v akváriu. Pohybující se světlo občas dopadlo na strašidelně vyhlížející indické sošky a nápisy, které připomínaly osvícené bytosti, jejichž osudem bylo vzdát se nirvány a umožňovat ostatním, aby jí dosáhli.

I když už bylo po čtvrté hodině ranní, Kaigon-dóri venku žila davem výtržníků s plnými kapsami peněz, modelkami, zpěváky, mladými herci, nadějnými talenty a nejrůznějšími dravci, kteří se kolem nich prodírali noční velkoměstskou džunglí a trpělivě hledali svou kořist. Lhostejně přitom přecházeli přes místo, kde neznámý vůz srazil Giai Kurtzovou a zabil ji.

Když prokurátor zavolal Nicholasovi, že by chtěl, aby si promluvil s jedním člověkem, nasedl Nicholas na svůj upravený motocykl Kawasaki a rozjel se přímo do centra Tokia, do čtvrti Šibaura. Beztak nespal. Zkoumal předběžné informace, které mu poskytl Okami o zaměstnancích tokijské prokuratury. Nechtěl budit Koei, ale aspoň jí nechal vzkaz. Na rozdíl od Justine jí jeho noční příchody a odchody nenaháněly strach. Věděla, že to k němu neodmyslitelně patří.

„Zjistil jsem, komu Kurtz odkázal peníze,“ snažil se Gin překřičet rámus uvnitř. „Nechal je své firmě Sterngold.“

„Zajímavé,“ pronesl Nicholas, zatímco se vyhýbal jakési rozdováděné ženě s napůl odhalenými ňadry, která se na něj řítila s rychlostí a cílevědomostí rakety středního doletu.

„Počkejte, to není všechno.“ Tanaka Gin ho zavedl dál od parketu, na relativně bezpečné místo u půlkruhového baru, který vypadal, jako by ho vysekali ze stěny chrámu Angkor Wat. „Kurtz ve své závěti určil, že jeho podíl v Denwa Partners přejde do vlastnictví samostatného podniku Worldtel, Inc. Celé odpoledne jsem se hrabal v databankách a chtěl o té firmě něco zjistit. Má pár podílů v asijských telekomunikacích, nic velkého. A teď má Denwa Partners.“

Nicholase na okamžik zaujala mladá žena s nosem propíchaným kroužky, které se jí táhly jako řetízek až na tvář. Nosila černou rtěnku a rozčepýřené vlasy měla nabarvené na bílo. „A komu patří Worldtel? Správní radě Sterngoldu?“

„Kdysi možná ano, jenže to už teď neplatí,“ prohlásil Tanaka Gin. „Worldtel prodali dost nedávno – během posledních čtyřiadvaceti hodin – takže jsem zatím nesehnal žádné podrobnosti, kromě jména firmy, která ho koupila. Jmenuje se Tenki Associates.“

Nicholas cítil, jak se mu ježí chlupy v zátylku. Tenki bylo jméno toruko, kde se podle Kena, syna Kisoko, setkala jeho matka s Nangim o čtyřiatřicet let dříve, než se skutečně dali dohromady, a kde za okupace pracovala matka Honniko. „Tenki?“ V jeho světě žádné náhody neexistovaly. „Jste si tím jistý?“

„Ano. Proč?“

„Prověřil jste si je?“

Tanaka Gin přikývl. „Pochopitelně. Je to nastrčená holdingová společnost s adresou na Srí Lance. Volal jsem tam a nechal jsem jim vzkaz na záznamníku, ale nečekám, že by se ozvali.“

Nicholas se na chvíli zamyslel. „Počítám, že jakmile zjistíme, komu patří Tenki Associates, budeme vědět, kdo Kurtzovy zavraždil.“

„Vy přece víte, kdo je ten vrah, Linnear-san.“

Podlaha pod Nicholasovýma nohama se změnila v sulc. Cítil, jak padá, až se světla a rámus klubu Múdra ocitly kdesi vysoko nad ním, a Nicholasovi se zdálo, že se propadá do nějakého prehistorického slizu, kde všechen zvuk i světlo v jediném okamžiku zmizely.

Z neustálého bzučení včel se mu točila hlava. Obklopovala ho tma a hlasy včel – už věděl, že to jsou hlasy hovořící jakýmsi primitivním jazykem, jimž lačně a v obavách naslouchal jako dítě, které vylezlo z postele, aby si poslechlo, jak spolu rozmlouvají hosté na večírku u rodičů.

Kšira ho vyplňovala svým rozzářeným obličejem plným zla. Pohybovala se jeho podvědomím jako noční dravec, jehož tesáky se lesknou v měsíčním světle. Bylo už k ránu a za posledních šestatřicet hodin se pořádně nevyspal, takže neměl dost sil na to, aby se jí bránil, aby se z ní vymanil a vrátil se k světlu a hluku vysoko nad ním.

Velká změna, říkala Kisoko. A ať je to cokoli, musíte dovolit, aby k ní došlo. Zbavte se strachu. Důvěřujte kokoru.

Ponořil se ještě hlouběji do rosolovité tmy a bzukot deseti tisíc včel, který k němu promlouval neznámým jazykem, se slil v jediný hlas:

V revolucionářích byste se měl vyznat; jeden z nich vás vychoval… Ten hlas byl tak známý, až naháněl hrůzu. Hodně jsem se zabýval vaším otcem. Plukovník byl ten největší tajnůstkář, na jakého jsem kdy narazil. Dokonce ještě větší než můj otec, který měnil totožnost tak často, že jsem si nakonec říkal, jestli si vůbec pamatuje, kdo doopravdy je… Hlas Micka Leonforteho mu zněl v hlavě, v samotném středu jeho bytí, kde se už natrvalo usídlila temnota Kširy. Ale jak to? Jak? Mým cílem je nemilosrdně rozebrat minulost a z jejích součástí vybudovat obraz budoucnosti…

Nicholas otevřel oči do světla, které mohl vidět jen on sám. Bylo to až strašidelné, ale Kšira mu ukazovala cestu, na níž se stýkaly možnosti vyvozené z posledních událostí, skládala mu je jako kousky skládačky do obrazu přítomnosti… a budoucnosti.

Už chápal, že stezka Kširy je zrcadlem, nebo aspoň tím, co za zrcadlo považoval, když tehdy v noci u Kurtzových vycítil přítomnost jejich vraha, pohlédl do něj a spatřil sám sebe.

Nyní se dověděl pravdu. Nebylo to zrcadlo, ale okno, a obraz, který v něm viděl a který mylně považoval za svůj vlastní, byl obrazem Micka Leonforteho. Druhé já, dvojník, doppelgänger. V hlavě se mu ozvalo burácení hromu. On a já jsme zrcadlové obrazy jeden druhého.

Jenže něco takového je přece úplně absurdní. Mick zavraždil Kurtzovy, tím si byl jist. Proč? Aby se zmocnil Kurtzova podílu v Denwa Partners? Jak by toho ovšem mohl dosáhnout vraždou? Samozřejmě, nebyl to zanedbatelný výsledek, ale stálo za to kvůli němu zabíjet dva lidi? Pro člověka jako Mick Leonforte možná ano. Nicholas se však nemohl zbavit dojmu, že mu chybí nějaká důležitá část celé skládačky.

Strach zmizel a vystřídalo jej jakési dravé, primitivní vzrušení. Pravdu mu tentokrát ukázala Kšira, nikoli Akšara. Proč se jí vlastně tolik bál? Nebo jen z pohodlnosti zapomněl na to, jaký účinek měla Kšira na jeho šíleného senseie Kansacua, nebo na Okamiho, když se pokoušel o spojení se stezkou temnot? Proč vůbec vyvolávat zbytečné vzpomínky, když má pravdu přímo před sebou? Kšira poskytovala čikaku, zesílené vnímání, o něž usilovali mystici nejrůznějších disciplín po celý život.

„Linnear-san?“

Zamrkal a vrátil se do lomozu a ostrého světla. Klečel poblíž okraje parketu, přímo naproti dvěma mladým Japonkám s vlasy delšími než sukně, které měly beztak vykasané tak vysoko, že v podstatě nic nezakrývaly.

„Viděl jsem ho,“ prohlásil Nicholas, když ho Tanaka Gin vytáhl na nohy. „Vím, kdo zabil Kurtzovy, Gin-san. Byl to Michael Leonforte.“

Tanaka Gin vyvalil oči a odváděl Nicholase zpátky do temnějšího kouta poblíž baru. „Leonforte, ten, co postavil Plovoucí město?“

„On a ještě jeden Američan jménem Rock, ale ten už je po smrti.“

„Myslel jsem, že Mick Leonforte zahynul při tom jaderném výbuchu, který zničil Plovoucí město.“

„Zřejmě chce, abychom tomu věřili, i když teď si myslím, že to on stojí za krádeží videobajtové technologie TransRimu.“

Tanaka Gin přejel Nicholase pohledem. „Všechno to spolu souvisí, že, Linnear-san? Vražda Kurtzových, průmyslová špionáž u Sató International. Naše případy se spojily.“

„Vypadá to tak. Jediný způsob, jak to zjistit, je najít majitele Tenki Associates.“

Tanaka Gin nějakou dobu mlčel. V záplavě zesílené hudby se zdálo, že ticho patří do zcela jiného rozměru. Člověk se nemohl ani nadechnout, aniž by ucítil pach těl, která do sebe v divokém víru narážela, nemohl zakusit vůbec nic, aniž by se mu kosti chvěly hlubokými otřesy digitalizované basy a syntetických bicích.

„Chcete říct, jediný způsob pro mne.“ Tanaka Gin přistoupil těsně k Nicholasovi. „Už začínám chápat, Linnear-san, že máte své vlastní způsoby, jak věci zkoumat.“ Pokynul hlavou; připomínalo to spíše formální úklonu. „Vezmu-li v úvahu vaše nadání, možná na tom není nic nepatřičného. Rád bych ovšem, abyste pochopil tohle: přísahal jsem, že budu udržovat zákon, a třebaže jsem přesvědčen, že jste čestný muž v každém smyslu slova, říkám si, že můj zákon a váš nebudou asi vždy… totožné.“

Nicholase znovu udivila Ginova pozoruhodná bystrost. Doposud se s žádným takovým prokurátorem nesetkal. To, že Nicholase označil za čestného muže v každém smyslu slova, byla z jeho strany ta největší pochvala. Zdálo se, že jejich vztah začíná nabírat zcela nečekaný obrat. Nicholas jeho úklonu opětoval. „Možná je to tak, jak říkáte, Gin-san. Mohu vám však odpřisáhnout, že nikdy nebudou stát proti sobě.“

Nyní se Tanaka Gin Nicholasovi skutečně formálně uklonil. Jejich zvláštní, stále se prohlubující přátelství tím bylo zpečetěno navěky.

„Budete si moci promluvit s tím člověkem? Bude třeba, abyste se soustředil,“ staral se Tanaka Gin, který najednou ožil. Když Nicholas přikývl, zavedl ho kolem levé strany baru do dveří, které z dálky jakoby splývaly se zdí. Sotva se za nimi dveře zavřely, hluk a mocné vibrace okamžitě utichly. Opravdu důmyslné odhlučnění, napadlo Nicholase.

Současně s tím se ozvaly jiné rytmické, avšak mnohem pomalejší vibrace, které sílily s tím, jak postupovali matně osvětlenou chodbou, jež vypadala jako součást bývalého skladiště, kde byl klub postaven. Starým průmyslovým výtahem s kovovou mříží sjeli do druhého suterénu. Pomalý, smyslný rytmus hudby je ovíjel jako chapadla z hlubin.

Z výtahu vykročili do malého předsálí, za nímž Nicholas spatřil osvětlené kruhové jeviště, kde jakási žena s vlasy až pod zadek seděla obkročmo na ležícím muži, který byl zcela nahý, až na obojek kolem krku. Žena měla na sobě těsné kožené kalhotky poseté zipy, děsivě vyhlížející černou latexovou podprsenku koženou kápi a střevíce se špičatými podpatky dlouhými dobrých patnáct čísel. V jedné ruce držela důtky a v druhé vodítko přivázané k obojku.

Oslovil je svěže vyhlížející Japonec s ulízanými černými vlasy a ostrými rysy. „Co vám mohu nabídnout, pánové?“

Žena na pódiu si rozepnula zip a začala močit ležícímu muži do tváře.

„Máme schůzku s Tentó-sanem.“

Muž si je pozorně prohlédl. „S Tentó-sanem?“

Byla to vlastně žertovná přezdívka. Tento byl slangový výraz pro ztopořený penis. Pocházel přitom z anglického slova tent, které mohlo znamenat i tampón nebo lékařskou sondu.

„Jsme očekáváni,“ prohlásil Tanaka Gin.

Bylo to neuvěřitelné, ale ležící muž na pódiu pil ženinu moč.

Vyhazovač se k nim tázavě naklonil. „A vy jste kdo?“

„Třeba to ani nechcete vědět. Stačí, když řeknete, že je tu Gin.“

Muž zmizel, zatímco z hlediště se ozval roztroušený potlesk, světla pohasla a zřízenci utírali jeviště, aby je připravili na další výstup. Nicholas doufal, že do té doby už budou pryč. Podle toho, co viděl, mu jeden sadomasochistický akt za večer bohatě stačil. Muži v pomačkaných šedých oblecích a s upocenými obličeji se hrnuli k výtahu.

Přistoupil k nim tlouštík ve vlněném obleku, s prsty ověšenými prsteny, a oběma se letmo uklonil. Ten muž byl zřejmě Tentó.

„Gin-san,“ pronesl vysokým, téměř ženským hlasem, „vzadu budeme mít víc pohodlí.“

Za kancelář mu sloužila komůrka bez oken, jejíž jedinou výzdobu představovala špinavá mříž ventilace, za níž se ozývalo ustavičné šustění drobných hlodavců. Stál zde otlučený a odřený zelený kovový stůl, který vypadal jako z výprodeje americké armády, laciné otáčecí křeslo a dva polorozpadlé pořadače u protější stěny. Že by si Tentó takto představoval pohodlí? Možná tím myslel spíše soukromí.

Když mu tlouštík nabízel něco k pití, Nicholas moudře odmítl. Zatímco Tentó foukal do zaprášené sklenice pokryté mastnými otisky prstů, Tanaka Gin spustil: „Tentó-san, když jsme spolu naposledy mluvili, říkal jste mi, že jste tady ve svém klubu několikrát viděl Giai Kurtzovou.“

Tentó vytáhl ze zásuvky psacího stolu láhev skotské Suntory a nalil si pořádného panáka. „Přesně tak.“

Tanaka Gin položil na stůl fotografii Giai Kurtzové. „Jste si naprosto jist, že šlo o tuhle ženu?“

Tentó se podíval nejprve na snímek a pak na prokurátora. „Jsou dvě věci, na které jsem vážně třída. Jednou je vydělávání peněz. A druhá jsou obličeje. Můžu vám říct na beton, že znám každého, kdo byl v mém klubu víc než jednou.“ Ukázal prstem. „Ona tu byla nejmíň šestkrát.“

„Nahoře v tančírně nebo tady?“ zajímal se Nicholas.

„Á bas.“ Tentó do sebe hodil skotskou. „Tak se to tady jmenuje. Francouzsky to znamená dole.“

„Takže se jí tyhle věci líbily?“

Tentó naklonil hlavu na stranu. „Kdo je ten člověk?“

„Rodinný přítel,“ ujistil ho Tanaka Gin. „Odpovězte na otázku, prosím.“

Tlouštík našpulil rty. „Nikdy jsem s ní nemluvil, víte, ale kdybych měl hádat, tak bych řekl ne, sado-maso se jí nelíbilo. Pamatuju se, že kolikrát odvracela hlavu. Ovšem ten její společník, to bylo úplně jiný kafe.“

„Popište nám ho, buďte tak laskav,“ vyzval ho Tanaka Gin.

„Už jsem přece –“

„Ještě jednou.“

Tentó začal velmi přesně popisovat člověka, který mohl jen sotva být někým jiným, než Mickem Leonfortem. Tanaka Gin střelil po Nicholasovi vědoucím pohledem.

„A tomu se to sadomasochistické představení líbilo,“ nadhodil Nicholas, když Tentó skončil.

„Jo, to teda jo.“ Tlouštík si nalil dalšího panáka. „Úplně to žral. Víte, chodí mi sem spousta takovejch týpků, takže je poznám na sto honů.“

„Jaké týpky myslíte?“ zajímal se Tanaka Gin.

„Sexuální narkomany.“ Tentó opatrně odstrčil prázdnou sklenici. „Někdy se vracel bez té ženské a pak si bral po představení dominy nahoru, někdy i dvě nebo tři najednou.“

„Co s nimi dělal?“ vyptával se Nicholas.

Tentó protáhl obličej. „Sakra, myslíte si, že jsem nějakej úchyl, nebo co? Neptal jsem se, protože jsem to nechtěl vědět. Tyhle věci – zkrátka, každej si potrpí na něco jinýho.“

„Ještě něco?“ zeptal se Tanaka Gin.

Tentó se krátce zamyslel. „Jenom jednu věc: ta domina, co si na ni potrpěl nejvíc, Londa, odtud asi před čtvrt rokem odešla, a já mám pocit, že v tom měl prsty tenhle chlápek.“

„Máte její adresu?“ chtěl vědět Nicholas.

„Jo, ale víte přece, jak to s takovejma stvořeníma chodí.“ Tentó se posadil ke stolu a začal se hrabat v zásuvkách. Nakonec vytáhl velký sešit a nalistoval v něm záznam, který hledal. Potom se chopil pera a bloku, něco rychle naškrábal, vytrhl papír a podal ho Nicholasovi.

„Tak, to bude všechno.“ Tanaka Gin sebral se stolu fotografii Giai Kurtzové a zrovna vycházel ze dveří, když se Nicholas obrátil zpátky k Tentóovi.

„Říkal jste, že ten muž sem někdy přišel bez té ženy.“

„Přesně tak.“

„Myslíte tím, že se sem vracel i s ní?“

Tentó přikývl. „Jo. Vždycky si vyžádal Londu, a ona s nimi pak šla nahoru – ta žena, myslím.“

„Nedivil jste se tomu?“

Tentó se toužebně zadíval na láhev skotské. „Jim třem? Ne. Proč bych se měl divit?“

Cestou k výtahu se Tanaka Gin zeptal: „Co tomu říkáte?“

„Nevím.“ Nicholas otevřel dvířka a oba nastoupili do výtahu. Další výstup na jevišti naštěstí ještě nezačal. „Zdá se mi, že pro Micka je sex neoddělitelně spojen se smrtí. Tohle jsem ostatně vycítil už tehdy večer u Kurtzů. Počítám, že by mi stálo za to zkusit najít tu Londu.“

Tanaka Gin zavrtěl hlavou. „Ne beze mne.“

„Poslyšte, Gin-san, tahle domina se pohybuje v úplně jiném světě.“ Vyjeli do přízemí a ponořili se do husté atmosféry klubu Múdra. „Její práce sama o sobě nemusí být nezákonná, ale jestli se dala do party s Mickem Leonfortem, stojí na druhé straně barikády. Nemyslím, že by s vámi chtěla vůbec mluvit.“ Prošli kolem baru. „A navíc pro vás mám pár vodítek ohledně lidí z vašeho úřadu.“

Tanaka Gin se zrovna chystal odpovědět, když mu zabzučel pager. Podíval se na displej z tekutých krystalů a oči mu zazářily.

„Pojďme,“ pronesl s lehkým vzrušením. „Máme něco, co by nás mohlo zajímat oba.“

*

Znovu se dalo do deště a mihotavá světla neonů se rozlévala po vlhkých ulicích v dlouhých pastelových šmouhách. Nicholas následoval Ginovu hondu přes celé město, od poněkud nudné jižní hranice konzervativního Tokia k lesku Roppongi, supermoderního ghetta cizinců a tlup Nihoninů, motocyklových gangů, jimž Japonci přezdívali slangovým výrazem pro nihilisty.

Honda jej zavedla do postranní uličky uzavřené policejními vozy, jejichž barevná světla se odrážela od průčelí budov a stékala po mokrém asfaltu jako krev.

Nicholas seskočil z motorky. Přímo před ním stál bílý mercedes, na jehož protáhlé kapotě leželo mužské tělo s rozhozenými pažemi. Zatímco jej Tanaka Gin vedl kolem řady uniformovaných policistů, zahlédl Nicholas v přízračném osvětlení tvář mrtvého. Poznal ho i přes temnou, lesklou masu, která mu vyčnívala z promodralých rtů, ba i přes krvavý svislý srpek vyrytý do čela.

„Ikuzo-san!“

Tanaka Gin se zarazil. „Vy toho člověka znáte?“

„Ano. Je to ředitel Ikuzo Nippon Steel and Metallurgy.“ Nicholas přistoupil k tělu. „Gin-san, tohle byl člen Denwa Partners.“

„Srdce, játra a Bůh ví, co ještě mu vyřízli,“ poznamenal Tanaka Gin. „Co to má v těch ústech?“

„Slezinu, odpověděl hubený muž, který zastával funkci patologa.

Tanaka Gin přikývl. „Tohle se moc podobá případu Rodneyho Kurtze na to, aby to byla práce někoho jiného.“

Nicholas se zhluboka nadechl. „Už jste s tím tělem něco dělali?“

„Zatím ho jen vyfotili,“ ozval se patolog. „Nic víc. Nařídili mi, abych počkal, až dorazí Gin-san.“

„Rád bych si prohlédl ty rány.“

Tanaka Gin přikývl a pokynul patologovi. Ten se obrátil ke svým pomocníkům, kteří si natáhli chirurgické rukavice, opatrně snesli tělo s kapoty bílého mercedesu a položili je na nosítka.

Nicholas požádal o baterku, a když ji dostal, posvítil si zblízka na mrtvého. „Podívejte – tady… a tady.“ Ukázal na několik velkých ran. „Stejně jako v případě Rodneyho Kurtze dostal několik silných zásahů něčím s hodně širokým ostřím.“ Pokynul rukou. „Takhle, přímo dovnitř. Kůže není natržená, jako kdyby na něj šli nožem.“

„O jakou zbraň šlo?“

„Řekl bych, že o pěstní dýku.“

Tanaka Gin na něj pohlédl. „Co to je?“

„Ostří vyčnívá tady.“ Nicholas vložil ukazováček levé ruky mezi prostředník a prsteník pravačky a máchl jimi kupředu. „Když udeří, má za sebou sílu celého těla. Dokáže proniknout svalstvem, šlachami, dokonce i kostí.“ Ukázal prstem. „Tady vidíte, jak je ten vpich rovný. To je výsada pěstních dýk.“ Ukázal na místo, z nějž byly odstraněny vnitřnosti. „Tohle jsou zase skoro přesné chirurgické řezy. Když se podíváte zblízka, uvidíte stopy po ostří.“

Oba muži se narovnali. Tanaka Gin pohlédl na Nicholase, ten přikývl a prokurátor pokynul lidem z patologie, aby tělo odnesli. „Zprávu budu potřebovat co nejdřív, doktore,“ prohlásil Gin.

„Do devíti ráno,“ ujistil ho patolog.

Tanaka Gin je sledoval, jak nakládají Ikuza do sanitky. „Dost výstřední vražda, nemyslíte?“

„Jistě,“ připustil Nicholas. „A ta slezina v ústech. Vypadá to skoro jako varování.“

„Pro nás nebo pro někoho jiného?“

„Možná obojí.“

Byli promrzlí a unavení, ale ze samého vzrušení neměli na spánek ani pomyšlení. Navíc už skoro svítalo. Odjeli k Cukidži. Rybí trh už byl otevřen a všechno to světlo a ruch představovaly skvělý protipól klaustrofobní temnoty, které si oba muži užili až až. Schovali se před deštěm u blízkého stánku s nudlemi, kde usrkávali horký vývar plný čerstvých bylinek, kousků pečeného vepřového a nudlí soba.

„Musíme být oba nanejvýš opatrní,“ mínil Nicholas.

Ginova nepohnutá tvář zpozorněla.

„Ten svislý srpek je rituální symbol jednoho kmene z vietnamských hor.“

„Nungů.“ Tanaka Gin přikývl. „Já vím.“

Nicholas se k němu otočil. „Věděl jste to od samého začátku.“

„Chtěl jsem vám důvěřovat, Linnear-san. A také jsem chtěl, abyste vy důvěřoval mně.“ Tanaka Gin si vložil do úst trochu nudlí a přemítavě žvýkal. „Nakonec nám to oběma prospělo, nemám pravdu?“

Nicholas se zasmál. „To bych řekl.“ Upil lahodného hustého vývaru. „Takže něco víte i o nungském rituálu, při němž se pojídají důležité orgány protivníka, aby do člověka přešla jeho síla.“

„Ano. Je to ngo-mei-jut, měsíční srpek.“

„Ten tu má ještě další význam. Dávní Messulethové používali symbol srpku, Gim, jako znak svého dvoubřitého meče. Pomalovávali si tváře borytem, aby se odlišili – stejně jako těla svých nepřátel.“

Tanaka Gin polkl a odložil tyčinky. „Myslíte, že Michael Leonforte je Messuleth?“

„Nevím. Od roku 1968 žil střídavě ve Vietnamu a v Laosu. Většinou právě hluboko v lesích, kde žijí Nungové. O tom rituálu určitě ví. Neodvažuji se ovšem hádat, jestli ho skutečně zasvětili.“

Tanaka Gin se znovu chopil jídelních tyčinek a pomalu, přemítavě pokračoval v jídle.

Nicholas, který si mezitím v duchu přehrál celý jejich rozhovor, nadhodil: „Gin-san, nezeptal jste se mne, co je to Messuleth. To znamená, že to víte.“ Tanaka Gin se usmál. „Strávil jsem ve vietnamských horách celý rok. Ještě v dobách bezstarostného mládí. Jeden náš profesor antropologie na univerzitě byl posedlý praktickými zkušenostmi. Jednou v létě jsem s ním jel do Vietnamu a pobyl tam celých dvanáct měsíců.“

„Takže jste se setkal s Nungy.“

„Skoro celou tu dobu jsme žili mezi nimi. Pozoruhodní lidé, pořád ve styku s duchy, s dávnými zemskými božstvy, jak tomu říkají.“ Tanaka Gin si vykasal rukáv kabátu, rozepnul si rukáv košile a ohrnul jej až k lokti. Na spodní straně levého zápěstí se rýsoval neobratně vytetovaný svislý srpek.

Nicholas se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Nebylo divu, že se mu zdálo, že toho Gin ví podstatně víc, než dává najevo. Sám byl adeptem nungského učení.

„Musíme Michaela Leonforta zastavit, než zabije znovu,“ prohlásil Tanaka Gin suše.

„Všechno ukazuje zpátky k Denwa Partners. Mick chce tu společnost ovládnout. A navíc se chce zmocnit videobajtové technologie.“ Nicholas chvíli přemýšlel. „Myslím, že teď je ze všeho nejdůležitější, abych si promluvil s Londou, s tou dominou, co na ní Mick tolik visí.“

„Možná to není až tak dobrý nápad.“ Tanaka Gin si shrnul rukáv a zakryl nungské tetování. „Napadlo vás, že Leonforte nechal Giai Kurtzovou přejet přímo před klubem, kam chodil? Za normálních okolností bych řekl, že to od něj byla hloupost, obyčejné opomenutí. Většina zločinců je přes svou vychytralost dost hloupá, což je také důvod, proč je nakonec vždycky chytíme. Jenže my víme, že tento muž je jiný. Tohle přece nemohla být chyba, ne?“

„Nemohla. Už nám dokázal, že mu to myslí až moc dobře.“

„Tak co tedy?“

Nicholas nasál pach soli a ryb. Déšť vymyl z atmosféry většinu sazí a kysličníku uhelnatého, a tak ranní vzduch aspoň na chvíli příjemně voněl. „Zdá se mi, že nás chce někam zavést. O co mu ve skutečnosti jde, to se v této chvíli nedá ještě odhadnout.“ Zamyslel se. „Možná máte pravdu. Uvažoval jsem o tom, jakou zbraň při vraždách použil. Jestli to je pěstní dýka, myslím, že vím, kdo ji pro něj vyrobil. Snad bych tam měl zaskočit napřed, abych se dověděl, jestli pro nás Mick nemá v zásobě ještě nějaké další speciality.“

„Nemám rád, když si lidi hrají na Boha.“ Tanaka Gin odložil misku a položil na ni tyčinky. „Takoví většinou nevědí, jaké je jejich místo.“

Nicholas se na prokurátora podíval. „To je asi tak nejlepší definice Micka Leonforteho, jaká by mě napadla.“ Jenže mezitím přemýšlel, zda to není i správná definice jeho samého.

***

Když jí Mick přejel rukou po ňadru, svinula se jako napíchnutý had. Byla nahá, kůže se jí leskla vonným olejem a zápěstí, stehna a kotníky měla svázané. Oči jí zakrýval hedvábný šátek a dva další měla převázané přes prsa, takže jí ňadra vyrážela ven jako zralé ovoce z hromádky na trhu. Do kulatého okna vyklepával déšť svůj vojenský pochod. Židle, na níž se slévali v jedno jako roztavené sklo, pod jejich pohyby vrzala. Cítil její žár jako chrámové kadidlo.

Honniko mu olízla tmavomodrý srpek, který měl vytetovaný na spodní straně zápěstí tak primitivním způsobem, že mu po bambusových jehlách zůstaly v kůži navždy dírky, jako by to byl jediný způsob, jak ho poznat.

„Muži jako já zůstávají nepochopení,“ pravil Mick, když klouzal po jejím naolejovaném těle, zmáčeném jejich společným pižmem. „Společnost se děsí vášní a nemyslí na nic jiného, než na to, jak chránit sama sebe.“ Nahmátl prsty její bradavku, vztyčenou a pružnou. „A to i v případě, že se dotyčná společnost už dávno přežila.“

Honniko ho cítila hluboko v sobě, jak se s lehkostí pohybuje od jednoho otvoru k druhému. Na tyhle jeho proslovy si už zvykla. Jeho filozofie jí připadala jako nějaké zaříkávání. Představovala si, že takhle nějak musel kdysi dávno mluvit Apollón nebo Dionýsos. Všechno patřilo k obřadu – Mick dokázal ze všeho udělat rituál – a Honniko se samým vzrušením motala hlava.

„Jsem průzkumník života, stejně jako Julius Caesar, Napoleon nebo Nietzsche. A stejně jako jich se lidé bojí mne, a pokud se mne nebojí, pohrdají mnou.“

Mick, usazený v klíně Honniko, vyhlédl z okna malého prefabrikovaného bytu ve věži Naigai. „To byli opravdoví hrdinové. Věděli, jak dodat svému bytí pevnost a hluboký význam, který ostatním naháněl strach. Ten strach se jich ovšem netýkal. Strach bylo to poslední, na co by mysleli.“ Déšť se opíral do okna a měnil město v roztroušené světelné šmouhy, které stékaly po skle jako poleva z roztávajícího dortu. „Starali se jen o projevy úcty k sobě samým, která tryskala přímo z jejich srdcí.“ Spočinul pohledem na krásném novém věžáku o sto metrů dál, kde za jedním z oken zahlédl známou postavu. „Aby to dokázali, museli si nejen podrobit tradici, ale také donutit bohy v sobě, aby uvěřili.“ Postava rozsvítila lampu a Mick spatřil její tvář: Koei. Díval se přímo do bytu, kde bydlela společně s Nicholasem. Zvedla ruce nad hlavu a vyklouzla ze šatů. „Jak je to možné?“ položil řečnickou otázku, pohlédl na obnažená ňadra Honniko a zabořil se do ní ještě hlouběji, až vykřikla. „Pravdu odhalil už před staletími král Višvamitra: člověk získává sílu a odvahu k vybudování nového nebe z hlubin svého vlastního pekla.“

*****

Je to, jako když se topíš, ujistila ho Vesper a měla pravdu. Se zavřenýma očima, se zády rozbolavělými po nárazu na hranu stolku a s pocitem, že každou chvíli dostane infarkt, Croaker cítil, jak se ho zmocňuje nepřirozená malátnost. Vesper to skutečně dokázala, ale jak? O tomto pocitu už slyšel od lidí, kteří se málem utopili. Nořili se do hlubin, kde i moře v subtropech bylo studené tak, že je mrazilo až do morku kostí. V blízkosti smrti, kdy už v plicích nezbýval skoro žádný vzduch, je zaplavila právě tato podivná apatie, která je táhla dolů do temnot.

Jekot vyděšených hostů slyšel Croaker jakoby zpoza tlusté betonové zdi a jen matně si uvědomoval zmatek kolem sebe. Vesper dokonale využila svého daru, který Mikio Okami ještě rozvinul, aby utlumila Croakerovy smysly a vyvolala dojem, že je po smrti. Jeho tep se téměř vytratil a srdce skoro netlouklo. Jak to jenom dokázala?

Pak ho zvedli na nosítka a jasné světlo vystřídalo šero uvnitř soukromé sanitky, kterou si obstarali a která se nyní za vytí sirény rozjela.

„Jak mu je?“

Croaker poznal hlas Rica Limóna. Limón byl odborník na zvláštní filmové efekty, kterého Vesper najala prostřednictvím protikartelové jednotky, jejíž příslušníci v převleku za agenty FBI nyní „přebírali“ vyšetřování Croakerovy smrti. Výborně, pomyslel si Croaker, už to začíná opadat.

„Co ta ruka? Nikdy jsem nic takovýho neviděl.“

Croakar se pokusil zasmát. Saniťáka zajímala víc jeho biomechanická ruka než modřiny, které mu způsobily kulky zachycené neprůstřelnou vestou.

„Jak to funguje?“

„Probuďte ho a možná vám to poví,“ zavrčel Limón.

„Jo, jasně. Hlavně klídek,“ odbyl ho saniťák.

Croaker se zakuckal, když mu zřízenec přiložil k nosu čichací sůl. „Dobrý, stačí,“ zamumlal, když otevřel oči. Nad sebou spatřil ustaraný Limónův obličej. „Jaké to je, vstávat z mrtvých?“

Croaker zabručel. „Mám dojem, že jsem ještě nevstal.“

„Zatím to ujde,“ ozval se nějaký hlas z kouta sanitky. Byl to Wade Forrest, vedoucí celého projektu, který se nyní naklonil do světla. „Chci, aby byl v bezvadný formě,“ nařídil všem přítomným. Byl to mohutný chlapík, který připomínal fotbalového útočníka. Měl krk silný jako pas leckteré modelky, malé uši, nakrátko ostříhané světlé vlasy a zrcadlové brýle, jež zakrývaly oči, o nichž Croaker věděl, že jsou skoro vodnaté. Vysunul mohutnou čelist. „Jste v pohodě, Croakere?“

Croakera napadlo, že tento chlapík jistě na škole chodil s královnou krásy. „Dejte mi chvilku, jo?“

„Nemáme čas,“ prohlásil Forrest úsečným tónem, jemuž se člověk naučí na březích Potomacu. Nahrbil se, jako by dával v poli znamení zadákovi. „Helejte, já už po Caesarovi Leonfortovi pasu tři roky.“ Prohrábl si nakrátko ostříhané vlasy. „Z toho zasranýho hajzla jsem skoro zešedivěl. Propásl jsem promoci svý dcery, protože jsem zrovna v Los Angeles připravoval infiltraci, a jediný, co jsem z toho měl, byl jeden mrtvej agent a prasklej vřed. A dneska nejsem na narozeninách mý mladší holky, protože dřepím tady.“ Jeho shrbená postava se ani nepohnula. Tvářil se jako chrt na lovu a s napjatými svaly vypadal trochu jako gotický chrlič. „Jenomže tentokrát si to chci všechno vynahradit. Chci ho dostat, Croakere, a přísahám Bohu, že vy a Vesper mi ho přihrajete.“

Croaker se už s federály setkal mnohokrát a věděl, že mívají nervy napnuté k prasknutí. Někdy bylo lepší si jich prostě nevšímat, když si začali takhle ulevovat. Tohle ulevování byla relativně nová věc, kterou jim doporučili psychiatři a nadřízení ji od nich vyžadovali, aby nepřicházeli o další a další agenty v terénu.

Croaker se obrátil k Limónovi. „Sundejte mi to, buďte tak hodnej.“

Limón sáhl pod něj, a když Croaker zvedl ramena, rozepjal přezku neprůstřelné vesty.

„Koukněte na ty díry!“ zvolal saniťák. „Přímo u srdce! A ta krev vypadá jako opravdová!“

„Taky je opravdová,“ odtušil Limón. „Je to kuřecí krev.“ Prostrčil prst otvorem v Croakerově košili. „Jaký byly nárazy?“ Vzhledem k dlouhým prstům Caesareho Leonforta neměli Croaker ani Vesper v úmyslu žádat o pomoc miamskou policii. Limón každopádně na dálku odpálil miniaturní nálože, které otevřely igelitové pytlíky s krví připojené k vestě, aby vyvolaly dojem, že Vespeřiny výstřely zasáhly Croakera přímo do srdce.

Croaker protáhl obličej. „Jaký asi? Jako bych měl dostat infarkt.“ Pomalu se posadil. „Nechtěl bych to dělat každej den, jestli myslíte tohle.“

Zůstal sedět do pasu nahý, zatímco saniťák mu prohlížel levou stranu hrudi. „Ty modřiny jsou dost hluboký. Bejt váma, nějakou dobu bych moc nekroutil trupem.“ Saniťák zavrtěl hlavou. „Kůže není ani odřená. Prostě paráda!“ Začal si balit nástroje. „Nechcete něco na bolest? Do večera vás ty modřiny začnou pěkně svědit.“

„Ne, díky. Jenom by mě to oblblo.“

„Jak je libo.“ Saniťák se chystal vstát. „Jo a mimochodem, nevadilo by vám?“ Ukázal na Croakerovu biomechanickou ruku.

„Jasně. Proč ne?“ Croaker se napřáhl, sevřel své titanové prsty v pěst a prorazil jí stěnu sanitky.

Zřízenec nadskočil, jako kdyby ho píchli šídlem do zadku, a řidič z kabiny zařval: „Co to sakra bylo?“

Saniťák, který vypadal, jako by do něj udeřil blesk, vyhlédl otvorem ve stěně vozu. „Ježíšku na křížku.“

„Dobrý, tak jste se pobavili,“ ozval se Limón a odstrčil saniťáka. „Já mám teď práci.“ Přitáhl si těžkou černou brašnu a hrábl do ní. Byl to mladík kolem třicítky, hezký a štíhlý, s velkýma čokoládovýma očima, černými vlasy a tenoučkým knírkem, který jako by vypadl z filmu s Dickem Powellem. Ve zvláštních efektech se vyznal – rád si s nimi hrál a vymýšlel nové věci. Navíc byl místní, což se hodilo.

„Žůžo,“ pronesl, když vytáhl z brašny latexový nos, „až s váma skončím, ani vaše vlastní máma vás nepozná.“ Zamával nosem. „Co tomu říkáte, vypadá dost obyčejně?“

Croaker pokrčil rameny. „Vy jste expert.“

„Je pěkně rovnej. A krásný na něm je to, že má v levý nosní dírce miniaturní vysílačku, tak radši moc nekejchejte.“ Limón pokynul rukou. „Teď si lehněte na záda a nehejbejte se. Musím vám sejmout posmrtnou masku, aby všechny ty věci, co pro vás udělám, odpovídaly vašemu obličeji.“

„Posmrtnou masku,“ zamumlal Croaker, když se položil na nosítka a naslouchal větru, který hvízdal v otvoru vyraženém do stěny sanitky. „To mi připadá až moc přesný.“

*****

Když Tecua Akinagu, ojabuna klanu Šikei, propustili z vazby, nezamířil ani domů, ani do jednoho ze svých mnoha podniků. Všechna ta místa mu připadala poskvrněná smrtí Naohira Ušiby, ministra MITI. Tu smrt měl Akinaga na svědomí, protože Ušiba se nakonec postavil na stranu Mikia Okamiho a stal se tak Akinagovým zarytým nepřítelem.

Jeho známá místa ovšem nepotřísnila pouze tato smrt, ale i události, které následovaly bezprostředně po ní, především ona chvíle, kdy ho prokurátor Tanaka Gin veřejně zatkl v o-furó, veřejných lázních vystavěných Akinagovým otcem, stejně jako jeho ponižující pobyt ve vazbě.

Sotva Tecuo Akinaga vstoupil do jednoho z tuctů bytů, které mu v Tokiu patřily, okamžitě si svlékl svůj luxusní dovezený oblek za 3500 dolarů – a vlastně i všechny šaty, které pak naházel do kuchyňského dřezu, polil benzínem a zapálil.

Jakmile vytryskly plameny, ucítil, jak ho pálí tváře – především zlostí nad utrpěnou ztrátou tváře. Všechno, co dosud patřilo k jeho životu, ztratilo svou cenu. Jako kněz, který zjistí, že mu někdo znesvětil kostel, neměl kam jít, s výjimkou nejrůznějších úkrytů, anonymních míst bez jakékoli estetické hodnoty, jako by zmíněný kněz musel sloužit mše ve sklepě nějaké kancelářské budovy.

Plameny tančily a praskaly, ale jeho zlost plála ještě mnohem jasněji. Do nozder mu pronikl pach hořící látky a vypařujícího se potu. Málem se mu zvedl žaludek. Jeho vztek tím ještě zesílil. Stál nahý na svých svalnatých nohou, držel se teplého porcelánového dřezu a nemyslel na nic jiného než na pomstu. Byl tak hubený, že jeho vystouplé klouby připomínaly vězně koncentračního tábora. Bylo mu něco přes padesát let, avšak po náročném životě plném boje o moc a vliv vypadal mnohem starší. Šedé vlasy nosil staromódně dlouhé, sčesané z širokého, nízkého čela do tradičního samurajského ohonu. Jeho hluboko posazené oči hleděly na svět s neproniknutelným výrazem. Celkem vzato to byl tvrdý člověk, ochotný rány přijímat i rozdávat. Člověk, který nežádá milost, stejně jako ji nikomu neposkytne. Člověk, který nevěří ničemu – snad s výjimkou svého nedotknutelného postavení vyděděnce v šíleném světě.

V tom okamžiku zarachotil v zámku klíč a Akinaga slyšel, jak někdo vchází do bytu. Ani se neotočil. Věděl dobře, kdo to může být. Kromě něj měla klíč od tohoto bytu jenom jedna osoba.

„Dáš si něco k pití?“ zeptala se Londa hlasem, který v člověku vzbuzoval touhu ležet připoutaný k její posteli.

Neodpověděl a dál hleděl do plamenů, které pomalu hasly společně s tím, jak stravovaly poslední zbytky jeho šatů a pozůstatků strachu, jenž se ho zmocnil, když ho zástupci nenáviděné společnosti zatkli, když za sebou slyšel zaklapnutí těžkých ocelových dveří, viděl jen železné mříže a pochopil, že celý svět se pro něj smrskl na plochu jeho cely.

I když Tanaku Gina zabije – což také brzy s velkým důmyslem a chutí udělá – nikdy mu neodpustí, že ho vystavil takovému paralyzujícímu strachu. Akinaga si v duchu připadal bezmocný, a s něčím takovým se nemohl jen tak lehce smířit.

Londa k němu zezadu přistoupila a ovinula mu své dlouhé vlasy kolem krku. Tak ho odtáhla od dřezu, od jeho jediného skutečného strachu a od páchnoucích výparů jeho pomsty.

„Potřebuju se vykoupat,“ prohlásil.

„To počká. Než s tebou skončím, budeš páchnout ještě víc.“

Už teď byl vzrušený. Ani jí to nedalo mnoho práce. Stačilo, aby cítil její vlasy na své nahé kůži, dotek její ruky v kožené rukavici a někdy dokonce i ocelový lesk jejích očí, protože věděl, co ho čeká, a dokázal se dokonale uvolnit a zapomenout na všechny úvahy o moci, penězích, korupci a kšeftu. V jejích schopných rukou se měnil v dítě, které nemuselo nic a nikoho ovládat – což byla sama o sobě značně vysilující práce.

Okna až k podlaze, úzká jako sloupy v středověkém kostele, nabízela výhled na Roppongi, čtvrť zosobňující moderní Japonsko, kde by milovníka tradic Akinagova typu jistě nikdo nehledal. Nacházel se dost vysoko na to, aby viděl až na Nógi Džindža, chrám postavený na počest novodobého generála, který však nepřestal být samurajem a po smrti císaře Meidžiho roku 1912 spáchal s manželkou rituální sebevraždu seppuku. Tahle kombinace – samurajský duch, který žije a trvá v Roppongi plném cizinců – byla dost ironická na to, aby cynickému Akinagovi vyhovovala.

Opřel si hlavu o hrubý berberský koberec. Nepřipadalo mu nijak divné, že hledí na chrám Nógi Džindža, osvětlený jako od požáru, zatímco klečí na podlaze s vystrčeným pozadím a mezi dlouhýma nohama se mu klátí přirození. Cítil svůj vlastní pach, který nebyl až tak úplně nepříjemný, a cítil i Londu, která mu mezitím zasunula špičatý podpatek do škvíry mezi hýžděmi a sklonila se nad něj.

Kupodivu mu tahle procedura nepřinášela žádný pocit ponížení, jenom nesmírnou úlevu. Ponížení bylo, když jej Tanaka Gin veřejně zatkl v otcově o-furó. Ponížení bylo, když jej svlékali profesionální bachaři, kteří dobře věděli o jeho moci, možná dokonce prohráli peníze v některé z jeho heren nebo se pobavili s jeho děvčaty. Kdysi se ho obávali, jenže teď se před nimi objevil jako každý jiný stařec, který zmuchlanými šaty zakrývá svou nahotu, jako obyčejný zločinec, který nemá dost moci ani vlivu, aby se vyhnul vězení.

Přirození mu zplihlo. Nebylo ostatně divu, když mu v žilách koloval pocit pokoření jako nějaká droga. Toužil potom, aby se mohl vyprostit ze své vlastní kůže a stát se někým úplně jiným. Londa se už o to postará, jak to umí jen ona. Avšak dnes chce zajít ještě dál, vymazat všechno, co ho potkalo. Dnes chce skutečně být někým jiným, nejen si na něj pár hodin hrát. Zkrátka a dobře, toužil po něčem, co mu nikdo poskytnout nemohl, a tak v zoufalství sevřel ruce v pěst a zuřivě jimi bušil do koberce.

„Už?“ Londa mu sáhla mezi nohy a chvíli se s ním mazlila. Pak ho něco bolestivě švihlo přes zadek, až se mu krev nahrnula do hlavy a zmocnila se ho závrať. „Ještě ne,“ šeptala, „ale my si tě připravíme, ano?“

Jak také jinak. Tohle byla její specialita, tohle byl důvod, proč jí tolik propadl – ano, propadl, to bylo to správné slovo. Narazil na ni v klubu, o němž všichni mluvili, a stačilo, aby jedinkrát sledoval její výstup. Prostě ji musel mít, a to se mu také podařilo, i když ji nemohl mít tak často, jak by si přál. Těšila se takové oblibě u mnoha vlivných mužů, že dokonce i samotný Tecuo Akinaga musel čekat, až na něj dojde řada.

Jenže asi tak měsíc před jeho zatčením se něco stalo. Najednou pro něj začala být dostupnější – mohl ji mít bezmála, kdy se mu zamanulo, i když jen v určitých hodinách. Co vlastně dělala, když nemohla být s ním? Rozhodl se, že bude lepší to nezkoumat. Proč si kazit iluzi, která mu jinak docela vyhovovala?

Bolestí zasténal, jeho úd se rozvinul jako had a všechny zlé, ponižující myšlenky mu vyprchaly z mysli. Bolest sílila. Byla to ovšem zvláštní bolest, která stále víc a víc přecházela v rozkoš, až se hranice mezi nimi naprosto rozplynula a vzniklý pocit byl obojím, rozkoší i bolestí slitými do jediné zářivé koule, jež se mu šířila ze slabin do celého těla.

Sténal, zatímco Londa na něm pracovala tak, jak to dovedla jen ona. Cítil, jak mu její pot dopadá na záda jako kapky roztaveného vosku a jenom tím posiluje jeho rozkošnou bolest. Pak se nad ním skrčila jako nějaký obrovský krab a provedla něco, po čem mu vylezly oči z důlků. Z hrdla se mu vydralo zachroptění a zdálo se mu, že se každým okamžikem zhroutí. Jako obvykle se však nic takového nestalo. Dostalo by se mu trestu v podobě konce její péče, a něco takového by nesnesl. Místo toho se houpal na kolenou a na loktech a stehna se mu třásla tak, až to vypadalo, že mu vypadnou zuby. Ještě chvilku a bude…

Zaslechl nějaký cizí zvuk, něco mimo prostor rozkošné bolesti, který pro něj Londa vybudovala. Byl to ostrý, kovový zvuk, jako když někdo odmyká zámek.

„Co to je?“ zamumlal roztržitě.

„Nic,“ ujistila ho Londa a zaryla se do něj vysokým podpatkem, až v ústech ucítil onu zvláštní příchuť, kterou si v duchu spojoval s vyvrcholením.

Jenže tehdy to uslyšel znovu a matně zauvažoval o tom, jestli slyšel, jak za sebou Londa po příchodu zamyká dveře. Jistěže to musel slyšet. Zamykala přece vždycky. Jenže slyšel ji tentokrát skutečně, nebo…?

Jeho uslzené zraky spočinuly na páru bot – černých, nablýskaných a velice drahých. Londě patřit nemohly: byly to mužské boty.

„Co? Kdo…?“ Pokusil se změnit polohu, aby dohlédl nad záhyby kalhot, jenže byl plně v moci Londy, v jejímž exotickém objetí se nemohl ani pohnout.

„Akinaga-san,“ oslovil ho mužský hlas, „jsem rád, že se s vámi po tak dlouhé době mohu setkat.“

Ještě omámený Akinaga se zoufale snažil projasnit si mysl, ale Londa ho držela a krev se mu vařila v žilách. V tom hromobití rozbouřených hormonů si připadal, jako by naslouchal vzdáleným hlasům přes praskot lesního požáru.

„Kdo…?“

„Jmenuji se Michael Leonforte. Znáte mne?“

Akinaga se pokusil zavrtět hlavou, avšak nakonec se musel spokojit s pisklavým „Ne“.

„Na tom nezáleží. Hodně jsem toho o vás slyšel.“ Boty se o kousek pohnuly. „Myslím, že bychom se mohli dohodnout. Podle mne si můžeme navzájem pomoci.“

„Já žádnou pomoc… nepotřebuji.“

Mick se zasmál. „Měl byste se vidět, Akinaga-san. Ta poloha, v níž jsem vás zastihl, je prostě k popukání. Určitě nepotřebujete pomoc?“

„Zabiju vás… oba.“

„Když máte v zadku zaražený její podpatek? Neřekl bych.“

„Pokud o mně něco víte…“

„Ano, ano. O Jakuze vím všechno. Jenomže teď už nejste tak mocný jako kdysi. Kaišóova nejvyšší rada, k níž jste kdysi patřil, je pryč – odvál ji vítr jako listí na podzim. A co vám zbylo? Vaše moc se rozplynula a nikdy se vám už nevrátí. Za to můžete poděkovat Nicholasovi Linnearovi a svému vlastnímu Kaišóovi, Mikiovi Okamimu. Okamiho jste vůbec neměli vyhánět. A když jste ho chtěli nechat zabít, to už jste ho skutečně naštvali. Donutili jste ho, aby si vyžádal laskavost, kterou mu dlužil jeho bývalý partner plukovník Dennis Linnear. Okami pro sebe získal plukovníkova syna Nicholase. To byla chyba, Akinaga-san. Velká chyba. Linnear vás málem všechny zničil. Teď je to s váma pěkně nahnutý.“

„Cože je to?“

„To je slangový výraz, Akinaga-san, pro velké potíže.“

„Mám pořád moc. A známosti. Nechali žalobu zamítnout kvůli technickým nedostatkům, a teď jsem z vězení venku. Dokázal byste toho vy za takových okolností zařídit tolik?“

„Především bych nikdy nedopustil, abych se do takového postavení dostal.“

„Řeči,“ odsekl Akinaga pohrdavě, „jsou pouhé slintání neschopných hlupáků!“

Mick Leonforte popadl Akinagu za vlasy, škubl mu s ní tak silně, až ojabunovi zacvakaly zuby, a donutil ho, aby se mu podíval do tváře.

„Já vám povím, kdo vypadá jako hlupák,“ zašeptal Mick drsně „Vy, když tady trčíte se zadkem nahoru a necháváte se zneužívat ženskou, kterou sotva znáte.“

„Co… co tím myslíte?“

„Londa pracuje pro mne. A stojí za to, nemám pravdu? Poslal jsem ji, aby si vás omotala kolem prstu, když jste na sobě dal v klubu znát, jak moc po ní toužíte.“ Mick zavrtěl hlavou. „Jak může někdo měřit hodnotu věcí podle rozkoše a bolesti? To je povrchní uvažování. Já, který vím o tvořivých schopnostech lidského mozku i o jeho nesmírném potenciálu, mohu jen pohrdat tím, jak jste svou moc zahodil.“ Přitáhl k sobě Akinagův obličej. „Nechápete? Tady, ve vašem bytě, jsem šógunem já. Vy se klaníte přede mnou.“

Akinaga neodpověděl. Tenhle člověk, tak divoký a náročný – skoro jako by z něj vyzařovalo šílenství – ho začínal zajímat.

„Friedrich Nietzsche napsal, že v člověku se spojuje stvoření i tvůrce. Rozumíte tomu, Akinaga-san? Stvoření v člověku je jako surovina: hrnčířská hlína, úlomky jiných dob a jiných životů, špína, nesmysly, zmatek, přemíra rozkoši i bolesti. Jenže kromě toho tu je tvůrce: sochař, který z té hlíny, z toho všeho chaosu vytváří něco víc – tvrdost, která na základě bolestných zkušeností utváří lidskou osobnost. Božský divák, který vzdoruje všemu obyčejnému, naučenému a hotovému, který utváří, rozbíjí, znovu staví, spaluje, rozžhavuje a čistí ono stvoření aby z něj tím vším utrpením udělal něco víc, něco lepšího.“

Mick pustil Akinagu a Londa se zachovala stejně, takže se ojabun se zasténáním svalil na podlahu, obrátil se na záda a zhluboka oddechoval. Pohlédl Mickovi Leonfortovi do očí.

„Nemluvíte jako iteki. Ani tak nemyslíte, ani nejednáte.“ Akinaga se na chvíli odmlčel. „Mohl bych vás dát zabít – rovnou tady a teď, a nic by to pro mne neznamenalo – vůbec nic.“

Mick k němu přidřepl. „Řeči jsou pouhé slintání neschopných hlupáků.“

Akinaga pohodil hlavou a zasmál se. Jeho chechtot se rozléhal bytem jako hromobití. „Chci sake,“ zavolal.

Zatímco ho Londa šla připravit, posadil se. „Jste zajímavý člověk. To bych rád věděl, kde se berou takoví, jako jste vy?“

„Z bolestných zkušeností.“

Akinaga stroze přikývl. „Naprosto případná odpověď.“

Londa přinesla rýžový likér společně s hedvábným županem, který si Akinaga oblékl. Když oba vypili po třech šálcích, Akinaga promluvil: „Mluvil jste o tom, že bychom si mohli vzájemně pomoci.“

„Něco chci, a vy také něco chcete. Jednoduchý výměnný obchod, starý jako lidstvo samo.“

Akinaga si Micka pozorně prohlédl. „Počítám, že s vámi není jednoduché nic.“ Přikývl. „Ale pokračujte. Jsem jedno ucho.“

Mick se podívat Akinagovi do očí a pravil: „Podle mne to jednoduché je. Chci se dostat do Sató International.“

V pokoji se na okamžik rozhostilo naprosté ticho. Pak se Akinaga znenadání rozesmál. Smál se, až mu vyhrkly slzy. Musel se chytit za břicho a lapat po dechu. „A to je všechno?“ zeptal se nakonec. Utřel si oči a pokynul Londě, která seděla v koutě. „Obávám se, že jste svůj pečlivě připravený plán napřel špatným směrem. Já sám bych se rád dostal do Sató, ale nemám možnost.“

Mick si nalil další sake a tvářil se, že ojabuna neslyšel. „Dovolte, abych vám vyprávěl jeden příběh. Odehrál se už dost dávno, asi tak před deseti lety. Jeden velmi ctižádostivý nižší ojabun, který se chtěl zmocnit klanu, o němž se – vcelku po právu – domníval, že mu chybí správné vedení a že je ohrožen klanem Jamauči, uzavřel jistý obchod. Takový obchod, který se po pravdě řečeno uzavírá skoro každý den. Mezi Japonci. Jenže tenhle nižší ojabun se dohodl s někým, kdo nebyl Japonec, ale iteki. Jistě, žádný obyčejný cizinec, ale velmi mocný průmyslník, který na oplátku za to, že si bude moci v Japonsku zřizovat firmy bez ohledu na všechny ty nekonečné ochranářské zákony, vyděračská cla a byrokratické obezličky, souhlasil s tím, že tomu jistému nižšímu ojabunovi dopomůže k bohatství na tokijské burze.“

Ticho v místnosti zhoustlo. Akinaga se zadíval na chrám generála Nógiho a pronesl: „To je jistě poučný příběh, ale co má společného se mnou?“

„Počkejte, to ještě není všechno.“ Mick se zatvářil jako vlk v honbě za kořistí. „Aby tento ctižádostivý ojabun tu svou nezákonnou transakci co nejlépe zamaskoval, zařídil si všechno potřebné – obstaral si naprosto legální účet u slušného makléře, najal si jeho služby, složil malou částku peněz, jejíž legitimní původ se dal snadno zjistit, stanovil pro účet marži – a pak udělal ještě něco: zajistil, aby výtěžek té skvělé investice přešel na jeho dva syny.“ Při posledních slovech sebou Akinaga lehce, ale postřehnutelně škubl.

Mick naklonil hlavu. „Teď už víte, co to má společného s vámi, Akinaga-san?“ Když ojabun mlčel, Mick pokračoval: „Víte, hodně se zajímám o lidské chování. Vím, po čem toužíte víc, než po čem jiném.“

„A copak to je?“ Mick si všiml, že v Akinagově hlase zazněl trucovitý tón.

„Zachování rodu. Až budete po smrti, chcete, aby vaši dva synové vládli klanu Šikei, stejně jako jejich vlastní synové po nich a tak pořád dál, dokud se nezrodí dynastie, která bude směle konkurovat dvousetleté vládě Tokugawova šógunátu.“

„Zdá se mi, že jste mne velmi špatně pochopil,“ mínil Akinaga tiše.

Mick pokrčil rameny. „Vtom případě ztrácím tvář já, ne snad, Akinaga-san? Ale stejně mne jen tak pro zábavu nechte, abych to dokončil. Náhodou se mi dostaly do rukou jisté záznamy ohledně té makléřské transakce. Pro toho průmyslníka už nejsou zajímavé. Jmenoval se Rodney Kurtz a začátkem tohoto týdne zemřel dost tragickým způsobem. Seznámil jsem se s jeho ženou. Kurtz ji nemístně podceňoval. Zatímco jsem mu nasazoval parohy, ona mi s ochotou, ba s radostí předávala všechna jeho tajemství.“ Mick máchl rukou. „Jenže to je jiná historie. Zpátky k vám. Víte, ti vaši známí u japonských soudů vás z toho nakonec vytáhnou s minimálním trestem – nejspíš s velkou pokutou, o níž nepochybně ani nebudete vědět, že jste ji zaplatil. Ovšem pokud jde o vaše dva syny, myslím, že už takové štěstí mít nebudou. Jistěže nakonec budete schopen ochránit i je, ale mezitím budou mít pořádně poskvrněné renomé. Nikdy se nestanou ojabuny klanu Šikei – ani jiného klanu, když už jsme u toho.“

Mick si pomalu zapaloval doutník a nechával Akinagu, aby se v nové situaci zorientoval.

„Mohl jsem vás nechat zabít, stačilo jenom mrknout okem.“

„O tom nepochybuji. Jenže okolnosti stojí proti vám, Akinaga-san. Tanaka Gin vám jde po krku a nedá si pokoj, dokud vás nedostane za mříže.“

„K čertu s Ginem,“ odsekl Akinaga. „O toho se postarám.“

„A pak je tu Nicholas Linnear,“ pokračoval Mick, jako by se nechumelilo. „Má k Okamimu stejně blízko jako jeho otec. A to znamená, že je i vaším nepřítelem.“ Mick zatáhl z doutníku. „Myslím, že potřebujete nové spojence, Akinaga-san. Spojence, kteří nenávidí Linneara a Okamiho stejně jako vy. Spojence, jejichž filozofický názor odpovídá vašemu.“

Akinaga k němu otočil hlavu. „Spojence, jako jste vy.“

Mick se lehce uklonil.

Ojabun se podíval na Londu. „Myslím, že jste to rozehrál dobře, iteki.“ Ponuře se usmál. „Už jsem se dal do party s jedním cizincem. Proč to nezkusit s dalším?“

Mick zvedl svůj šálek a dolil ojabunovi. „Na naše nové spojenectví.“ Oba muži pili, zatímco Londa mlčky přihlížela.

„Dobře,“ prohlásil Mick znenadání. „Pokud jde o váš vstup do Sató International.“

Akinaga si ho dlouho prohlížel. Tajemství nepatřila k věcem, o něž se rád dělil. Nakonec pronesl: „Jde o jednoho člověka, jmenuje se Kanda Tórin. Když tady Nicholas Linnear nebyl, získal si důvěru Tanzana Nangiho. Tórin pracuje pro mne.“

*******

9.

West Palm Beach – Tokio

„Kdes sakra sebrala tu bouchačku?“ hulákal Caesare.

„Přece ve tvý sbírce, kde jinde?“ odpověděla Vesper. „Copak se nesmím ani sama bránit?“

„Teď žádný zasraný bouchačky nepotřebuješ,“ hromoval. „Máš mě.“

Byl rudý zlostí a Vesper by ráda věděla proč.

„Jak to nakonec dopadlo, ještě dobře, že jsem tu zbraň měla. Co máš za problém?“

„Problém? Já ti povím, co mám hergot za problém,“ řičel. „Tebe! Ženský nemaj‘ nosit zbraně, v tom je ten zatracenej problém.“ Udeřil se pěstí do čela. „Ježíšikriste, to je přece jasný jako facka. Ve světě máš prostě pravidla, který se nesměj‘ porušovat. Chlapi dělaj‘ chlapský věci, ženský zase ty svoje. Ženský nemaj‘ co chodit po světě a střílet lidi. Kristova noho, to přece dá rozum.“

Stáli v zadním traktu bílého sídla ve West Palm Beach, odkud Caesare celou hodinu telefonoval, tahal za provázky, prosazoval svá práva a pomocí svých jemných forem přesvědčování zajišťoval, aby případné vyšetřování Croakerovy smrti bylo jen krátké a formální.

„Ten zatracenej otrapa Croaker byl dřív u newyorský policie, „prohlásil Caesare do telefonu při svém posledním hovoru. „Měl spoustu nepřátel, je to jasný? Všichni jich maj‘ plno. No a jeden z nich ho vodprásk. Tečka. Tohle povíš federálům, nebo kdo se tím zabejvá. Zajistíš, aby nebyli žádný svědci, jasný? Konec vyšetřování, konec diskuze.“ Zavěsil. „Zasraný poldové,“ zamumlal si pod vousy. „Jak z nich udělaj‘ komisaře, hned si myslej‘, že maj‘ vod všeho klíče.“

Vrátil se k ní a potřásl hlavou. „Ty ses musela zbláznit, víš to? Co mám s tebou sakra dělat, když si takhle kliďánko vodbouchneš bejvalýho policajta.“

„Co ti na tom vadí? Jak jsem mohla sledovat, zrovna jste se nemilovali.“

„Jseš sakra cvok.“ Dal si ruce v bok a metal na ni zuřivé pohledy.

„Prostě jsem se pořádně naštvala, jasný?“ Najednou jí hlas zjihl a v koutcích očí se jí objevily slzy. „Ty to už dáš nějak do pořádku, viď, Caesare?“

Vzal ji do náručí a pohladil ji po lesklých zlatých vlasech. Dmul se pýchou, že ho tahle žena nyní potřebuje jako svého ochránce, že je zranitelná. Nesmírně toužil po tom, aby jí mohl důvěřovat. Připadala mu jako bytost ze sna, každý den strávený v její společnosti mu odhaloval další báječné stránky její osobnosti, a udělal by cokoli, aby si ji u sebe udržel.

„Nedělej si s ničím hlavu. Počítám, že to máme všecko v suchu.“

Zvláštní a děsivé na tom bylo, že když takhle spočívala v jeho objetí a cítila mohutnou auru jeho moci, připadala si v bezpečí, jak se nikdy necítila ani doma u rodičů, na ulici, ani u Matky Madonny v Marbelle – dokonce ani v Okamiho společnosti. Nic v jejím životě ji nemohlo na něco takového připravit, a tak se jí zmocnil chvilkový pocit, že je úplně bezbranná, že někdo využil škvíry v jejím brnění a odhalil vyhladovělou ženu uvnitř.

Caesare ji políbil a oznámil jí: „Přijel Paulie a já ho musím jít pozdravit. Jde o kšeft.“

Přikývla.

Položil jí palce pod bradu a zvedl jí hlavu. „Seš v pohodě? Totiž, voddělalas chlápka a tak, a nebyl to žádnej obyčejnej cucák. Nechce se ti zvracet, nebo tak něco?“

Usmála se. „Tohle jsem si už odbyla, když jsi telefonoval.“

Přikývl. „Tak fajn. Pusť to z hlavy. Je po všem. Zajdi si do kuchyně, ať ti Gino udělá něco k pití.“

„Můžu si to udělat sama.“

„Kristepane, to já vím. Copak je na světě něco, co by sis nedovedla udělat sama? Ale co mám dělat? Je to Ginova práce. Mám ho snad vyrazit?“

Zasmála se. „To ne.“ A poslušně sklopila hlavu, protože přesně tohle potřeboval k tomu, aby se ujistil, že má ženu jejího typu plně ve své moci. Bylo to nejsilnější známé afrodisiakum. „Dobře, řeknu mu, aby mi něco nalil.“ Vykroutila se z jeho objetí. „Ty si nic nedáš?“

„Ne. Možná si něco vezmu, až půjdu za Pauliem. S tou svou kočkou – jak se jenom jmenuje, vždycky to zapomenu. Prostě jsou v domku pro hosty.“ Vzal ji za ruku a políbil ji na dlaň. „Možná mi to bude chvilku trvat, víš?“

Usmála se na něj. „V pořádku.“ Jemně ho vystrkala ze dveří. „Tak už běž. Postarej se o kšeft.“

*

Caesare ve skutečnosti s Paulem Chiaramontem dlouho nepobyl. Zeptal se: „Jak se vede? Dobře, žes přivez tu ženskou i s holkou z New Yorku.“ Potom vrazil Pauliemu pořádnou facku. „Ty kreténe, ty si klidně vodbouchneš newyorskýho poldu. Co máš v tý hlavě?“

„Vždyť mě nikdo neviděl,“ bránil se Paul Chiaramonte, „jenom ta ženská a to děcko. Měl jsem kradenou bouchačku, co se nedá nijak zjistit, tak ať si newyorský poldové klidně políběj‘.“

„Na policajty já kašlu, Paulie. Jde o tvý zatracený krytí. Šlo do háje. Měl jsem tě přece u Goldoniů nasazenýho.“

„Co na tom, když to teď stejně přebíráš ty?“

Caesare mu vrazil další facku, až Paulovi zazvonilo v uších. „Pitomče, copak nečteš dějiny? Jak myslíš, že se Římanům podařilo rozšířit tu jejich říši? Pronikli mezi poražený. Myslíš, že Goldoniovic kápové si jen tak lehnou na záda a nechaj‘ mě, abych je drbal na břiše? To je pěkná blbost. Budou dělat, jako že jdou se mnou, a pak se mi při první příležitosti pokusí vrazit kudlu do zad. A teď už tam nemám tebe, abys mi dal včas vědět.“

Paul sklopil hlavu. „To je mi líto.“

„Ale k čertu s tím, s tou ženskou jsi to zmáknul dobře.“

Paul vzhlédl od země. „Takže to můžeme celý pustit z hlavy?“

Caesare přistoupil blíž k němu. „To teda ne, sakra. Poslyš, Paulie, chci, aby sis to moc dobře zapamatoval – ne jako za trest, chápeš? Ale aby ses z toho poučil, abys už nikdy neudělal stejnou chybu. Jasný?“

„Jistě.“

Caesare napřáhl paži a přitáhl si mladšího muže k sobě. Políbil ho na čelo. „Jsi dobrej kluk. Věrnej. Na věrnost si já potrpím. Jo a koukej si přečíst něco z Plinia, buď tak hodnej.“ Rozhlédl se po domku pro hosty, který nějaký místní bytový architekt zařídil v uklidňujících neutrálních barvách. Caesaremu se to vůbec nelíbilo, jenže co na tom sešlo, když tu nemusel sám bydlet. „Kde je Margarite?“

„V ložnici.“

„Fajn. Dej pozor na tu holku. Nechci, aby mě někdo vyrušoval, jasný?“ Paulie přikývl a zamířil do ložnice, kde odvázal Francie od kliky skříně. „Pojď, holka. Dáme si něco k obědu.“

Francie se ohlédla po Margarite, která ležela přivázaná za ruce a nohy k široké posteli. „A co máma?“

„Já už se o ni postarám,“ prohlásil Caesare, když vstoupil do pokoje. „Jak se vede, Francie?“

Francie jen zavrtěla hlavou a beze slova nechala Paula, aby ji odvedl z místnosti.

Caesare, s plechovkou dietní koly v ruce, se postavil k nohám postele a prohlížel si Margarite. „Žádnej pěknej pohled.“

Margarite ho probodla očima. „Jít po Tonym, to byla jedna věc. Jenže když jsi šel po krku mně a mý dceři, porušil jsi všechny pravidla. Teď jsi psanec, vyvrhel beze špetky cti.“

Caesare se poškrábal malíčkem na hlavě. „Už jsi skončila? Na tyhle kecy ti totiž nikdo neskočí, a já ti povím proč. Můžeš si za to sama, Margarite. Prostě jsi nemohla nechat kšeft na Tonym D. Muselas strkat nos do věcí, do kterejch ti nic nebylo, jezdit do Washingtonu za Domovejma kamarádama a možná navazovat pro Tonyho nový známosti. A k tomu všemu sis to ještě musela začít rozdávat s Lewem Croakerem, bejvalým poldou z New Yorku.“ Zavrtěl hlavou. „Proč tě Tony D. nechal takhle vyvádět, to je sakra záhada. Jenže tím pádem jseš můj nepřítel stejně, jako byl Tony. A pokud jde o tvou dceru – mimochodem, vyrostla z ní docela hezká holka – nedalas mi jinou šanci. Když jsi voddělala dva z mejch najatejch lidí, musel jsem tě dostat co nejrychlejc. Tak jsem do toho musel zatáhnout Paula. Nedělal jsem to rád. Jenomže ani v tomhle jsi mi nedala na vybranou – začalas bejt moc nebezpečná. Jak to vidím já, Francine byla ten nejspolehlivější způsob, jak se ti dostat na kobylku.“ Usrkl limonády. „A jak tak koukám, nakonec jsem měl pravdu.“

„Jseš hnusnej.“

Caesare obešel lůžko. „Od tebe to beru jako kompliment.“ Nabídl jí plechovku. „Nedáš si?“

„To bych radši umřela žízní.“

Caesare se usmál. „Typická ženská. Přecitlivělá, všecko přehání.“ Zavrtěl hlavou. „Byla chyba, že ses do toho kšeftu pustila, Margarite. Počítám, že ti to je teď jasný.“

„Už ti nemám co říct.“ Obrátila se tváří ke stěně.

„Jo, Margarite, tak v tomhle se teda pleteš, stejně jako ve spoustě jinejch věcí.“ Posadil se vedle ní. „Nepřivez‘ jsem tě sem na prázdniny, dokonce ani proto, abych se tě zbavil. Jsi tady, abys to všechno řekla, každičký tajemství, který ti Tony kdy svěřil. Víš, já chci mít to samý, co Dom: páky ve Washingtonu i v cizině. Chci všechny spisy ze sítě Nišiki – tu špínu, co si s ní omotal kolem prstu tolik velkejch zvířat. Uděláš to pro mě, Margarite, viď?“

„Polib si.“

Vyskočil a udeřil ji plechovkou přes tvář. Vykřikla, ale Caesare si nevšímal ani jejího křiku, ani krve, která jí tekla po tváři. „Ty mi to povíš všechno, Margarite, protože jinak, jako že je Bůh nade mnou, sem přivedu Francine a před tvejma vočima jí to její krásný, neposkvrněný tělíčko a ksichtík vocejchuju zapáleným cigárem.“

*****

Sluneční světlo pronikalo vysokými okny a zvalo k tanci jiskřivá smítka prachu, která plula ve vzduchu. Hluboko pod nimi se ve své héfaistovské dílně skláněl nad prací Kaiči Tojoda. Díky svým širokým zakulaceným zádům vypadal jako želva a jeho mohutná ramena, hrudník a úzký pas tento dojem ještě posilovaly.

Rozpálenou dílnou proletěl další závan žáru, když Tojoda zasunul do pece prut vrstvené oceli. Umouněné a sežehlé železobetonové stěny byly ověšené nástroji. Tojoda byl zbrojíř, který z ocelových prutů vytvářel krásná, smrtící ostří. Dělal to tak, že doběla rozžhavený ocelový ingot vyklepával tak dlouho, až byl dlouhý a úzký, načež jej přeložil napůl a znovu jej tepal a zahříval, až se obě vrstvy neoddělitelně spojily. Celé to opakoval pořád dokola, říkalo se, že i desettisíckrát, až byla čepel z vrstvené oceli připravená k nabroušení. V tom se Japonci odlišovali od ostatních národů světa – jedině oni dokázali dovést k dokonalosti umění výroby vrstvených mečů. Na okraje a střed čepele používali zvláště tvrdou ocel, která jí zajistila pevnou oporu po celé délce a takovou ostrost, že břit byl v podstatě neviditelný. Tuto tvrdou páteř obalovali vrstvami měkké oceli, která dokázala odolat i těm i nejsilnějším nárazům. Pak následovaly vrstvy středně tvrdé oceli, jež zajistila čepeli pružnost. Teprve pak měl meč dost síly a pružnosti k tomu, aby prorazil brnění i kosti, aniž by se zlomil vejpůl.

„Pěstní dýka,“ zabručel Tojoda, když si vyslechl Nicholasovu otázku. „Poslední dobou není o takové zbraně velký zájem.“ Zbrojíř byl starý – Nicholas mu hádal nejméně sedmdesát let. Měl kulatý obličej s vrásčitou a tuhou kůží, která připomínala pásovce. Z prostředka brady mu vlála bílá chomáčovitá bradka.

„Aspoň o jednu vás ale někdo požádal, že?“

Tojoda vytáhl ocel z pece a chystal se do ní udeřit kladivem, když si zřejmě něčeho všiml, snad nějakého kazu, a odhodil nepotřebný kus kovu do sudu se studenou vodou. Pára zasyčela jako podrážděný had.

Zbrojíř si utřel těžké ruce s krátkými prsty do zástěry a zamkl dveře dílny.

„Pojďme dozadu,“ vyzval hosta.

Provedl Nicholase krátkou chodbou kolem pece, kde bylo horko jako v sauně. Na konci chodby ležel otevřený pokoj pokrytý rohožemi tatami, který skýtal výhled na drobnou zahrádku uzavřenou mezi třemi vysokými stěnami. I v tomto sterilním prostředí se však dobře dařilo jedinému stromu, jímž byl temně zelený cypřiš hinoki. Tojoda zatáhl bambusové žaluzie do poloviny oken. Vedro sálalo jako na poušti.

Místnost byla malá a její vybavení připomínalo mnišskou celu. Tojoda byl zenový buddhista, a pro takového je méně vždycky více. Bylo to stejné, jako s tím jediným cypřišem – větší a pestřejší zahradu nepotřeboval.

Posadili se na místo, kam Tojoda ukázal. Na vnitřní straně levé nohy měl dlouhou bělavou jizvu v místech, odkud mu před deseti lety lékaři vytáhli žílu, aby s její pomocí obešli jeho ucpané srdeční tepny. Tojoda nabídl Nicholasovi čaj. Chvíli mlčky popíjeli a dívali se ven na cypřiš.

„Už se známe dost dlouho, Linnear-san.“ Tojoda odložil šálek a naznačil tím, ze mlčení je u konce. „Udělal jsem pro vás hodně zbraní. Jedinečných a nebezpečných zbraní.“

„Nikoho jiného bych o to nežádal, Tojoda-san.“

Zbrojíř pokrčil rameny. „Byl jsem po ruce.“ Tím myslel, že byl jediný po ruce. Vyráběl zbraně, o nichž si jiní zbrojíři mohli tak leda nechat zdát. Na chvíli se zamyslel. „Vyrobil jsem dost nebezpečnou zbraň pro jednoho muže.“

„Pěstní dýku.“

Tojoda přikývl.

„Navrhoval jste ji sám?“

Tojoda se zadíval na cypřiš hinoki zalitý slunečním světlem. „To je na tom právě to nejzajímavější, Linnear-san. Pracoval jsem podle jeho vlastního návrhu. Jistě, byl trochu neumělý, ale jinak docela důmyslný a dokonale funkční.“

„Funkční?“

„Jistě.“ Stařec zakýval hlavou. „S touhle pěstní dýkou byste mohl zabít divočáka. Pokud byste ovšem měl dost síly a odhodlání.“

„Může řezat i bodat?“

Na Tojodově tváři se objevil potutelný úsměv. „Říkal jsem vám, že šlo o důmyslnou konstrukci. Ano, měla zvlášť upravené ostří.“

Nicholas vytáhl blok a tužku. „Jako třeba tohle?“ Nakreslil ostří zbraně, které odpovídalo řezným ranám v Ikuzově těle.

Zbrojíř se podíval na náčrtek. „Ano, přesně takové.“

Nicholas se vytasil s fotografií Micka Leonforteho z dob jeho služby v americké armádě. Byl tehdy o hodně mladší a hladce vyholený, ovšem tvar obličeje, smyslné rty a přimhouřené temné oči se nedaly zaměnit.

Tojoda si snímek dlouho prohlížel. „To je ten člověk,“ odpověděl nakonec.

„Řekl vám své jméno?“

„Neptal jsem se.“

„Proč ne?“

„Jméno vede k důvodům, a při mé práci mne všechny důvody kromě mých vlastních jenom rozptylují.“

„Dělal jste pro něj ještě něco, Tojoda-san?“

„Ne.“

Nicholas odložil poznámkový blok i fotografii. „Povězte mi, Tojoda-san, proč jste tuhle zbraň dělal?“

„Myslel jsem, že tohle je jasné. Ze stejného důvodu, proč dělám jakoukoli zbraň. Když ji dokončím, je to umělecké dílo.“

*****

„Nemám hlad,“ tvrdila Francie, když ji Paul Chiaramonte vedl do kuchyně.

„Fajn.“ Pohlédl na ni. „Máš strach ze Škeblí?“ Když neodpověděla, změnil taktiku. „Co takhle si zaplavat? Mají tu pěknej bazén.“

Francie pokrčila rameny. „Nemám plavky.“

„To není problém,“ prohlásil a odstrkal ji do jiné ložnice. Pokorně jako ovce ho sledovala, jak prohledává skříň se zásuvkami z běleného dřeva. „Tady.“ Vytáhl želvovinově zbarvené jednodílné plavky. „Tyhle by ti mohly bejt.“

Vzala si je od něj a došla ke dveřím do koupelny. Na prahu se zastavila, otočila se k němu a s naprosto vážným výrazem se ho zeptala: „Chceš se koukat?“

„Kristepane, holka, s tebou to snad není možný,“ zvolal a okamžitě zase zneklidněl. Z výrazu její tváře usoudil, že se jí docela líbí, když ho může takhle trápit. „Zalez dovnitř a převlíkni se, jo?“

„A co ty?“

Z jiné zásuvky vytáhl dlouhé pánské plavky se vzorem tropických ryb vyvedeným v jásavých barvách. Francie se zahihňala. „Převlíknu se tady,“ pravil.

Francie za sebou zavřela dveře a Paul sebou s úlevným vzdechem praštil na kraj postele. Tato práce ho začínala ubíjet. Napřed zastřelí newyorského detektiva, potom musí tu Goldoniovou odtáhnout až sem jako nějaký pračlověk, který si našel družku. Navíc se musí starat o její dceru, šestnáctku, která si z něj jen utahuje a je pravděpodobně chytřejší než on sám. Jenže tahle šestnáctka pro něj měla svůj zvláštní význam. Bylo totiž možné, že viděla Jaqui, a kdo ví, třeba s ní i mluvila.

Jaqui je naživu.

Při této myšlence se celý rozechvěl. I když možná, že si to celá ta desetiletí jenom namlouval. Každopádně se musel dovědět pravdu. Bude si muset získat důvěru toho děvčete, aby z ní tu informaci vytáhl. Kromě toho se mu ta holka docela zamlouvala. Byla bystrá a nezkazila legraci. Paul jen málokdy narazil na někoho, kdo ho dokázal rozesmát. Po pravdě řečeno, jeho život nijak veselý nebyl. Pracoval tajně pro Škeble a zrazoval rodinu Abriolů, která ho přijala za vlastního. Na nějaký soukromý život mohl klidně zapomenout. Od chvíle, kdy se v dvaašedesátém setkal s Jaqui, byl jí úplně posedlý. Žádná jiná žena se nemohla rovnat té dokonalé vzpomínce, která se mu honila hlavou jako deska, která hraje pořád dokola tutéž píseň, až je to k zbláznění.

Začal se svlékat. Přitom několikrát mocně vydechl, jak ho to naučili v kurzu jógy. Mělo to pomáhat proti stresu a Paul si od toho nesmírného tlaku, pod nímž byl, potřeboval ulevit. Bál se, že jinak ho schvátí infarkt. Už teď bojoval s vysokým tlakem, jak ho několikrát upozornil doktor. Jóga samozřejmě pomáhala. Dalším krokem měla být meditace.

Svlékl si kalhoty a košili a právě si stáhl trenýrky ke kotníkům, když se dveře koupelny otevřely a vyšla z nich Francie.

„Panenkomarjá!“ vykřikl, celý rudý studem, a zakryl si obnažený rozkrok barevnými plavkami.

Francie stála ve dveřích ve svých želvovinově zbarvených plavkách a tvářila se jako kočka, která právě sežrala kanárka. Náznak úsměvu na rtech jí dodával vzezření Mony Lisy.

„Teď jsi spokojená?“ zavrčel a zamračil se.

„Líbím se ti?“

Zapózovala jako modelka v nějakém ženském časopise, Vogue nebo Cosmopolitanu. Vypadala velmi profesionálně – a velmi sexy. Paul si musel několikrát připomenout, že jí ještě není ani sedmnáct, i když tváří v tvář jejímu tělu tomu skoro ani nedokázal uvěřit.

„Jo, jasně,“ odpověděl trucovitě. „Proč by ses mi neměla líbit?“

Posadila se vedle něj na kraj postele. Pohlédla mu přímo do očí a nadhodila: „Proč si nevezmeš ty plavky? Chci si zaplavat.“

„Proč asi? Koukáš rovnou na mě.“

„No a co? Už jsem to viděla.“

Paul zavrtěl hlavou. „Ježíšikriste, holka. Aspoň se otoč.“

Poslechla ho a Paul se nacpal do plavek, i když se bál, že se Francie otočí a bude ho pozorovat. Dělalo mu to potíže i z jiného důvodu. Ke své hrůze a studu zjistil, že mu začíná tuhnout přirození. Kristepane, ne, pomyslel si. To by mi ještě scházelo.

„Dobrý.“

Otočila hlavu a zahihňala se. „Vypadáš nóbl.“

„Proč si něco nehodíš přes sebe?“ zabručel příkřeji, než zamýšlel.

Francie si prohlédla své tělo. „Nelíbí se ti, jak vypadám?“

Obrátil oči v sloup. „Holka, problém je v tom, že se mi to líbí až moc.“

Kousla se do spodního rtu a zapřemítala o tom. Potom vstala, postavila se k zrcadlu na toaletce a přejela si dlaní po břiše a po bocích. „Víš, ještě loni bych dala nevím co – třeba pět let života a tak – za to, abych byla hubená jako kostra. Vážně, jako kostra.“

„To je snad trošku moc.“

Obrátila se k němu. „Stejně je to pravda.“ Měla ten druh očí, které se na vás upírají s takovým upřímným dojetím, že vám to připadá, jako by se jejich majitelka nikdy nenaučila lhát.

„Pochop, moje tělo bylo to jediný, co mi skutečně patřilo. Všechno ostatní bylo rodičů, a ti si zrovna nerozuměli.“ Nevesele se zasmála. „‚Nerozuměli si‘, to vůbec není to správný slovo. V jednom kuse na sebe štěkali. Moje máma je moc chytrá – má vlastní podnik, víš – a táta se rozhodl, že ji za to vytrestá. A tak ji tloukl. Pořád.“

„Jo,“ Paul přikývl hlavou, „tak už to chodí.“

Francie se nadechla. „Tak jsem někde v hloubi duše došla k tomu, že když budu hubená, opravdu hubená, začnou spolu naši vycházet.“ Nespouštěla z něj oči, snad proto, aby se ujistila, že si z ní nezačne utahovat. „Bylo to, jako bych uzavřela smlouvu s Bohem. Jenom mi trvalo dlouho, než jsem si uvědomila, že jsem nakonec uzavřela smlouvu s tou nejhorší, nejtemnější částí sama sebe. Trestala jsem se za to, že spolu naši nevyjdou.“

Posadila se vedle něj, tak blízko, že se Paulovi zdálo, jako by ho olízl plamen. „Nenáviděla jsem sama sebe a svoje tělo ze všeho nejvíc. Proto je teď pro mě tak důležitý. Jsem na ně hrdá. A chci se s ním chlubit.“

„Jo, holka, ale měla bys ho ukazovat lidem v tvým věku.“ Rozesmála se a Paul si okamžitě uvědomil, jakou hloupost vypustil z pusy. „Ne, takhle jsem to nemyslel. Zrovna teď bys ho neměla ukazovat nikomu. Jak jsem říkal včera večír, neměla bys tak spěchat, abys byla dospělá. Není to taková sláva, jak si leckdo myslí.“

Podíval se na hodinky. „Tak pojď, jdeme si zaplavat.“

Ve vodě Paulovi připomínala delfíny, které viděl v Newyorském akváriu na Coney Islandu: dlouhá, štíhlá a hravá, zamilovaná do vody, do její vzplývavosti, opory, do jejích chladných a čistých modravých hlubin. Plavala kolem něj a její dlouhé rusé vlasy se za ní táhly jako ocas nějakého zvířete nebo jako hřbetní ploutev některé z těch exotických ryb, co zdobily jeho plavky. Ty plavky mu byly velké a vůbec se mu nelíbily. Vypadaly pitomě a navíc byly plné vzduchových bublin a nafouklé jako klaunské kalhoty.

Když se unavil a bříška jeho prstů připomínala sušené švestky, doplaval k okraji bazénu a pozorně si prostudoval, jak kolem pozemku a domu pro hosty obcházejí stráže se psy.

Krátce zauvažoval o tom, co se asi odehrává v té zadní ložnici mezi Škeblemi a Margaritou Goldoni DeCamillo. Dospěl k závěru, že je lépe se o to příliš nezajímat, a obrátil se právě ve chvíli, kdy se Francie s mocným zašploucháním vynořila nad hladinu.

„Co je to s tebou? Vzdals to dost brzo.“

„Asi už nejsem tak mladej jako dřív.“

Doplavala k místu, kde se vznášel na hladině, s lokty opřenými o okraj bazénu. Napadlo ho, že její tělo má dokonale aerodynamický tvar, úplně jako torpédo, ale když se k němu přiblížila, rozpřáhla ruce i nohy jako hvězdice a zachytila se kraje bazénu kolem něj.

„O to nejde,“ mínila. „Prostě nejsi zvyklý se bavit.“

Otevřel ústa, aby se proti tomu ohradil, ale zase je zavřel. Měla pravdu. Její štíhlé tělo k němu vysílalo teplé vlnky, které cítil hluboko uvnitř sebe jako tep vlastního srdce.

„No, možná to je tím, že v mým životě nezbejvá na zábavu moc času,“ namítl. „Mám velkou zodpovědnost, víš. Spousta lidí na mě spoléhá.“

„Třeba Škeble.“ Když na to neřekl nic, pokračovala: „Proto říkáš, že dospělost není taková sláva?“

Máchl rukou. „Kam chodíš na tyhle praštěný nápady?“

Neustoupila však ani o píď. „Mám pravdu, viď? Dělat pro Škeble, šmírovat lidi, co ti věří a spoléhají na tebe, to není žádná sláva, co?“ Probodávala ho pohledem inteligentních očí. „Vlastně bych se vsadila, že je to dost bída.“

Zase pravda, napadlo ho. Ať ho ovšem vezme čert, kdyby to měl přiznat jí nebo komukoli jinému. „Tenhle život jsem si vybral,“ prohlásil pevně, „protože je to pro mě to pravý.“

„Lhát, podvádět podrážet slušný lidi – chceš mi namluvit, že sis tohle vybral?“

Teď už mu vážně začínala lézt na nervy. „Holka, je mi sakra úplně jedno…“

„Já si myslím, že si ten život vybral tebe.“

Pohrdavě zachrčel. „Co to má hergot znamenat?“

„Počítám, že to víš.“

„Copak, chceš mi dávat hádanky?“ Pokusil se odvrátit hlavu, ale marně. Nemohl před ní uniknout, tak jako kobra ze spárů promyky.

„Možná. Vím jenom tohle: užíráš se vším tím, co nemůžeš dát najevo – nenávistí, touhou po pomstě, láskou.“

„Láskou?“ Paul se zarazil. „Láskou?“

Přiblížila hlavu těsně k němu, až na tváři ucítil její řasy, a tiše řekla: „Vím o Jaqui.“

Paul, který až doposud úspěšně zachovával zdání, že má situaci pevně v rukou, cítil, jak se mu zastavilo srdce. „Cos to povídala?“ Konečky prstů měl jako z ledu. Celou dobu si lámal hlavu s tím, jak to z ní vytáhnout, a teď – bác! – to měl přímo na talíři.

„Asi jsem to řekla špatně,“ zašeptala Francie. „Setkala jsem se s ní. Říká si sestra Marie Róza. Mluvila jsem s ní, nechala jsem se od ní poučit. Je to ta žena, kterou se snažíš najít, ta, kterou miluješ.“

Paul dospěl k závěru, že se každou chvíli zblázní. Po tolika letech pátrání a prohledávání slepých uliček, kdy si byl jist, že je Jaqui naživu, že při té nehodě zahynul někdo jiný, a kdy si připadal jako úplný paranoik, když se matka představená od Blahoslaveného srdce Panny Marie vysmála jeho teorii spiknutí. Koncem roku 1962 se vydával za novináře a později za internistu z místní nemocnice, aby se dostal k fotografiím Jaqui pořízeným na patologii, ale pokaždé ho odmítli. Proto nikdy nepřestal věřit, i když nad ní truchlil, a také na ni nikdy nezapomněl. A teď ho čekala tahle bomba, kterou mu shodila do klína dívka, o níž byl instinktivně přesvědčen, že by ji neměl podceňovat. Ke svému velkému zármutku však dospíval k závěru, že na ni nemá, že v těch upřímných očí vidí svou vlastní zkázu. A jako náměsíčník zjišťoval, že už zašel příliš daleko na cestě, po níž ho s takovým potěšením vedla.

Když se trochu sebral, zeptal se: „Chceš mi něco nakecat, holka?“

„Ne.“

Z té jednoslovné odpovědi okamžitě poznal pravdu, protože věděl, že mu zalhala, když se jí minulý večer v letadle vyptával na onu zvláštní jeptišku s očima jako hluboké moře. Jaqui.

„Kristepane,“ vydechl.

„Chceš ji zase vidět?“ zašeptala Francie. „Chtěl bys s ní mluvit?“

„Víc než co na světě.“ Měl by nenávidět sám sebe za to, že mu tahle slova vyklouzla, ale cítil jen tak mocné vzrušení, že se mu ještě před chvílí ledové konečky prstů rozehřály nově nalezenou energií.

„Můžeš,“ šeptala Francie. „Zavedu tě k ní. Jenom nás musíš dostat odtud. Mě a mámu.“

Tohle byla jeho zkáza. Zašel už příliš daleko, než aby se mohl vrátit. Jakmile vyslovila Jaquino jméno, pochopil, co od něj bude na oplátku chtít. Byla příliš chytrá na to, aby žádala něco menšího. A nejhorší na tom bylo, že najisto věděl, že ona svou část dohody dodrží. Viděl jí to na očích, cítil to z ní. Chtěla mu pomoci a Paul si nakonec rezignovaně přiznal, že on chce pomoci jí.

To se mu stalo poprvé. Okolnosti ho dávno naučily, aby se zásadně staral jen o jistého Paula Chiaramonteho a k čertu s ostatními, protože od každého se vždycky dočkal jen samé levoty, od otce, od Faith Goldoniové, i od své vlastní matky, která si jako židovka pochopitelně nedokázala udržet ani Černého Paula.

Chtěl Francie pomoci, i když ho to zcela určitě přijde draho – jak zná Škeble, může ho to stát i život. Jenže se přitom aspoň trochu pobaví.

Pomalu, jako ve snu, zvedl ruku a stiskl tu její. To byl jediný dotek jehož se vůči ní odvážil. Bylo dokonáno. Tajná smlouva byla zpečetěna. A rozum nad ní zůstával stát.

*****

Koei listovala v počítačové databázi Střediska sake Nipponšú na Harumi-dóri, kousek od obrovské křižovatky Ginza Jončóme. Dalo se tu najít všechno, co jste o japonském národním nápoji z kvašené rýže chtěli vědět. Nicholas sake zbožňoval a počítačový program jí pomáhal najít značky, které nejlépe vyhovovaly jeho vkusu.

Přes obrazovku se mihl stín a Koei pohlédla do tváře Micka Leonforteho. Objevil se tu jako nějaký přízrak z temnot její vlastní duše.

„Nazdar, Koei,“ pozdravil ji. „To je ale náhoda, že jsem tu na tebe narazil.“ Pronesl to tónem, který dobře znala ještě z dob, kdy spolu žili – ona byla věčně zoufalá a nenáviděla sama sebe, kdežto on byl stále na koni a přicházel pořád s novými a novými podivnými návrhy, pokud šlo o jejich sexuální styky. Ten tón jí sdělil všechno, co podle něj potřebovala vědět. Především to, že o žádnou náhodu nešlo a že jejich setkáním není vůbec překvapen.

Venku kráčely tisíce lidí spěchajících po ulicích skrápěných deštěm, moře nadskakujících černých deštníků. Koei cítila, jak jí přeběhl po zádech mráz. Byla zavřená tady, odehnaná ze stáda tím strašným zvířetem, které až příliš dobře znala.

Usmál se jako chlapec cestou na školní večírek. „Nejsi ráda, že mne vidíš? Je to už dost dávno, co jsme žili spolu, hodně dlouho, co ses začala schovávat.“ Vrhl na ni tázavý pohled, který vypadal skoro smutně, i když ne úplně, protože světla nad jejich hlavami tančila po jeho rysech a rozpouštěla je, jako by byly z loje. „Čím to, že sis to rozmyslela?“

Koei se automaticky rozhlédla kolem, aby zjistila, kdo všechno je poblíž. Byla tam spousta lidí, ale nikdo si jich ani v nejmenším nevšímal.

Mick, jehož emoce se měnily jako rtuť, se zasmál. „Nejsi snad nervózní?“ Rozpřáhl ruce. „Ostatně, proč bys měla? Jenom proto, že sis mě měla vzít, a nevzala? Pokud si dobře vzpomínám, utekla jsi za Mikiem Okamim, a on tě schoval někde, kde jsem tě nemohl najít.“ Napřáhl paži, silnou a hrozivou jako mříž vězeňské cely, a Koei ucukla. Všiml si toho a zjevně ho to potěšilo. „Zkoušel jsem to, víš – tedy hledat tě. Použil jsem všechny své prostředky – spoustě lidí jsem nadělal nepříjemnosti, jak jsem se z nich snažil vydolovat informace. A co jsem z toho všeho měl? Vůbec nic. Bylas pryč, vypařila ses jako pára nad hrncem. Ten smrad Okami je vážně kouzelník.“

Přistoupil k ní a přitlačil ji k obrazovce počítače, který ji stále žádal, aby zadala další dotaz.

„Vlastně to není tak úplně pravda,“ pokračoval a vychutnával její rostoucí neklid. „Něco jsem z toho přece jenom měl. Ponížení. Došel jsem tak daleko, že každý, na koho jsem se obrátil, věděl, jak moc tě chci mít zpátky. Dělal jsem první poslední, a oni se mi určitě za zády posmívali.“ Jeho tvář znenadání potemněla. „Smáli se mi.“

„To je mi líto.“

„Kecy.“ Zavrtěl hlavou a probodl ji pohledem. „Není ti to líto. Udělalas to, cos chtěla. Jako vždycky. Nikdy jsi mě neměla ráda, nikdy jsi neměla ráda nikoho kromě sebe.“ Obličej se mu zkřivil zlostí. „Ne, neboj se, neublížím ti. Jenom lituju toho chudáka, co je s tebou teď.“

Než stačila něco říci, zmizel. Ze samého pokoření se jí udělalo zle. Obrátila se tedy zády k davu a naslepo listovala obrazovkami, které ani nečetla. Cítila, jak jí v očích pálí slzy, a pokoušela se je zadržet, ale nakonec začaly jedna po druhé padat na klávesnici. Chtěla se rozběhnout domů, povědět Nicholasovi, co se stalo, jenže jí bylo jasné, že něco takového nesmí udělat. Až moc dobře si pamatovala, jak reagoval, když se mu svěřila, že se do ní Michael zamiloval.

Počítač zapípal, a když si Koei otřela oči, zjistila, že došla na poslední obrazovku. Podařilo se jí najít ideální sake pro Nicholase. Jenom už na tom tak nějak nezáleželo.

*

Musím přijít na to, jak je možné, že můj život jakoby kopíruje dráhu Michaela Leonforta, uvažoval Nicholas, když se řítil na motorce k místu, kde podle Tentóa měla bydlet Londa. Hodně času strávil na číhané naproti restauraci Pull Marine na Roppongi, kde čekal na Micka. Sem Nicholas dospěl, když sledoval stopu ukradených dat CyberNetu, a byl si jist, že právě zde se nakonec s Leonfortem střetne.

Mick mu připadal jako nějaký obrovský polostín, jako tmavý zrcadlový obraz jeho samého, složený jenom z temných sil. A to ho vedlo k nanejvýš znepokojivé myšlence: Mick byl skutečným zosobněním Kširy, která v něm stoupala jako moře při přílivu a hrozila, že ho svými sílícími záchvaty připraví o zdravý rozum. Tyhle temné síly se skrývaly v každém člověku, který kdy chodil po zemi – zlé, sobecké, lakotné, závistivé a zlostné myšlenky. Většinou ovšem zůstávaly jenom myšlenkami, míhaly se podvědomím jako mraky, které na okamžik zakryjí slunce. Nakonec se však slunce vracelo – jako vždycky. Až na ty případy, kdy se něčí myšlenky staly skutečností a změnily se v činy. Takové lidi pak honili policisté jako zvířata a zavírali je na doživotí. Někým takovým se stal i Mick – a byla skutečně část jeho osobnosti pravým odrazem toho, co v sobě skrýval Nicholas?

Ze zamyšlení ho vytrhl ostrý jekot policejní sirény. Podíval se do zpětného zrcátka a zahlédl policistu na motocyklu s rozsvíceným majáčkem. Protože překračoval povolenou rychlost, Nicholas lehce zpomalil a hledal místo, kde by mohl zastavit. Nakonec jedno takové našel a zamířil přímo mezi dvě zaparkované toyoty. Ve stejném okamžiku znovu pohlédl do zrcátka a zjistil, kdo ten policista je. Byl to Džóči, mohutný vrchní z Pull Marine, restaurace, kde pracovala Honniko. Co ho to napadlo, hrát si na policajta?

Nicholas se rozhlédl, objevil mezi kolemjedoucími vozidly uzoučkou mezeru, za skřípotu pneumatik a v oblaku kouře jí prolétl a uháněl dál od Džóčiho a jeho velké policejní motorky.

Džóči znovu zahoukal na sirénu a začal ho pronásledovat. Nyní si mohl Nicholas prakticky ověřit všechny změny, které na své kawasaki provedl. Jakmile se Džóči propletl mezi vozy, sirénu vypnul. Na tom nebylo nic divného. Pochopil, že jeho maškaráda je prozrazena, a nechtěl řvoucí sirénou přilákat skutečné policisty.

Nicholas se mihl kolem jižního výjezdu z nádraží Šindžúku s Džóčim v patách. Nechal nádraží po levici, pokud to jen šlo, načež to střihl přes střední pás a málem vrazil do projíždějícího červeného mitsubishi. Za hlaholu houkaček vyskočil na chodník, rozehnal chodce, vrátil se zpátky na vozovku a pustil se směrem k Šindžúku Gjóen, parku spojujícímu západní a japonskou zahradní architekturu, kde stál i poněkud omšelý pavilón v čínském stylu, postavený v roce 1927.

Zkusil pohlédnout do zrcátka a spatřil Džóčiho, jak se zaúpěním sirény zahýbá za roh, který Nicholas před chvílí minul jen o vlásek. Nicholas zaťal zuby ve větru a vřítil se do parku. Stavby zde byly natolik zanedbané, že sem chodilo jen málo lidí, a ti měli dost času uhnout z cesty obrovské černé kawasaki a policejní motorce, která se hnala za ní.

Nicholas přeletěl přes malé kamenité jezírko s rybičkami. Dopadl na zem, uklouzl, vyrovnal smyk a uháněl dál k pavilonu vybudovanému na počest svatby císaře Hirohita. Džóčimu se také podařilo jezírko přeskočit, i když dopadl o poznání tvrději a chvíli se zdálo, že mu zhasne motor. Džóči však zkušeně levou nohou vyrovnal skluz, otočil stroj za Nicholasem a přidal plyn.

Pavilon se blížil a Nicholas mířil stále přímo k němu. Když Džóči viděl jeho šílené počínání, zpomalil a držel se stranou od směru, který Nicholas sledoval.

Když už se zdálo, že je náraz nevyhnutelný, Nicholas se otočil tak těsně u zdi pavilonu, že cítil, jak mu uštípnutý kus dřeva narazil do přilby. Úder mu otočil hlavou, až ho zabolel krk. Málem se netrefil na lešení postavené z bambusových koz a přibitých dřevěných prken. Vyrazil po něm podél stěny pavilonu a Džóčiho obrys zmizel za průčelím.

Slyšel však, jak se kolem rozléhá rachot výfuku policejního motocyklu. Za okamžiku se motorka objevila na druhé straně pavilonu a Nicholas musel zahnout ostře vlevo z lešení. Prkna a bambusové kozy se pod náporem jeho kol rozlétly jako sláma ve vichřici.

Vyrazil podél francouzské zahrady, s Džóčim téměř po boku. Sjel na ulici zaplněnou auty, troubícími houkačkami a poděšenými chodci, a pustil se po širokém schodišti, které vedlo na náměstíčko dlážděné žulovými deskami. Řítil se přes ně společně s Džóčim. Přímo před nimi se tyčila lesklá kupole nově postaveného Tókjó-kan, obrovského podzemního obchodního a sportovního komplexu, k němuž patřilo i středisko virtuální reality.

Stavba neměla žádné dveře, jen obdélníkový otvor v kupoli, který vypadal jako zející ústa.

Právě sem se Nicholas vrhl, přeskočil turniket na magnetické karty a řítil se po rampě zaplněné pobíhajícími lidmi, kteří zimničně hledali nějaký úkryt. Minul tělocvičny pro vzpěrače a zápasníky sumo, dráhy pro sprintery i maratonce. Nechával za sebou krámky všech velikostí i zaměření. Svou motorku si kdysi upravil tak, aby naprosto přesně reagovala i na mimořádně jemný dotek akcelerátoru nebo brzdy. Vznikl tak výjimečně citlivý stroj, který se mu nyní skvěle osvědčil, když se proplétal mezi polekanými lidmi a osmiúhelníkovými železobetonovými sloupy, které stály ve dvou řadách po celé délce pasáže.

Ujížděl prostředkem chodby lemované po obou stranách sloupy. Za ním se řítil Džóči na policejní motorce. Před ním se táhla dlouhá rampa vedoucí k druhému vchodu do pasáže. Na druhém konci vlevo byly umístěny sály s virtuální realitou a napravo největší tělocvična ze všech. Zdejší terén tomu chtěl, že pasáž zde končila na úrovni země, a nikoli v podzemí.

Nicholas začal kličkovat po celé šířce pasáže a stále více se přibližoval ke sloupům. Otevřel své tandžianské oko a poprvé vědomě přivolal Kširu. Svět se naklonil a barvy nabraly syté, ohnivé tóny jako jádro vysoké pece, která hořela bez přestání několik týdnů.

Projel kolem sloupu a málem se o něj otřel bokem. Džóči, který ho následoval, do sloupu skoro narazil a ve snaze udržet svůj stroj pod kontrolou se opozdil.

Právě s tím Nicholas počítal. Rozjel se po dlouhé rampě a na poslední chvíli vrazil do dveří vpravo. Ocitl se na nablýskané dřevěné podlaze tělocvičny. Sportovci se rozprchli a nechali své věci i sportovní tašky tam, kde byly. Přímo před ním stála zeď s obrovským kulatým oknem, které vedlo do Ústředního parku v Šindžúku. Okno se nacházelo skoro sedm metrů nad zemí.

Nicholas, ponořený do Kširy, přenesl váhu dozadu. Ve dvou třetinách cesty přes tělocvičnu zvedl přední kolo nad zem, šlápl na druhý akcelerátor, který si instaloval sám, a motocykl vyletěl vzhůru.

Za letu se Nicholas naklonil nad řídítka jako skokan na lyžích. Na okamžik se mu zdálo, že to nezvládne a narazí hlavou přímo do železobetonové stěny tělocvičny. Jenže pak se trajektorie motocyklu upravila, vletěl přímo do okna, které se rozlétlo na tisíc kousků, přední a potom zadní kolo dosedlo na travnatý pahorek venku. Motocykl málem zavadil o cypřiš, ale pak zadní kolo zabralo a Nicholas se vyřítil z parku na rušnou ulici, mezi řady aut, daleko od Džóčiho, který zůstal stát uprostřed mračna prachu v tělocvičně.

***

Ve Fúzoku Širjókan, muzeu Šitamači, se už zavíralo, a protože zbývalo pouhých dvacet minut, nebyl tu už v podstatě nikdo. Jediný, kdo zůstal, byl Mikio Okami. Rád sem chodil, aby si odpočinul a zapřemýšlel mezi skvostnými napodobeninami obchodů z Šitamači, jak vypadaly před mnoha staletími. Stál tu činžovní dům, účtárna nějakého obchodníka a dokonce i obchod s cukrovinkami nazývanými dagaši, před nímž seděl.

Právě se vrátil ze schůzky s Džóem Hitomotem, ministrem financí, který patřil k horkým kandidátům na uvolněné místo ministerského předsedy společně s Kansaiem Micuim, jehož si vybral Tecuo Akinaga. Setkali se na Nakamise-dóri, ulici plné obchodů na pozemku Sensó-dži, chrámu bohyně Kannon v Asakuse. Okami, jehož plukovník Linnear před lety zachránil před alkoholismem, měl přece jenom své návyky, a na Nakamise-dóri stál dvě stě let starý obchod s dagaši, kam Kaišó chodil, kdykoli mu to čas dovoloval.

Další důvod, uvažoval, proč je tak dobré být zpátky v Tokiu. Až ho samého udivovalo, jak se mu po tomto městě stýskalo. Byla zde však jeho minulost, nikoli nepodobná tomuto muzeu, živá pokladnice plná zářivých předmětů a situací, který měly i po letech svůj význam.

Nyní zažíval onen zvláštní pocit, kdy mohl zamyšleně žvýkat starodávné cukrovinky uprostřed vylidněného muzea Šitamači a hledět na přesnou napodobeninu obchodu, který tyto dagaši kdysi prodával.

Myslel na Džóa Hitomota a na to, zda je to skutečně ten správný muž, který by měl převzít otěže vlády. Jistě byl lepší než Micui s jeho nebezpečně fašistickými připomínkami války a těch nejhorších stránek japonského světonázoru.

Vzpomněl si na Nicholase Linneara a na jeho dlouhou snahu pochopit vlastního otce, vlastní osud a vlastní složitou osobnost. Především však vzpomínal na svého starého přítele Dennise Linneara. Plukovník mu byl vším – přítelem, důvěrníkem, učitelem, protivníkem. Bylo zvláštní a značně znepokojivé vědět, že se všechny tyto zdánlivě neslučitelné rysy vyskytovaly naráz v jedné osobě. Ovšem, plukovník byl svého druhu výjimečný člověk. Viděl budoucnost Japonska a uznával jeho ohromné možnosti nejen pokud šlo o jeho vlastní rozvoj, ale i ve vztahu k Západu. Proto také využil Okamiho, podrobil si některé části Jakuzy a odstranil všechny, kdo mu stáli v cestě. Nakonec k dosažení tohoto cíle nasadil celou japonskou společenskou strukturu – úřednictvo, průmysl i politické strany.

I přes své lpění na morálce dokázal být plukovník naprosto nemilosrdný, pokud to vyžadovala nutnost. Někteří závistivci se domnívali, že jeho morálka je účelová – že s ní manipuluje stejně důmyslně jako se všemi kolem sebe. Co z toho byla vlastně pravda? To záleželo na úhlu pohledu, uvažoval Okami, jako všechno na světě. Okamiho vlastní pohled se pohyboval v čase sem a tam. Dělo se tak z osobních důvodů, které raději blíže nezkoumal. Pokud šlo o rodinu, existovaly hranice, které se neměly překračovat. Plukovník Linnear to udělal a ani dnes, na tomto místě, kde čas neexistoval, mu Okami nedovedl odpustit.

„Muzeum je pro tebe to nejvhodnější místo, starče.“

Na chladnou kamennou lavičku si přisedla další postava.

„Jen se na sebe podívej,“ pokračoval Mick Leonforte. „Mocný Kaišó tu sedí jako poslední bezdomovec, žvýká cukrátka a přemýšlí o tom, jak vypadal svět před lety.“ Položil si ruku na srdce. „Jak dojemné.“ Ukázal na pytlík se sladkostmi. „Víš, takhle jsem tě nakonec našel. Sledoval jsem tě sem už z Asakusy. Ta tvoje hrozná chuť na sladké. Bylo by pro tebe lepší, kdybys měl cirhózu jater.“

„Já vás znám.“

„Ano, to jistě.“ Mick zvedl ukazovák a poklepal si na rty. „Hm, na copak jsi tady asi tak myslel, uprostřed pozůstatků minulosti?“ Naklonil se k Okamimu. „Na něj, že?“

„Na něj?“

„Na plukovníka Linneara. Na svýho kámoše.“ Mick si všiml, že Okamiho oči zmrtvěly. „Myslel’s na to, co ti udělal.“ Okami celý ztuhl, jako by pohlédl do očí Medúze a změnil se v kámen. „Ano,“ pronesl Mick hovorovým tónem, „já vím.“ Poposedl blíže k němu. „Chtěl bych jen vědět, jak jsi to vůbec mohl dopustit. Jistě, pravda, na začátku jsi to nemusel vědět. Ale pak…“ Mlaskl jazykem o patro. „Rád bych věděl, čím omlouváš to, že jsi nic nepodnikl?“

„Co chcete?“ zeptal se Okami tónem stejně mrtvým, jako byly jeho oči. Stále ještě nespustil oči z modelu krámku s cukrovím.

Mick se přisunul ještě blíž, až se stehnem skoro dotýkal Okamiho. Naklonil se, přiložil rty Okamimu k uchu a zašeptal: „Pravdu.“

Okami jako by ožil. „Pravdu!“ vyprskl. „Mám dojem, že pravdu už znáte – nebo aspoň tu verzi, která se vám nejlépe hodí. Zdá se mi, že si svou pravdu vytváříte sám. Rozsekáte minulost na drobné kousíčky, které samy o sobě nedávají žádný smysl. A o to vám právě jde, protože pak je můžete pečlivě složit k obrazu svému. Jak si to vlastně říkáte?“

„Dekonstrukcionista?“

„Spíš bych řekl fašistický nihilista. Zabýváte se ničením, likvidací existujících politických a společenských institucí, abyste je mohl nahradit svými vlastními.“

Mick se zašklebil. „Vrána k vráně sedá.“

„Cože?“

„Copak přesně to samé nechtěl udělat plukovník Linnear v roce 1947, a tys mu dělal poskoka? Jistěže je to tak.“

„Co myslíte tím poskokem?“

Mick nasál vzduch mezi zuby. „Pobočníka, patolízala, kámoše, záleží na tom, jak se na to díváš.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Mick zafrkal. „Pasivní odpor na mě neplatí, Kaišó. Plukovník Linnear se rozhodl, že vlastníma rukama přebuduje Japonsko k obrazu svému. Můžeš to snad popřít?“

Okami mlčky hleděl na repliku krámku a dagaši mu zhořklo v ústech.

„Nic fašističtějšího si nedokážu představit.“ Mick vzal Okamimu z ruky poloprázdný pytlík cukrátek a jedno si strčil do úst. „Takže buďme s tím házením kamenů opatrní.“

„Vy už máte takový dar, že? Překroutit pravdu tak, až se ze dne stane noc, z dobra zlo a morálka se odebere někam na věčnost, kde už ji nikdo ani nepozná, natož aby z ní mohl vycházet.“

„Fajn. Promluvme si o morálce. Dovol, abych vyvolal pár duchů jménem Seizó a Micuba Jamauči, příslušníky Jakuzy, kteří ti stáli v cestě. Chceš snad popřít, že jsi naplánoval jejich smrt? A co Kacuodo Kozó, ojabun klanu Jamauči, kterého v létě 1947 našli, jak plave tváří dolů v Sumido? Nepřipravil jsi mu snad tenhle konec ty? Mám pokračovat? Takových lidí je spousta.“

„Nehodlám hrát o morálku s poznamenanými kartami.“

„Taky jsi mi neodpověděl na otázky. Ale to nevadí, dědo. Ani jsem nečekal, že mi na ně odpovíš. Vím, že jsi vinen podle obžaloby, a protože mrtví nemohou dosvědčit všechny ty zločiny, které máš na svědomí, jsem u tohoto soudu prokurátor, porota i soudce dohromady.“

„U jakého soudu?“

„U toho, co ti říká, abys mi vlez‘ na záda,“ odtušil Mick a přiložil Okamimu k hlavě hranatou hlaveň keramické pistole.

„Váš typ dobře znám.“ Okami se nadechoval ústy a vydechoval nosem, jako by to odporné stvoření vedle něj otravovalo vzduch. „To, čemu říkáte morálka, je obyčejná megalomanie. To, co ohrožuje vás, je podle vás hrozbou pro celý svět.“

„Ano. Vytvářím čest, stejně jako vytvářím morálku. Lháři jsou ti prosťáčci, co se toulají po ulicích jako psi. Já ne.“

„Jistěže ne. Patříte mezi vyvolené. Nosíte pravdu v sobě, jako ti urozenci, co vládli Řecku. Není to snad váš názor?“

Mick zaryl hlaveň pistole Okamimu do spánku. „Spousta lidí by dala půlku života za to, aby se dostala tam, kde jsem teď já. Stačí jenom zmáčknout spoušť a bum! – staneš se pouhou součástí historie. Mé historie.“

„A tenhle pocit lesku, nekonečného proudu moci a blaženosti z napětí, to je váš smysl života. Koneckonců je to vaše životní dílo, to jediné, čím jste a můžete být.“

Mick nafoukl tváře jako jedovatý ježík. „Myslíš, že tě spasí, když mi tu budeš citovat Nietzscheho, Kaišó? Srovnej si to v hlavě.“

„Když se tak vyznáte v Nietzscheho díle, jistě znáte i vikingskou ságu o jejich vrchním božstvu Wotanovi, protože podle ní žijete: ‚Ten, kdo nemá tvrdé srdce, když je mladý, je nebude mít nikdy.‘“

„Jak tvrdé srdce jsi musel mít ty, starče, když jsi zabíjel už v mládí.“

„Zabíjel jsem, abych pomstil zradu, abych zničil nepřátele svého otce, kteří ho nechali zavraždit,“ pronesl Okami bezbarvým hlasem. „Nic víc, nic míň. To, co jsem udělal, jsem dělal ze synovské povinnosti.“

„Měl jsem pravdu,“ poznamenal Mick. „Tvrdej chlap.“

„Copak v sobě nemáte ani trošku místa pro soucit?“ zašeptal Okami.

„Soucit, Kaišó?“ Mick pohrdavě zafrkal. „Toho Nietzscheho sis nepřečetl pořádně. Ti, jimž Wotan zatvrdil srdce, nejsou pro soucit stvořeni. Soucit je slabost určená pro nižší lidi, pro lháře, ty věčně znásilňované s otrockou morálkou, co pobíhají jako ustrašení psi mezi odpadky ve špinavých uličkách, pro ty, co ztotožňují moc s nebezpečím a vidí dobro a zlo, i když neexistuje ani jedno z nich. Soucit je pro dobromyslná stvoření, která se nechají snadno obelhat, pro ty připitomělé, co přetékají laskavostí a jsou vždy připraveni podat pomocnou ruku – zkrátka pro ty, jejichž životním údělem je plnit příkazy lidí jako já.“

„Jste pořádně domýšlivý. Jste si jistý, že chápete všechny univerzální principy.“

„Proč ne?“ Na Mickově tváři se objevil pokřivený úsměv. „Je to přece dost jednoduché.“

„A v tom se právě mýlíte. Je to všechno daleko složitější, než si vy vůbec kdy dokážete uvědomit.“

Mick se na něj zašklebil. „Ale ty to víš, dědo, nebo ne?“

„Já?“ Okami se zatvářil udiveně. „Vím o tom stejně málo jako kdokoliv jiný.“

Mick protáhl obličej. „Tahle konfuciánská pokora je skutečně strašná věc. Jenže já ti i přes tu konfuciánskou masku vidím až do žaludku.“

„Samozřejmě. Víte přece všechno.“

Mick stiskl spoušť keramické pistole. Výstřel nebyl hlasitější než tiché pšouknutí. Mick zachytil Okamiho ještě dříve, než se svezl s lavičky.

„Všechno,“ pravil Mick, jako by dokázal zastavit tok času a zajistit, aby tento okamžik trval věčně.

***

Kvůli honičce s Džóčim dorazil Nicholas na místo schůzky s Okamim o čtyřicet minut pozdě. Když se dostal k muzeu Šitamači, bylo už zavřeno a po Okamim nikde ani stopy. Nicholas vyťukal Okamiho adresu na CyberNetu, ale nikdo se mu neozval. Nechal tedy vzkaz, aby se mu Okami ozval, jakmile to bude možné. Potom zavolal na ministerstvo financí, kde mu řekli, že Džó Hitomoto, Okamiho kandidát na ministerského předsedu, není v úřadě a nemá se už dnes vrátit. Více prozatím Nicholas dělat nemohl, a tak neochotně nasedl na motorku a odjel.

Podle Tentóa, majitele sadomasochistického klubu Á Bas, bydlela domina jménem Londa v Meguru, jedné z níže položených západních čtvrtí ztracených ve věčné tokijské mlze. Bylo to co by kamenem dohodil od nejznámějšího tokijského hodinového hotelu Meguro Sekitei, jehož průčelí připomínalo hrad z pohádek.

Nicholasovi trvalo dost dlouho, než tam dojel, protože musel několikrát zastavit. Kšira, kterou předtím vyvolal, v něm dosud bouřila a deformovala jeho zrakové a hmatové vjemy, i když na druhé straně je posilovala. Viděl třeba před sebou celou síť tokijských ulic zachycenou na ploše ne větší než poštovní známka s jemností, před níž bledla i kresba na vosím křídle. V každé čtvrti cítil tep města, energii, která vedla lidi od výchozího bodu až k cíli. Nebyla to samozřejmě městská elektřina, ale zimničná síť duševní energie lidí namačkaných na sebe jako mravenci v mraveništi. Sám byl plný podobné energie, která jej zaplavovala temným světlem a plápolala ohněm Kširy.

Při jedné takové zastávce jeho Kami zabzučelo. Když se podíval na displej, zjistil, že mu přišla zpráva od Kandy Tórina. Nevšímal si jí, protože na mladého úředníka neměl náladu.

Nakonec se mu Kšira vytratila z těla jako adrenalin a Nicholas zpomalil svůj metabolismus. Dorazil k cíli a sesedl. Meguro nebylo žádnou výstavní čtvrtí a ulička, v níž Londa bydlela, nepatřila k těm nejlepším. Ulice a vlhké temné uličky zaplňovaly nehezké domy z poválečných let, kdy takové budovy rašily jako houby po dešti, namačkané na sebe a pokryté závojem městské špíny. Když zastavil před domem, polorozpadlou stavbou, která vypadala na spadnutí, sledovala ho parta Nihoninů, motorkářů v černých kožených bundách pobitých lesklými chromovanými cvočky.

V suterénu našel domovníka. Zdálo se, že muž zrovna spal a vyrušení ho nenaladilo nijak přátelsky. Tvrdil, že o ženě jménem Londa, která pracovala v nezvyklých hodinách, především v noci, nic neví. Čím víc se toho z něj Nicholas snažil vytáhnout, tím zlostněji se choval.

„S míšencem se nemám o čem bavit!“ zařval nakonec a zabouchl dveře Nicholasovi před nosem.

Venku na ulici zastihl Nicholas hlouček Nihoninů, jak si se zájmem prohlíží jeho motorku.

„Sakra pěknej pekáč,“ mínil jeden z mladíků, malý, ale svalnatý Japonec s kroužkem v nose, sněhobílými vlasy a otupělýma očima. Schválně se hrbil tak, že připomínal otazník. Na zádech kožené bundy měl vyšité vycházející slunce. Úkosem pohlédl na Nicholase. „Koukám, že jste si s ní trošku pohrál.“

„Dělal jsem na tom střídavě dva měsíce.“

Nihonin vážně pokývl hlavou a ukázal na nejrůznější úpravy, které Nicholas na motorce udělal. Nakonec vzhlédl k Nicholasovi. „Já jsem Kawa. Našel jste, koho jste hledal?“

„Ne.“ Nemělo smysl zapírat, proč je tady. Vypadal tu nápadně jako Američan na zápase sumo. Podíval se na Kawu, jehož jméno znamenalo „kůže“. „Bejváte tu často?“

„Vobčas,“ odpověděl Kawa nezávazně. Pár jeho kumpánů se uchechtlo.

„Znáte ženu jménem Londa? Nejspíš dělala po nocích.“

„Po nocích, cha!“ zafrkal Kawa. „Ta štětka. Jo, bydlela tady. Akorát před pár měsícema vypadla. Určitě si našla něco fajnovějšího.“

„Vy o tom víte?“

„No jasně.“

„A víte, kde bydlí teď?“

„Možná.“ Kawa se obrátil ke svým společníkům, kteří jen pokrčili rameny, případně se zle zašklebili a zavrtěli hlavami. Otočil se zpátky k Nicholasovi. „Máte sakra skvělej pekáč, chlape.“ Kousl se do spodního rtu, načež vyplázl jazyk. I v něm měl zapíchnutý kroužek. „Tak se podíváme, jestli to máte jenom jako hračku, nebo s tím jste skutečně srostlej. Když s náma vydržíte ject, tak vás tam zavedem‘, platí?“

Jejich gang se jmenoval Válečná barva a byl pro ně nesmírně důležitý, protože jim, jako ostatně všem Nihoninům, poskytoval náhradní rodinu. Šlo o potomky úředníků a obchodníků, kteří v posledních desetiletích budovali Japonsko jako velmoc. Jejich děti, znuděné, bohaté a tak zamerikanizované, že si místo suši dopřáli radši Bigu Maku, žily splašeným tempem počítačových her, jimž propadly.

Nihoninové vyrazili ve formaci s Nicholasem v čele, aby na něj všichni viděli. Věděl, co se od něj čeká. Se ctihodnou společností nechtěli mít nic společného, a kdyby jim dal najevo, že k ní patří, zmizeli by a nechali by ho stát na místě.

Předvedl jim řadu nebezpečných manévrů, při nichž se beze strachu proplétal mezi jedoucími vozy, za řevu motoru projížděl křižovatkami na červenou a uháněl v protisměru úzkými uličkami, kde se nemohl zmýlit ani o milimetr. Všechno to riziko se jim líbilo, ale skutečně se jim zavděčil teprve ve chvíli, kdy přeskočil tři zaparkovaná auta a dopadl na popraskaný chodník. Dychtivě ho následovali, hnali své motorky do co nejvyšších otáček a samým vzrušením se šklebili od ucha k uchu.

Když je dostatečně pobavil, dostáli slovu a po hodině ho zavedli do Slunečního města, což byl shluk budov ve čtvrti Ikebukuro. Sluneční město stálo na místě nechvalně známé věznice Sugamo, kde si pobyli v podstatě všichni nejvýznamnější japonští váleční zločinci a někteří z nich zde skončili na šibenici. Kromě bytů obsahoval gigantický komplex i hotel, muzeum, kulturní středisko a šedesátipodlažní kancelářskou budovu.

Kawa dal Nicholasovi číslo Londina bytu. Zřejmě na ni měl z nějakého důvodu spadeno a potřeboval si svou zlost vybít. „Občas nás používala jako tělesnou stráž,“ vysvětlil Nicholasi. „Jenže jak se nastěhovala sem, už s náma nechce nic mít.“

Nicholas Kawovi poděkoval a když odjížděli, všiml si, že se po něm mladík ohlíží. Jeho sněhobílé vlasy nad ním plály jako svatozář. Nicholas zaparkoval motorku a zamířil do haly domu, který mu ukázali. Vnitřní dveře byly zamčené a na stěně vedle nich se rýsovalo moře bzučáků označených písmeny a čísly. Žádná jména tu nebyla uvedena. Stiskl zvonek bytu, který se nacházel přímo nad Londiným. Nikdo neodpovídal. Zkusil další, opět bez úspěchu.

Vnější dveře se otevřely a dovnitř vstoupila jakási stará paní ověšená balíčky. S povděkem kvitovala, když jí je podržel, zatímco zasouvala klíč do zámku a odemykala. Otevřel dveře, vrátil jí balíčky a stařenka přikývla.

„Hledám paní Okušimo,“ prohlásil. „Neznáte ji? Bydlí v E devětadvacítce.“

Když procházel dveřmi, žena ho mlčky pozorovala. Nechal ji, ať jede výtahem sama, sám dal přednost schodům. Bez potíží se dostal do patra, kde Londa bydlela, a pustil se anonymně vyhlížející chodbou. Měl pocit, že se může nacházet v kterémkoli velkoměstě na světě.

Zastavil se přede dveřmi Londina bytu a hlasitě na ně zaklepal.

Po chvíli uslyšel tlumený hlas: „Kdo je?“

Zaklepal znovu a dveře se otevřely.

Temné mandlové oči, dlouhé černé vlasy až pod zadek. Měla na sobě neformální kimono a byla bosa.

„Ježíšikriste.“ Vyjeveně na něj zírala.

Měla k tomu dobrý důvod. Ta žena, která stála ve dveřích, byla Honniko.

Sundala si paruku s dlouhými černými vlasy a odhalila svůj krátký světlý účes.

„Nechci vědět, jak jste mě tu našel,“ prohlásila, „ale neměl jste sem chodit.“

Její oči však hovořily o něčem zcela jiném.

„Pustíte mě dál?“ zeptal se. Hrál přitom na city, které se tak zoufale snažila zakrýt.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad.“

Jenže stejně jako při jejich prvním setkání v restauraci Pull Marine věděla, že takhle snadno se ho nezbaví.

Mlčky pokývla a ustoupila stranou. Ocitl se ve světlém dvoupokojovém bytě s nízkými stropy a malými místnostmi. Zařízení nebylo bohaté co do počtu, ale spíše do ceny: lakovaná pohovka z cypřišového dřeva, lenošky, jídelní stůl a židle. Nebyly tu žádné obrazy, jenom na stěně visel stříbrný krucifix a na jedné knihovně stála malá mramorová soška Panny Marie. Podlahy byly ze světle zelené žuly a za knihovnami plnými svazků všech velikostí se rýsovaly světle bronzové stěny. Byt vůbec nepřipomínal domov profesionální dominy – a vlastně ani vedoucí restaurace.

Honniko stála s rukama založenýma na prsou a sledovala Nicholase s lehce ironickým úsměvem. Tato žena si potrpěla na šero a své myšlenky i pocity si schovávala pro sebe. Možná ji k tomu donutil sám život.

„Máte to napsané na čele. Vadí vám to, co dělám. Fajn, tak vypadněte! Nejsem ta ztracená chudinka, jak jste si myslel tenkrát v Roppongi, někdo, koho byste mohl litovat. Vnutil jste se mi do života, a když jste tady, vůbec se vám tu nelíbí, pohrdáte tím, co dělám a co jsem.“

Zatímco ze sebe sypala tato slova, ustupovala ke stěně, na níž visel krucifix. I když se mu stále dívala do očí, stála od něj tak daleko, jak to jen bylo možné.

„Zajímavá teorie, jenže já si nic takového nemyslím. Myslíte si to snad vy?“

„Cože?“

„O sobě.“ Vydal se za ní přes pokoj. „Možná jste to vy, kdo sebou pohrdá a nenávidí se. Cítíte k sobě nenávist, Honniko? Nebo vám snad mám říkat Londa?“

„Vyberte si.“ Odvrátila oči. „Nezáleží na tom.“

„Vážně ne?“ Zvědavě si ji prohlížel. „Někde pod tímto cynickým brněním tluče obyčejné ženské srdce.“

„Nechte toho.“

„Srdce ženy s pronikavou myslí, vlastními názory, která rozlišuje mezi tím, co se jí líbí a co ne –“

„Nechte toho, povídám!“ zařvala.

Stoupl si přímo před ni. „Rozkoš a bolest. Sny a taková spousta obav, že si vybudovala celý les masek, osobností a vnějších zdání, aby se chránila. Kdo vlastně jste, víte to vůbec?“

„Hajzle!“ vykřikla. Potom napřáhla paže, odtrhla se od stěny a přitiskla se k němu. Krucifix za ní se rozhoupal. Přitiskla mu roztřesené rty na ústa, rozevřela je a její jazyk hledal jeho. Zdálo se, že se do něj úplně vpíjí.

Najednou od něj uskočila, zakopla a shodila na zem několik knih. Pak se napřímila a zadívala se na něj, jako by byl vidinou z jejího vlastního pekla, která nějakou strašlivou náhodou ožila.

„Proboha, co to dělám? Mám vás ráda. Přísahala jsem, že už nebudu mít ráda žádného muže. Slíbila jsem si…“

Nicholas z ní něco vycítil. Bylo to jako rtuťovitý pramínek, který zurčel na povrchu jejího vědomí. „Máte tady někoho? Nějakého zákazníka?“ Zamířil ke dveřím ložnice, otevřel je a spatřil uvnitř štíhlou bělošku s očima zelenýma jako moře. V takových očích se mohly během jediného okamžiku objevit a zmizet celé světy. Byly inteligentní, chladné, laskavé a ještě něco víc – něco, co s tou hluboce zakořeněnou laskavostí příkře kontrastovalo. Zdálo se, že je už po čtyřicítce, a její krása patřila k tomu druhu, o jakém se mužům zdává, pokud mají štěstí, ale ve skutečnosti jej nikdy nenajdou. Byla to tak křehká a zimničná krása, že se o ní skoro dalo tvrdit, že nepochází z tohoto světa.

Měla na sobě prostý černý oděv a v ruce držela černou koženou kabelku. Mile se usmála a Nicholas okamžitě pocítil, jak z ní vyzařuje klid a odhodlání. Tohle rozhodně nebyl žádný zákazník.

„Dobrý den,“ pozdravila a napřáhla ruku. Potřásl jí s ní. „Jsem sestra Marie Róza.“

„Nicholas Linnear.“ Dlaň měla pevnou, suchou a trochu ztvrdlou; kromě duševní z ní vyzařovala i tělesná síla.

Lehce pokývla hlavou a s úsměvem vymanila ruku z jeho sevření. Teprve nyní si všiml jemného zlatého řetízku, na němž měla u krku zavěšen ručně tepaný křížek.

„Neznám vás?“ zeptal se Nicholas.

Sestra Marie Róza mu odpověděla pohledem svých zelených očí.

„Marie Rózo –“ ozvala se Honniko.

„Všechno v pořádku, Honniko-san,“ ubezpečila ji sestra Marie Róza dokonalou japonštinou. „To, že jsem tady, nemůže zůstat tajemstvím navždy. Musím pokračovat v díle.“

„V jakém díle?“ zajímal se Nicholas.

„Božím.“

Když sestra Marie Róza cestou do obývacího pokoje prošla kolem něj, ucítil slabou vůni růží. Že by jeptišky používaly parfém?

„Marie Róza je abatyší kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie,“ vysvětlovala Honniko. „To je v Astorii, v Queensu.“

„Pěkný kousek cesty od domova, matko,“ prohodil Nicholas.

„Pane Linneare, jsem hlavou řádu Doni di Piave,“ pronesla Marie Róza vyrovnaným hlasem. „Slyšel jste už o něm?“

„Měl bych?“

„Možná ani ne.“ V očích se jí mihl jakýsi nejasný záblesk. „Říkala jsem si, jestli se o něm plukovník před smrtí nezmínil.“

„Můj otec?“ Nicholas zavrtěl hlavou. „Ne, nezmínil se o něm.“ Marie Róza se usmála. „Měla jste pravdu, Honniko-san. Teď tu podobu vidím na vlastní oči. Jste svému otci velmi podobný, pane Linneare. Stejný protáhlý, hezký obličej, stejně temné zadumané oči, jenom tělo máte úplně jiné než on.“

„Jak můžete vědět, jak můj otec vypadal?“

„Já to vím od matky,“ odpověděla Honniko. „Znala plukovníka Linneara z toruko.“

„Z těch lázní v Roppongi. Tenki.“

„Ano.“

„Takže jste mi tehdy při obědě nelhala. Skutečně pracovala v toruko?“

„Ano, v Tenki.“

„To jméno slyším na každém kroku. Co vlastně to Tenki znamená? Jmenovalo se tak toruko, kde pracovala vaše matka, a Michael Leonforte tak pojmenoval svou krycí společnost. To není náhoda. Co má s tím toruko společného?“

Svět se převrátil, barvy se roztekly, jako by někdo rozlil plechovku s lakem, a Nicholas se propadal zemskou kůrou do žhavého jádra. Kšira obrátila byt vzhůru nohama, stejně jako jeho vlastní vědomí. Slyšel hlas Micka Leonforta: Já jsem budoucnost. Já jsem pokrok, produktivita i bezpečí svého druhu. Jsem zastáncem Boha, vlastí a rodiny, řídím se evangeliem, zakazuji potraty a neřízené přistěhovalectví. Jsem nový fašismus v plné síle. A tebe mám zabaleného do svého praporu. Oba stojíme na obvodu kruhu, který se pořád zmenšuje. Zanedlouho budeme stát na stejném místě. Jenže my dva nemůžeme sdílet totéž místo. Co se stane potom? Já to vím. Co ty?

Otevřel oči. Ležel na podlaze bytu Honniko mezi rozházenými knihami. Skláněla se nad ním Honniko, bledá a vyděšená. Nejspíš plakala, protože na tvářích měla stopy zaschlých slzí. Nad ní se tyčila majestátní postava Marie Rózy, která ho sledovala klidnýma očima zelenýma jako moře.

„Když jste upadl, bála jsem se, že jste umřel,“ pronesla Honniko. Ucítil její ruku na prsou. „Pak jsem zjistili, že vám buší srdce, ale tak pomalu!“

„Honniko –“

Sestra Marie Róza položila Honniko ruku na rameno. „Víte, co je vaše povinnost,“ připomněla, zatímco Honniko se kývala dopředu a dozadu, jako by se pokoušela uklidnit.

„Povinnost?“ opakoval Nicholas. Byl pořád ještě částečně omámený záchvatem Kširy. Tentokrát byl mnohem silnější, možná proto, že Kširu před nedávnem schválně přivolal. „Jaká povinnost?“

Zelené oči se na něj upřely. „Honniko je členkou řádu Doni di Piave, pane Linneare, stejně jako předtím její matka. Má povinnost vůči Bohu a vůči řádu.“

„Ten řád tady v Japonsku fungoval už za dob mého otce?“

„Ano,“ usmála se Marie Róza. Váš otec se setkal s mou předchůdkyní Bernice.“

„Nechápu.“

„Vím,“ přisvědčila Marie Róza tím nejlaskavějším hlasem. „Ale za chvilku už to chápat budete. Honniko vám poví všechno. O Tenki, o tom, co se v toruko stalo. O vašem otci a o tom, jak se jejich životy neodvolatelně spojily.“ Marie Róza poklekla a vzala ho za ruku. „Nejprve vás však musím požádat, abyste neztrácel víru. Musím vás požádat, abyste mi věřil, i když jsme se potkali teprve nyní a neznáte mne.“

V této blízkosti ucítil její auru, silnou jako ocel a žhavou jako slunce, i když jí pronikalo něco chladivého – vlastně ne, studeného jako led, mrazivého jako smrt. Měla z něčeho smrtelný strach. Z čeho?

„Věřím vám, matko.“

„Ano.“ Sevřela ho pevněji. „Je to tak.“ Pokývla hlavou. „Vtom případě se mi podívejte do očí, pane Linneare, a povězte mi, koho vidíte.“

Bylo to divné přání, ale poslechl. Najednou si vzpomněl, jak se jí sám ptal: Neznám vás? Vzpomněl si na odpověď beze slov, kterou jí vyčetl z očí. Ne, doopravdy ji neznal, ovšem ta podoba… V jeho mysli se otevřely dveře a kdosi vstoupil dovnitř.

Sestra Marie Róza si povšimla jeho šokovaného výrazu a přikývla. „Ano, vytušil jste to díky svým mimořádným schopnostem, nemám pravdu? Vidíte tu rodinnou podobu. Jméno Marie Róza jsem přijala při vstupu do řádu, ale narodila jsem se jako Jaqui. Jsem sestra Michaela Leonforta.“

*******

Toruko

Vypůjčené brnění

na tělo mi připínají

– ach, to studí!

Buson

Tokio: podzim 1949

Podle názoru plukovníka Dennise Linneara bylo toruko ideálním místem pro jeho tajnou činnost. Tato japonská napodobenina turecké lázně, která se nacházela v nenápadně vyhlížející budově v Roppongi, nově vznikající zábavní čtvrti pro cizince, byla místem určeným pro sex v čisté podobě. Jako taková už chránila mnoho nepěkných tajemství. Podle plukovníka Linneara nic nedokázalo vyvolávat tolik tajemství jako sex. Žádná jiná lidská činnost nenutila tělo k takové volnosti a zranitelnosti, ani duši k tomu, aby se vydala napospas svým tajným choutkám. Fantazie, úchylky, zvláštnosti, dětinskost, ostudně vzpomínky – to všechno se při sexu dávalo do pohybu, aby to nakonec uteklo před vědomím samotného skutku, oslňujícím jako světlo filmového reflektoru.

V takové temné, přehřáté atmosféře byla tajemství plukovníka Linneara a Mikia Okamiho skryta stejně dobře jako v bankovním trezoru.

Ne snad, že by ta jejich tajemství měla něco společného se sexem; alespoň ne zpočátku.

Tohle konkrétní toruko – vhodně pojmenované Tenki, nejhlubší tajemství – provozovala žena jménem Eiko Šima. Byla to hezká žena, malá a sporá, jejíž pomalost dokázala leckoho oklamat. Někdy se plukovníkovi zdálo, že Eiko vůbec nechápe to, co jí říká, ale brzy zjistil, že skoro vždycky myslí ještě rychleji než on.

Okami vyslal své lidi, aby ji prověřili. Pocházela z Ósaky, kde většina žen pracovala a jejich muži nedělali nic jiného, než že si při šintoistickém svatebním obřadu vzali jejich jméno. Byla to mazaná obchodnice a zároveň bystrá pozorovatelka lidského chování. Zatímco ostatní toruko končily v područí Jakuzy, Eiko se odmítala podrobit. Lichotkám i pohrůžkám podsvětí se bránila tak, že je porážela na jejich vlastní půdě a vydírala je svými vědomostmi o přestupcích tak hrozných, že by nad nimi okupační orgány nemohly zavírat oči ani náhodou.

Jakuza, která si mohla lehko najít snadnější kořist, tedy zůstala stranou, což plukovníkovi Linnearovi naprosto vyhovovalo. Plukovníkovi nepřátelé z vojenské kontrarozvědky už delší dobu sledovali místa, která pravidelně navštěvoval, a Tenki, dokonale odtržené od jeho vlastního světa, se tak stalo ideálním místem pro tajné schůzky.

Eiko poskytla plukovníkovi a Okamimu několik malých pokojů v zadním traktu Tenki a oba muži se tam ihned odebrali. Museli spolu probrat spoustu věcí. V únoru roku 1947 narazili na znepokojivě velkou síť šmelinářů. Šmelinářské sítě tehdy rostly jako houby po dešti, jenže tahle se lišila od všech ostatních. Byla větší, mnohem lépe organizovaná – a navíc ji řídil Američan, který se dal dohromady s ojabunem Jakuzy. Tím mužem byl kapitán americké armády Jonathan Leonard. Okami však po důkladném pátrání zjistil jeho pravé jméno: Johnny Leonforte. Leonforte pracoval pro nějakého Leona Waxmana, ale ani po vyčerpávajícím zkoumání se plukovníkovi ani Okamimu nepodařilo na člověka s tímto jménem narazit.

Když se Okami příští rok v dubnu s Johnnym Leonfortem setkal, seznámil se i s jeho milenkou. Tato žena, která se jmenovala Faith Sawhillová, měla pracovat jako armádní ošetřovatelka. Okami po zuřivé hádce Leonforta zabil a zjistil, že všechno ve skutečnosti řídila Faith. Požádala ho, aby se s ní spojil, a Okami souhlasil. Podle Okamiho Faith o žádném Waxmanovi nic nevěděla a plukovník tím pádem dospěl k závěru, že to jméno bylo jen zástěrkou, kterou chtěl Leonforte mást případné zvědavce.

Brzy nato Okami zjistil, že Kacuodo Kozó, ojabun klanu Jamauči, Leonfortovu síť tajně podporoval. Prováděl to prostřednictvím několika nižších ojabunů, které naoko vyloučil ze svého klanu, a využíval jejich kobuny – vojáky – aby nebylo možné s Leonfortem spojovat nikoho z klanu Jamauči. V průběhu léta se plukovník s Okamim dohodli, že Kacuoda Kozóa bude třeba odstranit, a zanedlouho poté už ojabun plaval tváří dolů v řece Sumida.

Téměř současně celá záležitost se šmelinou ztratila na významu, protože Okami se dozvěděl, že Faith ve skutečnosti sloužila jako článek řetězce, který předával do Spojených států tajné informace o vojenském personálu z úřadu generálmajora Charlese Willoughbyho. Willoughby, který plukovníkovi ležel v žaludku až do chvíle, kdy byl před několika měsíci přinucen odstoupit, byl hlavou G-2, rozvědky americké okupační armády. Willoughby byl známý fašista s mocnými přáteli ve Washingtonu. Jeho bývalý pobočník Jack Donnough – muž, který podle Okamiho předával Faith informace – se dočkal povýšení ihned po neštěstí, které vyústilo ve Willoughbyho převelení. Toto neštěstí – smrt skupiny válečných zločinců, z nichž chtěl Willoughby nadělat agenty G-2 – zorganizoval Mikio Okami.

Lidé Faith Sawhillové používali skrýš, kterou Okami jednou navštívil, třebaže ho Faith varovala, aby se tam víckrát nevracel. Šlo o soukromou vilu vmáčknutou mezi dvě obrovská skladiště v průmyslové čtvrti, která se táhla na břehu Sumidy.

Okami si dobře vzpomínal na ten podivuhodný městský dům s klenutými stropy, křišťálovými lustry, starožitným nábytkem a vysokými knihovnami plnými skvělých knih o válečnictví, historii a především filozofii. Kdo mohl mít takový obrazoborecký vkus? A proč se Faith domnívala, že by mohlo být nebezpečné, kdyby ho tam někdo viděl? Komu se vlastně Faith skutečně zodpovídala?

Právě tyto otázky položil Okami plukovníkovi v toruko.

Plukovník Linnear, ostatně díky své téměř ďábelské schopnosti vyčenichat pravdu, udělal velký krok kupředu. Jak nyní informoval Okamiho, jedním z důvodů, proč si vybral právě Eičino toruko, bylo to, že zde ukájel své úchylné sexuální choutky právě Donnough. Major byl totiž pedofil. Měl rád malé holčičky, ale nejvíce ze všeho si potrpěl na chlapce před pubertou.

Donnough byl svým způsobem hezký muž. Měl vlasy barvy písku, vysoké čelo, zelené oči a přísná ústa s tenkými rty. Plukovník si ho dokázal představit, jak velí jachtě připlouvající do newportského přístavu. Vypadal, že pochází z bohaté rodiny, ale to ještě neznamenalo, že by byl rozmazlený. Naopak, dokázal být tvrdý jako kámen – a v politikaření se vyznal jako nikdo v armádě. To mu koneckonců pomohlo přežít pád jeho předchůdce Charlese Willoughbyho.

Když mu plukovník ukázal pár snímků jeho samého ve vášnivém objetí s na první pohled nezletilými japonskými chlapci, vzal to Donnough vcelku s klidem.

„Tenhle se mi zvlášť líbí,“ pronesl a zvedl jeden snímek. „Nemohl byste mi ho zvětšit?“

Plukovník se dovedl ovládnout, a tak jen sledoval Donnougha, jak pečlivě zasouvá fotografie zpátky do obálky a háže je na zem. „Je tady někde nějaký oheň, abych to mohl spálit?“ Major se lehce otřásl a obrátil svou ruměnnou tvář k plukovníkovi. „Co chcete?“

Plukovník si nacpal dýmku, a když ji dostatečně rozdýmal, pravil: „Co si kdo dělá v soukromí, to je jeho věc, majore Donnoughu. Jenže za všechno v životě se musí platit, a ne vždycky tím nejprostším způsobem.“ Vypustil oblak aromatického dýmu. „Nepřišel jsem vás soudit, ani vás dostat z armády. Kdepak, vy za své rozkoše zaplatíte jinak.“

Donnough se usmál kyselým úsměvem lakomce. „Skoro se bojím zeptat, ale můžete mi to objasnit?“

Plukovník chvíli přemýšlel. Pak si vytáhl dýmku z úst a zeptal se: „Všechny ty informace o činnosti G-2 a o lidech v armádě – kam to všechno jde?“

„Znáte jistou armádní ošetřovatelku jménem Faith Sawhillová?“

Plukovník si povzdechl, vstal a posadil se vedle Donnougha. „Tenhle rozhovor pro vás může být snadný nebo pořádně těžký – je to čistě na vás.“

Donnough odkopl obálku s fotografiemi přes pokoj, jako by je chtěl prohodit stěnou. Nakonec pronesl: „Slyšel jste někdy o senátorovi Jacklynovi McCabeovi?… Ne, nepočítám, že byste o něm slyšel. Zkrátka, až do konce sedmačtyřicátého roku sloužil u armády jako kapitán. Sloužil dobře. Pak se vrátil domů do Minnesoty, udělal ze sebe válečného hrdinu, stal se republikánským kandidátem a porazil úřadujícího demokratického senátora na hlavu.“

Donnough se toužebně zadíval na oblaka kouře z plukovníkovy dýmky. „McCabe nelenil a hned si na Kapitolu udělal jméno. Pasoval se na obránce amerického lidu před tím, čemu říká ‚zákeřná a všudypřítomná komunistická hrozba‘. Rád vzbuzuje pozornost a Kapitol je pro něj ideální jeviště. Řeční v jednom kuse, a pořád o tom samém.“ Donnough se opřel, a protože nevěděl, co s rukama, složil si je na prsou. „Myslím, že si shromažďuje materiály o každém, na koho narazí. Co s tím vším hodlá dělat, to nikdo neví.“

„Co tipujete vy?“

Donnough ho přejel pohledem, načež pokrčil rameny. „Zatím jsem o tom moc nepřemýšlel, ale kdybych měl hádat, řekl bych, že doma plánuje hon na čarodějnice – takovou čistku namířenou proti každému, u koho objeví třeba jen špetku levicové orientace. Já osobně si nemyslím, že by to byl úplně špatný nápad.“

Plukovník nad tím chvíli uvažoval. „Takhle si vás tedy Faith získala? Ten kanál končí přímo u senátora McCabea?“

„Mám své názory, ale jinak si na ideologie moc nepotrpím. Obávám se, že pravda je mnohem prostší. Faith si mě koupila penězi.“ Donnough přehodil nohu přes nohu. „Víte, docela bych si zakouřil.“

Plukovník vyšel z místnosti a za okamžik se vrátil s balíčkem chesterfieldek a zapalovačem Zippo. Donnough si je vděčně vzal, roztrhl balíček a vyklepal z něj cigaretu. Když si zapaloval, zdál se klidnější, jako by jeho pořádkumilovná mysl zanalyzovala katastrofální situaci, v níž se ocitl, a smířila se s ní.

„Víte, komu Faith Sawhillová ty informace předává?“ zeptal se plukovník znenadání.

„Ne, ale přímo McCabeovi to není. On ani neví, že nějaká Faith existuje.“ Dlouze si vydechl. „McCabe takhle s ženami nejedná. Spíš si potrpí na chlapy, jestli víte, co tím myslím. Ženy mají svoje místo a tím to pro něj končí. Řeknu vám – ten by žádnou ženskou ani neposlouchal.“

Plukovník mlčel. Když byl za války posádkou v Singapuru, naučil se od nejlepších vyšetřovatelů technice vedení výslechu. Mlčení bylo jednou z nejméně doceněných zbraní v arzenálu vyšetřovatele. A totéž platilo pro pocit vyšetřovaného, že se do něj vyslýchající dokáže vcítit.

Donnough si otřel ze spodního rtu kousek tabáku a zhluboka zatáhl z cigarety. „Komu se tedy zodpovídá?“ Z nosních dírek mu stoupal kouř. „Napřed jsem si myslel, že tomu mafiánskýmu kápovi, Caesaremu Leonfortovi – je to taková legendární postava. Je to patrón – má dva syny, Alphonse a Johna. On a ten druhý kápo, jak se tak divně jmenuje, no, honem,“ – několikrát luskl prsty – „jo, Černej Paul Mattaccino, to je ono. Oba tito kápové se chtějí dostat do spojení s pořád mocnější fašistickou klikou ve Washingtonu.“ Znovu zatáhl z cigarety. „Možná je pravda, že Faith předává zprávy Caesaremu Leonfortovi. Ale pokud to tak je, pak je tu ještě někdo další, někdo, o kom Leonforte neví.“

„Myslíte, že Faith Sawhillová hraje na dvě strany?“

„Kdepak, rozhodně ne v tom smyslu, jak to vnímáme my dva. Tím chci říct, že určitě potají nedělá pro komunisty nebo tak nějak. Jenom mám takový pocit, že nemá Leonfortovy nijak v lásce.“

„S jedním přece žije. Věděl jste, že kapitán Leonard je ve skutečnosti Johnny Leonforte, Caesareho syn?“

„Vážně?“ Donnough se zadíval na hořící konec cigarety. „No, to je tedy novinka.“ Zhluboka nasál kouř z cigarety, jako by ho na světě nic jiného nezajímalo. „Jenže, víte, žít s někým a milovat někoho jsou dvě různé věci. Co my víme, třeba Johna Leonforta nenáviděla k smrti.“

My. To bylo při každém výslechu dobré znamení. Znamenalo to, že vyslýchaná osoba konečně přešla od dělení světa na „já a oni“ k mnohem plodnějšímu „my a oni“.

„To je pravda,“ připustil plukovník. „Skoro nic o ní nevím. Možná bych si s ní měl promluvit.“

„Tak to vám teda přeju hodně štěstí. S takovou ženskou jsem se v životě nesetkal. Je tvrdá jako kámen a dvakrát tak mazaná. Ví přesně, co chce.“ Zamáčkl cigaretu a hned si zapálil další. „Mám takový dojem, že Faith Sawhillová si celý svůj život přesně naplánovala.“

Plukovník na okamžik obrátil list a zeptal se Donnougha, jestli ví něco o obytném domě vmáčknutém mezi dvě skladiště na břehu Sumidy. Donnough nevěděl nic. Plukovník mu ovšem nesdělil, že Okami byl uvnitř, ani že šlo o bezpečný úkryt pro Faith, i když pro Okamiho zřejmě tak bezpečný nebyl. To na tom celém bylo nejzajímavější. Jestliže měl ovšem Donnough pravdu a Faith pracovala nejen pro Caesareho Leonforta, ale ještě pro někoho dalšího, pak by bylo zcela přirozené, že v nějakém jejím úkrytu by pro Okamiho nemuselo být bezpečno.

Plukovník vstal. „To je prozatím všechno.“

Donnough zvedl hlavu. „Takže můžu jít?“

„Jistě.“

Donnough pomalu vstal. Jakoby proti své vůli pohlédl na obálku s fotografiemi.

„Vezměte si je, jestli chcete. Mám jiné.“

Donnough cestou ke dveřím věnoval plukovníkovi zdrženlivý úsměv. „Snad ani ne. Mám přece jen své vzpomínky.“

Plukovník počkal, až Donnough napůl vyšel z místnosti. „A, majore.“ Donnough zaváhal a otočil se. „Ocenil bych, kdybyste se pokusil zjistit, komu patří ten dům ve skladištní čtvrti.“

Donnoughovy zelené oči se nějak nemohly odtrhnout od obálky ležící na zemi. Přikývl a odešel.

***

Později večer Okami potvrdil většinu informací o mafii, které plukovníkovi poskytl Donnough. Pro Okamiho, který byl přímo posedlý podobností mezi omertou, sicilským zákonem mlčení, a kodexem věrnosti platným v Jakuze, se stalo studium americké a italské mafie koníčkem. Podle Okamiho panovalo mezi Leonforty a Mattacciny zavilé nepřátelství a jejich spor se stále ve větší míře přesouval do Washingtonu. Obě rodiny se zoufale snažily prosadit svůj vliv u neustále se měnící vlády, která byla zvláště zranitelná, pokud šlo o úplatky a vydírání. Jejich konečným cílem měl být senátor Jacklyn McCabe, jehož hvězda strmě stoupala.

„Chci, abyste se pustil za Faith Sawhillovou,“ prohlásil plukovník.

„V jakém smyslu?“ ptal se Okami.

„Jack Donnough myslí, že hraje na dvě strany – pracuje pro Leonforty a ještě pro někoho dalšího. Pro koho?“

„Pro Černého Paula Mattaccina?“

Plukovník přikývl. „Možná.“

Okami vyhlédl z okna toruko. „Je to zajímavá myšlenka, jenže u Faith se s tím daleko nedostaneme.“

„Proč ne?“

„Od chvíle, co jsem zabil Johnnyho Leonforta a společně s ní jsem převzal celou jeho síť, drží si mne od těla. Zkoušel jsem všechno možné, abych zjistil, co má doopravdy za lubem.“ Okami se otočil zpátky k plukovníkovi. „Jenže ona si všechno nechává pro sebe a od Johnnyho smrti žije o samotě jako jeptiška. Aspoň mi to tak připadá. I když s ní mluvím minimálně dvakrát do týdne, už dobrých deset měsíců jsem ji neviděl.“

„Kde sakra může být? Na Sicílii?“

„Nemám ponětí. Snažil jsem se to vypátrat, ale nikam to nevedlo.“

„Snažte se dál. Nějak se té tajemné ženské musíme dostat na kobylku.“

Okami odpověděl podle konfuciánské tradice: „Udělám, co je v mých silách.“

*

Uběhly dva týdny a Okami se k rozluštění tajemství Faith Sawhillové ani nepřiblížil. Plukovník hleděl na šedivé tokijské střechy, jejichž rozložení se každým dnem měnilo jako pohled v krasohledu. Místnosti v toruko se mu staly jakýmsi druhým domovem, jako by byl obležen nepřáteli. Přemýšlel o záhadném úkrytu Faith Sawhillové ve skladištní čtvrti a o tom, komu asi patří, když ho napadlo, že by si to místo mohl prohlédnout osobně. Cestou po chodbě minul pokoj, který sloužil Eiko jako pracovna – vyplňovala zde krasopisně účetní knihy a zapisovala si příchody a odchody svých děvčat, pokud právě neprováděla méně běžné úkony se samotnými zákazníky.

„Plukovník-san,“ zavolala na něj.

Strčil hlavu dovnitř. Eiko zakrývala svůj úsměv širokým rukávem kimona.

„Zrovna si budu dělat čaj. Nechcete si dát se mnou?“

Eiko ještě nikdy předtím plukovníka ani Okamiho na čaj nepozvala, a třebaže byl zvědav na záhadný úkryt, tohle pozvání bylo tak neobvyklé, že si ho nemohl nechat ujít.

Formálně se uklonil. „Děkuji, Eiko-san.“

Sklidila papíry ze stolu, který používala při psaní. Byla napjatá jako struna.

Mohla za to ctižádost, nebo nutnost neustále odrážet mužské protivníky včetně Jakuzy? Plukovník ještě nevěděl. „Pracujete dnem i nocí, čas pro vás nic neznamená. Máte vůbec někdy čas na svou ženu Čeong nebo na syna Nicholase – máte někdy čas si odpočinout?“ Položila na stůl podnos a začala vařit vodu na malém hibači zapuštěném do podlahy mezi tatami. Měla štíhlé, svalnaté ruce a labutí šíji. S úzkým obličejem vypadala, jako by pocházela z patricijského rodu. Plukovník si ji dokázal představit jako ženu nějakého mocného daimjóa z feudálních časů.

„Bohužel, mám spoustu práce a příliš málo času.“

„Teď mluvíte jako správný Angličan,“ pronesla, zatímco rozdělovala do šálků maču, nejjemnější a nejdražší zelený čaj. To plukovníka zaujalo. Mača se obvykle používala jen při čajovém obřadu nebo při významných schůzkách, kdy chtěl hostitel udělat na své hosty dojem – nebo kdy s nimi chtěl probrat navýsost důležité záležitosti.

Eiko odvrátila oči a sklopila hlavu. „Doufám, že jsem vás neurazila. V mnoha ohledech se chováte jako rodilý Japonec.“

Uklonil se. „Děkuji vám, ale takovou chválu si jistě nezasloužím. Navíc jste mne ani v nejmenším neurazila. Moje duše je přinejmenším z části pořád britská.“

„Ale vaše srdce je japonské, ne?“ Nalila do šálků vařící vodu a ušlehala na čaji jemnou, bledou pěnu. Podala mu šálek a plukovník ho uchopil oběma rukama. Počkala, až upije, a teprve pak se dotkla svého čaje.

Rozhostilo se ticho. Eiko hleděla do svého šálku, jako by v něm viděla celý vesmír. Položila několik zdvořilostních otázek ohledně Čeong, Nicholase a plukovníkovy zahrádky, o níž věděla, že ji její host miluje, ale málokdy má čas se s ní potěšit. Dopili čaj a Eiko připravila další. Plukovník věděl, že všechno závisí na jeho trpělivosti. Ať s ním chtěla Eiko mluvit o čemkoli, nakonec se to doví.

Nakonec prohlásila: „Mám přece jen jisté povědomí o vaší práci, plukovník-san.“ Pokrčila rameny. „Nijak jsem se nesnažila vyzvídat, ale člověk si dost dobře nemůže nevšimnout těch lidí, které si sem s Okami-sanem zvete na jednání a… ehm, k jiným příležitostem.“ Odmlčela se a plukovník čekal. „Já osobně jsem ráda, že toho pro mou zemi děláte tolik. A je mi potěšením, že vám mohu přispět, třebas jen takto nepatrnou měrou.“

Eiko nalila další čaj a postavila mezi ně mísu pastelově zbarvených sójových cukrátek ve tvaru javorových listů. Plukovník se do jednoho zakousl a zapil čajem. Sladká a hořká chuť se spojily v lahodný celek. Japonci věřili, že tak to chodí i v životě.

„Mám jednoho klienta,“ pravila Eiko. „Obstarávám ho sama – dává mi přednost před ostatními děvčaty.“

Plukovník nastražil uši. Eiko si dávala záležet na tom, aby o svých zákaznících nikdy nemluvila. To, že toto pravidlo nyní porušila, mělo jistě velký význam.

Zdálo se, že Eiko neví, jak dál. „Znepokojuje vás snad něco na tom zákazníkovi, Eiko-san?“

Přikývla. „Ano. Přesně tak.“ Dotkla se ukazováčkem své tváře. „Má jizvy.“

„Jistě z války. Bude to nejspíš nějaký veterán, který dostal zásah šrapnelem.“

„Ne. Taková zranění jsem už viděla. Tyhle jizvy vypadají úplně jinak. A navíc, v polních lazaretech se nesešívají rány tak kvalitně.“ Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, tyhle jizvy jsou dobře zahojené a rozmístěné skoro rovnoměrně. A kůže mezi nimi – má trochu jinou barvu.“ Zvedla prst. „Takové jizvy jsem kdysi viděla u jedné své známé, která si myslela, že je ošklivá.“

„Chcete říct, že tenhle klient prodělal plastickou operaci?“

„Hai.“

„Předpokládám, že je to běloch. Američan?“

„Hai.“

Plukovník na ni pohlédl. Proč si myslela, že ho bude zajímat někdo, kdo si nechal udělat plastickou operaci?

„Nejde jen o plastickou operaci,“ pokračovala Eiko. „Vypadá to tak, že si nechal předělat celý obličej. Musel mít polámané kosti, které bylo třeba vrátit na místo, a stejně tak chrupavky.“ Poklepala nehtem na stůl. „Například má rozšířené tváře a zvýšené čelo. Na nose si dali zvlášť záležet – to nebyla jen jedna operace. A kůži kolem očí má napnutou, takže jim to dodává úplně jiný tvar.“

„To vypadá, jako by měl co skrývat.“

„Ano.“

Plukovník naklonil hlavu. „Nevíte, co by to mohlo být?“

„Zeptal se mne, jestli bych mu nedokázala sehnat muže, kterého hledá. Zjistil si, že mám styky a hodně známých. Nabídl mi spoustu peněz, když toho člověka najdu.“

„A kdo to má být, ten člověk?“

Eiko se mu konečně podívala do očí. V jejím pohledu spatřil stopy úzkosti. „Okami-san.“

Plukovník se málem rozesmál. „S Okami-sanem chce mluvit spousta lidí.“

„Tenhle muž nechce s ojabunem mluvit. Chce ho zabít.“

Plukovník naklonil hlavu. „Zabít? To vám řekl?“

„Jistěže ne. Ale viděla jsem mu to v očích, když mne o to žádal. Nenávist k Okami-sanovi z něj přímo čišela.“

Plukovník přikývl. „Dobrá, podívám se na to. Jak se ten váš zákazník jmenuje?“

„Leon Waxman.“

*

Plukovník ze všeho nejdříve zapřísahal Eiko, aby o celé věci pomlčela. Nechtěl, aby se někdo – a především ne Okami – dověděl o tom, že dva roky poté, co se Johnny Leonforte vytasil se jménem Leon Waxman, po světě chodí muž téhož jména, který prodělal rozsáhlou plastickou operaci.

V roce 1947 se plukovník domníval, že Leon Waxman je pouhý výmysl. Pokud tomu tak skutečně bylo, kdo byl tento Waxman z masa a kostí?

Plukovník požádal Eiko, aby od svého přítele vyzvěděla, kde si nechal tu plastickou operaci udělat, aby měl z čeho vyjít. Během následujících čtrnácti dní navštívil plukovník všechny kliniky a chirurgy, kteří se specializovali na plastickou chirurgii, ale nesetkal se s úspěchem. Nebylo jich zas až tolik, a nakonec si začal pohrávat s myšlenkou, že si Waxman nechal plastiku udělat někde mimo Tokio – třebaže to bylo značně nepravděpodobné, když uvážil, jaké skvělé možnosti v tomto ohledu skýtá hlavní město. Potom se podruhé sešel s chirurgem jménem Hiigata.

Jejich první rozhovor skončil předčasně poté, co lékaře informovali, že jeden z jeho pacientů začal krvácet. Hiigata se s plukovníkem dohodl, že se sejdou za pět dní.

Hiigata byl ohnivý mužík s ocelově šedými vlasy a úzkým, skoro mrtvolným obličejem. „Přemýšlel jsem o tom vašem problému,“ prohlásil, když se posadili v jeho malé, přeplněné kanceláři. Poličky – a vlastně všechny vodorovné plochy – byly plné knih a lidských lebek. „Obcházíte plastické chirurgy, protože se zřejmě domníváte, že ten muž – jak se jmenuje?“

„Leon Waxman.“

„Ano, Waxman. Předpokládáte že si tu plastickou operaci nechal udělat ze své vlastní vůle.“ Matné sluneční světlo se prodíralo malým okénkem, které zoufale potřebovalo umýt už před rokem. Teď to vypadalo, jako by na jeho vnější straně rostla nějaká buněčná kultura. „Co když tomu tak nebylo?“

Plukovník poposedl v křesle. „Co tím myslíte?“

Doktor Hiigata spojil prsty obou rukou. „Jenom tohle. Jestli měl nějakou nehodu – třeba se vyboural v autě, nebo spadl ze schodů – mohl potřebovat rozsáhlý zásah v oblasti nervové chirurgie, společně s rekonstrukcí kosti, chrupavek a kůže. Povězte mi, plukovníku, zkusil jste už neurochirurgickou kliniku při univerzitě Tódai?“

Uběhl další týden, než si na plukovníka udělal čas doktor Ingawa, jehož mu Hiigata doporučil. Byl to přednosta neurochirurgické kliniky.

„Leon Waxman? Ano, měli jsme ho tady, myslím, že tu byl přes deset měsíců.“ Doktor Ingawa nahlédl do svých záznamů. „Ano. Něco málo přes.“

Plukovníkovi se sevřelo srdce. „Kdy jste ho propustili?“

„Loni.“ Doktor Ingawa zvedl hlavu a zdvořile se usmál. „Zrovna, když kvetly třešně.“

To znamenalo polovinu dubna 1948. Museli ho tedy přijmout skoro před rokem: v květnu 1947.

Plukovník cítil, jak mu krev tepe ve spáncích. „Nemáte náhodou nějaké fotografie pana Waxmana před tou plastickou operací?“

„Přirozeně,“ pravil doktor Ingawa a zaklapl desky. „Jenže ty jsou důvěrné.“ Na Japonce byl dost vysoký, hubený jako proutek, a na velkých, kostnatých rukou mu byly vidět klouby. Nosil malé kulaté brýle, která nehezky zdůrazňovaly jeho našpulené rty a nos se špičkou nahoru. Jeho odstávající uši připomínaly motýla přišpendleného v krabici. Byl to profesor každým coulem. Při pohledu na něj jste si vybavili křídu a akademické debaty. Každým pohledem i gestem dával najevo, že žije na zcela jiné úrovni než ti kolem něj.

„Jde o oficiální vyšetřování ozbrojených sil Spojených států,“ pronesl plukovník tím nejpřívětivějším tónem. „Pan Waxman je hledán za účelem výslechu ohledně několika trestných činů včetně prodeje pašovaného zboží a vraždy druhého stupně. Nenuťte mne, prosím, abych se musel vracet s vojenskou policií.“

Univerzitní pletichy a šarvátky zřejmě naučily doktora Ingawu politickému myšlení. Dokázal pochopit, kdy prohrál. Přesto na okamžik zaváhal, aby dal plukovníkovi najevo, že se nachází na jeho území a že mu dotyčné materiály předává ze své vlastní svobodné vůle, nikoli na rozkaz armády Spojených států. Zachraňoval si tak tvář a plukovník mu to moudře dovolil. Trpělivě čekal, až mu lékař podá spis.

Teprve když doktor Ingawa položil desky na stůl a přisunul je k němu, plukovník pravil: „Děkuji vám za spolupráci, doktore.“ Než po deskách sáhl, chvíli počkal, aby si také nezadal.

Pak si desky vzal, otevřel je a krev mu ztuhla v žilách. Zjistil, že hledí do tváře Johnnyho Leonforta – domněle zesnulého a neoplakávaného Johnnyho Leonforta.

„Když ho sem přivezli, byl na tom dost zle. Po pravdě řečeno jsme nedoufali, že se nám ho podaří zachránit. Byl –“

„Promiňte, doktore, kdo ho sem přivezl?“

„Nevím.“ Doktor Ingawa si chvíli zamyšleně pobrukoval. „Myslím, že říkala, že je jeptiška.“

„Jeptiška?“ To bylo zvláštní. „Japonka?“

„Ne, Američanka.“ Doktor Ingawa pokývl hlavou. „Pamatuji se na ni, protože měla takové zvláštní oči. Krásná barva. Ocelově modré. Skutečně mimořádné.“

„Uvedla vám své jméno?“

Doktor Ingawa pokrčil rameny. „Možná ano, ale už si nevzpomínám.“

„Chcete říct, že si to nikdo nezapsal?“

Doktor Ingawa zvedl hlavu a povýšeně pravil: „Milý plukovníku, nás zajímal jen ten muž, kterého sem přivezla. Měl na kahánku, ztratil spoustu krve a jeho zranění byla vážná a rozsáhlá. Nevím, jaké neštěstí ho potkalo, ale muselo to být něco strašného. Já a můj tým jsme se plně soustředili na pacienta.“ Zaškubal úzkými rameny. „Než jsem vyšel z operačního sálu, byla už dávno pryč.“

„A nikdy se nevrátila – ani vám nezavolala, jak se panu Waxmanovi daří?“

„Pokud vím, tak ne. Na pana Waxmana se nikdy nikdo neptal. A upřímně řečeno, myslím, že tak si to pan Waxman přál.“

Plukovník si prolistoval spis. „Proč si to myslíte, doktore?“

„Vlastně to nevím jistě. Ale když jsem toho pacienta pozoroval – tak třeba, skoro každou noc ho pronásledovaly hrozné noční můry, jenže odmítl mluvit s psychologem, kterého jsem mu doporučil. Pokud si vzpomínám, byl k němu v podstatě hrubý.“ Doktor Ingawa se odmlčel. „A pak to, že nikdy nikomu nezavolal – i když se jeho zdravotní stav zlepšil a mohl zase chodit. Mezi pacienty ani personálem se s nikým nespřátelil. Vlastně skoro s nikým nemluvil, kromě mne a několika sester – a i to jen tehdy, když to bylo nezbytně nutné. Ano, když o tom tak přemýšlím, byl to dost uzavřený člověk.“

„Izolovaný?“

„Ano. Ze své vlastní vůle.“

Plukovník se na okamžik zamyslel. „Nechal si předělat obličej.“

„Ano.“ Doktor Ingawa přikývl. „Z jeho původního obličeje nezbylo v podstatě nic.“ Řekl to poněkud nadutě, jako by Waxman byl jeho vlastním výtvorem, což podle plukovníkova mínění nebylo nijak daleko od pravdy.

„Říkal jste, že jeho zranění byla vážná a rozsáhlá.“

„Přesně tak.“

„Proto jste mu museli předělat obličej?“

„To jistě ne. Při první operaci jsme dávali dohromady ta jeho zranění. Trvalo nám to, myslím, dobrých čtrnáct hodin, byla to samá jemná práce s nervy. Ty tři následující operace, kdy jsme mu dělali nový obličej, si vyžádal sám pan Waxman.“

*

„A ještě jedna věc,“ pravila Eiko jednoho večera nedlouho poté. „Waxman si tady hledá přátele.“

Plukovník, který si právě nacpával dýmku, se zarazil. „Myslíte mezi zákazníky?“

„Ano.“

Věděl, co to znamená. Tenki se stalo jakousi pokoutní křižovatkou, kde významné osobnosti americké okupační armády ukájely své různé sexuální potřeby. Nešlo jen o vojáky, ale i o celou řadu techniků, ekonomů, politiků a obchodníků, kteří sem každý týden přilétali po tuctech, aby pomohli s hospodářskou rekonstrukcí Japonska. Kterýkoli večer byste tu našli desetinu největších hlavounů z Washingtonu. Plukovník jich většinu poznal osobně.

„To je ten hlavní důvod, proč je tady.“

Eiko přikývla. „Podle toho, co jsem viděla, si to myslím také.“

Přinesla mu jídlo: suši z podniku o kus dál v ulici, který byl otevřen i přes noc. Většinou sloužil jejím klientům, kteří po odchodu z Tenki mívali hlad. Snědl toho méně, než chtěl, a třetinu syrové ryby s lisovanou rýží nechal na talíři, aby se najedla i ona. Eiko by si sama pro sebe nikdy nekoupila dost.

„S kým přesně se tady seznámil?“

„Zapsala jsem to.“ Ze širokého rukávu svého kimona vytáhla složený list papíru a podala mu jej.

Když ho rozkládal, pronesl co nejlhostejněji: „Už jsem se najedl dost, Eiko-san.“

„Omlouvám se. Nakoupila jsem toho moc.“

Plukovník se ubránil pokušení, aby se zamračil. „Považoval bych za zvláštní laskavost, kdybyste to dojedla.“

„Děkuji vám, plukovník-san, ale nemám hlad. Opravdu.“

Zapálil si dýmku a přečetl si seznam jmen vyvedeným jejím krasopisným písmem. „Zajímá se jen o smetánku,“ poznamenal. „Co myslíte, že od nich asi chce?“

„Známosti,“ usoudila Eiko. „Počítám, že se chce pustit do obchodu.“

Do jakého obchodu? pomyslel si plukovník. Zvedl oči. „Odvedla jste dobrou práci, Eiko-san. Byl bych rád, kdybyste mi zapisovala, kdy Leon Waxman přichází a kdy odchází. Až přijde vhodná chvíle, chci vědět, kdy ho tady zastihnu.“

Uchopila podnos a chystala se k odchodu, ale plukovník ji zadržel. „A Eiko-san, ještě jde o jednu ženu, Faith Sawhillovou. Má to být kapitánka, ošetřovatelka v americké armádě. Jenže Okami-san a já se domníváme, že je ještě něčím jiným. Okami-san ji už neviděl deset měsíců, i když s ním byla ve spojení. Mohla byste použít své známosti a zjistit mi o ní něco?“

„Bude mi potěšením, plukovník-san.“

Když se o něco později mohl konečně odebrat domů, kráčel plukovník tiše chodbou. Před pokojem Eiko se zastavil. Všiml si, že se uvnitř něco pohnulo, a postavil se tak, aby viděl do pokoje. Zahlédl Eiko u psacího stolu, jak se sklání nad zbylým suši. Při pohledu na její blažený výraz se musel usmát.

*

Druhý den ho major Jack Donnough požádal, jestli by se s ním nemohl po práci sejít. Setkali se v Tenki, právě když se venku rozsvěcely pouliční lucerny.

„Zjistil jsem, komu patří ten barák ve skladištní čtvrti, „prohlásil Donnough bez jakéhokoli úvodu. Stál před plukovníkovým stolem, přešlapoval na místě a byl zřejmě tak vzrušený, že se ani nemohl posadit. „Nebudete tomu věřit, ale patří senátorovi Jacklynovi McCabeovi.“

„McCabeovi? K čemu si pořizoval dům v Tokiu? A zvlášť takový, co slouží jako úkryt pro mafiány?“

Donnough pokrčil rameny. „Můžu vás ujistit, že mě to taky šokovalo.“

Plukovník se zamračil. „Jste si tím jistý?“

„Naprosto. Vím to od spolehlivého zdroje.“

„Panebože.“ Plukovník vstal a zadíval se z okna. Jeho mozek horečně pracoval a snažil se zjistit, co by to mohlo znamenat. Jenže nic nedávalo smysl. Ledaže… Donnough říkal, že Leonfortové i Mattaccinové se snaží spojit s washingtonskými fašisty. Bylo snad možné, že by se jeden z nich už dal dohromady s největším fašistou na Kapitolu?

Hodinu po Donnoughově odchodu se objevil Okami. Ve tváři měl napsáno, že se mu Faith Sawhillovou nepodařilo vystopovat. Plukovník, který přemýšlel o podivných souvislostech, se Okamiho zeptal: „Nikdy jsem Faith neviděl. Jaké má oči?“

„Modré,“ odpověděl Okami a šel si dopřát lázeň.

To je přece zajímavé, napadlo plukovníka. Byla to dost fantastická možnost, jenže fantastické možnosti byly to jediné, co mu zbývalo. Vzpomněl si na svůj rozhovor s doktorem Ingawou, neurochirurgem, který pracoval na Leonovi Waxmanovi. Tvrdil, že Waxmana přivezl někdo, kdo se prohlásil za jeptišku. Doktor Ingawa si z té ženy pamatoval jen její mimořádně modré oči. Okami se zmínil o tom, že Faith Sawhillová žila po zdánlivé smrti Johnnyho Leonforta jako jeptiška. Měla modré oči. Šlo o náhodu, nebo skutečně přivezla svého milence do nemocnice sama? Nenáviděla opravdu Leonforta, jak se domníval Donnough, nebo ho milovala a chránila teď jeho novou totožnost?

*

O tři noci později se plukovník Linnear sháněl po Eiko. Ve své pracovně nebyla, a tak usoudil, že je nejspíše u nějakého klienta. Přistoupil k jejímu stolu a chtěl jí napsat vzkaz, aby za ním zašla, jakmile bude mít chvilku čas. Posadil se a v hromadách papíru hledal nějaký čistý, na který by mohl vzkaz napsat. Když však zvedl část hromádky po své pravé straně, spatřil něco, co se kovově lesklo. Odložil papíry stranou a podíval se na to. Byl to stříbrný kříž na tenkém řetízku. Eiko a katolička? Nikdy o tom neměl ani tušení, a ani ona nedávala nijak najevo, že by byla něčím jiným než buddhistkou. Několikrát mu dokonce vykládala o misogi, šintoistickém obřadu očišťování vodou, který pravidelně navštěvovala. Její oblečení i chování bylo navíc tak tradičně japonské, že si nedokázal představit, že by se dala na nějaké západní náboženství. A vůbec, jestliže byla katoličkou, proč to vlastně skrývala?

Právě se chystal vrátit papíry na místo, když zaslechl ode dveří její hlas. „Plukovník-san!“

Odložil papíry. „Á, Eiko-san, zrovna jsem se vám chystal napsat vzkaz.“

Vstoupila do místnosti. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Přesně tak.“

Hodila okem po stále ještě viditelném křížku. „Takže už znáte mé tajemství.“

Plukovník vstal. „Náboženství jsem nikdy za žádné tajemství nepovažoval, Eiko-san.“

Pátravě se na něj podívala. Z tohoto úhlu se svou úzkou tváří, temnýma očima a černými vlasy vypadala jako mazaná vrána. „Vy jste poloviční Žid, plukovník-san, a přesto děláte co můžete, abyste tenhle fakt zatajil.“

Plukovníkovi se nechtělo uvažovat o tom, jak se dostala k této informaci o jeho původu. Ani Okami o tom nevěděl. „Mám pro to své důvody, Eiko-san. Mnoho lidí považuje Židy za odlišné a diskriminuje je, i když většina to popírá. Kdyby můj židovský původ vyšel najevo, jistě by to pro mne mělo nepříjemné následky.“

„Každopádně se nemusíte obávat, že bych se o tom někde zmínila. Všichni máme svá tajemství.“ Eiko se posadila na židli a po evropsku přehodila nohu přes nohu. Plukovníka tím šokovala skoro stejně, jako by si rozhrnula kimono a ukázala mu, že má v rozkroku penis. Přešla do velmi dobré angličtiny. „Víte, plukovníku, já také patřím k řádu, který je pronásledován stejně soustavně a krutě jako Židé.“

Zamračil se. „Katolíci? Neřekl bych –“

„Mám na mysli ženy.“

V místnosti nastalo mrtvé ticho. Jen občas k nim přes stěnu proniklo zahučení projíždějícího auta z blízké ulice nebo tiché zasténání z chodby.

Nakonec se plukovník posadil. „Mohla byste mi to vysvětlit, Eiko-san?“

Opřela se lokty o stehno a naklonila se dopředu. „Mám nějaké informace o té vaší Faith Sawhillové. Okami-san ji už neviděl dobrých deset měsíců proto, že Faith Sawhillová není v Japonsku.“

„Kam odjela, zpátky do Spojených států?“

„Ano. Před odjezdem bydlela ve skladištní čtvrti.“

Plukovníkovi se sevřel žaludek. Všechno do sebe začínalo zapadat. „V městském domě vmáčknutém mezi dvě skladiště?“

Eiko přikývla. Pokud ji ta otázka překvapila, nedala to na sobě znát.

„Musím zjistit, co se děje,“ zamumlal skoro sám pro sebe. „Do toho domu se musím dostat.“

Eiko se mu podívala do očí. „Hodilo by se vám to teď?“

*

První věc, které si plukovník všiml, byly dveře z nerezavějící oceli. Vypadaly na první pohled jako obyčejné dřevěné dveře, ale když na ně Eiko zabušila klepadlem, ihned to poznal podle zvuku.

Pravda. Pravda byla důvod, proč se teď ocitl tady, v městském domě, kam Faith vzala Okamiho, ovšem pak mu řekla, že tam pro něj není bezpečno. Kdo ho asi čekal uvnitř? Faith? Caesare Leonforte? Senátor Jacklyn McCabe? Anebo dokonce Leon Waxman-Johnny Leonforte?

Dveře se otevřely.

Mladá, sotva dvacetiletá žena, kterou mu Eiko představila jako Anako, je provedla krásnou oválnou halou s širokým schodištěm do patra a přes chodbu vykládanou višňovým dřevem do skvostné knihovny. Zařízení bylo bez výjimky vybrané a peníze z něj přímo tekly. Stejně jako dveře, i skromný vnějšek domu vzbuzoval falešný dojem o tom, co se může nacházet uvnitř.

Prostorná knihovna měla šest metrů vysoký klenutý strop, na němž visel rakouský křišťálový lustr. Mahagonové knihovny, které se táhly až ke stropu, přetékaly tisíci knih. Na podlaze ležel tlustý perský koberec se vzorem v rubínové, safírové a smaragdové barvě, na němž stál kožený nábytek: dvě pohovky proti sobě, dvojice křesel s odpovídajícími podnožkami a několik lamp se zeleným stínítkem. V rohu se tyčil skvostný francouzský sekretář, který připomínal spíše muzejní exponát. Malé, ale bohatě zdobené pozlacené hodiny na kávovém stolku s bronzovýma nohama a prosklenou deskou odbily celou a začaly dál odtikávat vteřiny. Na místě, kde věděl, že nemůže být žádné okno, visely temně zelené sametové závěsy.

Obrátil se k Eiko. „Co je tohle za dům?“

„Takový druhý domov,“ ozval se sytý kontraalt. „Oáza pro cizince v cizí zemi.“ Plukovník se otočil a spatřil vysokou, impozantní ženu s růžovými tvářemi, kaštanovými vlasy a těma nejzvláštnějšíma očima, jaké kdy viděl. Doktor Ingawa měl pravdu: jejich odstín se dal skutečně popsat jen jako ocelová modř. Vykročila kupředu a černá sukně jejího hábitu zašustila. Podala mu ruku, a když se jí plukovník chopil, zjistil, že je suchá, pevná a silná. Projel jim jakýsi žár, až zamrkal.

Jeptiška se usmála. „Vítejte do našeho zámeckého sídla, plukovníku Linneare. Jmenuji se Bernice. Mám na starosti klášter Blahoslaveného srdce Panny Marie.“

„Vy,“ vydechl, jako by nenacházel slov. „Vy jste zachránila Johnnymu Leonfortovi život.“

Bernice dál svírala jeho ruku a usmívala se jako srpnové slunce. „Všeho do času, plukovníku. Všeho do času.“ Obrátila se k Eiko. „Nezmýlila ses v něm, sestro.“

Eiko sklopila hlavu. „Děkuji, Bernice.“ Řekla to vysloveně západním způsobem a plukovník si vzpomněl na její slova: Já také patřím k řádu, který je pronásledován stejně soustavně a krutě jako Židé.

Bernice se obrátila zpátky k němu a zeptala se: „Tak, plukovníku Linneare, co si o mně myslíte?“

Stále v zajetí její mocné ruky plácl to první, co ho napadlo. „Myslím, že jste ta nejkrásnější bojovnice, jakou jsem kdy potkal.“

Bernice se zasmála. „Při meči Doni di Piave, plukovníku, myslím, že se mi budete líbit!“

Pokynula směrem k jednomu koženému křeslu. „Udělejte si pohodlí, prosím.“ Sama se posadila na židli u francouzského sekretáře. Seděla na samém krajíčku židle, jako pták připravený k odletu. Vypadala, jako by spolkla pravítko, a bílé ruce s dlouhými prsty si složila do klína. Plukovník si všiml, že má nehty pracující ženy. Dospěl k závěru, že tato jeptiška mohla být čímkoli, jenom ne kancelářskou krysou. V šachové terminologii se dala označit za jezdce nebo střelce – za ty, kdo jdou do útoku jako první.

„Mohu vám něco nabídnout, plukovníku? Čaj? Kávu? Brandy?“

Požádal o čaj a Bernice se k němu připojila. Eiko odešla a za okamžik se objevila Anako s čajovým servisem z tepaného stříbra. Čaj byl připraven v anglickém stylu, včetně tenkých koleček citronu, plnotučného mléka, čerstvých koláčků a šlehačky. Dalo se předpokládat, že to vše snesli na jeho počest. Bylo to nečekaně bohaté pohoštění a plukovník se do něj s chutí pustil.

Nakonec se spokojeně opřel v křesle. „Sestro, potřebuji ledacos vysvětlit.“

Přejela ho pohledem a rozhodila rukama. „Co pro vás mohu udělat?“

„Co děláte v domě, který slouží jako mafiánský úkryt a patří senátorovi Jacklynu McCabeovi?“

„Výborná otázka, plukovníku,“ ozval se hlučný baryton. Plukovník se pootočil v křesle, aby se podíval na postavu, která stála ve dveřích knihovny. Ten člověk byl přes sto osmdesát centimetrů vysoký, měl široká ramena a krásný proužkovaný oblek. Při pohledu na něj se plukovníkovi zastesklo po civilním životě. Dále měl na sobě naškrobenou bílou košili, vázanku u krku a na nohou nablýskané černé střevíce šité na míru.

„Také vám na ni odpovím sám.“

Měl temně olivovou pleť, husté černé kudrnaté vlasy a úzký knírek. Jeho živé, neklidné oči vzbuzovaly dojem, že si život představuje jako tu nejkrásnější a nejzábavnější hru. Bylo mu něco přes třicet a s ostře řezanými tvářemi, silnou čelistí a širokým čelem vypadal docela hezky. Zdálo se, že je inteligentní a že se nedá podceňovat.

Vykročil k nim chůzí člověka, který poznal svět a pochopil, že mu leží u nohou. „Zkrátka a dobře, spolčili jsme se s ďáblem.“

Jeho široký úsměv patřil Bernici stejně jako plukovníkovi. „Nemyslím ovšem ďábla jako vládce pekel, i když tady Bernice by s tím možná nesouhlasila.“ Zastavil se u tácu z tepaného stříbra, namočil špičku malíčku do šlehačky a vložil si ji mezi své poněkud smyslné rty. Díky své nestrojené nenucenosti dokázal z poněkud nezdvořilého gesta učinit něco zcela přirozeného. Tedy, přirozeného pro něj. Vyzařovala z něj síla přirozenosti, čehož si plukovník dobře všiml.

Muž vytáhl lněný kapesník a otřel si ruku. „Pod pojmem ďábel myslím člověka propadlého zlu.“ Posadil se na podnožku od křesla a přitáhl si ji mezi ně. „Tím člověkem je senátor Jacklyn McCabe. Je to takovej sebejistej zkurvysyn – pardon, Bernice – co si je jist, že dělá jenom dobro, a tím pádem je mnohem nebezpečnější.“

„Bůh oslepuje fanatiky,“ mínila Bernice. „Tak už to chodí.“

Muž napřáhl ruku, a když mu ji plukovník stiskl, pořádně mu s ní zatřásl. „Jsem Paul Mattaccino. Všichni mi říkají Černej Paul,“ – radostně se zasmál a položil si ruku na tvář – „protože mám tak tmavou kůži. Snad po afrických Maurech, co se do Itálie dostali přes Agrigento, kdo ví jak dávno.“

„Odbíháš od tématu, Paule,“ připomněla mu Bernice jemně. „Plukovník má hodně práce.“

„Samozřejmě!“ zaburácel Černý Paul. „Já to vím.“ Mrkl na plukovníka. „Zrovna teď je tady právě kvůli tomu, že je to takový velký zvíře.“

„Paule…“ ozvala se Bernice tónem chůvy, která napomíná rozjíveného svěřence.

„Dobrá, dobrá.“ Černý Paul si povzdechl; věděl, že je třeba přejít k věci. „Abych se dostal k McCabeovi, použil jsem síť, kterou tady vybudovala moje rodina. On mě na oplátku seznámil se spoustou papalášů z Washingtonu. Musel jsem za to ovšem pořádně zaplatit. Moje síť mu mým prostřednictvím dodávala špínu na každýho z SCAP.“

„Senátor McCabe si zakládá spisy o všech vysoko postavených vojenských činitelích,“ upřesnila Bernice. „Nedávno se Paulovi svěřil, že přes ty vojáky, co si je už omotal kolem prstu, sbírá stejné informace o vládních úřednících.“

„Zatracenej náfuka,“ vyštěkl Černý Paul.

Plukovník pohlédl na Bernice, kterou jeho rouhačská poznámka zřejmě vůbec nevyvedla z míry. Zvláštní jeptiška, pomyslel si.

„McCabe mi byl k užitku,“ pokračoval Černý Paul. „Díky němu jsem se dostal k lidem, co mají v rukou celý Státy. Pokud jde o to, je to úplně skvělý. Jenže poslední dobou se začalo šeptat, že McCabe má v úmyslu zahájit v Kongresu vyšetřování neamerický činnosti vlády. Jestli to je pravda, je to svinstvo a já s tím nechci nic mít.“

„Už s tím máte,“ podotkl plukovník.

„Možná jsme se provinili poněkud přehnanou horlivostí,“ pravila Bernice.

Tomu se říká diplomatické vyjádření, pomyslel si plukovník. „To mi připomíná jinou věc. Co vlastně vy děláte v jedný posteli s mafií?“

„Hele, kamaráde,“ ozval se Černý Paul, „tady se sestrou koukejte mluvit slušně.“

„Teď mlč, Paule,“ pokárala ho Bernice.

„Nemyslel jsem to jako urážku,“ ohradil se plukovník. „Jenže z mého pohledu to je… asi tak nejpodivnější spojení, jaké si dokážu představit.“

Bernice se usmála. „Možná by se dalo říci hříšné.“

Plukovník jí úsměv opětoval. „Přiznám, že mne to napadlo.“

„Moment, moment.“ Černý Paul varovně zvedl prst. „Rád bych vám připomněl, že moje rodina se s řádem Doni di Piave stýká už hodně dlouho.“ Předklonil se, až se mu na jeho nádherném obleku udělaly varhánky. „Mattaccinové mají styky, plukovníku.“ Spojil ruce před obličejem. „Takový styky, že si je ani neumíte představit.“

„Lidé jako Mattaccinovi mají také svůj význam, plukovníku.“ Bernice rozhodila rukama. „Jsme ženský řád – a ženy, jak známo, jsou omezené možnostmi svého pohlaví. Po celá staletí nás muži tak či onak pronásledovali.“ Probodávala ho ocelovýma očima a plukovníka napadlo, jestli Bernice ví o jeho židovském původu. „Bůh ve své nekonečné moudrosti dal Doně di Piave oprávnění, které přetrvalo věky. Pracujeme na Božím díle tak, jak nám On určí.“ Usmála se. „Pokud jsme slabé, On nám poskytuje sílu.“

„Počítám, že to se týká Mattaccinových. Chcete mi říct, že Bůh chce, abyste se spolčovaly s gangstery – s mafiány?“

„Všichni jsou děti Boží, plukovníku,“ odvětila Bernice. „Chcete se odvracet od těch, kdo hřeší? Všichni potřebují spásu. Díky našemu vlivu prospívají jak církvi, tak svému vlastnímu okolí. Zajišťují bezpečí pro mnoho lidí.“

„A stejně tolika jiným sami ubližují.“

„Já jsem to říkal!“ vybuchl Černý Paul a vyskočil. „Nemusím poslouchat takový –“ Kousl se do rtu, aby nevyslovil další sprosté slovo. „Tohle byla zatracená chyba a já to věděl!“

Bernice zůstala v klidu a nespouštěla oči z plukovníka. Když se Černý Paul dosyta vyřádil, zeptala se: „Kdo z nás je bez viny, plukovníku? Hodíte první kamenem?“

Plukovník si vzal pokárání k srdci a mlčel. Bernice měla pravdu. Jak mohl těmto lidem otloukat o hlavu morálku – on, který ve jménu své vize překračoval zákony a dokonce i vraždil?

„Co ode mne chcete?“ otázal se nakonec.

Černý Paul se na něj vyjeveně podíval, načež přejel pohledem na Bernice. Bylo jasné, že ho plukovník zaskočil.

„Potřebujeme vaši pomoc, abychom obrátili situaci v náš prospěch. Od senátora McCabea jsme dostali, co jsme chtěli. Jenže teď, když hrozí protikomunistickými čistkami, začíná být nebezpečný,“ pronesla Bernice s pozoruhodným pragmatismem.

Černý Paul se nad ně sklonil a sevřel ruku v pěst. „Je čas zadupat ho do země.“

„A vy chcete, abych vám pomohl?“ ptal se plukovník.

„Začátkem příštího týdne má McCabe přijet sem do Tokia,“ pravila Bernice.

„Výborně,“ zabručel plukovník a vstal. „Prostě vytáhnu pistoli a zastřelím ho.“

„Panenkomarjá!“ Černý Paul se plácl dlaní přes čelo. „K čemu nám může bejt tenhle pitomec dobrej, Bernice?“

Obrátila se k němu a upřela na něj oči. „Bez něj se neobejdeme. Ani vy, ani já se nemůžeme k senátorovi McCabeovi přiblížit.“

„Ať je to třeba sám ďábel,“ prohlásil plukovník, „ale s jeho vraždou nechci mít nic společného.“

„S jakou vraždou?“ Černý Paul mával rukama. „Kdo tady mluvil o vraždě?“

Plukovník se k němu otočil. „Říkal jste, že je čas ho zadupat do země.“

„To jo, ale –“

„Posaďte se, oba.“

Na Bernicin příkaz se oba muži posadili.

„Plukovníku,“ pronesla svým hlubokým, konejšivým hlasem. „Potřebujeme najít způsob, jak senátora McCabea znemožnit. Chceme ho zbavit jeho moci, ne života.“

Plukovník o tom chvíli přemýšlel. Vytáhl si dýmku, pomalu si ji nacpal a zapálil. Když hořela k jeho plné spokojenosti, pravil: „To by mohlo vyjít. Ovšem za jistou cenu.“

„O peníze nejde,“ vmísil se Černý Paul.

„Nebuď směšný, Paule,“ napomenula ho Bernice. „Plukovník je především pragmatik. Jsem si jista, že v naší dohodě nebude o penězích ani řeč.“

„Jo?‘ Černý Paul poněkud znejistěl. „Tak co tedy?“

Plukovník je oba přejel pohledem. „Především bych si rád promluvil s Faith –“

„Ne!‘ vykřikl Černý Paul. „Ani náhodou! To nedovolím! Faith nepřipadá v úvahu!“

Plukovník se obrátil k Bernice.

„Paul má pravdu. Faith už tady není. Vrátila se do Států.“

„Mohla by všechno potvrdit,“ naléhal plukovník.

„Vidíte?“ Černý Paul máchal rukama jako větrný mlýn. „Ten parchant nevěří ani slovu z toho, co jsme mu řekli. Jako každej jinej.“ Uraženě se obrátil k plukovníkovi. „Máte její slovo. Je to sakra jeptiška, prokristapána!“

„Tak to už stačí, Paule!“

Černý Paul se odvrátil, na ztuhlých nohou došel k závěsům a zůstal na ně civět.

„Plukovníku, obávám se, že o této věci nemůžeme jednat,“ prohlásila Bernice pevně. „Faith je pryč, s tím se musíte smířit.“

„Víte, sestro, co po mně žádáte? Je to takový rozdíl oproti vraždě? Chcete, abych senátora McCabea připravil o to, čím žije. Bez své kariéry a s pokaženým renomé by se mohl zabít sám.“

„Tím líp pro nás,“ ozval se Černý Paul z druhého konce místnosti. „Ten maniak je hotovej ďábel. Věřte mi, byl jsem s ním ve spolku a málem mě to odrovnalo.“

Bernice a plukovník si jeho výbuchu nevšímali.

„Víte, co by McCabe mohl v Americe vyvést, kdyby dostal zelenou,“ připomněla Bernice. „Mohl by rozvrátit celou zemi. Zničit přátelství, rodiny, pověsti, kariéry. Desítky, stovky lidí. A proč?“

„Spekulace mi nestačí,“ odtušil plukovník. „Nakonec po mně chcete, abych vás tahal z maléru, za který si částečně můžete sami.“

Bernice zavrtěla hlavou. „O to vůbec nejde.“ Pootočila hlavu a zavolala: „Eiko-san.“

Eiko vstoupila do knihovny. V ruce držela jakési desky a vyhýbala se plukovníkovu pohledu. Podala desky Bernice a pospíchala pryč, jako by v místnosti došlo k nějaké strašlivé tragédii.

Bernice mu mlčky podala desky. Plukovník si je vzal; měl pocit, jako by ho pálily v rukou.

„Co to vyvádíte?“ divil se Černý Paul, který se zatím vrátil ze svého vyhnanství u závěsů. „Myslím, že jsme se dohodli…“

Bernice zvedla ruku a v jejím laskavém hlase zazněl velitelský tón. „Zaslouží si to vědět.“

Plukovník s nepříjemnou předtuchou otevřel desky. Byl to jeho spis od G-2, který znal nazpaměť, a tak si oddechl. Pak dolistoval na konec, kde našel důvěrný dvojstránkový dodatek na obyčejném papíře, ale s oficiálním razítkem G-2. S rostoucí hrůzou si plukovník četl podrobnosti o svém spojení s Mikiem Okamim. Otočil na druhou stránku. ŽIDOVSKÝ PŮVOD. Nemělo smysl pokračovat. Ta slova trčela na stránce, jako by je napsali ohněm a ne obyčejným armádním psacím strojem. Vzpomněl si verše z Shakespearova Richarda III.: Vražda tak zřejmá, jak jen může být, a hejno hříchů různě závažných, tlačí se vpřed a křičí „Vinen! Vinen!“

„Tohle je archivní verze pro G-2,“ pronesla Bernice tiše. „Duplikát předal Paul senátorovi McCabeovi.“ Plukovník zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Víte, co bude následovat, plukovníku, viďte? Žid. McCabe vás označí za komunistického spiklence jen proto, že pár známých Židů dalo najevo sympatie k Sovětskému svazu. Navíc jste britský státní příslušník, který slouží u SCAP. Už jenom tím jste si ve Washingtonu nadělal mocné nepřátele. Všichni tito lidé by si rádi zatancovali na vašem hrobě.“ Bernice mu vzala desky. „Teď už vám ta hrozba pokažených pověstí a zničených kariér nepřipadá tak vzdálená, co, plukovníku? Dotýká se osobně přímo vás.“

Plukovník si odkašlal. „A co G-2? Ví o tomhle spise rozvědka?“

„Neví o tom dodatku.“ Bernice vytáhla poslední dvě stránky a zvedla je v ruce. „Uděláme to?“

Plukovník strnule přikývl. Vzal těžký stříbrný zapalovač a přiložil ho k růžku papíru. Oheň vzplál a stravoval důkazy. Mé svědomí má tisíc jazyků, každý z nich jiný příběh líčí a v každém příběhu jsem vinen zločinem. Richard III. Měl pravdu, pomyslel si plukovník, když sledoval, jak Bernice hází šedý popel na čajový podnos.

Bernice se pokřižovala. „Dokonáno jest. A co s tím teď uděláme?“

***

Když major Jack Donnough vstupoval do plukovníkovy pracovny v zadním traktu toruko, měl skvělou náladu. „To byste neuhodl, koho si G-2 pozvala na příští týden. Je to tajné, takže když vám to povím…“

Zapištěl jako kuře, kterému se chystají zakroutit krkem. Plukovník jím mrštil o zeď a major v neblahé předtuše vytřeštil oči. Narazil hlavou do stěny, až mu zacvakaly zuby a před očima se mu roztančily hvězdičky. Než stačil pochopit, co se děje, plukovník přitáhl židli a posadil ho do ní. Donnough zavřel oči v domnění, že ten zlý sen skončí, ale ostré kovové cvaknutí ho donutilo, aby je zase otevřel.

Ucítil v ústech hlaveň svého vlastního služebního revolveru. Z kovové pachuti se mu zvedl žaludek. Kristepane, chtěl říci. Pane na nebesích!

„Teď budu počítat do tří,“ prohlásil plukovník, když se sklonil těsně k Donnoughovi. „A pak vám rozmáznu mozek po zdi. Je vám to jasné, Donnoughu? Major strnul, jako by ho nehybnost mohla nějak zachránit. „Potom vám ten revolver strčím do ruky, rozházím tu kolem ty vaše fotky a zavolám vojenskou policii. Ať si z toho vyberou, co chtějí.“

Donnough se začal dusit.

„Jen si poslužte.“ Plukovník zaryl hlaveň revolveru Donnoughovi do patra. „Udusíte se vlastními zvratky.“

Donnough se chytil za břicho a pokusil se zabránit, aby se nepozvracel.

„To jste mi provedl vy, co, Donnoughu? Co vás vedlo k tomu, abyste udělal takovou zoufalou hovadinu? Myslel jste, že se nepodívám, jak jste mi upravil spis? Parchante fašistická.“

Vytáhl mu pistoli z úst a udeřil ho přes tvář tak silně, že se major svezl ze židle. Schoulil se v koutě, přitáhl si kolena pod bradu a rozplakal se.

Plukovníka jeho chování otrávilo. Přitáhl si k němu židli a posadil se na ni obkročmo. Opřel si lokte o opěradlo a podíval se na Donnougha. „Tak, majore. Čekám.“

Donnough popotáhl a utřel si nos do rukávu. „Já… měl jsem strach. Nevěděl jsem, co jiného mám dělat. Musel jsem něco udělat, abych se zachránil.“

„A to je všechno?“

Strnule přikývl.

Proč vlastně ne? napadlo plukovníka. Ty nejprostší odpovědi bývají často pravdivé.

„Dobře, tak poslouchejte,“ vyzval ho plukovník ostře. „Vím, že příští týden sem přijede senátor McCabe, samozřejmě na zapřenou. A taky vím o jeho sexuálních libůstkách.“ Na chvíli se odmlčel. „Stejně tak vím o vás, Donnoughu.“ Když major zvedl hlavu a upřel na něj krví podlité oči, pokračoval: „Když byl McCabe v armádě, tak jste se znali, ne? Proto o něm toho tolik víte.“ Další informace, kterou mu poskytli McCabeovi bývalí partneři. Jedno se jim muselo nechat: věděli spoustu užitečných věcí.

Plukovník vstal, odsunul židli, popadl Donnougha za límec uniformy a postavil ho na nohy. Major v hrůze otevřel ústa. „Teď uděláte přesně to, co vám řeknu.“ Zvedl zbraň a Donnough uhnul hlavou. „A to vám povídám, jestli něco zvořete, tak vám to opravdu nacpu do huby a stisknu spoušť. Jasné?“

Donnough omámeně přikývl.

„A ještě jednu věc,“ dodal plukovník. „Můj spis je zpátky v archivu bez toho dodatku, co jste k němu připsal. Jestli se ho pokusíte znovu změnit –“

„Ne, ne. Přísahám.“

***

„Je mi líto, ale v mém obvyklém pokoji se předělává vodovod,“ sdělila Eiko Leonovi Waxmanovi, když dorazil do toruko. „Budeme muset použít jiný.“

Waxman pokrčil rameny. Myslel na obchody, které uzavře, až ho ta japonská štětka umyje.

Eiko ho zavedla do zadního traktu budovy. Když míjeli plukovníkovu kancelář, zaslechl Waxman něčí hlas. „Je mi úplně buřt, co je podle vás nejlepší. Tohle mám na starosti já.“ Ticho. Ten člověk nepochybně mluvil do telefonu. Johnny zpomalil krok „Přesně tak,“ zavrčel plukovník. „A teď mě sakra poslouchejte, pane Mattaccino…“

„A hergot!“ Waxman se plácl do čela a Eiko se otočila. „Nechal jsem u auta rozsvícená světla.“ Usmál se na ni, až mu jizvy na tváři zbělely. „Víš co, zlato? Běž napřed, všechno připrav a já tam budu za chvilku.“

„Hai.“ Eiko mu ukázala pokoj, lehce se uklonila a zmizela v chodbě.

Waxman se obrátil a vrátil se o několik kroků nazpět. Jakmile však uslyšel, jak se dveře pokoje zavírají, postavil se před plukovníkovu pracovnu, aby si poslechl jeho rozhovor s tím prolhaným parchantem Paulem Mattaccinem.

„Pane Mattaccino, moje trpělivost má své meze… Skutečně?… Takové výhrůžky na mne neplatí… Podívejte, prostě vás nechám sebrat a – Haló? Haló?“ Rána sluchátkem. „Zatracená práce!“

Johnny Leonforte slyšel dost. Na rtech mu zahrál potutelný úsměv. Zaklepal na dveře, a když se ozvalo bručivé „Prosím!“, vstoupil.

Plukovník zvedl hlavu. „Co pro vás mohu udělat? Obávám se, že jste si spletl dveře.“

„Kdepak, nemyslím.“ Johnny si přitáhl nohou židli a posadil se.

„A vy jste kdo?“

Anglán, napadlo Johnnyho. A ještě ke všemu plukovník. „Leon Waxman.“ Nenapřáhl ruku, protože si vzpomněl, jak si Angláni potrpí na formality.

„Plukovník Dennis Linnear.“ Plukovník mu stroze pokývl, zavřel spis, na němž pracoval, a zastrčil ho do levé horní zásuvky svého stolu. Pevně ji zavřel a opřel se lokty o stůl. „Jak vám mohu posloužit, pane Waxmane?“

„Podle mne to může být spíš naopak,“ ujistil ho Johnny s úšklebkem.

Plukovník zvedl obočí. „Skutečně?“

„Jo. Slyšel jsem, že máte problémy s Černým Paulem Mattaccinem.“

„Nikoho takového neznám.“

„Zato já ano. Po pravdě řečeno ho znám jako svý boty. Možná líp, než jeho vlastní máma.“

„To je jistě velmi zajímavé, ale…“

V tom okamžiku se do pokoje vřítila udýchaná Eiko. „Plukovník-san,“ zvolala, „prosím vás, pojďte rychle. Poprali se mi zákazníci. Jeden krvácí a druhý…“

„Omluvte mne, pane Waxmane, hned jsem zpátky,“ pronesl plukovník a vyskočil zpoza stolu. Dvěma kroky přešel přes místnost a Johnny viděl, jak se oba vzdalují po chodbě.

„To nic,“ ujistil prázdný pokoj. „Nemusíte spěchat.“ Vstal, nahlédl do prázdně chodby a posadil se za plukovníkův stůl. Otevřel levou horní zásuvku a vytáhl spis, na němž plukovník pracoval. Nesl razítko PŘÍSNĚ TAJNÉ a patřil americké vojenské rozvědce. Johnny desky rozevřel a objevil plán návštěvy senátora Jacklyna McCabea v Tokiu. V levém rohu bylo spěšně napsáno: Donnough sem přivede McC. v úterý, 2300. Pokoj 7. Zabezpečení.

Johnnymu se rozbušilo srdce. Senátor McCabe se objeví přímo tady v Tenki. Johnny věděl všechno, co potřeboval: datum, čas i místo. Tušil, že má před sebou životní příležitost. Ani jeho otec, ani bratr Alphonse se k McCabeovi nedostali. Teď dostal šanci on. Rodina Leonfortů mohla senátorovi nabídnout mnohé a McCabe byl především pragmatik. Johnny zvedl oči. Díky, plukovníku Linneare, pomyslel si. Zaslechl na chodbě hlasy, zavřel spis a vrátil ho zpátky do zásuvky. Vstal, a když se ve dveřích objevil plukovník, právě si sedal zpátky na židli.

„Vy jste ještě tady?“ Rozmrzelý plukovník si sedl za stůl a spěšně si črtal jakési poznámky.

„Nějaké potíže?“ zeptal se Johnny jakoby nic.

„Nic, co bych nedokázal zvládnout.“

„Věřte mi, že s Černým Paulem Mattaccinem to nebude snadné.“

Plukovník zvedl oči. „Říkal jsem vám, že toho muže neznám.“

„Jo, jasně.“

„Poslyšte, pane…“

„Waxman.“

„Pane Waxmane, myslím, že jeden druhého zbytečně připravujeme o čas.“

Johnny obrátil ruce dlaněmi vzhůru a vstal. „Dobrá. Možná máte pravdu.“ Usmál se na plukovníka. „Tak zase někdy.“

*

V úterý večer byl plukovník nervózní. Tolik věcí záviselo na plánu, který byl sice odvážný, ale zároveň nejistý. Příliš mnoho vektorů směřovalo k jedinému bodu, bylo zde příliš mnoho neznámých, příliš mnoho věcí, které se mohly pokazit.

„Nejistý,“ opakovala po něm Eiko a pohrávala si s tím slovem v ústech. Pak zavrtěla hlavou. „Neřekla bych. Je to jen otázka lidské přirozenosti, ne? A to je to jediné, na co se na světě dá spolehnout.“ Usmála se na něj. „Nedělejte si starosti, plukovník-san. Co se může stát nejhoršího?“

„McCabe z toho vyvázne, odstřelí mne jako Žida a milovníka komunistů a Okami zjistí, že před ním schovávám Johnnyho Leonforta.“ Pohlédl na ni přes hlavičku dýmky. „Horší katastrofu si nedovedu představit.“

„Aspoň máte nadhled,“ pravila Eiko tiše a plukovník z jejího tónu i výrazu tváře poznal, jak je hrdá, že se může něčeho takového zúčastnit. To mu dodalo potřebou sebejistotu.

„Děkuji vám, Eiko-san.“

Sklopila oči. „Nemáte zač, plukovník-san.“

Položil dlaně na stůl a vstal. „Ať to dopadne jakkoli, Eiko-san, dnes večer vás pozvu na to nejlepší suši, jaké jste kdy jedla.“

Neodpověděla, což u ní znamenalo souhlas.

*

Přesně ve 23:00 přivedl Donnough do Tenki Jacklyna McCabea. McCabe byl podsaditý, proplešatělý muž s vysokým čelem, dvojitou bradou modrou od nevymýtitelného strniště a tučným krkem, který mu přetékal přes límec košile. Páchl směsí kolínské vody a potu a jeho prasečí očka hleděla na svět s nedůvěrou a nepřátelstvím.

Přesto se vyznačoval neoddiskutovatelnou silou osobnosti a sytým hlasem, v jehož podání by zněl i telefonní seznam jako lákavá četba; na tom zřejmě záleželo ze všeho nejvíc.

McCabe se rozhlédl po podniku jako velitel, který provádí přehlídku vojska. Plukovník si ho představoval, jak se v duchu olizuje.

„Doma takovýhle služby nemáme,“ sdělil McCabe Donnoughovi. „Tam si člověk může vrznout nanejvejš někde potají.“ Zachechtal se.

Nakonec ho představili Eiko. „Máte v týhle díře nějaký kluky? Myslím vopravdu pěkný urostlý mladý hochy.“ McCabe samou radostí zachrochtal. Možná se mu zamotala hlava z toho, jakou nesmírnou svobodu mu skýtalo toruko po všech jednání s velitelstvím SCAP.

„Jen první třída,“ napodobovala Eiko lámanou angličtinu. „Pěkný uro-, uro-,“

„Urostlý!“ zaburácel McCabe a udělal oplzlé gesto. Když úslužně přikývla a vedla je k pokoji číslo sedm, obrátil se k Donnoughovi, a jako by tam nebyla, prohlásil: „Koukám, že tohle bude jediný zajímavý na celý týhle cestě, Jacku.“ Položil ruku na dveře a nařídil: „Teď běž a počkej, až budu hotov. Pak si možná zajdem‘ na nějakej dlabanec.“

V pokoji číslo sedm už bylo všechno připraveno. Zpoza zrcadla, které bylo z jedné strany průhledné, fotografoval plukovník senátorovo chlupaté, tučné tělo při podivuhodné sexuální gymnastice se sotva dvanáctiletým štíhlým Japoncem. Plukovník už strávil v Asii dost času na to, aby se na takové věci nedíval příliš úzkoprse. Přesto vždy pociťoval jisté zoufalství z toho, že se proti podobným praktikám nedalo nic podniknout. Necítil zlost a dávno se už zbavil předsudků, jejichž společným jmenovatelem byl výraz zneužívání. Sex závisel na kultuře dané země a on neměl žádné zákonné ani morální právo do něj zasahovat.

Když se v pokoji číslo sedm objevil nahý Johnny Leonforte, plukovník se spokojeně usmál. Lidská přirozenost, jak říkala Eiko. Vyčerpaný hošík usnul na podlaze, ale rozdováděný senátor si objednal dalšího.

„Kristova noho,“ ulevil si, když spatřil Johnnyho. „Ty jseš sakra moc starej.“

Johnny se zasmál, napřáhl ruku a představil se. „Senátore Jacklyne, máme si hodně o čem popovídat.“

„Vážně?“ McCabe se neklidně podíval na japonského chlapce.

„Jistě.“ Johnny mu věnoval zářivý úsměv. „Já osobně se postarám o to, abyste měl každý den v týdnu dost sexu a vůbec všeho, po čem zatoužíte.“

McCabe se zatvářil skepticky. „Žiju ve Spojených státech, pane Waxmane, přesněji řečeno ve Washingtonu. Lidi tam zrovna nemilujou to, z čeho já mám potěšení.“

„Jenže to je na tom právě to nejkrásnější, senátore. Já mám na starosti, ehm, zásobování.“ Johnny se hluboce uklonil. „Jsem váš osobní džin. Vaše přání je mi rozkazem.“

Plukovník, který jejich jednání sledoval zpoza zrcadla, musel obdivovat Johnnyho odvahu. Tohle byla nejnebezpečnější část jeho plánu, protože se na ní přímo nepodílel. Musel se spolehnout na to, že se Leonforte spojí s McCabem a že se s ním sblíží natolik, aby skandál, který vyvolají fotografie McCabea v objetí dvanáctiletého chlapce rozdané výboru Kongresu pro mravnost, smetl i jeho samého – a celou rodinu Leonfortů.

Při pohledu na procesí japonských chlapců, které Johnny uváděl do dveří, plukovníkovi došlo, že si vskutku nemusel dělat starosti. Johnny Leonforte byl chytrý a schopný člověk.

*

„A je to,“ prohlásila Eiko, když s chutí pořádala velký talíř suši. „Postaral jste se o senátora McCabea i o Leonfortovy. Bernice a Paul jsou vám velmi vděční.“

„Spoléhám na vás, že dohlédnete, aby splnili svou část dohody,“ pronesl plukovník. Její nezastíraná radost z jídla ho těšila.

„Tím si můžete být jist.“ Eiko nabrala hůlkami kousek ryby, namočila jej do sójové omáčky a vsunula si jej do úst. Zavřela oči a pomalu, metodicky žvýkala. „Tohle jsou vážně nejlepší suši, jaké jsem kdy jedla. Jak jste na tenhle podnik přišel?“

„Patří Okamimu.“

„Aha, Okamimu.“ Utřela si ústa. „Podařilo se vám to všechno před ním utajit?“

„Nebylo to lehké a po pravdě řečeno z toho žádnou radost nemám. Jenom doufám, že se mi tento podvůdek jednou nevymstí.“ Plukovník se zadíval do prázdna za ní. „Jenže znám jeho horkou hlavu a vím, že kdybych mu řekl, že Leon Waxman je Johnny Leonforte, šel by hned za ním a tentokrát by si dal skutečně záležet. To by mi nešlo do krámu. Potřeboval jsem, aby Johnny s sebou strhl všechny Leonforty.“

„Doufám, že bylo dobře nechat ho naživu. Podle mě je to dost nebezpečný člověk.“

Byla to prorocká slova, jenže plukovník se o tom už nedověděl. Na podzim roku 1963 zemřel a všechno, na čem pracoval, se začalo pomalu hroutit.

*******

Kniha čtvrtá

Mimo dobro a zlo

„Udělal jsem to,“ říká moje paměť.

„Nemohl jsem to udělat,“ tvrdí má hrdost zatvrzele.

Nakonec paměť ustoupí.

Friedrich Nietzsche

10.

Tokio

Nicholas našel Tanzana Nangiho v pokoji v zadním traktu domu Kisoko. Pokoj byl v nejvyšším patře a páchl zatuchlinou. Okna pokrývaly pavučiny, které vypadaly jako vězeňské mříže. Někde hlasitě tikaly hodiny s obrovským kyvadlem. Stín kyvadla se míhal po zaprášené dřevěné podlaze jako kárající prst.

Nangi ležel na starožitné posteli z černého ebenu. Přikrývky měl plné skvrn, a když se Nicholas přiblížil, spatřil krev, černou jako noc, jako ebenové dřevo postele.

Zavolal na Nangiho jménem, ale zdi místnosti jako by jeho hlas pohltily. Tikot hodin. Nebo to snad bylo Nangiho srdce? Sehnul se, vzal Nangiho do náručí a chtěl ho odnést pryč.

Tikání nabralo kovový tón. V šeru spatřil jak se přes kmitající kyvadlo mihl nějaký stín. Pomalu se vracel přes místnost tam, odkud přišel. Připadalo mu to nesmírně daleko a Nangiho tělo těžklo s každým krokem.

„Kdo je to?“ zvolal Nicholas. „Kdo je tam?“ I tentokrát však stěny jeho hlas zachytily a pohltily jej.

Pak zahlédl jakýsi pohyb a stín kyvadla zmizel. Zdálo se, že někdo – nevěděl kdo – sedí se zkříženýma nohama na podlaze a zatarasuje jediný východ z pokoje.

Nicholas otevřel své tandžianské oko, aby zjistil, kdo mu stojí v cestě.

Tohle nepůjde.

A pak se Akšara znenadání rozplynula. Krátce vykřikl, jako by hmátl někam do neznáma a zjistil, že mu něco vytrhlo paži z ramene. Mráz mu přejel po zádech a tandžianské oko se samo od sebe zavřelo.

V tom hrůzném okamžiku spatřil, že se sedící postava vznáší nad zemí. Pokojem zněl její tichý smích a odrážel se od stěn, které pohlcovaly jeho vlastní hlas. Potom se na něj postava vrhla s tak jednoznačně zlým úmyslem, že Nicholas instinktivně zvedl ruku, aby si chránil obličej…

Probudil se a zjistil, že sedí.

„Nicholasi, jste v pořádku?“

Pohlédl do ustarané tváře Honniko. „Kde to jsem?“

„V mém bytě ve Slunečním městě. Měl jste – nevím, jak to nazvat – takový záchvat, jako před chvílí a tehdy při obědě. S Marií Rózou jsme vás odnesly ke mně na futón, ještě než jste úplně ztratil vědomí.“ Honniko poklekla na lůžko a otřela mu čelo. „Jste celý zpocený. Není vám špatně?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Byl to jenom zlý sen.“ Jenom nějak živý, pomyslel si. Složil hlavu do dlaní a začal s pránou, aby si pročistil dýchací ústrojí. Záchvaty Kširy byly stále horší: na tenhle si vůbec nevzpomínal. Uvědomoval si, že si nepochybně pohoršil tím, jak Kširu schválně přivolal.

„Kde je matka představená?“

„Odešla. Nevím kam.“ Honniko to pronesla tónem, z něhož pochopil, že se ani nemohla zeptat.

Podíval se na ni. „Ta historka, co jste mi povídala – o vaší matce Eiko, o mém otci a o Johnnym Leonfortovi –“

„To není žádná historka. Je to pravda.“

„Proč jste mi to všechno vykládala právě teď? Musela jste přece vědět, kdo jsem, už když jsme se potkali. Proč jste mi to nepověděla už tehdy?“

„Chtěla jsem, ale…“ Zarazila se a odvrátila pohled. „Mám příliš mnoho tajemství,“ zašeptala.

„Třeba to, že jste Londa.“

Přikývla a její světlé vlasy zazářily ve světle. „Nechtěla jsem, abyste to věděl – nebo tušil.“ Přerývaně se nadechla, jako by jí na prsou leželo něco ošklivého. „Nechci, abyste mne špatně pochopil – abyste mne začal nenávidět.“

„Proč to děláte? S těmi sexuálními kluby nemusíte mít nic společného.“

„Nemusím?“ Skoro se zasmála. „Jenže já chci.“ Její úsměv se rozplynul. „Teď se mi podařilo vás šokovat.“ Mlčel, zatímco ho probodávala pohledem. „I když možná ne. Jsem jako moje matka – rozjela toruko, protože to tak chtěla. Navíc to od ní žádal řád. Pracovala na Božím díle, stejně jako já.“

„Nechápu. Bůh po vás žádá, abyste se pohlavně stýkala s muži?“

„Bůh po mně žádá, abych shromažďovala tajemství. Bůh mne žádá, abych pomáhala řádu hromadit moc. Na tomto světě mohou ženy pracovat jen určitým způsobem. Za všechna ta staletí se toho moc nezměnilo.“

„Takže to nakonec není tak těžký život, jak by se mohlo zdát.“

Honniko se zasmála. „Víte, od začátku jste se mi líbil. Je v tom určitý rozdíl. Taková…“ Instinktivně se nad něj naklonila a políbila ho na rty.

Nicholas ji vzal za ramena a pohlédl jí do očí. „Taky jste se mi líbila. Od chvíle, co jsem vás viděl v restauraci.“ Znovu ho políbila s tak upřímnou touhou, že ho to vzalo u srdce. Odtáhl se od ní. „Ale tohle není zrovna nejlepší nápad.“

„Nejsem žádná děvka.“ Zase ten její vyzývavý pohled.

„I kdybyste byla, nesešlo by mi na tom.“ Podíval se na sošky Panny Marie na poličce. „Neztratila jste víru.“

„V Boha ne,“ přisvědčila a pohlédla stejným směrem. „Ale chlapi dovedou být pěkný svině.“ Natáhla ruku a dotkla se ho. Čekal, že jí v očích uvidí opět ten lačný pohled, jenže tentokrát ji zřejmě podcenil. Nechtěla po něm sex: z jejího pohledu ztratil sex na ceně.

Usmál se, vzal ji za ruku, políbil ji na dlaň a zase ji pustil. „Je už po osmé.“ Vstal z futónu a Honniko se po něm otočila. „Budu muset jít.“

„Napřed byste se měl umýt,“ upozornila ho. „Vypadáte, jako byste se vracel z boje.“

Chvíli si ji prohlížel. Mám příliš mnoho tajemství řekla mu. Kolik toho v sobě ještě skrývá? uvažoval. „Mimochodem, nevíte, proč by mne chtěl Džóči, váš kolega z Pull Marine, zabít?“

„Co tím myslíte?“

„Dneska jsem s ním absolvoval dost nebezpečnou honičku na motorkách. Měl policejní motocykl a podle toho, jak se mi držel za zadkem, vypadal dost odhodlaně.“

„To tedy…“ Zatvářila se překvapeně, jako by ji tahle zpráva zaskočila. „Co se stalo?“

„Nakonec jsem proskočil dírou ve stěně. Jemu se to nepovedlo.“

„Jsem ráda, že se vám nic nestalo.“ Její údiv se stále prohluboval. „Pokud jde o Džóčiho, nemám tušení, co měl za lubem.“

Ona to možná netušila, ale Nicholas ano. Honniko, Džóči i Pull Marine byli neoddělitelně spojeni s Mickem Leonfortem. Dost možná, že ta restaurace Mickovi přímo patřila. Z celé té šarády, kterou Nicholas s Honniko sehrál, se dověděl jedno: skutečně neměla ponětí o tom, co Džóči v poslední době dělal. Třebas jí ještě nemohl plně důvěřovat, bylo mu jasné, že i když je Honniko v nepřátelském táboře, neznamená to, že by v ní měl vidět nepřítele.

***

„Denwa Partners se s námi chtějí okamžitě setkat,“ hlásil Kanda Tórin, když Nicholas vstoupil do své kanceláře v Sató International. Noční směna už byla na svých místech a v místnostech panoval ruch jako kdykoli dopoledne. „Snažil jsem se s vámi spojit přes Kami, zatímco jsem uvažoval, jak bychom na to měli reagovat. Nechtěl jsem odejít, dokud si s vámi nepromluvím.“

„Odložte to,“ nařídil Nicholas, zatímco rychle pročítal elektronické zprávy, které obdržel na své Kami. Další problémy s filiálkou v Saigonu. Pokračující nestabilita v Jižní Americe. Hned tři vzkazy – poslední z nich naléhavý – od Terrence McNaughtona, firemního lobbisty ve Washingtonu. Nicholas zjistil, že McNaughton v užším výběru zvolil tři možné kandidáty na post prezidenta Sató-Tomkin, amerického podniku, který Nicholas spojil s Nangiho Sató International.

„Nemohu to odložit,“ namítal Tórin. „Podle smlouvy jim musíme osobně podávat hlášení každých třicet dní. Už teď jsme se opozdili o pět dní.“

„Tak se opozdíme ještě trochu. Beztak toho není moc, co by se o CyberNetu dalo hlásit. V Japonsku běží teprv čtyři dny.“

„Linnear-san, oni si tu schůzku vyžádali, protože mají obavy o dlouhodobou perspektivu Sató International. CyberNet nás dokonale vysál z peněz, stejně jako ty optické sítě v Jižní Americe.“

Nicholas zvedl hlavu a teprve nyní se skutečně soustředil. „Propadají hysterii. Potřebujeme jen krátkodobou kapitálovou injekci, abychom přežili následujícího půl roku.“

Tórin zaváhal a zatvářil se ustaraně.

„No tak. Povídejte.“

„Promiňte, že to říkám, Linnear-san, ale pro ně jste gaidžin – a tudíž nejste dost spolehlivý, abyste mohl spravovat jejich investice. Přes Denwa Partners mají v Sató sto patnáct miliard jenů.“ To odpovídalo asi tak dvěma miliardám dolarů. „Jestli se s nimi co nejdřív nesejdeme, hrozí nám soudem.“ Tórinovy oči potemněly. „Budou se s námi soudit o vlastnictví CyberNetu.“

„To by byl konec Sató International. Ježíšikriste, jak jsme se jen mohli dostat do takového maléru?“ Nicholas to ovšem dobře věděl. Měl být tady. Nangi byl nemocný a všechno zůstalo na bedrech Tórinovi. Ctižádostivému Tórinovi, který, jak si Nicholas nyní připomněl, celý ten obchod s Denwa Partners spískal. Na chvíli se zamyslel. „Dobře, sjednejte tu schůzku na zítra na desátou dopoledne.“

Znovu se zadíval na vzkazy a přečetl je dvakrát, než si uvědomil, že vůbec neví, co čte. Tórin trpělivě přešlapoval před jeho stolem. Jen ať počká, rozhodl Nicholas.

Zkusil zavolat McNaughtonovi, jenže špatně odhadl časový rozdíl, a tak se dovolal jen na záznamník. Našel tam vzkaz, aby vyťukal svůj kód a nechal si poslat údaje o vybraných kandidátech. Nicholas zapojil Kami a načetl data. Mezitím hledal vzkaz od Okamiho. Nic. Co se s ním mohlo stát? Telefon zazvonil. Noční vedoucí pobočky v Ósace měl nějaký problém se smlouvami na optické kabely, a než s ním všechno probral, Tórin byl zpátky. Protože neměl čas, aby si McNaughtonova data prohlédl, strčil Nicholas Kami do kapsy a s tázavým výrazem vzhlédl. Tórin stál pořád na svém místě.

„S těmi Denwa Partners jste přišel vy. Mohl to být geniální nápad nebo katastrofa, to se teprve ukáže,“ prohlásil Nicholas. „Ale jak jste mohl dopustit, aby Nangi-san podepsal tak nevýhodnou smlouvu?“

„Na tom jsem neměl žádný podíl,“ ohradil se Tórin pěkně po japonsku. „Denwa Partners nám nenechali žádný prostor na vyjednávání. Věděli, že zoufale potřebujeme dostat CyberNet do provozu a že se nemáme kam jinam obrátit.“

„Kdybych tady byl, mohl jsem najít nějaké americké partnery, kteří by nás nechtěli tlačit ke zdi.“

„Také lituji, že jste tady nebyl. Vaše moudrost a zkušenosti se nám mohly hodit. Připouštím, že jsem se nechal do značné míry ovlivnit Nangi-sanovým nadšením.“ Tórin uctivě sklopil hlavu. „Jenže i to mělo hodně společného s vámi. Ta videobajtová technologie, co nám poskytly vaše americké vývojové laboratoře, ho úplně nadchla. Tato krize už trvá příliš dlouho a ve spojení s trvající politickou nestabilitou se domnívám, že lidé v jeho věku mají strach, že země stojí na pokraji zhroucení.“

„Pod vším tím mravním bahnem vzniká něco nového, jako druhá kůže. Neměli bychom se bát toho, co to bude.“ Když to Nicholas vyslovil, uvědomil si, že totéž by mohlo platit i pro jeho vlastní stav.

Jen ať ta tma přijde.

Kšira.

Pohlédl na Tórina a konečně se rozhodl. „Nangi-san mi dal jasně najevo, že vám mám věřit, takže vám povím, co zítra na té schůzi s Denwa Partners hodlám udělat. Jak jsem to pochopil, předpokládám, že se nám pokusí sebrat CyberNet. To nesmíme dopustit. Jestli je máme porazit, budu potřebovat vaši pomoc.“

Tórin přikývl. „Je mi ctí, že mi dáváte svou důvěru, Linnear-san. Buďte ujištěn, že udělám vše pro to, abych ji nezklamal.“

*

Po práci Kanda Tórin nejel domů. Místo toho si sedl do svého auta a zavolal na adresu, kterou měl zakódovanou v Kami. Pak se téměř bezcílně rozjel po tokijských ulicích zmáčených deštěm. Několikrát se dokonce pustil opačným směrem a přitom sledoval ve zpětném zrcátku, jestli nějaké jiné auto neudělalo totéž. Žádné neviděl.

Nakonec dorazil k železobetonové budově v Tošima-ku, ověšené anténami a parabolou pro příjem satelitu. Z jedné strany domu vyčnívalo velké zrcadlo natočené tak, aby odráželo sluneční světlo do malé zahrádky ve stínu u vchodu do budovy. Na druhém konci bloku se mihotal neonový vývěsní štít baru jako oko trpící tikem.

Při pohledu na hodiny v autě zjistil, že přijel brzy. Pustil si rádio a poslechl si poslední zprávy ze světa politiky. Finanční magnáti prosadili reakcionáře Kansaie Micuiho jako hlavního kandidáta na ministerského předsedu. Ministrovi financí Hitomotovi se nějak nedařilo získat podporu koalice. A zatímco spolu politické strany válčily, ekonomika šla do háje. Na odpis, pomyslel si Tórin.

Kolem něj syčela projíždějící auta a rozstřikovala vodu, která v jasném městském světle vytvářela drobné duhy. Noční tmu prořízla světla velkého nákladního auta. Pak nastalo ticho.

Tórin se podíval na osvětlený ciferník hodin a vystoupil z vozu. Prošel kolem bloku domů a vstoupil do baru. Posadil se na poslední stoličku a objednal si skotskou Suntory s vodou. Postavili mu ji na dřevěný barový pult společně se složeným papírkem. Někdo u karaoke falešně a opile zpíval My Way od Franka Sinatry. Tórin toho muže chvíli s jistou závistí sledoval. Byl to typický japonský zaměstnanec s nudnou prací, slušným platem, prémiemi a domovem se ženou a dětmi. Co mohl vědět o vysokých intrikách, průmyslové špionáži a člověku jako Nicholas Linnear, který vám v jednom kuse koukal přes rameno? Tenhle člověk měl život mnohem jednodušší: po práci si mohl zazpívat karaoke a ožrat se jako dobytek.

Tórin usrkl skotské a odložil sklenici. Dobře si uvědomoval, jak jím lomcuje sebelítost. Klid, nařizoval si. Velká ctižádost chce velké riziko. Tak jsi to ostatně chtěl, nemám pravdu? Ještě jednou se napil. Když pokládal sklenku na pult, položil dlaň na složený papír. V klíně ho rozevřel a přečetl si pokyny. Nedopitou skotskou nechal na baru. Opilec spustil Strangers in the Night. Bylo to strašné. Tórin zaplatil a odešel.

*

Nógi Džindža zářila jako nějaké jeviště. Ovšem, uvažoval Tórin, celé Roppongi bylo vlastně takovým jevištěm. Ve dne zářilo těmi nejdražšími šperky, nejnovější módou a nejvýstřednějším uměním. V noci se lesklo deštěm a pulzovalo rytmem hiphopu, acid jazzu a hromovým rachotem nablýskaných motorek. Připomínalo oživlou sochu, hypermoderní torzo, na něž lze nasadit jakoukoli hlavu podle denní doby a nálady společnosti.

Akinagův úkryt našel bez potíží a proskleným ocelovým výtahem vyjel do posledního patra úzkého věžáku. Dveře bytu propuštěného ojabuna byly otevřené – to ho mělo varovat.

Tma uvnitř jakoby ožila a čekala jen na něj. Bylo zde horko a dusno jako v rakvi. Dýchal ústy. Něco tu páchlo, jako shnilé květiny, jako když po něm natahuje ruku smrt. Otřásl se. Světla se rozsvítila a Tórin překvapeně zamrkal.

„Dobrý večer, Tórin-san,“ pozdravil ho Mick Leonforte. Někdo zavřel dveře a zmizel ve vedlejším pokoji. Byl to Džóči. Už se vzpamatoval ze své motocyklové honičky s Nicholasem. Mick ho za Nicholasem poslal, aby mu nedovolil přijít včas do muzea Šitamači na schůzku s Okamim. Jako člen Denwa Partners měl Mick přístup ke Kami a CyberNetu, a tak si „přečetl“ Okamiho vzkaz, jímž Nicholase na setkání zval. Vyslal tedy Džóčiho, aby udržel Nicholase v bezpečné vzdálenosti, zatímco on sám Okamiho unese.

„Promiňte,“ řekl Tórin Mickovi, „ale měl bych vás znát?“

Mick se ironicky uklonil; byla to urážlivá parodie na tradiční japonský zvyk. „Dovedu si představit váš údiv a zmatek, Tórin-san. Čekal jste, že vás u dveří pozdraví Akinaga-san.“ Zle se usmál. „Velký ojabun má teď jinou naléhavou práci, ale laskavě mi dal vědět, že sem máte přijít.“ Mick ho uvedl do obývacího pokoje. „Velice se omlouvá a požádal mne, abych ho zastoupil. Učinili jsme spolu jistou dohodu.“

„A vy jste kdo?“ Tórin se zarazil a překvapením ztratil dech. „Panebože.“

Strnule zíral na nahého starce, který visel hlavou dolů od stropu. Kůži měl bílou jako mléko, s výjimkou krku a tváře, které byly rudé nateklou krví. Téměř celé tělo měl pokryté složitým irezumi, které se po něm táhlo jako obrovská tapisérie. Mytologické postavy, nymfy, bojovníci v brnění s nablýskanými meči, oheň, led a déšť vytetované na kůži byli názorným příkladem japonské představy mužnosti: násilí obráceného proti sobě, exotické přehlídky masochismu.

Vedle starce stál stojan na nitrožilní výživu, na němž visel igelitový sáček s hnědavou kapalinou, která skapávala trubičkou do mužova levého zápěstí, zkrouceného jako zvířecí pařát.

„Co to je?“ zašeptal Tórin ochraptěle, aniž by odtrhl oči od strašné, ale přesto lákavé podívané na svázaného a poníženého člověka.

„Tohle,“ pravil Mick s gestem cirkusového ředitele, „je Mikio Okami, ojabun všech ojabunů, samotný Kaišó!“

„Kaišó,“ hlesl Tórin, který ani teď nedokázal odvrátit pohled. „Myslel jsem, že to je jenom mýtus.“

„To byla představa kulaté země taky.“

Tórin konečně odtrhl oči od Kaišóa a podíval se na Micka. Pochopil, že jeho společník se skvěle baví. „Ničemu z toho nerozumím.“

Mick se šíleně zašklebil. „Všeho do času.“ Znovu se ironicky uklonil. „Michael Leonforte. Právě se zabývám odkupem Akinagova podniku.“

Tórin vytřeštil oči. „Akinaga-san je z Jakuzy. I kdybych uvěřil, že by se z vlastní vůle vzdal vedení klanu Šikei – což naprosto nepřichází v úvahu – nikdy by vás neurčil jako ojabuna místo sebe. Jste gaidžin.“

„K čertu s tím. Tohle je krásný nový svět – a krásný nový světový řád. Probuďte se konečně. Vy chlapi už dávno nejste ičiban, jedničky. Teď se hraje globálně. Sakra, všechno souvisí se vším. A to znamená, pokud máte dost fištrónu, že je všechno možné!“ Mick položil Tórinovi paži kolem ramen, což byl další strašlivý prohřešek proti slušným mravům. Tórin ucukl jako spálený. Mick vychutnával jeho rozpaky. „Radši se připravte, že budete muset hledat partnery. Ti jediní vás totiž mohou zachránit.“ Sevřel Tórinovi rameno. „A věřte mi, že mne to nijak neuráží. Až mne líp poznáte, uvidíte, že pro mne je vážně možné všechno.“

Tórin se vytrhl Mickovi z objetí a ukázal na Mikia Okamiho. „Proč jste to udělal?“

„To všechno je součástí plánu, Tórin-san, nelamte si s tím hlavu. Stačí, když se budete soustředit na svůj part.“

Tórin se otočil. „Na svůj part?“

„Jistě.“ Mick pokynul hlavou. „Proto jste přece tady, ne?“

„Přišel jsem za Akinaga-sanem.“

„Jo, to samozřejmě. Vy přece pro velkého ojabuna pracujete, že.“ Mick rozhodil rukama. „A to znamená, že odteď pracujete pro mne.“

„Kde je Akinaga-san?“ zeptal se Tórin a rozhlížel se kolem. „Chci…“

Zarazil se a srdce mu vyskočilo do krku. Do spánku se mu zaryla hlaveň osmatřicítky.

„Co kdybychom si napřed ujasnili pravidla. Nechcete nic krom toho, co vám řeknu, abyste udělal. Je to jasné?“

Tórin přikývl.

„S Akinaga-sanovou pomocí a díky jeho štědrosti jste stoupal jako fénix,“ pokračoval Mick klidným hlasem. Tórin si omámeně pomyslel, jak je to zvláštní, že tento člověk dokáže měnit barvu hlasu jako chameleon a vytvářet tak každou chvíli jiný dojem. „Našel vás na ulici, mezi Nihoniny, novodobými nihilisty, jejichž otcové pracovali příliš tvrdě, vydělali příliš mnoho peněz a dosáhli příliš velkých úspěchů na to, aby je jejich potomci dokázali napodobit. Než byste tedy soutěžil se svým otcem a prohrál, praštil jste se vším, přidal se k přihlouplému kultu násilí, ve dne jste spal, celé noci jste projezdil na motorkách, užíval si drog a sexu, nevěřil jste ničemu a trhal sám sebe na kusy.“

Odmlčel se a Tórin učinil neúspěšný pokus nedívat se na Okamiho potetované tělo.

„Podle mě to docela dobře vystihuje, jak jste vypadal, když vás Akinaga-san vytáhl z ulice, ne?“

Vyděšený Tórin mlčel.

„Zajistil vám domov, poskytl vám vzdělání a smysl života.“ Mick pokrčil rameny. „Co víc jste potřeboval, co víc jste mohl chtít?“ Drsně se zasmál. „Já vám to povím. Ten zatracenej Akinaga je pěknej lakomec. Myslíte, že mu o vás jde? Cha, ani náhodou. Je mu jedno, jestli budete žít nebo umřete, hlavně když mu můžete posloužit. U mě vás čekají nekonečný možnosti, chápete? Můžete nadělat jmění, a to myslím doslova. A když na to půjdete správně, můžete dokonce ledacos řídit. Jenom musíte mít dost odvahy. Zajímá vás to?“

Tórin znovu přikývl.

Mick schoval pistoli.

„Tak dobře,“ prohlásil Mick, jako by se nechal obměkčit. „Dohodneme se takhle. Jste u Sató International, což znamená, že pro mne máte svou cenu. Já mám pod palcem Denwa Partners.“ Zasmál se. „Teď byste se měl vidět, Tórin-san. Netvařte se tak překvapeně. Už nějakou dobu to všechno řídím já. Zabil jsem Rodneyho Kurtze, ale napřed jsem mu přefiknul ženu tolikrát a na tolika místech, kolikrát mě napadlo. Giai Kurtzová manžela nenáviděla a byla jenom ráda, když mohla někomu vyzradit všechna jeho tajemství. Dostal jsem Kurtzův podíl v Denwa Partners, pak jsem odstranil jedinou opozici –“

„Zavraždil jste Iseho Ikuzu.“

„Jo.“ Mick se olízl. „A to se mi fakt povedlo, to se musí nechat.“ Zachechtal se. „Kdo myslíte, že svolal tu zítřejší schůzi s Linnearem a Denwa Partners? Já osobně. A tam to vezmu do rukou všechno – Denwa Partners, CyberNet i Sató International.“

Tórin sledoval Micka očima. „Nevěřím vám.“

Mick zamířil ke stolku u zdi. Cestou kolem Okamiho jej jakoby mimochodem praštil do břicha. Okami slabě zasténal. Mick přistoupil ke stolku, na němž stály řady lahviček a zkumavek. Do dvou čajových šálků nalil jakési tekutiny, odnesl je k Tórinovi a napřáhl ruce.

„Fajn. V jednom je obarvená voda. V druhém je to, co dostal ten váš technik Kappa Watanabe.“ Ukázal palcem. „A taky Kaišó tady.“ Mile se usmál. „Říká se tomu Banh Tom. Dáte si kapku?“

Tórin ucouvl. „Co to je?“

„Jak jsem říkal, jenom obarvená voda.“

„Ne, to druhé.“

Mick pokrčil rameny. „Říkal jste, že mi nevěříte, když jsem prohlásil, že zítra ovládnu Sató International.“

„Nemůžu tomu věřit.“

„Chcete říct, že tomu věřit nechcete.“ Mick se přemýšlivě zamračil. „Čím to, že lidé odmítají věřit jasným důkazům? Proč si jejich mysl vytváří taková bezpečná malá hájemství, když svět je ve skutečnosti tak nebezpečný?‘ Znovu nabídl šálky. „Okami-sana pomalu zabíjí taková dost nepříjemná směs, na kterou jsem narazil ve Vietnamu. Nevěříte mi, a přitom je důležité, abyste mi věřil. Tak pijte!“

„Věřím vám,“ zamumlal Tórin a ani se nehnul. Oči měl vytřeštěné a srdce mu divoce tlouklo.

„Kdepak, nevěříte. Kouknu se vám do očí a poznám to.“ V mžiku vypil obsah jednoho šálku, hodil jej na zem a zamlaskal. Potom natáhl ruku a pevně sevřel Tórinovo zápěstí.

Pomalu k sobě Tórina táhl. „Pijte,“ vyzval ho a přitiskl mu druhý šálek k obličeji. „Pijte!“ zahřímal. Porcelánový šálek cvakal Tórinovi o zuby.

„Buďto se přidáte, nebo skončíte pod zemí, Tórin-san.“ Mick se zašklebil. „Teď nebo nikdy. Já jsem budoucnost. Co vy na to?“

Tórin otevřel ústa, snad chtěl něco namítnout či přisvědčit, a Mick mu zkušeně nalil hnědavou tekutinu do krku. Tórin se rozkašlal a málem se zadusil. Chtělo se mu zvracet, ale Mick mu násilím zavřel ústa.

„Na tohle neumřeš, hlupáku,“ sykl mu do ucha. „Jenom mi začneš konečně věřit.“

Znenadání ho pustil. Tórin se houpal na patách a civěl na Micka, který se střídavě rozostřoval a zaostřoval. Tórin zamrkal. Chtěl se pohnout, ale nohy měl jako z olova. Místo toho zvedl paži a ke své hrůze zjistil, že se třese jako osika. Připadal si, jako by zestárl o padesát let. To pomyšlení ho děsilo. Stál, snažil se dýchat a cítil přitom svůj zpomalený tep, který se neustále zpomaloval jako pendlovky, které někdo zapomněl natáhnout.

Pak něco skoro slyšitelně cvaklo a Tórin se vrátil zpátky do skutečnosti. Tep se mu zrychlil, krev mu proudila v žilách a mohl se zase hýbat. Beze slov vrhl tázavý pohled na Micka, který na něj mrkl a pokývl hlavou.

„Jo. Vezme se toho o špetku víc a člověk se už nemusí vrátit, jasný?“

Tórin, ztuhlý strachem, zíral na Micka, jako by mu na ramenou vyrašila další hlava.

„Teď už víte, že odtud není návratu. Nangi a Linnear se už do vedení Sató International nevrátí. Nikdy. Zapamatoval jste si to dobře?“

Tórin nasucho polkl a přikývl. „Linnear si na tu zítřejší schůzi s Denwa Partners připravil plán. Předpokládá, že ztratíme CyberNet a možná i keirecu samé.“

„V tom má naprostou pravdu. Jenže on už ztratil vládu nad situací dávno. Teď nemůže udělat nic, co by tomu zabránilo.“ Mick si přitáhl Tórina blíž k sobě. „Protože já na zítřek dopoledne plánuju tohle. Denwa Partners mám pod palcem, udělají všechno, co jim řeknu, ale potřebuju ještě někoho od Sató. Vy máte Nangiho důvěru, každý to ví. Divizní viceprezidenti nemají mimo své kobuny žádnou moc. Nangi s Linnearem to tak zařídili a já se jim ani moc nedivím. Hlavní je, že viceprezidenti mi nemohou házet klacky pod nohy. A když budete vy souhlasit s tím, abych se stal dočasným předsedou správní rady –“

„Nezapomněl jste na Nicholase Linneara?“

„Ne,“ odtušil Mick a krvelačně se zašklebil. „Nezapomněl jsem na něj.“ Rozhodil paže, jako by chtěl obsáhnout celý ten surrealisticky vyhlížející příbytek i s Mikiem Okamim, který tu visel hlavou dolů jako hovězí půlka na jatkách v Kóbe. „Kvůli němu to všechno je, chytráku. Kvůli Nicholasu Linnearovi.“

***

Nicholas s Tanakou Ginem kráčeli po Džimbó-čó, čtvrti knihkupců v Šitamači. Během dne jste tu mohli sehnat jakoukoli knihu, od nejnáročnějších vědeckých textů přes vysokou literaturu až po tu nejsprostší pornografii.

Jemně pršelo. Bylo to spíš takové mžení, které splývalo z nebe jako závoj. Pouličním lampám dodávalo téměř nadreálný vzhled, jako by nešlo o skutečné předměty, ale o výtvory představivosti Reného Magritta.

„Všechno do sebe zapadá. Mick Leonforte zabil Iseho Ikuza,“ prohlásil Nicholas. „Což znamená, že zabil i Rodneyho Kurtze a nechal přejet Giai Kurtzovou.“ Pověděl Ginoví o své návštěvě u zbrojíře Tojody.

„Stačí to na to, abychom ho zatkli?“

„To byste měl spíš vědět vy. Máme ovšem tohle: Tojoda Micka s určitostí poznal podle té staré armádní fotky, co jste našel, a navíc mi řekl, že tu pěstní dýku vyrobil podle Mickova vlastního návrhu a že ta věc může bodat i řezat. Nakreslil jsem mu tvar čepele a on mi to potvrdil. Mimochodem tvrdil, že tato zbraň by dokázala zabít i útočícího kance.“

Tanaka Gin tiše hvízdl. „Ideální nástroj pro messulethský rituál.“

Nicholas přikývl. „To tedy ano.“

„Takže je to náš člověk.“

„Možná. Pokud se nám podaří ho najít.“

„Jistěže ho najdeme.“ Ginovi se rozzářily oči. „Najdeme ho, protože chce, abychom ho našli. První vodítko nám nechal v Múdře, když nechal zabít Giai Kurtzovou přímo před klubem. Jak jsem říkal, mohl to nechat udělat kdekoli v Tokiu, tak proč právě před podnikem, kam chodil? A proč k těm rituálním vraždám svých obětí používá tak zvláštní zbraň?“ Tanaka Gin se zarazil. „Podívejte Linnear-san, on vás zná. Věděl, že vám stačí podívat se na Ikuzovy rány, a budete vědět, oč se jedná. Podle mě si tu pěstní dýku nechal udělat u Tojoda-sana právě proto, že ho znáte vy.“

Nicholas kývl hlavou. „Pokračujte.“

„Hraje to na vás, tančí kolem vás a pořád se přibližuje jako můra k plameni.“

„A když se dostane moc blízko?“

Tanaka Gin pokrčil rameny. „Kdo ví?“

Pokračovali v chůzi a Nicholas o tom přemýšlel. Nakonec pravil: „Ještě jedna věc. Než jsem se s vámi sešel, sledoval jsem Kandu Tórina, toho mladého úředníka ze Sató International, do jednoho baru v Tošima-ku, a potom do domu v Roppongi s výhledem na Nógi Džindža. Tórin šel dovnitř.“ Podrobně popsal umístění a vzhled budovy, protože v Tokiu neexistovaly adresy.

„Tak to je něco. Vím, za kým šel,“ pronesl Tanaka Gin. „Za Tecuem Akinagou.“

„Víte to jistě?“

Tanaka Gin přikývl. „Podrobně jsem se zabýval jeho životem. Patří mu spousta podniků, většinou pod falešnými jmény nebo přes krycí společnosti. Asi před třemi lety nás zaujala jedna z jeho nastrčených firem. Jenom se zdálo, že zrovna tato nemá žádný zřejmý smysl. Tedy až do chvíle, než jsem se v tom začal hrabat. Vypadá to, že Akinaga si koupil několik bytů roztroušených po celém městě. Používá je střídavě všechny. A tohle je jeden z nich.“

„Takže jsem měl pravdu, když jsem Tórinovi nevěřil. Pracuje pro Akinagu.“

„Vypadá to tak.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Jak se mu podařilo tak dokonale obalamutit Nangi-sana? Nangi-san je přece takový znalec lidských povah.“

„Nakonec to není až tak zlé. Teď aspoň víte, jak nepřítel vypadá.“

„Nepřátelé.“ Nicholas pohlédl na Tanaku Gina. „Vypadá to, příteli, že proti nám stojí spousta nepřátel.“

Na základě informace, kterou obdržel od Mikia Okamiho, je Nicholas zavedl do postranní uličky. Z oken zářila jasná světla. V domácnostech hrála televize, všichni seděli večeře a sledovali zprávy nebo nějaký z celé řady připitomělých soutěžních pořadů, v nichž se soutěžící mohli přetrhnout, aby se před deseti miliony diváků co nejvíc zesměšnili.

Byla to naprosto obyčejná ulička, podobná tisícům jiných po celém městě, a Tanaka Gin ucítil, jak se mu sevřelo srdce. Jak snadno mohl žít stejně jako všichni tito lidé – mít malý byt v tiché ulici, ženu a dvě děti, každý den teplou domácí večeři, volné víkendy, dvě dovolené ročně – lyžování na Hokkaidó, plavání na Havaji – a stipendijní fond pro děti. Tak prosté, příjemné, pohodlné.

Tanaka Gin se přistihl, že mu na čele vyrazil studený pot. Zdálo se mu, že zvířata v zoologické si připadají stejně – a předpokládal, že jeho záhadný společník to cítí také tak.

Dorazili na udanou adresu a zazvonili na zvonek s krasopisným štítkem, který hlásal: J. KANAGAWA. Ozval se bzučák a za chvilku už stáli přede dveřmi Kanagawova bytu.

Kanagawa byl ctihodně vyhlížející muž po šedesátce se stříbrnými vlasy a knírem, kulatým obličejem a robustní tělesnou stavbou. Formálně je pozdravil, představil je své ženě a svému dvanáctiletému vnukovi, který byl u něj na návštěvě, a pak zavedl Nicholase s Ginem do své pracovny.

Byt byl mnohem větší, než Tanaka Gin čekal – tři ložnice a další pokoj, z něhož si Kanagawa udělal pracovnu. Nábytek také nebyl nijak levný. Kanagawova žena jim podala čaj a sójová cukrátka, načež odešla stejně tiše, jako přišla. Za stěnami pracovny, natřenými příjemnou šedozelenou barvou, slyšeli přitlumené hlasy z televize.

Kanagawa svou pracovnu zaplnil knihami a stěny zdobily diplomy a čestná uznání z tokijské univerzity Tódai, nejprestižnější vzdělávací instituce v Japonsku. Rozvěšené fotografie zachycovaly Kanagawu ve společnosti celé řady potentátů. Některé z nich – bývalé ministerské předsedy a nového císaře – Tanaka Gin poznal, ostatní ne.

Posadili se a vypili si čaj. Po obřadných zdvořilostech Kanagawa nadhodil: „Do telefonu jste mi říkal, že se mnou potřebujete mluvit v naléhavé záležitosti. Co ode mne může chtít Japonská národní banka?“

Tanaka Gin touhle smyšlenkou zakryl skutečný účel své návštěvy. Nechtěl předčasně prozradit svou skutečnou totožnost, aby se Kanagawa nedovtípil, o co by mohlo jít.

Nicholas si zkřížil ruce na prsou a Tanaka Gin otevřel svůj poznámkový sešit. „Jste vrchní kvestor Tódai, Kanagawa-san.“

„Ano.“

„Jak dlouho už zastáváte tuto funkci?“

„Patnáct let.“

„A předtím?“

„Byl jsem zástupce kvestora.“ Kanagawovy oči se zúžily. „Podívejte, všechno tohle mám ve spisech. Počítám, že jste si je přečetli, než jste sem šli.“

„Skutečně.“ Tanaka Gin se rozhlédl. „Kolikpak platíte v tomhle bytě nájem?“

„Pardon?“

Kanagawa se zatvářil poplašeně. Za jiných okolností by ho Ginovi mohlo být líto. Až do dnešního večera se jeho život jistě podobal klidné jezerní hladině. Smůla.

„A všechen ten nábytek,“ pokračoval Tanaka Gin nemilosrdně, „předpokládám, že je hodně drahý. Povězte mi, jaký plat berete jako vrchní kvestor?“ Zavřel zápisník a pohlédl přímo do Kanagawova vyjeveného obličeje. „Nemusíte odpovídat. Já už to vím.“ Vytáhl svou průkazku, a když si ji Kanagawa prohlížel, pravil: „Obávám se, že vás čekají velké nepříjemnosti, Kanagawa-san.“

Stařík na něj vyděšeně pohlédl. Ginovi se zdálo, jako by se Kanagawovi v očích roztančily vzpomínky na všechny jeho minulé hříchy.

„Jak velké?“ vykoktal Kanagawa. Jeho oči, které ho prozrazovaly víc než co jiného, zabloudily ke dveřím pracovny, za nimiž seděla jeho žena s vnukem a neměli tušení o tom, co se dělo vedle.

„To záleží na tom,“ vmísil se Nicholas ostře, „do jaké míry nám budete ochoten pomoci.“

„A kdybych tvrdil, že o ničem nevím?“

Tanaka Gin se předklonil. „Dovolte, Kanagawa-san, abych vám to vyložil po lopatě. Bral jste pravidelně peníze od Tecua Akinagy výměnou za to, že jste na Tokijskou univerzitu nechal přijmout několik mladíků, které vám v průběhu let Akinaga poslal. Kromě toho jste se postaral o to, aby tito mladíci školu absolvovali, a v případě potřeby jste i padělal jejich hodnocení. To není z mé strany žádná spekulace. Mám v rukou záznamy i jejich kopie. Obstaral jsem si přístup k vašim bankovním kontům – ke všem šesti. Kromě evidentního trestu za daňový únik vás čeká žaloba zato, že jste známému ojabunovi Jakuzy napomáhal při páchání trestné činnosti.“ Tanaka Gin se pozorně rozhlédl po místnosti. „O tohle všechno přijdete, Kanagawa-san – o své pohodlí, bezpečí a postavení na akademické půdě.“

Kanagawa se otřásl. Zdálo se, že se každou chvíli rozpláče. Tanaka Gin ho chápal. Pro člověka jeho typu bylo pohodlí, bezpečí a především postavení vším.

„Udělal jste hloupou chybu,“ pronesl Nicholas stejně tvrdým, velitelským hlasem. „Nekomplikujte si situaci tím, že teď uděláte další.“

„Co chcete vědět?“

„V mém úřadě je člověk,“ pravil Tanaka Gin, „který je stejně jako vy na výplatní listině Tecua Akinagy. Povězte mi, kdo to je.“

„A pak?“

„Nesnažte se s námi vyjednávat,“ vyštěkl Nicholas. „Začíná to tady smrdět.“

Kanagawa odvrátil od Nicholase oči a olízl si rty. „Pochopte, prokurátore, tahle… informace je to jediné, co mám. Dejte mi za ni něco. Prosím.“

„Chci znát to jméno.“

„Hatta.“ Kanagawa to slovo skoro vyplivl. „Člověk, kterého hledáte, je Takuo Hatta.“

Tanaka Gin chvíli seděl bez hnutí, ale pak znenadání vstal; vypadalo to, jako když se uvolní pružina. Počkal, až Nicholas vstane také. „Dobře, Kanagawa-san. Od tohoto okamžiku přerušíte s ojabunem Tecuem Akinagou všechny styky. Nijak se s ním nespojíte. Pokud to uděláte, dozvím se o tom, odhalím vaše spojení s ním a vy přijdete na mizinu.“

„Ale –“ Kanagawa vrhl na oba muže ustrašený pohled. „Když s ním teď přeruším styky, pozná, co jsem udělal.“

„Tou dobou už pro něj bude příliš pozdě,“ ujistil ho Tanaka Gin. „Tohle jsou moje podmínky, berte, nebo nechte být.“

„Chci zpátky svůj život,“ zašeptal Kanagawa.

„Tak se ho chopte,“ vyzval ho Nicholas, když mířili ke dveřím. „A myslete na to, jak jste o něj málem přišel.“

Na schodišti páchl déšť a betonový prach. Kráčeli po schodech posetý vlhkými šlépějemi.

„Co si o tom myslíte?“ zajímal se Tanaka Gin. „Má dost nahnáno na to, aby hodil minulost přes palubu?“

„Podle mě by si nechal spíš useknout ruku, než aby s Akinagou ještě někdy promluvil.“

Venku lilo jak z konve. U chodníku stála černá toyota. Když Nicholas s Tanakou Ginem vyšli z Kanagawova domu, otevřela se všechna čtyři dvířka současně a z vozu vystoupili čtyři muži: dva uniformovaní policisté, jeden detektiv v civilu a vrchní prokurátor, Ginův šéf Gindžiró Mačida osobně.

„Mačida-san!“

Ginův pozdrav zněl skoro vojensky. Nicholas, který stál kus vpravo za zády svého přítele, si všiml, že Tanaka Gin zaregistroval celý výjev jediným pohledem.

„Gin-san.“ Mačida krátce pokynul hlavou. Uniformovaní policisté se postavili po jeho stranách, tajný si stoupl těsně za něj. Tvářil se přitom stejně toužebně jako sekundant v nějakém staromódním souboji.

Mačida skoro omluvně rozhodil rukama. „Čekal jsem, jak nejdéle jsem mohl.“ Kolem nich prosvištělo auto, ale mezi nimi panovalo ticho hluboké jako propast. „Tecuo Akinaga je z vazby venku. Jeho právníci roztrhali vaši žalobu na kusy.“ Tanaka Gin si s nepříjemným pocitem v okolí žaludku uvědomil, že jeho šéf řekl „vaši“, nikoli „naši“ žalobu. Mačida se snažil zahladit stopy, o tom nebylo pochyb.

„Gin-san, půjdete se mnou dobrovolně?“

„Kam mne vedete?“

„Na policejní ředitelství.“ Tentokrát promluvil detektiv v civilu a uniformovaní postoupili o krok kupředu.

„Jistě. Ale proč?“

Detektiv se chystal odpovědět, avšak Mačida ho pohybem ruky zadržel. „Existuje jisté podezření, Gin-san. A co víc – tvrzení, že někdo v mém úřadě si dává platit od Tecua Akinagy.“

Kolem projela další dvě auta. Znělo to jako pleskání ženských sukní. Propast mezi muži se jen prohloubila.

Nakonec se Tanaka Gin tiše zeptal: „Domníváte se, že jsem to já?“

„Akinaga se dostal ven kvůli chybám ve vaší žalobě.“ Mačida pokrčil rameny. „Víte, jak to vypadá.“

„Vždyť jsem to byl já, kdo ho zatkl.“ Už když to říkal, Tanaka Gin věděl, jak hloupě to zní. V detektivových očích zahlédl záblesk pohrdání. Mačida se díval někam za jeho levé rameno a Nicholase si vůbec nevšímal.

„Je proti vám vzneseno obvinění,“ pravil Mačida. Potom ustoupil na druhou stranu černé toyoty, jako by s tím, co mělo následovat, nechtěl mít nic společného.

„Nastupte laskavě do vozu, Gin-san,“ nařídil detektiv neutrálním tónem. Tanaka Gin pohlédl na svého nadřízeného. Ten však na sobě nedal znát ani v nejmenším, že mu důvěřuje.

Nicholas vycítil, že se Tanaka Gin chystá pohnout. Zasunul mu prsty do pravé zadní kapsy u kalhot a zručným pohybem mu vytáhl peněženku. Zdálo se, že Tanaka Gin ji teď nebude nějakou dobu potřebovat. Naopak tam, kam měl Nicholas namířeno, se mu oficiální průkazka totožnosti mohla hodit.

„Držte se,“ pošeptal Nicholas Ginovi do ucha, ale prokurátor neodpověděl. Ve chvíli, kdy Tanaka Gin nasedal do auta, zabušil do střechy vozu déšť. Uniformovaní obstoupili auto a čekali na detektiva v civilu.

„Já vás znám,“ prohodil detektiv k Nicholasovi. Z jeho hlasu se však nedalo vyčíst nic. Absolutně nic.

*******

11.

West Palm Beach – Tokio

Když Margarite zaslechla výstřel, vykřikla a vyskočila z křesla.

Byla stále ve stejném pokoji, kde ji Paul Chiaramonte původně přivázal k posteli. Po Caesareho prvním výslechu několik hodin neklidně spala. Odvázal ji, dovolil jí, aby si zašla na záchod, a dokonce ji nechal se osprchovat. Panebože, jak páchla! Ten pach strachu jí zvedal žaludek a působil jí nesmírné ponížení. Mydlila se stejně zuřivě jako lady Macbeth, když se pokoušela očistit od imaginární krve. Pak ovšem výslech pokračoval – bohudíky už bez uvázání k posteli. A třebaže ho skoro na kolenou prosila, na Francine ji nenechal ani podívat. Srdce se jí svíralo strašlivou bolestí a temnými předtuchami. Její děťátko. Je Francine v pořádku? Kdyby si měla vybrat mezi svým dítětem a prozrazením všech tajemství sítě Nišiki, bylo jí jasné, co udělá. Nějakou dobu mohla hrát o čas, jenže pak Caesaremu dojde trpělivost, a jakmile dá Francie k hlavě pistoli, Margarite mu poví všechno.

Rozplakala se. Dominic by to možná všechno zvládl jinak. Určitě by přišel na nějaký způsob, jak se z téhle kaše dostat, jenže Margarite byla matkou a jejím prvním a jediným zájmem bylo zachránit život své dceři.

V noci, když se probudila z neklidného spánku, cítila, jak ji svědí šaty, které jí Caesare přinesl poté, co se osprchovala. Nebyly to nové šaty, patřily někomu jinému – jeho současné milence? To by byla ironie. Ve tmě však z těch šatů cítila něco známého. Barvou to nebylo, protože ta se hodila spíše k blondýně než k brunetě. Něco jí na nich bylo ovšem povědomého. Co to mohlo být?

Rozšířily se jí nosní dírky. Ta vůně. Čípak asi? Někoho známého, někoho blízkého. Koho? Nedokázala jasně uvažovat, i když si několik hodin lámala hlavu. Měla pocit, že všechny její myšlenky jsou pevně uzamčené ve skříňce S nápisem PANIKA.

Ráno se objevil Caesare s jídlem a kávou a Margarite zažila další ponížení, když se pustila do snídaně stejně hltavě jako vyhladovělé zvíře, jímž se stala. Věděla, že ji pozoruje jako cvičitel v zoo svého svěřence.

Když se zase posadila do křesla, výslech pokračoval a Caesare brzy ztratil trpělivost. Hodil konvici s kávou do kouta ložnice a vyrazil ven.

O chvíli později zaslechla ten jediný výstřel.

Vyskočila a bez rozmyslu začala lomcovat klikou zamčených dveří jako vzteklá gorila. Nedokázala myslet na nic jiného než na to, že Caesare dal Franci ne k hlavě pistoli. S křikem „Ne! Ne!“ začala bušit ramenem do dveří a nepřestala, ani když jí při každém nárazu projela tělem bolest. Pokračovala až do chvíle, kdy zaslechla klíč v zámku. Tehdy ustoupila ode dveří a v jasné chvilce se posadila do křesla, kde ji Caesare zanechal, s tělem napjatým jako pružina a s rozbolavělými žebry a ramenem.

Jakmile se však ve dveřích objevil Caesare s pistolí v ruce, přestala se ovládat a vyrazila z křesla s takovou zuřivostí, že jí ani nestihl uhnout z cesty. Narazila do něj, jeho zbraně si ani nevšimla, a oba vpadli do obývacího pokoje. Drásala ho nehty, bušila ho pěstmi a nakonec se jí podařilo kopnout ho do rozkroku.

Zatímco lapal po dechu, vyskočila, s vytřeštěnýma očima a s křikem „Francie! Francie!“ pobíhala po domě a zoufale prohledávala každý pokoj. Všechny byly bohudíky prázdné, tělo její dcery nikde neleželo. Nakonec se celá zpocená a udýchaná vrátila do obývacího pokoje a zadívala se na čerstvý otvor po kulce v jedné z pohovek.

Obrátila se k Caesaremu, který stál v předklonu, jednou rukou svíral opěradlo židle a druhou se držel za rozkrok, a zamračeně ji pozoroval.

„Ty hajzle!“ Chtěla to zařvat, ale neměla dost sil. Adrenalin, který jí proudil po těle ve chvíli, kdy se domnívala, že Caesare zastřelil Francie, už odvedl svou práci a Margarite zůstala zesláblá a otřesená. Zhroutila se na pohovku a zabořila hlavu do dlaní.

„Ach, bože,“ zašeptala.

„Vybrala sis špatný místo,“ mínil Caesare. „Byla to vážně hloupost, když sis myslela, že udržíš rodinu pohromadě, když jsem voddělal Tonyho. Mělas vytáhnout bílou fangli.“

„A kdy jsem to měla jako udělat?“ zeptala se, aniž by se na něj podívala. „Předtím, než mi tvý zabijáci zastřelili šoféra přímo před očima, nebo až potom?“

„O čem to sakra mluvíš? To tebe napadlo zatáhnout do toho poldu. A Paul mi povídal, žes jednoho z mejch lidí odpráskla sama. Nejspíš tě za to obdivuje.“

Zvedla hlavu a Caesareho zarazil její temný, zvířecí pohled. „Přestaň mě tu oblbovat. Ten útok na mě jsi naplánoval dávno předtím, než jsi věděl, jestli se vzdám nebo ne. Ukradl jsi mi firmu přímo před nosem.“

„To byl jenom kšeft, Margarite.“ Pokrčil rameny. „Viděl jsem příležitost a využil jsem ji.“

„Kecy.“ Odhodila si vlasy z obličeje. „Věděl jsi, co ten podnik pro mě znamená. Postavila jsem ho od základů.“

Rozhodil rukama. „Proboha, vždyť je to akorát podnik.“

„Byl to můj život, ty kreténe.“ Sevřela ruce v pěst. „Ten podnik ze mě udělal to, čím jsem. Kromě mý dcery to byla jediná věc v mým životě, na kterou jsem mohla být pyšná.“ Mávla rukou. „Proč se vlastně snažím? Ty bys to nepochopil ani za milion let.“

Pravda byla ovšem taková, že Caesare to chápal. Po pravdě řečeno si jí vážil víc, než si kdy vážil toho gavonna Tonyho D. Caesare nikdy nezjistil, co na něm mohl Dominic vidět. Naproti tomu tato žena se mu postavila a překonala všechno, co pro ni připravil. Když na ni stříleli, statečně střelbu opětovala, měla odvahu pozvat si na pomoc newyorského policistu, a nebýt Paula Chiaramonta, byla by mu nakonec unikla. Potom vydržela i psychická muka.

Avšak teď, když ji viděl schoulenou na pohovce, chápal, že ji má v hrsti. Stačilo, aby sem přitáhl tu holku, pohrozil, že jí ublíží, Margarite se sesype jako domeček z karet.

Byl čas, aby z domku pro hosty přivolal Paula a to děvče. Došel k interkomu. Každý krok mu působil bolest. Když třikrát zazvonil na Paula a nic se nestalo, zavolal si pár strážných a poslal je, aby se podívali, co se děje.

Zdálo se, že trvá věčnost, než interkom zabzučel. Caesare stiskl tlačítko pažbou pistole a vyštěkl: „Jo?“

„Jsou pryč,“ ozval se kovový hlas.

„Co to má sakra znamenat?“

„Hledali jsme všude,“ odpověděl hlas, ochraptělý a bez stopy jakékoli emoce. „V domě, na zahradě, prostě všude. Chiaramonte s holkou práskli do bot.“

„Jak je to hergot možný?“

„Nevím, šéfe. Prostě –“

Caesare namířil na interkom, vztekle zařval a zmáčkl spoušť.

***

„Zabije mámu.“

Paul Chiaramonte se podíval do jejích bystrých očí a tím nejsebejistějším hlasem, na jaký se zmohl, odpověděl: „Kdepak, nezabije.“

„Kecáš.“ Francie seděla v okně a dívala se na pomalé procesí polooblečených lidí na Ocean Boulevardu v South Beach.

„Nekecám. Ty mu sloužíš jako prostředek k vydírání, chápeš? Proto tě taky tolik chtěl. Tvoje máma pro tebe udělá cokoli – dokonce zradí i vlastní lidi. Škeble to ví.“ Paul máchl rukama. „A hele, padej od toho vokna. Co si myslíš že jseš, vývěsní štít?“ Zavrtěl hlavou. „Jak jsem říkal, bez tebe –“

„Beze mne mu máma není k ničemu.“ Francie se obrátila zpátky do hotelového pokoje vybaveného v křiklavém dekorativním stylu: všechna ta modrá, zelená a fialová bila do očí. „Neměli jsme jezdit bez ní.“

„Dostali jsme šanci a využili jsme ji. To už je život.“

Francie zavrtěla hlavou. „Život neznamená utíkat od lidí, který miluješ – na důvodu nezáleží.“

„To povídej mýmu tátovi,“ zabručel Paul. „Když šlo do tuhýho, utek‘ od mý mámy i vode mě.“

„A proto děláš to samý rodině Abriolů, který si tě vzali za vlastního?“

Zarazil si ruce do kapes a mlčel.

Francie naklonila hlavu. „Copak ti to nedošlo?“ zeptala se tiše. „Když tam nebudu já, máma neřekne Caesaremu nic a on si na ní bude chtít vylejt vztek. Bude mu jedno, jestli zůstane naživu nebo ne.“

Paul, který ji v duchu posílal do horoucích pekel, ji upřeně pozoroval. „Moc svý mámě nevěříš.“

„Možná. Ale co když se pleteš?“ Pohlédla mu do očí. „Myslím, že Caesare je na ni moc.“

Zrovna si říkal, že by mohla mít pravdu, když prohlásila: „Musíme se vrátit.“

„Pardon?“ Potřásl hlavou. „Mám zacpaný uši. Zdá se mi, žes říkala něco o tom, že se máme vrátit.“

„Přesně tak.“ Francie přikývla. „Musíme se vrátit pro mámu.“

Paul na ni vytřeštil oči. „Akorát nás všechny postřílej‘.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to se nestane. Caesare mě chce.“

„To jistě.“ Paul obrátil oči v sloup. „Jenže my nechceme, aby tě dostal, a když se tam vrátíme, tak co?“ Rozhodil rukama, jako by chtěl říct ‚Ty děcka!‘

„Ne nutně.“

„Cože?“ Paul otočil hlavu tak rychle, až mu zapraštěly obratle.

„Poslouchej mě,“ vyzvala ho Francie a seskočila s okna. „Mám nápad.“

„Tak to ho nechci slyšet. Chtělas jet rovnou na letiště. To by nás Škeble hned našel.“

„Fajn, to možná nebyl dobrej nápad.“ Francie ho stáhla na postel pokrytou přehozem, jehož vzor připomínal něco, co by býval mohl navrhnout Frank Lloyd Wright. „Ale vrátit se tak zlý není.“

„Víš co? Ty ses musela zcvoknout. Ten barák je plnej zabijáků. Jak se máme přes ně dostat?“

„To není problém. Pustí nás dovnitř.“ Francie se zašklebila. „Dáš mi k hlavě pistoli a řekneš, že jsem utekla a tys mě chytil. Prostě mě akorát vedeš zpátky, nic víc.“

Paul si opřel ruce o stehna. „Dobrý, šéfová. A co pak?“

„Pak sebereme mámu a zmizíme.“

Paul si povzdechl. „A Škeble bude sedět se založenejma rukama a bude na nás koukat.“

„To jistě ne.“ Francie natáhla ukazováček a zahnula palec jako kohoutek revolveru. „Když se nás pokusí zastavit, zastřelíš ho.“

Paul se zasmál. „Holka, ty mně nějak fandíš.“

Podepřela si bradu. „Nemáš na to žaludek, co?“

Paul vyskočil. „Prokristapána, mohla bys už konečně přestat mluvit jako, jako…“

„Jako co?“ V hlase jí zazněl chladný, vyzývavý tón.

Máchal rukama. „Jako chlap, sakra! Proč se nechováš jako to, co jseš?“

„Dělala to snad Jaqui?“

Našpulil rty a zafrkal na ně. „Co měla dělat?“

„Chovala se jako holka?“

„Jasně že jo.“ To ovšem byla lež a oba to věděli. Paul si prohrábl vlasy a zase se posadil. „Sakra.“ Podíval se na ni. „Co jsem tě potkal, šel celej můj život do hajzlu.“

„Už tam byl.“ Přistoupila k baru a otevřela ho. „Dáš si něco?“

„Ne, všimla sis někdy, kolik za ty sračky chtějí? Šest babek za podělanou kolu? Taková zlodějna.“

„Co na tom sejde?“ Hodila mu plechovku koly. Dietní kolu si nechala pro sebe. „Nejspíš za to nebudeš muset platit.“

Zasmál se a plechovky otevřeli téměř současně. Napil se. Chutnalo to skoro stejně dobře jako pivo. Zvláštní věc byla, že v její společnosti se mu nechtělo pít. Věděl, že je to nejspíš hloupost, ale nemohl si pomoci. Cítil k ní vlastnický pud, jako by byl její otec.

„Čím to, že jseš tak chytrá?“

„Nejsem tak chytrá.“ Olízla orosený vršek plechovky. „Jenom jsem nějak rychle zmoudřela. Ale musím říct, že mi pár lidí pomohlo. Máma, jakmile se dala do pořádku. Strejda Lew. A čím víc o tom přemýšlím, tak i sestra Marie Róza – tedy Jaqui.“ Přehodila si nohu přes nohu, jemně jí pohupovala a dívala se na své prsty. „Kdysi jsem ji nenáviděla. Říkala jsem mámě, že to je takovej malej Hitler. Řád, kázeň, Boží zákon. ‚Měla jste být hodinářka,‘ řekla jsem jí jednou. ‚Nebo seržantka v armádě.‘“ Pohlédla Paulovi do očí. „A víš, co mi na to pověděla ona? ‚Už bylo načase, abys mi taky zalichotila.‘“ Francie nevěřícně zavrtěla hlavou. „Myslím, že jsem pak něčím praštila, sádrovou soškou Panny Marie nebo tak nějak. Rozbila se na milion kousků.“

„Uch. To není hezké.“

Francie upila dietní koly. „To bych řekla. Jenže sestra Marie Róza se na mě nikdy nezlobila, i když jsem dělala to nejhorší, co jsem dovedla. Když o tom teď přemýšlím, šla na to chytře. Nejspíš jsem se snažila ji dožrat, a když jsem zjistila, že to na ni nezabírá, přestalo mě bavit před ní vyvádět.“ Znovu usrkla. „To byla půlka. Druhá půlka byla, když jsem se dověděla, že mámě nikdy neřekla, jak zle jsem se k ní chovala. ‚Sestra Marie Róza tvrdí, že jsi úplný andílek,‘ povídala máma jednou. ‚To bych ráda věděla, jak to dělá.‘“ Francie vyprázdnila plechovku a odložila ji. „Tehdy jsem to pochopila. Sestra Marie Róza stála při mně, ať se dělo co chtělo. To pro mě hodně znamenalo. Máma mě k ní vzala poprvé, když mi bylo osm, a pak jsem za ní chodila pravidelně. Potom, když jsem dostala bulimii a tak – chci říct, když jsem byla na hlavu, víš? – potřebovala jsem někoho, kdo mě nebude soudit.“

„Jo, ale pořád po tobě chtěla dodržovat nějaký pravidla.“

„Jenže to nebyly její pravidla. Pocházely od Boha.“ Francie sepjala ruce, jako by se modlila. „Když jsem zjistila, že sestra Marie Róza nemá žádná vlastní pravidla, úplně jsem se do ní zamilovala. Byl to můj člověk.“ Trochu rozpačitě se zasmála. „Jen si to představ, jeptiška – a s ní jedinou jsem si mohla promluvit, než přišel strejda Lew.“

„Lew Croaker, ten bejvalej polda.“

„Ty ho znáš?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom z toho, co jsem slyšel od Škeblí.“ Paul se na chvíli odmlčel. „Ty myslíš, že je to dobrej chlap, jo?“

Francie se rozzářila. „Jo.“

Vstal, odložil nedopitou kolu na bar a otřel si dlaně o kalhoty. Vytáhl svou pistoli a zkontroloval zásobník. Pak ji vrátil do pouzdra a obrátil se k ní. „Asi jsem blázen, že to říkám, ale…“ Přikývl a kysele se usmál. Francie se tenhle druh úsměvu začínal líbit. „Tak fajn, pojedeme zpátky a vytáhnem‘ tvou mamku z toho zlodějskýho doupěte.“

*****

„Jste tak krásný.“

Nicholas se usmál na štíhlého Evropana s krátkými vlasy a smyslnými rty.

„Nechtěl byste jít se mnou? Hned za rohem je hotel.“

„Bohužel,“ odpověděl Nicholas. „Už mám schůzku.“

„Tak snad někdy jindy.“ Evropan si začal hledat jinou kořist.

Nicholas přistoupil k baru a poručil si skotskou se sodou. Byl u Jednadvaceti růží, v klubu homosexuálů v Šindžúku 2-čóme. Brzy se tu stal středem pozornosti, ale místní atmosféra mu nijak nevadila. Nanšóku, smyslná touha mezi muži, měla v Japonsku dlouhou tradici: mezi samuraji se jakýkoli náznak záliby v ženách považoval za známku slabosti. Mít za milence mladého muže či dokonce chlapce vycházelo z kulturních tradic starého Řecka, kde se uctívalo mužské tělo. V Japonsku se tento zvyk většinou připisoval přílivu buddhistických mnichů z Číny.

Nicholas zaplatil, obrátil se a rozhlížel se, zda někde neuvidí Takua Hattu. Prokurátor byl znám tím, že několik nocí do týdne tráví v barech v této čtvrti. Od jeho ženy se Nicholas dověděl, že Hatta není doma. Jednadvacet růží byl už čtvrtý bar, který Nicholas toho večera navštívil. Na miniaturním parketu nacpaném k prasknutí spolu muži tančili ploužáky, u baru nebylo k hnutí a všude se na sebe smyslně tiskla mužská těla. V podniku byla tma a vzduch plný kouře. Zařízení připomínalo dekadentní styl třicátých let, který návštěvníky uklidňoval a snad i povzbuzoval jejich fantazii.

Nicholas dostal dva další návrhy, jednou mu někdo přejel rukou po intimních partiích a zrovna se rozhodl, že tenhle bar vypadá spíš jako trh s otroky, když zahlédl někoho, kdo vypadal jako Hatta, jak vychází z pánské toalety. S obtížemi se začal prodírat upoceným, přešlapujícím davem. Někdo ho chytil za zadek, a když si razil cestu přes parket, nějaký japonský úředníček se snubním prstenem ho políbil na ústa.

Nicholas to všechno přežil, dorazil na druhý konec zmateného zástupu a zjistil, že tím člověkem je skutečně Takuo Hatta. Bohužel, Hatta si ho všiml. Vytřeštil oči za brýlemi, odstrčil párek mladíků, kteří se laskali navzájem, a dal se do běhu.

Jako úhoř se propletl ke vchodu ještě dříve, než se k němu Nicholas dostal, a vyrazil ze dveří. Nicholas, který si připadal nemotorný jako ve snu, postupoval jen pomalu, jako by zapadl do tekoucího písku. Lokty se prostrkal do jedné ze dvou hlavních uliček a něco, zřejmě odstředivá síla, ho odmrštilo ke dveřím.

Na ulici zahlédl Hattu, jak otvírá zadní dveře velkého černého mercedesu. Nicholas na něj zavolal a rozběhl se k vozu. Hatta se ohlédl a oči mu strachy málem vypadly z důlků. Dopadl na zadní sedadlo mercedesu, zatímco řidič zařadil rychlost a sešlápl plyn.

Pneumatiky zaskřípěly, mercedes se odlepil od chodníku a na chvíli se zastavil, neboť narazil do předního nárazníku projíždějícího taxi. Pak sebou škubl a objel taxík velkým obloukem.

Nicholas, který už byl skoro u vozu, skočil vpřed právě v okamžiku, kdy šofér znovu šlapal na plyn. Natáhl ruce a zachytil se otevřeného okénka, zrovna když mercedes vyrážel po mokré ulici.

Vůz řídil štíhlý kobun Jakuzy. Ten nyní otočil volantem a málem narazil do ocelového chladiče projíždějícího nákladního auta. Nicholas se praštil o bok auta, ale držel se dál. Mercedes se houpal na pérování, zatímco jej zabiják za volantem za řevu houkačky vyrovnal a rozjel se po ulici. Přitom kličkoval ze strany na stranu. Pokaždé, když škubl s vozem vpravo, Nicholasovy nohy bolestivě zavadily o asfalt. Při každé kličce vlevo narazil prokurátor do dveří. Když kobun se skřípěním kol zahnul doleva, vypadalo to jako další únikový manévr.

Nicholas už sahal dovnitř, aby se lépe zachytil, když koutkem oka zahlédl něco černého, co se neustále přibližovalo. Pootočil hlavu a spatřil úzkou temnou uličku, do níž mercedes mířil. Okamžitě poznal, že nemůže zůstat tam, kde je: samotné auto se mohlo uličkou protáhnout jen stěží.

Ozvalo se prasknutí, jak se pravý reflektor auta rozbil o umazanou zeď; mercedes vjížděl do uličky. Nicholas neměl času nazbyt, a tak spustil nohy dolů, bolestivě se odrazil od asfaltu, totéž zopakoval ještě jednou a setrvačností se vymrštil přes otevřené okénko na střechu auta.

Mercedes se řítil uličkou za zvuku skřípějícího kovu. Od karosérie, která se odírala o stěny, odletovaly jiskry. Nicholas ležel na břiše a konečky prstů se držel obruby předního skla.

Výstřel, který se ozval někde blízko něj, ho přiměl zkroutit tělo, a málem se přitom pustil. Při dalším výstřelu odletěl kousek střechy a Nicholas si pomyslel, Ten parchant po mně střílí! Překulil se na druhou stranu střechy, zatímco další výstřel vykousl nový kus kovu.

Kobun za volantem pohodil pistoli na vedlejší sedadlo, aby mohl chytit volant oběma rukama, a šlápl na brzdu. S uspokojením sledoval, jak Nicholas plachtí ze střechy do uličky před ním. Už už sahal po pistoli, když spatřil, jak Nicholas běží přímo k němu. Kobun dupl na plyn. Nicholas se v úzké uličce neměl kam schovat. Zbývala jen desetina vteřiny, než jej vůz srazí k zemi. Kobunovi se zřejmě líbil zvuk, který vydává lidské tělo zachycené autem, a ještě raději takové věci dělal sám. Celým tělem mu projela slastná vlna energie…

Pak instinktivně ucukl, když viděl, jak se Nicholas ve výskoku zabořil patami do předního skla. Bezpečnostní sklo popraskalo a propadlo se dovnitř, ale zůstalo celé. Kobun zaslechl ze zadního sedadla Hattův křik, což ho rozptýlilo natolik, že Nicholas stačil vykopnout ještě jednou. Bezpečnostní vrstva popraskala a na kobuna pršely střepy. Stiskl spoušť pistole a z bezprostřední blízkosti vypálil na postavu, která se na něj řítila.

Nicholas ucítil žár výstřelu, ještě když mu v uších dozníval jeho hluk. Něco mu roztrhlo rukáv saka, jako kdyby zachytil o ostnatý drát. Sklouzl na sedadlo. Kobun dupl na brzdy, částečně z pudu sebezáchovy a částečně jako útočný manévr, neboť tím Nicholase odhodil na čalouněnou palubní desku. Nicholas narazil hlavou do CD přehrávače a nohy se mu zapletly do řadicí páky.

Žebra zapraštěla a Nicholas zasténal. V ústech měl kovovou příchuť a druhou ránu vycítil jen přes závoj bolesti a rostoucí strnulosti, která se zmocňovala jeho boku. Snažil se uhnout ranám, ale narazil jen na schránku v palubní desce.

Kobunovy oči zimničně žhnuly přílivem adrenalinu. Byl to mladík krátce po dvacítce, s vyholenou hlavou, na níž mu vyskakovaly žilky. Z jeho rozšířených zornic Nicholas poznal, že má v sobě nějakou drogu, nejspíše kokain. Měl nadlidskou sílu.

Dopadla další rána, tentokrát zuřivější, jejímž cílem bylo zpřerážet pár obratlů. Nicholas se jí nepokusil uhnout ani odrazit a místo toho chytil kobuna za ruku. Přitom se rukáv mužova saka vyhrnul až k lokti a Nicholas spatřil kus složitého irezumi, tetování, které bylo jakousi uniformou Jakuzy. Kdyby si ho mohl prohlédnout lépe, poznal by, k jakému klanu tento muž patří.

Jenže teď měl mnohem naléhavější starosti. Kobun se naklonil dopředu a využil své polohy k tomu, aby Nicholase zamáčkl do prostoru pro nohy před sedadlem spolujezdce. Pomalu zvyšoval tlak, vědom si toho, že je ve výhodě.

Zatvářil se skoro překvapeně, když Nicholas zvedl nohu a zabořil mu koleno do žeber. Ozvalo se ostré zapraskání. Překvapený pohled se změnil v údiv a pak v jakési zklamání, když si kobun uvědomil, že má zlomená žebra.

Projel jím záchvěv vzteku, ještě posílený požitými drogami. Zapomněl na bolest a zaútočil na Nicholase vystřelovacím nožem, který měl zasunutý za opaskem.

Nicholas utrpěl zásah do ramene, než se mu podařilo zarazit loket kobunovi do ohryzku. Odtáhl se stranou, když se přidušený zabiják pokusil skoro instinktivně o nový útok. Řadicí páka se pohnula, čepel se od ní odrazila a zapíchla se do lesklé kůže opěradla. Nicholas zatlačil na kobuna spodní částí těla.

To byla chyba. Kobunova noha sklouzla s pedálu brzdy a křečovitě sešlápla plyn. Mercedes se vyřítil kupředu v mračnu modrých a bílých jisker, odrážel se od stěn a děsivou rychlostí uháněl uličkou.

Hatta na zadním sedadle zařval. Nicholas se zoufale snažil chytit volant, zatímco kobunovi se podařilo uvolnit nůž a znovu se pokusil Nicholase rozpárat.

Neovládaný mercedes narazil do zadku nějakého nissanu. S ječícími pneumatikami se odrazil stranou, přeskočil obrubník, vyrovnal se a rozjel se po chodníku. Chodci prchali na všechny strany a jejich křik se rozléhal do troubení houkaček.

Ostří nože se přiblížilo k Nicholasovu krku. Připadalo mu žhavé jako pec. Nicholas nasadil páku a zlomil kobunovi zápěstí. Když muž vyjekl bolestí, Nicholas mu loktem rozplácl nos. Zakrvácený kobun odletěl dozadu, odrazil se od opěradla a zhroutil se na volant.

Nicholas odstrčil gangsterovo tělo zpět a snažil se dostat jeho nohu z plynu. Podařilo se mu vrátit mercedes zpátky do vozovky, ale ani to nebylo bezpečné, protože uháněli v protisměru přímo na křižovatku se širokou Meidži-dóri.

Nicholas se celý zpotil, jak se snažil dostat k plynu, ale kobunovy nohy se nepohnuly ani o kousek. Nicholasovi se zamotala hlava a uslyšel známý bzukot. Ne! vykřikl v duchu. Teď ne! Bojoval proti nadcházejícímu záchvatu Kširy. Ztratil snad na chvíli vědomí? Na křižovatce se objevil nákladní automobil a rychle se přibližoval. Nicholas zanechal snahy dostat se k pedálům, přeřadil na neutrál a vypnul motor.

Řítili se k boku nákladního auta, který se před nimi tyčil jako průčelí nějakého domu. Motor zhasl, avšak setrvačnost je stále hnala kupředu. Nicholas trhl volantem a mercedes se otočilo sto osmdesát stupňů. Opřela se do něj odstředivá síla a krev se mu navalila do hlavy. Hatta na zadním sedadle nepřestával ječet a celý svět se rozmazal. Barvy proudily kolem, splývaly, obrazy se prodlužovaly a nakonec mizely v nové, podivně vzrušující realitě. To vše se odehrálo v jediné desetině vteřiny, ale pocit naprosté ztráty kontroly byl dokonale uvolňující. Nicholas cítil, jak mu v prsou buší srdce. Nezdálo se mu, že by byl v nebezpečí nebo blízko smrti.

Pak se auto přestalo točit a vyrovnalo se, vcelku měkce, i když i to stačilo, aby Hatta vrazil do opěradla předního sedadla a Nicholasovi zacvakaly zuby. Se zhaslým motorem ovšem rychle ztráceli setrvačnost, až po chvíli mohl Nicholas konečně zajet s mercedesem k chodníku, kde pomalu zastavil.

V autě to kysele páchlo. Tikot horkého motoru postupně přehlušil řev sirén a dupot běžících nohou. Nicholas se s velkým úsilím otočil a spatřil Hattu, jak se krčí na sedadle a dáví. Pozvracel celé zadní sedadlo.

Zvuk sirén stále sílil. Nicholas se rychle chopil nože, rozřízl kobunovi sako i košili a odhalil fantastické irezumi. Všiml si, k jakému klanu kobun patřil, vystoupil z auta, došel k zadním dveřím a otevřel je. To už dorazila policie. Nicholas otevřel Ginovu peněženku a ukázal mu jeho průkaz. Jako prokurátor pak vytáhl schouleného Hattu z vozu.

Jemný déšť, který dopadal na Nicholasovu tvář jako andělský polibek, mu pročistil mozek. Majáčky policejních aut blikaly jako světla na pouti a kolem se začínal srocovat dav. Několik strážníků se vydalo rozehnat čumily a řídit dopravu, protože po celém bulváru už stála dlouhá řada aut. Jiní čekali na to, až jim Nicholas podá vysvětlení. Přijela sanitka, jejíž majáček se přidal ke karnevalovému reji kolem, ale nikdo Nicholasovi nenavrhl, aby se do ní odebral. Saniťáci vystoupili, nahlédli do mercedesu a začali vytahovat zpoza volantu zhroucené kobunovo tělo.

Nicholas si všiml na zmáčeném asfaltu stop spálené gumy, které připomínaly dlouhé jizvy, a teprve nyní si uvědomil, že je udělal on sám. Jeho mysl začínala opět normálně fungovat. Zhluboka se nadechl nočního vzduchu. Přitom se naklonil k Hattovi a zašeptal: „Teď tě mám, zrádče. Pokud nechceš, abych tě okamžitě předal policii, budeš dělat přesně to, co ti řeknu. Je ti to jasné?“

Sinalý a vyčerpaný Hatta přikývl a Nicholas se obrátil k seržantovi, který trpělivě čekal opodál. „Teď jsem připraven vydat prohlášení.“

*******

12.

West Palm Beach – Tokio

Do pokoje 421 V hotelu Aquamarine v South Beach se vřítili dva svalovci s revolvery ráže .38 v podpažních pouzdrech. Než vstoupili do pokoje, tasili zbraně. Jeden prohlédl koupelnu, druhý skříně. Jeden se podíval pod postel, zatímco druhý vyšel do chodby a dal znamení.

Do místnosti vstoupil Caesare Leonforte s Vesper v závěsu. „Tak kde je ta lasička?“

Nikdo, ani Vesper, nevěděl, zda tím míní děvče nebo Paula Chiaramonta.

„Jak vám sakra mohli utýct?“ uhodil Caesare na jednoho ze svalovců. Měl mastné kučeravé vlasy a oči příliš blízko u sebe.

„Povídal, že holka chce dietní kolu, a ona mu zdrhla do kuchyně,“ odpověděl muž. Ještě lapal po dechu poté, co musel vyběhnout po schodech čtyři patra, zatímco jeho šéf s přítelkyní jeli výtahem. Byl celý zpocený a štvalo ho, že tu nikoho nenašli. Zamával pistolí, jako by hledal někoho, koho by mohl zastřelit.

„Schovej sakra tu bouchačku,“ vyzval ho Caesare. „Po čem tu chceš střílet, po štěnicích?“

„Jo, tak jsme začali v kuchyni v domě pro hosty,“ pokračoval muž a strkal si osmatřicítku do propoceného podpaží. „Tam jsme nic nenašli, tak jsme šli ven. Kluci venku, psi, nikdo nic neviděl.“ Rozhodil rukama a celý se nahrbil. „Co jsme s tím mohli dělat?“

Caesare se neobtěžoval s tím, aby na tu smutnou historku nějak reagoval. Díval se na prázdné plechovky na baru. „Kola a dietní kola,“ pravil tiše. „Takže tu skutečně byli.“

„Ale nikdo je neviděl odcházet,“ připomněla Vesper.

„Jo.“ Caesare přikývl a zamračil se. „Kam sakra tolik pospíchaj‘?“

„Pustíme se za nima,“ navrhl jeden ze svalovců. Zřejmě se nemohl dočkat, až bude moci použít svůj revolver.

„Máme obšancovaný letiště, autobusy i nádraží,“ zabručel Caesare jakoby sám pro sebe. „Z půjčoven nám mají zavolat, kdyby si někdo jako Paul chtěl půjčit auto. Další dvě možnosti, že si koupěj‘ ojetý fáro nebo nějaký šlohnou, ty můžeme klidně vyloučit. Paul by byl idiot, kdyby chtěl riskovat honičku s poldama, a vím, že nemá dost peněz, aby si něco koupil.“

„Ani nevíš, jestli tu holku vzal s sebou, nebo jestli se ji snaží najít,“ namítla Vesper.

Caesare ukázal na prázdné plechovky. „Je jasný, že jsou spolu,“ pronesl zlomyslným hlasem. „Sakra nevím, co má Paul za lubem, ale můžeš si bejt jistá, že bude litovat, že ho něco takovýho kdy napadlo.“ Pokynul rukou. „Vy dva vyražte do ulic. Zkontrolujte záchody v barech a restauracích. V hotelích taky. Berte to tak do osmi bloků vocaď. Jestli si v hotelu myslej‘, že jsou pořád ještě zalezlý tady, nemůžou bejt daleko.“

*****

„Akinaga nebere telefony, nikdo ho nemá rušit,“ prohlásil Hatta, když položil sluchátko v telefonní budce. Zarazil si ruce do kapes, shrbil ramena a šouravě vykročil po chodníku. „To znamená, že je u Noční svíce.“

„Chci dostat Akinagu, a to ještě dnes večer,“ pravil Nicholas. „A to mi věř, že tě nepustím z očí, dokud mě k němu nedostaneš.“

Nicholas stál uprostřed Šindžúku na křižovatce Meidži-dóri s Jasukuni-dóri a sledoval, jak déšť deformuje barvy neonů na širokých bulvárech a nechává je tančit na temných plochách jako papírové draky. „Co je ta Noční svíce, nějakej sadomasochistickej klub, bar pro gaye, nebo co?“

Hatta zaváhal, dokud se k němu Nicholas neotočil a nevrhl na něj výhrůžný pohled. „Ano, je to sadomasochistický klub jen pro členy, ale je to taky dost zvláštní podnik. Členy jsou všichni, kdo něco znamenají.“

Nicholas si dával pozor na velká nablýskaná auta řízená příslušníky Jakuzy. Setkat se s jedním za večer bylo víc než dost a Nicholas nehodlal riskovat. Hatta byl pod ochranou, a když tato první ochrana padla, mohla někde čekat záloha, která by se ho mohla pokusit dostat zpátky. Nicholas zároveň přemýšlel o klubu Noční svíce. Před tímto klubem byl zavražděn Ise Ikuzo, nejspíš Michaelem Leonfortem osobně. Zvláštní náhoda. „Kdo něco znamenají?“ opakoval.

Zase to krátké zaváhání. Hatta byl celý zmuchlaný a strašlivě páchl. Nicholas mu schválně nedopřál příležitost, aby se umyl a dal do pořádku. Domníval se totiž, že skutečné ponížení někdy očistí duši tak, jak to žádný jiný prostředek nedovede.

Nakonec Hatta přikývl. „Znáte to: politici, vládní úředníci, obchodníci. Zaměstnanci tam nemají přístup.“ To znamenalo nižší a střední kádry. „Do Noční svíce chodí smetánka a chce tam každý, kdo má nějaký vliv. Proto si z toho podniku udělal Akinaga druhý domov.“

Nicholas uvažoval. Od chvíle, kdy se mu Hatta doznal ke svému spojení s Tecuem Akinagou, mu něco vrtalo hlavou. Akinaga byl ojabun klanu Šikei, ale Nicholas z irezumi zjistil, že Hattův ochránce patřil ke klanu Jamauči. Od smrti posledního svého ojabuna Tačiho Šidareho spravoval klan Jamauči triumvirát nižších ojabunů, z nichž ani jeden neměl dost zastánců, aby se mohl pokusit o převzetí moci. Snažil se snad Akinaga převzít i klan Jamauči? Proslýchalo se, že se kdysi pokoušel poroučet Šidaremu. Každopádně se Akinaga několikrát pokusil Nicholase zabít. Zeptal se: „Když do Noční svíce chodí Akinaga, co ostatní ojabunové?“

Hatta přikývl. „Samozřejmě. Skoro všichni. Ovšem jen ojabunové a nižší ojabunové.“

Jednotlivé kousky skládačky vířily ve tmě a snad do sebe začínaly zapadat. „Ty jsi členem?“

Hatta znovu zaváhal a konečně přikývl.

Nicholas se odmlčel a zadíval se na déšť, který se snášel mezi skleněnými věžáky Šindžúku. „Jsi dost důležitý na to, abys měl přístup k Akinagovi. Víš, kam chodí, tak se podíváme, jak dobře tě tam znají.“

Hatta byl skutečně členem klubu a znali ho tak dobře, že ani nemusel ukazovat členskou legitimaci. Nicholas se jako host musel zapsat do knihy. Podepsal se jako Mick Leonforte. Oba dostali umělohmotné kartičky s emblémy vypálenými laserem.

„Proč chcete, abych chodil s vámi?“ pištěl Hatta, když spolu sestupovali po dlouhém kamenném schodišti, ošoupaném a nerovném po desítkách let používání. „Tohle nemůže dobře skončit.“

„O tom nepochybuji.“ Nicholas ho postrčil dál. „Jenže tys u toho byl od samého začátku, chtěl jsi odstranit Tanaku Gina, takže je jenom dobře, když budeš i u konce.“

Schodiště osvětlovala řada zářivek zapuštěných do výklenků zakrytých kovovými mřížkami jako ve vězení. V nepříjemném jednobarevném světle vypadala jejich kůže stejně bledá a lesklá jako u čtrnáct dní staré mrtvoly. Kamennou podlahou pronikala drásavá rocková hudba a působila jim mravenčení v nohou.

Objevila se před nimi dlouhá úzká chodba, jejíž konec tonul v temnotě. Podlahu tvořila řada plochých kamenů, které vyčnívaly z proudu černé vody, jež zřejmě odkapávala ze stěn v místech, kde se zakřivené kamenné zdi začínaly spojovat do goticky klenutého stropu. Ze slabých žárovek v drátěných klecích proudilo matné světlo. Vypadalo to, jako by procházeli nějakou jeskyní, snad jen kousek nad úrovní podzemní dráhy.

Nakonec došli ke kovové brance, která připomínala padací mříž hradu. Za brankou seděl obrovitý zápasník sumo, který si zde zřejmě přivydělával. Když se přiblížili vstal, vzal si od nich kartičky, které mu prostrčili přes mříž, a zasunul je do jakéhosi přístroje. Padací mříž se tiše zvedla a zápasník jim vrátil kartičky.

Hudba podstatně zesílila. Zněla jako zuřivé bubnování tamtamů, naléhavé jako tep srdce. Vešli do krátké, stísněné předsíně, v níž to vřelo lidmi. Prodrali se davem do dlouhé, nízké místnosti. Teplo a vlhko ze stovek lidských těl zde vytvářely jakousi hustou, tropickou mlhu. Barevná světla blikala v pravidelných intervalech společně se stroboskopy a mezi pohupujícími se těly zněl acid jazz – směs jazzu, hiphopu a občas i rapového zpěvu – jako vlhký vítr v bambusovém háji.

Cestou davem Nicholas zahlédl ministra financí, ministra obchodu a průmyslu, ministry z úřadů pro textilní průmysl, pro obchodní záležitosti a pro podporu zahraničního obchodu. Když spatřil ministra zahraničního obchodu, přestal počítat. Viděl i členy Liberálně demokratické strany, Socialistické strany a strany Nových území, náměstka ministra spravedlnosti – seznam nebral konce. Občas se objevili i členové správních rad deseti největších průmyslových keirecu, stejně jako několik ojabunů Jakuzy.

Nicholas zamířil k nim a hledal Tecua Akinagu. Všiml si, jak nějaký mladý ojabun, kterého neznal, mluví s přednostou úřadu pro spotřební průmysl, a zauvažoval o tom, jaký obchod spolu asi smlouvají. Hatta se pokusil zmizet, ale Nicholas ho zadržel.

„Kde je Akinaga?“ sykl.

„Nevím.“ Hatta musel v tom rámusu skoro křičet.

Minuli kruhový bar obležený rozjařenými muži, vládci průmyslu, úřadů nebo nezákonných obchodů. Bylo podivně znepokojivé sledovat je, jak tu zápolí o sklenice s pitím a pokřikují na sebe jako obchodníci na burze.

„Vypadá to tady takhle každý večer?“ zajímal se Nicholas.

Hatta přikývl.

Kolik obchodů se asi sjednávalo takto potají? ptal se Nicholas v duchu. Každého večera se zde rozhodovalo o budoucnosti Japonska v mnohem větším měřítku než v japonském parlamentu. Zde se nacházel vrcholek moci, ten velký a temný mechanismus, díky němuž si Japonsko udrželo dál své tradiční zvyky. Na všechny řeči o reformách, na předstíranou podporu snahám o odstranění tradičních nerovností a hledání nových způsobů v obchodování v železném trojúhelníku obchodu, úřadů a politiky, se dalo s úspěchem zapomenout. Příliš mnoho peněz měnilo majitele právě zde, dělalo se příliš mnoho ústupků a snovala se příliš složitá sít přátelství a konexí, která mimo dohled veřejnosti sahala do všech směrů. Lidé zde – a nejen příslušníci Jakuzy – si už příliš zvykli na tuto dusnou temnotu, kde se moc předávala z ruky do ruky jako amulet a všechno bylo možné.

Nicholas, který tu lidskou směsici přejížděl očima, ucítil, jak Hatta po jeho boku strnul, a aniž by pohnul hlavou, natočil oči jeho směrem a podíval se tam, kam hleděl Hatta. Nejprve viděl jen opar složený z kouře, vedra a vzduchu rozvlněného hudbou, který se vinul nad neproniknutelnou hradbou lidských těl. Zkusil do toho pološera proniknout nejprve očima a pak svým duchem. Otevřel své tandžianské oko a vycítil, jak před jeho vědomím prchá něco kluzkého a rychlého jako pulec. Snažil se to sledovat, ale útočilo na něj příliš mnoho smyslových vjemů, a tak začal své tandžianské oko zavírat.

V tom okamžiku se stalo něco divného. Jak světlo tandžianského oka zesláblo, nečekala ho známá temnota, ale mocný vír. Bzukot desítek tisíc včel sílil a Nicholas instinktivně ucouvl před záchvatem Kširy.

Tentokrát však pocítil jen nesmírný klid, jaksi připomněl slova, jež mu pošeptala Kisoko: Jen ať ta tma přijde.

A tma skutečně přicházela, temné oko se otvíralo a od lomozu stovek jiných duší ho odděloval závoj temnoty. Pak se v koutku toho ticha něco stříbřitě zablesklo, jako ocas ryby vyrážející nad hladinu, jakési zavlnění ve tmě, fosforeskující stopa, po níž se vydal mezi namačkanými lidmi, kteří spolu vážně rozmlouvali, objímali se, žvanili o zbytečnostech, uzavírali upocené obchody, vyměňovali si laskavosti, podváděli se navzájem a dohadovali nebezpečné aliance.

A tímhle hemžením pokoutního lidského snažení táhl Nicholas Hattu, zbabělého zrádce, jako ovci na porážku.

V černém tichu Kširy objevil Nicholas Tecua Akinagu nikoli očima, ale duchem. Temné oko Kširy jej odhalilo stejně, jako kdyby na něj Nicholas vystřílel celý toulec šípů. Nicholas k němu zamířil z takového úhlu, aby mu ojabun nemohl uniknout. Když se k němu přiblížil natolik, že ho už mezi davem viděl, upozornil Hattu: „A to je konec.“

Měl k ojabunovi tak blízko, že se ho mohl dotknout. Přitáhl Hattu blíž k sobě, aby mu neutekl. Akinaga právě rozebíral další strategii s vysoko postaveným členem strany Nových území a Kansaiem Micuim, svým kandidátem na ministerského předsedu. Akinaga si manévrujícího Nicholase zřejmě nevšiml a Nicholas chtěl, aby při tom zůstalo.

Plně se soustředil na Akinagu, když tu zaslechl své jméno, ucítil nějaké šťouchnutí zleva, a když se otočil, spatřil Honniko.

Nicholasi!“ volala. „Nicholasi!“

V témže okamžiku se napravo od něj něco semlelo a Hatta, který s výkřikem vyletěl do vzduchu, do něj vrazil. Nicholas ucítil spršku horké krve a obrátil se právě včas, aby na tváři ucítil Džóčiho horký dech. Hatta se zmítal jako chycená ryba a stříkala z něj krev.

Džóči zabručel, strčil do Hatty a přimáčkl jej zprava na Nicholase. Temné oko Kširy zároveň Nicholasovi sdělilo, že Akinaga se vzdaluje od místa rozruchu, mizí v šeru a míří k jednomu ze zadních východů, který stál přímo za ním.

Nicholas uhnul Džóčiho útoku a Hattu odtáhl s sebou. Dlouhý nůž vyjel prokurátorovi z boku a Hatta začal krvácet jako podříznuté podsvinče. Lidé kolem, uzavření do svých vlastních světů, si ničeho nevšímali. Dál tančili, pohupovali se, popíjeli, kouřili, rozmlouvali a dohadovali kšefty.

„Honniko!“ zavolal Nicholas a pustil Hattu. Chytil ji za ruku a přitáhl ji k sobě přes masu kolemstojících. „Hatta-san je zraněný – Džóči ho probodl.“

Vytřeštila oči.

„Myslím, že šel po mně.“ Nicholas se obrátil a spatřil vysokou, štíhlou ženu, jak drží Hattu. Celý klín měla potřísněný jeho krví. Zatímco se na ni díval, zvedla hlavu a upřela na něj své zelené oči. Co tady pohledávala matka představená? napadlo ho.

„Postarejte se o něj,“ vyzval Nicholas Honniko. „Sežeňte doktora nebo sanitku, nejlíp obojí.“

Honniko zvedla oči z místa, kde klečela vedle raněného Hatty a sestry Marie Rózy. „Kam…?“

To už však Nicholas zmizel v davu.

*****

Lew Croaker, který vypadal o deset let mladší a stejně nenápadně jako každý prodavač květin, vjel na pozemek Caesareho Leonforta v zelenožluté dodávce květinářství Amazonia, která každý den přivážela do bílého sídla čerstvé květiny. Rico Limón, odborník na zvláštní efekty, měl pravdu: ani jeho vlastní matka by ho nepoznala. Latexový nos, tváře, čelo i drobné, ale důležité kousky kolem úst dokonale seděly. Rico je ostatně navrhl podle posmrtné masky, kterou Croakerovi sejmul.

„Tyhle věcičky mají vydržet i horko od reflektorů, ale musí se pořád opravovat,“ upozornil ho Rico. „Takže vám radím, abyste se sluníčku radši vyhýbal. A ať budete dělat cokoli, nesahejte si na levou stranu nosu, dokud nebudete potřebovat posily.“

Dodávka jako obvykle zastavila těsně za branou, aby strážní mohli prohlédnout náklad a psi očichali každého cestujícího. Když se k němu jeden pes přiblížil, Croakera nesmyslně napadlo, jestli snad neumí vyčenichat latex. Nakonec se ukázalo, že o něj jeví větší zájem hlídač s chlupatýma rukama, protože Croaker tu byl nový.

„Morty jel na dovolenou,“ vysvětlil řidič dodávky.

„Jo?“ Chlupatec se zadíval na Croakera, jako by spolu soutěžili, kdo dřív uhne očima. „Kampak si vyrazil? Snad na Aljašku, aby se dostal z toho vedra tady?“ Zafrkal.

„Vzal děcka do Disney Worldu.“

„Co to sakra povídáš?“ Chlupatec zvedl obočí. „Se mi zdálo, že starej Morty je volnej jak ten pták.“

„Ne,“ odtušil řidič, který byl na takové výslechy zřejmě zvyklý. „To jsem já.“

Oba se tomu zasmáli. Croaker se také zkusil na chlupatce usmát, ale odměnou mu bylo jenom zamračení. Druhý strážný odvedl psa a chlupatec zabouchl dveře dodávky. „Tak jeďte. Šéfovi se nelíbí, jak smrděj‘ shnilý kytky.“

Croaker s pocitem nesmírné úlevy vytáhl svou biomechanickou ruku z kapsy, kde ji měl celou dobu.

„Tak jedem, jedem,“ pobízel šoféra.

Bylo už po druhé hodině odpoledne a Croaker byl neklidný a otrávený stejným dílem. Čekal, že se ke Škeblím dostane už v osm ráno s autem pekařství La Petite, které každý den přiváželo čerstvé rohlíky, bagety a šátečky, ale čirou náhodou překvapil dispečera, jak se snaží dovolat k Leonfortovi do domu. Následující šetření federálních agentů, jejichž spolupráci si Vesper vyžádala, odhalilo, že dispečer je na Caesareho výplatní listině. Všichni zúčastnění, Croakera nevyjímaje, z toho měli špatný pocit. Kolik místních lidí má Škeble pod palcem? Nemohli to nijak zjistit, ale rozhodli se, že jakmile vniknou do Amazonie, budou pečlivě sledovat všechny telefonní hovory.

Následujících čtyřicet minut odnášeli včerejší květiny a nahrazovali je čerstvými. Croaker právě urovnával vázu v obývacím pokoji, když dovnitř vešel chlupatý hlídač.

„Kdepak máte psa?“ zeptal se Croaker, když vložil do vázy jakousi africkou květinu, rudou jako oheň.

„To je sranda, co,“ zavrčel chlupatec. Stál tak blízko, že z něj Croaker cítil kyselý pach po obědě. Muž ukázal prstem porostlým černými kudrnatými chloupky. „Co je to?“

Croaker se na něj podíval.

„Tohle?“ Chlupatec ukázal na nějaký bílý květ. „Jak se to jmenuje?“

Croaker neměl tušení. „Delfínium,“ odpověděl. „Kde tu máte záchod? Potřebuju na malou.“

Chlupatec na něj vrhl zlostný pohled. „Na konci chodby. Dovedu tě tam.“

Croaker se poslušně vydal chodbou, kam mu chlupatec ukázal, a stále ho cítil za zády jako cihlovou zeď. Otevřel dveře do koupelny a ve stejném okamžiku zasadil chlupatci ránu loktem na solar. Otočil se, ale než stačil sevřít strážnému krk svou biomechanickou rukou, chlupatec ho udeřil spodní částí dlaně do brady.

Croaker odletěl stranou a praštil se o vykachlíkovanou podlahu do kyčle. Chlupatec po něm skočil, začal jím cloumat a přimáčkl ho k porcelánové vaně. Croaker zasténal. Cítil, jak mu z boku vystřeluje bolest.

Chlupatec se nad ním s úšklebkem sklonil a Croaker ho praštil biomechanickou rukou do klíční kosti. Kost praskla, Croaker rozvinul umělé prsty jako okvětí nějaké jedovaté květiny a zmáčkl jimi chlupatcovu krční tepnu. Strážný se svezl na kolena a mával rukama, jak se snažil bránit. Croaker ho vzal druhou rukou přes kořen nosu. Chlupatec se svalil na zem a z obličeje mu tekla krev.

Croaker se pokusil vstát, uklouzl na dlaždičkách a musel se chytit umývadla, aby neupadl. Spatřil v zrcadle svůj obraz a to, co viděl, se mu nijak nelíbilo. Ztěžka oddechoval a bok ho pořádně bolel. Chtěl si nastříkat studenou vodu na obličej, ale nemohl to udělat, aby si nepoškodil líčení. Nos se mu posunul lehce stranou. Upravil si ho, jak mohl nejlépe.

Otočil se zpátky k chlupatci. Rychle ho svlékl a složil do vany. Vytáhl několik umělohmotných pout a svázal mu ruce a nohy. Potom vyprázdnil kapsy svého zelenožlutého firemního overalu, svlékl si jej a hodil do vany za omráčeným strážným. Nakonec zatáhl igelitový závěs potištěný nějakým francouzským zahradním výjevem, který připomínal Toulouse-Lautreca.

Oblékl si chlupatcovy šaty a okamžitě začal páchnout po cibuli a paprice. Pohlédl na sebe do zrcadla. Kalhoty mu byly příliš velké, ale když si utáhl pásek, usoudil, že nevypadá zase až tak zle.

Nastrkal své věci do nových šatů a chlupatcovu krátkou osmatřicítku si zasunul do podpažního pouzdra. Všechno sedělo. Ještě jednou si prohlédl místnost a upravil pár drobností. Pak vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Za ním se ozval hluk, jak někdo stoupal do schodů. Otočil se a málem vrazil do Caesareho Leonforta.

***

„Je tady sakra horko jako v peci,“ prohlásil Caesare Leonforte cestou po chodbě v patře svého domu. Když se o něj otřel jeden z jeho mužů, který tam hlídkoval, zrovna volal na Vesper, která spěchala za ním. Caesare si na toho muže příliš nevzpomínal – věnoval mu jenom letmý pohled – ale něco mu nešlo z hlavy, jako když se na kůlu třepotá papírová stužka.

Caesare vešel do své pracovny a okamžitě nastavil klimatizaci na teplotu sibiřské tundry.

„Zasranej Paul,“ vrčel. „Dám mu všecko, co může člověk chtít – prachy, příležitost ukázat, co umí – a jak se mi vodvděčí? Otočí na čtyráku a snaží se mě vojebat.“ Jako obyčejně, když se rozčílil, z něj spadla slupka vzdělanosti a projevil se jeho pouliční původ. „Akorát nechci, aby nám něco z toho pokazilo naši schůzku s Milem,“ prohodil přes rameno k Vesper, zatímco se díval na své zlaté hodinky Patek Philippe. „Ani ne za hodinu si musím vyzvednout tu zásilku a potřebuju si vyřídit účty.“ Udeřil pěstmi do stolu a vyhlédl z okna. „Chlapi ze South Beach se mi ještě neozvali a já nerad nechávám někde něco nedodělanýho.“

Vytáhl mobilní telefon a stiskl automatickou volbu. „Do prdele! „zaklel a mrštil telefonem na stůl. „Nikdo to nebere. Jsou mimo dosah, nebo jsou úplně mimo. Tak nebo tak, Paula ani holku určitě nenašli.“

Vesper chvíli počkala. „Ještě jsi mi neřekl, proč by tvůj kámoš Paul měl unášet dceru svý přítelkyně.“

„A jsem rád, žes do toho nestrkala nos.“ Caesare dál hleděl z okna, jako by je dokázal přitáhnout zpátky silou vůle. „Vlastně máš pravdu. Ta historka, co jsem ti napovídal, už teď nedává smysl.“ Povzdechl si. „Ta ženská nepatří Paulovi, je to jedna moje konkurentka. Začala bejt trochu moc ctižádostivá, víš, a překročila meze. Musel jsem říct Paulovi, aby ji sem i s holkou přivez‘.“

„Proč to dítě?“

„Kvůli přesvědčování. To děcko je pro ni důležitější než kšeft.“

„To je trochu rána pod pás, nemyslíš? Totiž, Sicilani mají na takovýhle věci svý vlastní zákony, ne?“

„K čertu se zákonama!“ zařval Caesare. „Zákony jsou pro artritický dědky v černejch šatech.“ Zabušil se do prsou. „Tady určuju zákony já a komu se to nelíbí, ať táhne do hajzlu.“

Vesper si všimla, že Caesare strnul jako pes na stopě.

„Sakra práce, podívej se na tohle!“

Vesper se postavila k němu a pohlédla mu přes rameno na to, co se dělo venku. Srdce se jí zastavilo. Z okna viděla, jak Paul Chiaramonte vede přes trávník Francie. Doprovázeli ho dva Caesareho zabijáci. Jeden pes na vodítku očichával Francie kolena. Když se přiblížili k domu, Vesper s Caesarem spatřili, že Paul drží Francie za límec blůzky.

„No co má tohle sakra znamenat?“ zavrčel Caesare, když vytahoval ze stolu svou osmatřicítku a kontroloval zásobník.

„Vypadá to, že ji vede zpátky. Možná ses v něm spletl.“

„Jo?“ Caesare zasunul zásobník zpátky na místo. „Na to se podíváme.“

Sotva se otočil od okna, jeho mobilní telefon zazvonil. Chvíli uvažoval o tom, že ho nechá zvonit, ale pak ho popadl a zařval: „Jo! Co je?“

„Tady Bílý vlk.“

Caesare obrátil oči v sloup. Policejní náčelník, kterého pravidelně platil, si potrpěl na špionážní romány. Trval na tom, že budou používat krycí jména a něco, čemu říkal heslo – navzájem si potvrzovali svou totožnost právě těmito krycími jmény, která pravidelně měnili.

„Zelenej delfín,“ vyštěkl Caesare a myslel přitom na Paula Chiaramonta a na to, zda ho ten gauner převezl.

„Pokud jde o zabití toho bejvalýho newyorskýho poldy, Lewise Croakera.“

„Jo, co je s ním? Říkal jsem, abys dohlíd, aby se v tom moc…“

„Vyšetřování pusť z hlavy, nic povrchnějšího jsem v životě neviděl, a hned ti povím proč. Croakera nevzali do žádný místní nemocnice.“

„Aby jo. Croaker dorachotil.“ Caesare se zasmál.

„Tím bych si nebyl tak jistej. Zrovna jsem mluvil s koronerem a on o žádný mrtvole neví. Prošel jsem si zprávy z místa činu. Parta, co zajišťuje místo činu, musí získat údaje o všech, kdo se tam šustnou. Včetně saniťáků. Volal jsem do špitálu a nechal jsem je zjistit. Pak jsem si párkrát zavolal neoficiálně, jestli víš, co tím myslím, a dostal jsem pořádnej kopanec: ta sanitka, co tam přijela, byla falešná.“

Caesare okamžitě pustil z hlavy Paula Chiaramonta a Francie Goldoni DeCamillo. Pomalu se otočil a podíval se na Vesper. Existovaly dvě možnosti, a ani jedna z nich se mu nezamlouvala. Buďto byl Croaker po smrti a měli ho v rukou federálové, což by znamenalo tajné vyšetřování, s nímž by možná nemohl nic udělat, anebo to bylo celé bouda a Croaker byl naživu. To by ovšem znamenalo, že Vesper, která ho měla zastřelit, nebyla tím, za co se vydávala. „Tak kdo si ho teda odvez‘?“

„Nevím. Věř mi, že víc jsem už vážně zjistit nemoh‘.“

Caesare se zhluboka nadechl. „Víš to všechno jistě?“

„Tak jistě, jak to v tomhle nejistým světě jde.“

Caesare pomalu přikývl. „Díky. Hodně jsi mi píchnul.“

„Ještě slovíčko. Nemám žádnej vliv na to, co se děje, takže dokud se to nepřežene, radši bych, abychom spolu nemluvili.“ Policejní náčelník se zasmál, ale bylo jasné, že není zrovna v nejveselejší náladě. „Pamatuj na mě v závěti.“

Když Caesare přerušoval spojení, blesklo mu hlavou to, co mu v ní tak dlouho vrtalo. Ten člověk, co do něj na chodbě vrazil. Caesare si vzpomněl na obličej: nebylo na něm nic zvláštního, jen to, že ho nikdy předtím neviděl.

Vztekle zařičel, otevřel dveře a kopl do nich tak, až se odrazily od gumové zarážky.

„Ten chlap!“ Caesare se vyřítil do chodby a Vesper ho následovala. „Kde je ten zatracenej chlap!“

Gangster, který držel stráž v patře, se podíval na svého šéfa. „Jakej chlap?“

„Ten chlap!“ hulákal Caesare a zuřivě mával rukama. „Víš přece, ten pitomec, co jsem do něj před chvíli vrazil.“

„Kdo to byl? Mikey? Joey? Fredo? Nebo kdo?“

„Nikdo z nich, ty kreténe!“ zařval Caesare, prodral se kolem něj a řítil se po schodech. Caesare chtěl toho člověka popsat, ale pak si uvědomil, že vlastně není co popisovat. Byl to prostě nějaký chlápek – velký, svalnatý, ale absolutně nenápadný. „Ten zasranej chlap!“ ječel zoufale. „Někdo z vás idiotů si ho musel všimnout! Za co vás do prdele platím? Abyste tu stáli a drbali si koule?“

Odstrčil další dva muže v přízemí, právě když se otevřely hlavní dveře. S elegancí tanečníka se otočil a zvedl pistoli v domnění, že před sebou uvidí Paula s Francie, ale místo toho se dovnitř vřítil Joey. Vypadal udýchaně a ustaraně, což u něj rozhodně nebylo obvyklé.

„Šéfe, letí nám sem helikoptéra!“

Caesare zvedl ruce. „No a co, hergot? Sem lítaj‘ helikoptéry furt!“

„Koukal jsem se na ni,“ tvrdil Joey. „Tahle patří federálům.“

„Federálům?“ Caesare tomu nějak nemohl věřit a Joey kýval hlavou jako nějaký ten ohavný umělohmotný pes, co si je lidé strkají za zadní sklo auta.

Halu zaplnilo krátké, téměř uctivé ticho, jako by sem vstoupil stín červené smrti.

„Jo,“ přisvědčil Joey, stále ještě bez dechu. „Je to jak jedna z těch helikoptér z Vietnamu, ježí se ostřelovačema a kulometama. Letí nízko, těsně nad korunama stromů.“

„Jdeme!“ Caesare popadl Vesper a zamířil přeplněnou halou k zadní chodbě, která vedla do kuchyně. Měl pocit, jako by se mu v hlavě nafukoval balon, a ve spáncích mu neovladatelně škubalo.

„Tudy,“ zasyčel, když ji vtáhl za paži do komory. Byla tu tma a zima; to bylo jen dobře. Caesare znal v této místnosti každý coul, jako zná slepec svůj dům, protože osobně dohlížel na stavbu. Po hmatu zamířil do pravého zadního rohu. Ve spodní polici regálu, který sahal až ke stropu, odsunul dvě plechovky. Konečkem prstu stiskl tlačítko a zatímco vracel plechovky na místo, ucítili sirnatý zápach, jako by na ně dýchl nějaký démon.

„Dolů,“ zašeptal a položil ruku Vesper na zátylek. Sešel za ní po krátkých schodech, nahmátl další tlačítko a posuvný panel se za nimi zavřel.

Dole to páchlo jako v samotném pekle. Dům neměl žádný sklep. To bylo na Floridě běžné, protože hladina spodní vody byla blízko povrchu země. Avšak poté, co toto sídlo koupila jedna z jeho holdingových společností, nechal si tu Caesare vyhloubit úzkou únikovou cestu. Stavitelům vysvětlil, že tudy chce vést optické kabely a pomocné elektrické vedení, ale dal si záležet na tom, aby tunelem mohl prolézt člověk.

Vedl Vesper dál do tmy a pevně ji držel. Částečně proto, aby jí v nízké chodbě nedovolil zvednout hlavu, ale také proto, aby mu neutekla. Byla to jediné, nad čím měl v tomto okamžiku vládu, a to pro něj mělo svůj význam – nezáleželo na tom, jestli je skutečně tím, co o sobě tvrdí, nebo zda ho zradila a zúčastnila se spiknutí, které proti němu připravili Croaker a federálové.

V zásadě na tom opravdu nesejde, uvažoval, když se proplétal mezi vlhkými, páchnoucími trubkami, pořád dál od svého domu, pozemku a federálů. Záleželo jen na tom, že ji má u sebe. Připadala mu jako kouzelný amulet, ochrana před tím, co policejní náčelník nazval nejistým světem. Může ji mít buď jako milenku, nebo jako rukojmí. A Croaker s federály mohou jít třeba do háje.

***

Croaker, který se ve své masce začínal cítil nepříjemně, vyběhl ze dveří přímo na palčivé floridské slunce. Okamžitě se začal potit a vzpomněl si, jak ho Rico Limón varoval před účinky horka na líčení. Při tom pomyšlení se zapotil ještě víc.

Přistoupil ke dvěma zabijákům doprovázejícím muže s tmavou pletí, který Francie u boku držel pistoli. Nejlepší obrana je útok, pomyslel si a zavolal: „Co se to tady sakra děje?“

„Na chvilku jsem pustil haranta z vočí,“ odpověděl muž s tmavou pletí, „a můžeš vyřídit Škeblím, že jsem ji našel. Je to moje chyba, ale nakonec to dobře dopadlo.“

„Kdo hergot jseš? zeptal se zabiják se psem na vodítku.

„Joey Ruka,“ odpověděl Croaker a ukázal svou biomechanickou ruku. Dělal, že si nevšiml Franciina vytřeštěného pohledu, ale nechápal, proč šťouchla toho muže s tmavou pletí do břicha.

„Žádnýho Joeyho Ruku neznám,“ mínil zabiják. Psu se jeho rozrušení nijak nezamlouvalo a začal se vzpínat. Vypadalo to, že se nemůže dočkat, až se zakousne Croakerovi do stehna.

„Jsem z New Yorku,“ ujišťoval Croaker a snažil se o co nejrychlejší slovní tanec mezi vejci. „Šéf si mě sem zavolal, abych mu píchnul s tou DeCamillovou a tím jejím harantem.“

„Tohle je Paul Chiaramonte,“ pronesl druhý gangster. „Je taky z New Yorku. Přivez‘ sem tu ženskou a tu holku.“ Přejel pohledem z jednoho na druhého. „Tak co? Měli byste se znát, no ne?“

Croaker viděl, jak Paul Chiaramonte otvírá ústa a jak málem vyjekl, když ho Francie kopla do nártu. Usmál se, i když mu oči trochu zvlhly. „No jasně. Kdo v New Yorku nezná Joeyho Ruku?“ Napřáhl dlaň, které se Croaker okamžitě chopil. „Kde jsme se to viděli naposled? Nejspíš v Bensonhurstu – na svatbě u Donelliů.“

„Přesně tak,“ odtušil Croaker a cítil, jak mu po zádech stéká pot. „Ta svatba, to bylo něco, vzpomínáš?“ Jak můžou herci nosit na ksichtě tuny těchhle sraček, aby se jim to nerozpustilo? uvažoval.

„Pane jo,“ reagoval Paul podle plánu. „To byla věc! Pamatuješ na Rózu?“ Vypnul prsa.

„A Sofie, jak tam zpívala jako vožralej blázen.“

„Dobrý,“ přerušil je gangster se psem. „Vzpomínání si nechte na jindy.“ Obrátil se ke Croakerovi. „Šéf si není jistej ohledně Chiaramonta. Co s nima máme zatím udělat? Hodíme je do domu?“

„Chci vidět maminku!“ zaječela Francie a pokoušela se Paula odtáhnout k domku pro hosty.

Croaker jí v duchu poděkoval za to, jak rychle jí to myslí. „Ne,“ prohlásil. „Chce mít tu ženskou a holku pohromadě, aby se daly líp hlídat.“

Druhý gangster přikývl. „To zní dobře. Nechceme, aby se zas někdo pokusil utýct. Šéf by nás usmažil zaživa.“

Pustili se přes smaragdový trávník, kolem živých plotů a rovných řad zimostrázů mezi záhony. Boty jim zaskřípěly na cihlovém obložení bazénu a Croaker dobře slyšel cvakání psích drápů. Nad hlavami jim mezi listím prolétl pták, který neměl o nějakých lidských potížích ani tušení.

Croaker spatřil zářivě bílý domek pro hosty a představil si uvnitř Margarite.

Jak na tom asi je? Není jí nic? Nejradši by se dal do běhu. Cítil, jak mu žilami proudí adrenalin.

Na cestě ke vchodu zaslechli rachot rotoru helikoptéry a když vzhlédli, spatřili přibližující se vojenský vrtulník.

„Co to sakra má bejt?“ podivil se první zabiják, zatímco jeho pes se zuřivě rozštěkal a poskakoval jako posedlý.

Croaker udeřil gangstera biomechanickou rukou do boku a muž se sehnul. Pes s rozzářenýma očima a vyceněnými zuby vyskočil. Croaker vytáhl z kapsy umělohmotný náhubek, nasunul ho psu na čenich a do krku mu zapíchl jehlu s uspávacím prostředkem.

„Hej!“ Croaker zaslechl výkřik druhého gangstera, otočil se a spatřil, jak muž se zkrvaveným obličejem padá k zemi po ráně pažbou pistole, kterou mu zasadil Paul Chiaramonte.

Paul pohlédl na Croakera. „Vy víte, kdo jsem já, ale kdo jste sakra vy?“ V rachotu vrtulníku musel skoro křičet.

„Strejdo Lewe!“ vyhrkla Francie a vrhla se mu do náruče. „Já věděla, že pro nás přijdeš!“

Paul se na ně díval a Croaker z jeho pohledu vycítil jakýsi smutek. V tom okamžiku mu Paul připadal osamělý jako kra v Arktidě, daleko od světa plného zločinců.

Ve dveřích Croaker prohlásil: „Vím o tobě všechno, brácho.“

„Ne, strejdo Lewe, nevíš,“ ozvala se Francie.

Paul ji podrbal na hlavě. „Já vím, podělal jsem, co jsem moh‘. Ale tady s Francie jsme se dohodli. Slíbil jsem jí, že ji odtud i s mámou dostanu, a hodlám to taky udělat.“

Listí stromů se chvělo a okenní tabulky se třásly v poryvech větru. Croaker přejel pohledem z Paula na dosedající vrtulník. „Ještě nás čeká troška práce.“ Pokynul hlavou. „Kolik je jich uvnitř?“

„Dva. Ale to bylo předtím, než jsme s holkou vzali roha. Teď jich tam může bejt víc.“

„Fajn,“ přisvědčil Croaker a připravil si pistoli, kterou sebral zabijákovi v domě. „Jdeme na to.“

Když Paul zaklepal na dveře, obrátil se k Francie a odstrčil ji kousek stranou. „Zůstaneš tady, slibuješ?“

Podívala se na něj a pak na helikoptéru, z níž vyskakovali muži v maskovacích uniformách. „Co se to děje, strejdo Lewe?“

„Prostě zůstaň tady,“ nařídil jí Croaker, když se dveře otevřely a Paul je rozrazil, až se odrazily o stěnu.

Croaker se vřítil do haly, spatřil nějakého gangstera, jak vychází zezadu z ložnice, a uhnul právě v okamžiku, kdy muž vystřelil. Kulka se zaryla do skříně. Croaker dopadl na rameno, vypálil tři rány a gangster odletěl zpátky do otevřených dveří. Spadl na zem a zůstal ležet.

Croaker se otočil právě včas, aby zahlédl Paula, jak zápasí s mužem, který otevřel dveře. Zabiják chtěl Paula uzemnit pravým hákem a Croaker po něm hodil židlí. Gangster se uhnul přímo Paulovi do rány. Padl na kolena a Paul ho sekl hřbetem ruky přes krk.

Croaker prošel pokoji a zjistil, že jsou prázdné. Pokynul Paulovi, aby se držel zpátky, a opatrně vstoupil do zadní ložnice. Napravo stála velká postel, nalevo byly dveře do ložnice a toaletka se zrcadlem. Přímo před ním byla koupelna.

Vpravo od sebe viděl Margarite, jak s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy klečí na posteli. Téměř ve stejném okamžiku zahlédl koutkem oka nějaký pohyb v zrcadle – za otevřenými dveřmi něco bylo. Vykročil směrem k Margarite a vypálil přes rameno na dveře. Kulky prolétly výplní a ozvalo se žuchnutí. Obešel dveře, přitáhl je k sobě a spatřil tělo třetího gangstera, který se za nimi schovával. Vykopl ležícímu muži z ruky pistoli, sklonil se nad něj a pokusil se nahmátnout tep. Žádný nenašel.

„Kdo…?“

Vrátil se ode dveří a cestou si strhával umělý nos. „To jsem já, Margarite. Lew.“

„Ach, Bože!“ Vyškrábala se z postele a vrhla se mu do náruče. „Lewe.“

Políbil ji na krk a Margarite se k němu přitiskla. Už dlouho ji nemohl pořádně obejmout, a proto si ten okamžik pořádně vychutnal.

„Je po všem,“ prohlásil nakonec. „Jsi v bezpečí a Francie taky.“

*****

Tecua Akinagu nebylo nikde vidět, ale Nicholas zahlédl Džóčiho, jak mizí zadním východem v levém koutě Noční svíce.

Východ nevedl do žádné zadní uličky, ani na hlavní ulici, ale do temné a dusné chodby, na jejímž konci se rýsovaly další pootevřené dveře. Nicholas opatrně došel tmou ke dveřím, jejichž barva připomínala kov. Byly to požární dveře. Pootevřel je a vyhlédl do uličky. Byla prázdná. Uvažoval, jestli tudy Džóči nebo Akinaga odešli.

Zpátky v chodbě otevřel své temné oko – a tma se rozestoupila. Všiml si na stropě hranatého obrysu: byly to padací dveře opatřené provazem. Zatáhl za něj a dolů sjely ocelové schůdky. Vystoupil po nich a musel se skrčit, aby otvorem prolezl.

Ocitl se v zadní místnosti videoherny. Prošel kolem narovnaných krabic a starých hracích automatů a otevřel dveře, za nimiž stály řady automatů, které vydávaly různé primitivní zvuky a na jejichž obrazovkách se v živých barvách odehrávaly ty nejkrutější počítačové konflikty. Nad monitory se skláněla okouzlená dospívající mládež – většinou Nihoninové v černých kožených bundách, s potetovanými a propíchanými těly, s číry na hlavách nebo s vlasy ostříhanými nakrátko. V očích měli výhrůžné pohledy, důsledek nevyužitého volného času.

Nicholas přejel pohledem místnost velkou jako herna pačinka. Těsně u stropu se na stěnách rýsovaly neonové reklamy výrobců her.

Tohle byla samotná esence života: ovládání panáčků na malých obrazovkách, rozhodování o jejich životě a smrti ve změti barev, světel a zvuků, to vše ve zběsilém tempu. Všichni tito mladí lidé utekli před vysoce uspořádaným životem svých otců a vpadli do jiného, kde necítili žádnou zodpovědnost ani rozklad. Tady, mezi stroji, které bez jakéhokoli pohnutí probouzely k životu stále nové bojovníky, si připadali nesmrtelní, jako by se vznášeli v čase. Jeden večer se podobal druhému a budoucnost se rozplývala stejně dokonale jako minulost.

Nicholas procházel videohernou, nic neviděl ani neslyšel, a hledal Džóčiho. Minul pokladní v její neonové věži a vydal se po strmém schodišti. Z nacpaného a hlučného baru, který hrál všemi barvami jako scéna z nějaké oblíbené počítačové hry, se šlo do další místnosti, kde naopak panovalo téměř ušlápnuté ticho. Šedohnědé stěny zdobily velké černobílé fotografie Jacka Kerouaca, Allena Ginsberga, Lawrence Ferlinghettiho, mladičkého Marlona Branda a Jima Morrisona na jevišti s mikrofonem v ruce, jemně nasvíceného a dokonale zretušovaného Lawrence Harveyho, Jamese Deana, z něhož vyzařovala děsivá lenost dočasně nasyceného dravce, a konečně T. E. Lawrence, jehož kůže opálená pouštním sluncem ostře kontrastovala s jeho bílým arabským burnusem.

V chladné, spoře osvícené místnosti stálo několik stolků a na malém stupínku, který si ani nezasloužil, aby se mu říkalo jeviště, se krčil mladík v černých vysokých botách, úzkých kalhotách, tričku a kožené vestě. S cigaretou v koutku úst přednášel něco, co mnozí návštěvníci zřejmě mylně považovali za poezii. Všichni popíjeli kávu nebo její luxusnější verzi. Místnost byla plná cigaretového kouře a oživeného beatnického životního postoje.

Nicholas vstoupil do kuchyňky z nerez oceli, která byla stejně dlouhá a úzká jako chodba. Zamrkal v jasném světle zářivek, dotazů kuchařů si nevšímal a místnost důkladně prohledal. Zdálo se, že se ocitl ve slepé uličce, a tak se vrátil do kávového salonku, kde se pořádně rozhlédl.

Nespatřil tu sice ani Akinagu, ani Džóčiho, ale přece jen narazil na známou tvář. Přitáhl si zezadu židli a posadil se vedle Nihonina a jeho kamarádů.

Kawa ho přejel pohledem. „Nazdar,“ pozdravil a sevřel Nicholasovi ruku po vzoru amerických motorkářů. Jeho sněhobílé vlasy vypadaly v pološeru téměř přízračně.

Nicholas pokynul hlavou k miniaturnímu jevišti. „Tobě se ty věci líbí?“

„Stojí to za prd,“ připustil Kawa a osazenstvo stolku se zahihňalo. Pokrčil rameny. „Ale je tu solidní atmosféra.“

Nicholas přiblížil hlavu těsně ke Kawovi. Páchl hřebíčkem a marihuanou. Nicholas uvažoval, jestli bere ještě nějaké jiné drogy. „Neviděl jsi, jak tu před chvílí někdo proběhl – možná byli dva?“ Stručně popsal Akinagu a Džóčiho.

Kawa vytřeštil oči. „Honička?‘ zeptal se stručně.

Když Nicholas přikývl, dal se do řeči se svými společníky. Nakonec se hlouček rozestoupil a Kawa sdělil Nicholasovi: „Maja možná něco takovýho viděla, ale nedávala moc pozor. Ostatní neviděli nic.“

Nicholas se obrátil k Maje, Japonce s odbarvenými vlasy a zimničnýma očima, avšak Kawa měl pravdu. Cokoli viděla, zůstalo několik světelných let daleko za jejíma zfetovanýma očima.

„Hlavně klídek.“ Kawa na Nicholase mrkl. „Jestli tudy šli, tak mám dojem, že vím kam.“

„Ukaž mi to.“

Nicholas následoval Kawu do kuchyně. Ucítil vůni čerstvého espresa, která se mísila s čerstvými citrony. Stroj na latte syčel jako klubko zmijí. Za páchnoucím záchodem bylo místo, kam se ukládaly odpadky pečlivě zavázané v igelitových pytlích. Za nimi, jak si Nicholas všiml už dříve, čněla holá zeď.

Teď však Nicholas viděl, že žádný pytel s odpadky není opřen o stěnu, a sledoval Kawu jak tiskne skryté tlačítko. Sádrokartonová zeď se odsunula a odhalila malý výtah.

Nicholas na něj chvilku zíral, jako by to byl brejlovec s vyceněnými jedovými zuby. „Kam to vede? Na ulici?“

„Ne,“ odpověděl Kawa. „Nahoru, do luxusní restaurace.“

Nicholase se zmocnila neblahá předtucha. „Nevíš, jak se to tam jmenuje?“

„Jasně. Pull Marine.“

Restaurace, kde pracovala Honniko a Džóči, pokud zrovna nedělali poskoky Michaelovi Leonfortemu. Všechny cesty vedou do Pull Marine. Podíval se na Kawu. „Myslíš, že bych tu někde sehnal správce?“

„Před chvilkou jsem ho viděl. Zrovna šel někam pryč, ale mrknu se po něm.“

Kawa zmizel ve výparech kávy a horkého mléka. Za okamžik se vrátil s malým, proplešatělým mužem s ostře řezanými rysy a mazanýma očkama. „Tohle je Suta-san,“ představil ho a mužík se uklonil.

Nicholas mu úklonu opětoval a vytáhl průkazku Tanaky Gina ještě předtím, než ho Kawa stačil představit. Všiml si, že Nihonin si průkazku důkladně prohlédl. Pokud ho to překvapilo, nedal na sobě nic znát.

„Jak vám mohu pomoci?“ ptal se Suta.

„Prokuratura šetří případ několikanásobné vraždy,“ odpověděl Nicholas částečně po pravdě. „Stopa nás zavedla až do této budovy. Můžete mi říci, komu patří?“

Suta si zamnul ruce, celý šťastný, že se vyšetřování netýká přímo jeho. „Především, tohle je celý blok budov – jsou tři, propojené bludištěm dost starých podzemních chodeb – tak jsem to aspoň slyšel.“ Vypadal, jako když si myje ruce. Nicholas předpokládal, že se dozví, že budovy patří nějaké firmě, kterou nakonec vystopuje k Tecuovi Akinagovi.

„Ten blok má docela zajímavou historii,“ pokračoval Suta, „i když mám pocit, že bude zajímat jen pár vyvolených. Spoustu let – asi tak deset – ho vlastnila jediná společnost, Sterngold Associates. Teď ho prodali nějaké firmě jménem Tenki.“

Nicholas horečně přemýšlel. Sterngold patřil Rodneymu Kurtzovi, německému průmyslníkovi, kterého Mick s takovou obřadností zavraždil. Tenki byl Mickův podnik.

„Takže Sterngold původně ty tři budovy koupil,“ soudil Nicholas.

Suta zavrtěl hlavou. „Vlastně ne, patřily už k sobě, když je převzal Sterngold.“

„Mohu se zeptat, jak to všechno víte?“

„Zajisté.“ Muž kývl plešatou hlavou. „Můj otec založil malou realitní agenturu, kterou dnes provozuji já.“ Suta pokynul rukou. „Tenhle klub je pro mne jen takový koníček. Před několika lety mi zemřela žena a život nabitý prací mi připadá – příjemnější.“

„Takže všechny transakce zprostředkovala vaše kancelář?“

Suta přikývl. „Hai.“

Nicholas uvažoval dál. „Od koho Sterngold ty budovy koupil?“

Suta přešlápl na místě, jako by ho bolely nohy. „To bych snad ani neměl říkat.“

Tohle znělo zajímavě. „Jak to? Před prokuraturou neexistuje žádné tajemství.“

„Ne, ne, tak jsem to nemyslel.“ Zase si začal mýt ruce. „Ale nerad bych narušoval něčí soukromí –“

„Celý ten blok tedy patřil nějakému soukromníkovi?“

Suta přikývl. „Ano, už odedávna, ještě před válkou v Tichomoří. Soukromníkovi jménem Okami-san.“

Nicholas měl pocit, jako by dostal ránu do břicha. Zhluboka se nadechl a zeptal se: „Mikiovi Okamimu, ojabunovi Jakuzy?“

„Ne. Jeho sestře Kisoko.“

Hlavou mu vířily temné úlomky, kolečka uvnitř koleček „Chcete říct, že ty domy prodala rodina?“

„Ne. Před uzavřením obchodu jsem prozkoumával vlastnická práva. Všechen majetek byl zapsán na jméno Kisoko Okami.“

Nicholas se zamyslel. Co měli společného Rodney Kurtz, Mick Leonforte a Kisoko Okami? Nedokázal si to ani představit. Najednou se skutečnost obrátila o devadesát stupňů a všechny kousky skládačky vypadly ze svých míst. Nic nebylo tak, jak se zdálo být před pěti minutami. Nicholas si všiml, že ho Suta tázavě pozoruje.

Uklonil se. „Velice jste mi pomohl, Suta-san,“ pronesl formálně. „Zmíním se o tom ve svém hlášení.“

Sutovu tvář znovu zaplavila úleva. Ukláněl se pořád dokola, až je nakonec nechal v kuchyni, kde stáli před zavřenými dveřmi výtahu.

„Honička začíná být zajímavější,“ poznamenal Kawa a Nicholas si povšiml, že jeho neproniknutelnou nihilistickou tvář na okamžik osvítil záblesk zájmu.

„Dá se to tak říct.“

Kawa naklonil hlavu. „Pojedete nahoru?“ Myslel tím Pull Marine.

„Nemám na vybranou.“ Nicholas natáhl ruku, stiskl tlačítko a do sykotu a pleskání kuchyně se ozval hukot strojů.

„Už jede,“ pronesl Kawa.

Dveře se otevřely a Nicholas vstoupil dovnitř. Když se obrátil k zavírajícím se dveřím, spatřil Nihonina se vztyčeným palcem.

„Tak zdar,“ loučil se Kawa. „Hodně krve.“

Dveře se zavřely a Nicholas se ocitl ve tmě. Kabinka slabě páchla po ženském parfému a nějaké sportovní, mužské kolínské. Pokud měl výtah světla, nefungovala. Nicholas nic nezmáčkl, a přesto stoupal vzhůru. Že by výtah fungoval automaticky, stoupal a klesal mezi kavárnou a Pull Marine jako příliv a odliv?

Nicholasovi něco zavanulo do obličeje. Míjel snad nějakou větrací šachtu? V tomto bludišti tří vzájemně propojených budov to neznělo příliš pravděpodobně. Oči se mu rozostřily a ztratil rovnováhu.

Kšira?

Kdepak, tentokrát neslyšel ten charakteristický bzukot deseti tisíc včel. Jeho vlastní mysl mu naopak připadala zcela klidná, nepohnutá jako hladina rybníka v létě, zbavená vší vůle a nutnosti rozhodovat.

Poslední, co mu prolétlo hlavou, bylo stejně nepatřičné jako klaun na pohřbu: bylo to slovo plyn.

A pak se svět zřítil do hluboké, temné propasti.

*******

13.

West Palm Beach – Tokio

Caesare odstrčil hromadu nahromaděné špíny, naplavenin, písku a tlejícího listí, které se rychle rozkládalo na humus. Konec umělohmotné trubky ležel více než o blok dál za domem, vedle soukromého přístaviště na Worthově jezeře. Vyškrábal se ven, setřásl ze sebe temnou pokrývku hmyzu a odpadků, a podal ruku Vesper.

Zatímco Caesare nastupoval do člunu, Vesper se ohlédla k jeho sídlu, které teď připomínalo spíše vojenské cvičiště. Sotva federální helikoptéra dosedla, vyskákali z ní agenti a hlas z megafonu upozornil všechny, kdo se na pozemcích nacházeli, aby složili zbraně a zvedli ruce nad hlavu.

Vesper, která si dělala starost ohledně svých přátel, se zeptala: „To tě ani trochu nezajímá, co se tam děje?“

Caesare se přesvědčil, že je plná nádrž, a odvázal lano. „Jestli jsem se v životě něco naučil, tak je to neohlížet se.“

„Jsou to přece tvoji lidé. Riskují pro tebe život. Nemáš vůči nim snad nějakou povinnost?“

Caesare na ni pohlédl. „Do jednoho jsou hrabiví, hloupí a v podstatě líní.“

„Ale jsou ti věrní.“

Caesare zvedl ruku. „Od toho bych si moh‘ pořídit psa.“ Pokynul rukou. „Tak polez, polez. A cestou odvaž záďový lano.“

Za chvíli už spustili motor, vyklouzli z přístaviště a ve velkém oblouku se pustili nejprve na východ a poté na jih. Za nimi se rýsovala bílá brázda zpěněné vody. Když propluli kolem ostrůvku, kde stálo sídlo americké Pobřežní stráže, přidal rychlost. Příď člunu se zvedla, brázda za ním se prohloubila, hluk se rozléhal po celém jezeře a brzy už za sebou nechali všechna světla a zvuky postupujícího zmatku.

***

Wade Forrest vystoupil z vrtulníku s tlukoucím srdcem. Měl na sobě maskáče a v pravé ruce držel krátký samopal. Vzlétl, jakmile obdržel elektronický signál z Croakerovy miniaturní vysílačky.

Jeho lidé už sháněli do hloučku italské gangstery, kteří tu vyjeveně civěli na palebnou sílu vlády Spojených států. Forrest, sehnutý v proudu vzduchu od rotoru, promluvil velitelským hlasem do mikrofonu, který měl zabudovaný v přilbě. Po pravdě řečeno si v neprůstřelné vestě připadal zbytečně velký a neohrabaný, jenže předpis je předpis a on pro sebe nemohl požadovat žádné výjimky. Den předtím si promluvil se svou dcerou. Vyrušil ji uprostřed oslavy narozenin, v pozadí slyšel hudbu a hluk zábavy a cítil, jak se mu svírá žaludek. Mluvili spolu pět minut, avšak když zavěsil, uvědomil si, že si nepamatuje ani slovo z toho, co mu říkala. Příliš usilovně myslel na to, jak by chtěl být s ní, jak rád by se zúčastnil aspoň něčeho, co pro ni bylo v životě důležité. Jenže kvůli své práci to nikdy nestihl. A teď mu nezbyl ani kratičký útržek rozhovoru, aby si ho uchoval v paměti. Bez přemýšlení jí zavolal znovu, avšak tentokrát byla jeho dcera někde venku. Nějaká kamarádka slíbila, že ji přivede, ale po pěti minutách naslouchání hudbě, výbuchům smíchu a ničemu jinému zavěsil. Beztak ho čekala spousta práce.

Právě teď rozesílal své muže po pozemku. Procházel zahradou jako generál Lee u Chancellorsvillu, s ozbrojeným pobočníkem v patách. Z velkého domu vybíhali muži pod ozbrojeným dohledem, další přiváděli od plotu, kde se pokoušeli schovat nebo utéci. Nepadl ani jediný výstřel.

Naproti tomu zde nebyla ani stopa po Caesarovi Leonfortovi a Forrest okamžitě přikázal, aby jeho lidé důkladně prohledali celý dům. V domku pro hosty narazil na Croakera, který zneškodnil tři muže, co tu hlídali hezkou, ale poněkud neupravenou ženu s tmavými vlasy a světlýma očima. Forrest ji poznal na první pohled. Držela kolem ramen asi tak osmnáctileté děvče. Její dcera, pomyslel si Forrest. V místnosti stál ještě další muž, jehož Forrest neznal a o nějž se nijak nezajímal.

„Margarite Goldoni DeCamillo,“ pronesl formálním tónem, jemuž se naučil při školení ve virginské akademii, „tímto jste obviněna z vraždy jistého Franca ‚Ryby‘ Bondiniho.“ Vytáhl pouta. „Tři nezávislí svědkové vás označili jako ženu, která pana Bondiniho zastřelila na Park Avenue, a –“

„Cože?“ Margarite se zatvářila vyjeveně. „To byla přece sebeobrana.“

„Možná ano, možná ne.“ Forrest jí připnul pouta a odříkal jí práva.

„Já jsem přece nevinná!“ volala Margarite. Přejela pohledem z Forresta na Croakera. „Lewe,“ zaprosila.

Croaker, který právě odhazoval poslední stopy své masky, se ozval: „Forreste, na co si to tady sakra hrajete? Tohle je úplná blbost a vy to víte. Zabili jí řidiče –“

„Osobního strážce.“ Forrest se zašklebil. „Čím myslíte, že se živí?“

Croaker vykročil k federálnímu agentovi. „Zastřelili člověka, který stál vedle ní, a chtěli zabít i ji.“ Na rozteklém líčidle se mu zalesklo sluneční světlo. „Žádná porota v této zemi ji neodsoudí. Ostatně, ani žádný státní zástupce s tím nebude chtít nic mít. Podle zákona má právo bránit se v případě, že se obává o svůj život. Byla to sebeobrana, přesně jak říkala.“

„Svou práci jste odvedl, tak mě nechte dělat tu mou. A dejte si vodstup.“

„Ani mě nenapadne.“

„Poslyšte, Croakere, mám federální zmocnění obvinit zbývající mafiánský rodiny a ona je Goldoniová.“

„Tohle není obvinění, to je fraška. Vážně věříte, že vláda dopustí, aby si uřízla takovouhle kšandu? Nakonec budou potřebovat obětního beránka a vy budete na ráně. Vaše hvězdná kariéra půjde do hajzlu.“

Forrestovi vyvstaly na krku žíly. „Říkal jsem, jděte mi ksakru z vočí.“

Croaker k němu přistoupil ještě blíž a ztišil hlas. „Proboha, člověče, sundejte jí ty náramky. Tady si prožila peklo. Škeble ji nechal i s dcerou unést.“

Forrestovi zablýskaly oči jako nějaké stvůře v pouťovém domě hrůzy. „Nechte mě bejt, povídám, nebo přísahám, že vás zatknu společně s paní DeCamillo.“ Natáhl ruku, uchopil řetízek pout a škubl jím tak, že Margarite klopýtla.

„Mami!“

„Klid, holka.“ Paul se ji pokusil zadržet, ale Francie se mu vyškubla a utekla mu. S napřaženýma rukama vrazila do Forresta.

„Sundejte ji ze mě, jo?“ zaječel Forrest, ale než stačili ostatní agenti zasáhnout, Croaker Francie popadl a zašeptal jí do ucha: „Nech toho. Tohle nemá cenu.“

Francie se rozplakala a zabořila Croakerovi hlavu do ramenou. Bylo mu jasné, že Margarite puká srdce, a jeho vlastní k tomu také nemělo daleko. Uvažovala někdy o možnosti, že ji zatknou? přemítal. Pokud ano, jistě nikdy nepředpokládala, že se to stane před očima její dcery. Poté, co vydržela tak dlouho, Margarite se málem zhroutila, když ji Forrest vyváděl ze dveří na obšancované prostranství.

*****

Nicholas zaslechl pobrukování, které k němu doléhalo jakoby z dálky. Vznášelo se ve vzduchu jako samostatný zvuk, z nějž se postupně vyklubala melodie. Ta melodie, složitá a podivně známá, se rozvíjela jako černá plachta. Byl to úryvek z Wagnerových Die Lieder von der Erde.

Zoufale se potřeboval nadechnout, jako potápěč, který se vynořuje z hlubin. Pokusil se o to, ale nic se nestalo. Jeho plíce odmítaly pracovat. Snažil se soustředit a otevřít své tandžianské oko, ale něco mu vtom bránilo jako pavučina, přes kterou nedohlédl na kokoro, střed věcí. Měl pocit, jako by jeho mysl byla zalitá do jantaru. Navazovat myšlenky k sobě mu dělalo nesmírné potíže.

Měl pocit, že má slepená víčka, avšak s jistým úsilím se mu je podařilo otevřít. Zjistil, že se nachází v holé místnosti, a na okamžik se ho zmocnila panika. Pak si uvědomil, že visí hlavou dolů. Srdce mu divoce bušilo. Naproti němu, u protější zdi, visel na řetěze Mikio Okami, pravděpodobně ve stejné pozici. Do levého zápěstí měl zavedenou trubičku nitrožilní výživy, a když Nicholas lehce pootočil hlavu, zjistil, že z podobného zařízení odkapává do žíly jakási tekutina i jemu. Zahlédl i další stěnu, vedle níž visel třetí řetěz s dalším stojanem pro nitrožilní výživu. Toto místo však bylo prázdné.

„Okami-san,“ zašeptal a po chvíli to zkusil o něco naléhavěji: „Okami-san!“

Kaišó otevřel zvlhlé oči. Několikrát zamrkal, jako sova na ostrém světle.

„Linnear-san.“ Zhluboka si povzdechl; po droze mu zdřevěněl jazyk. „Padli jsme do stejné pasti.“

„Neztrácejte naději. Však se z toho dostaneme.“

Okami se na něj podíval tak, až mu přeběhl mráz po zádech.

„Všechny nás čeká smrt,“ pronesl Kaišó pomalu. „Naší jedinou povinností je, dát té smrti nějaký smysl.“

„Tady nikdo umírat nebude,“ sliboval Nicholas.

Mikio Okami se pokusil o úsměv. „Dejte tomu smysl,“ zachrčel a víčka se mu omámeně zavřela.

„Okami-san!“

Tentokrát se mu už žádné odpovědi nedostalo. Nicholas se zoufale snažil uvažovat. Co se stalo? Byl v sadomasochistickém klubu Noční svíce, Džóči probodl Hattu a Nicholas ho začal pronásledovat. Chodby, zvuky, jasná světla, pohybující se stíny, vůně vařené kávy – to všechno se mu honilo hlavou a slévalo se dohromady. A pak, jako když se na konci tunelu objeví záblesk světla, si vzpomněl na svou jízdu výtahem, který připomínal rakev, a na závan vzduchu, jež se mu otřel o tvář. Nadýchal se plynu; byla to past. Honniko, Kawa, Suta – měli na tom skutečně všichni podíl?

Před očima se mu objevila Kawova rozšklebená tvář, jeho zvednutý palec a podivné rozloučení, Hodně krve.

Německá píseň se ozvala znovu a Nicholas si všiml, že v místnosti je ještě někdo další. Ten člověk se pohyboval z místa na místo, něčím se zabýval a celou dobu si pobrukoval. V témže okamžiku se muž otočil a podíval se přímo na Nicholase. Pak k němu přistoupil a zvedl mu hlavu za vlasy.

„Hezky jsme se vyspinkali?“ Zatřásl Nicholasovou nitrožilní výživou. „Líbí se ti v našem doupěti?“

Bledé světlo pronikající shůry dopadlo muži na tvář a Nicholas poznal Micka Leonforteho.

„Ono to skutečně je naše doupě. Tohle je Tenki, staré toruko, kde plukovník Linnear po válce spřádal svoje sítě.“ Mick se zašklebil. „To se musí nechat, dalo ti dost práce, než ses sem dostal – jako Odysseus.“ Našpulil rty, jako by ho tato skutečnost rmoutila, a potřásl hlavou. „Jenom smůla, že na rozdíl od Odyssea nemáš žádnou bohyni, která by ti radila.“ Rozhodil rukama. „Tady není žádná Pallas Athéna, nikdo, kdo by tě z toho vysekal. Takže zůstaneš tady, zatímco já v tvé říši provedu nekrvavý převrat.“ Pohladil Nicholase po tváři. „Pomsta bude sladká.“

Odtáhl ruku a jeho hlas přešel do řečnického tónu. „Musím přiznat, že ses pěkně vyšvihl. Vyženils peníze, moc a Tomkinovy závody, v pravou chvíli jsi fúzoval se Sató International, rozšířils výrobu z počítačových čipů na hardwarové konstrukce a optická vlákna, pronikl jsi na trhy ve všech rozvojových zemích, kam ses mohl dostat. A pak přišlo tvé hlavní dílo: TransRim CyberNet.“ Mick pokývl hlavou. „Ano, ano, zmohl ses. Skoro tak dobře, jak bych to dokázal já, kdybych nemusel zůstávat v pozadí, abych se vyhnul dlouhému rameni zákona.“ Pohrdavě zafrkal. „Jakého zákona? O čem to mluvím? Já jsem zákon.“

Pustil Nicholasovu hlavu. „Jenže ty sis ukousl víc, než jsi stačil strávit.“ Pokynul k Okamimu. „Pak ses nechal nachytat tamhle na dědečkovu noční můru, hlídal jsi ho před vrahy, a to tě na patnáct měsíců vyřadilo ze hry. V dnešní době je to moc. V tvým oboru jsou moc i dva měsíce, kdy má být člověk mimo. Ztratíš kontakt, všechno vypadá jinak. Přijdeš o své schopnosti, ztratíš umění předvídat.“ Znovu se zašklebil a seřídil nitrožilní výživu. „Vytvořil sis vlastní Achillovu patu, drahý Nicku, a já se do ní zakousl jako dravec, jímž jsem.

Bylo to příjemné, ale…“ Mick se zamračil. „Musím přiznat, že to bylo něco, na co jsem si musel zvyknout. Svým způsobem to bylo stejné, jako když si má člověk umazat ruce od krve. Víš, ty a já jsme zvláštním způsobem spojení. A víš proč? Protože naši otcové zkazili život jeden druhému. Pohrávali si se sebou, šťourali do sebe a navzájem si přivodili spousty nepříjemností. A to samé dělám já s tebou. Spal jsem s tvou ženou, pořád dokola, a ať ti teď tvrdí co chce, líbilo se jí to.“

Luskl prsty. „Ale nemusíš mi věřit, jestli nechceš.“ Obrátil se a po chvilce hledání vytáhl přenosný magnetofon. Vložil do něj kazetu, stiskl tlačítko přehrávání a přiložil přístroj Nicholasovi k uchu.

„Poslouchej…“

Nicholas se snažil uzavřít svou mysl a nevnímat, jenže v krvi mu kolovala droga a neměl čas ji z těla odstranit. S každou kapkou ze stojanu jí do něj pronikalo víc. Musel tedy naslouchat lapání po dechu a sténání, šeptaným slůvkům lásky a nakonec oplzlému rytmu vzdechů a výkřiků. Byl to hlas Koei? Jak to mohl poznat přes šum pásky a se smysly omámenými drogou. Jenže to mohl být její hlas, a o nic jiného Mickovi ani nešlo.

„Vida, teď jsem tě dostal, vidím ti to na očích.“ Mick vypnul kazetový magnetofon a poklekl před Nicholasův obličej. „Chci, aby sis něco uvědomil, a je to v celém tomhle mém plánu to nejdůležitější: To, co ti tady teď provedu – a nejen tobě, i těm, které miluješ, a všemu, cos celá léta budoval – nedělám kvůli tomu, co se stalo mezi našimi otci.“ Pokynul rukou, jako by mával neviditelnému davu. „Ať se jejich duchové v tom svém pekle klidně pronásledují dál, jestli chtějí. Nehodlám si svazovat ruce tím, co se stalo dřív. Jsem přece jenom dekonstrukcionista. Zavrhuji minulost.“ Pomalu sevřel ruku v pěst. „Historii používám ke svým vlastním cílům, správně interpretuji to, co se odehrálo, a spaluji na popel takzvaná fakta uváděná bandou kriminálníků, kteří se podvodně označují za historiky. Je to samozřejmě podvod, protože jejich lži mají zabránit transformaci lidstva.“

Mick zaklonil hlavu a jeho obličej se objevil na světle jako tlama nějaké nebezpečné mořské nestvůry, která se poprvé vynoří nad hladinu. „Jsme koneckonců jen poslové, nepřesně označené kostky ve velké hře náhod rozehrané Diem, Jovišem, Odinem, nebo jak chceš nazývat to Herakleitovo božské dítě. A jsme také dětmi velkého filozofa Herakleita, milý Nicku, protože víme to, co věděl on: změny a sváry tvoří přirozený řád vesmíru.“

Mick pohodil hlavou a vycenil zuby. „Nemohu a nechci mstít to, co plukovník Linnear provedl mému otci, protože to bych musel mít nějaké svědomí. Pravda je přitom taková, že žádné nemám. Společenská smlouva, milý Nicku, které si civilizace tolik cení, je to nejhorší, čeho se lidstvu za celou dobu jeho existence dostalo. S chutí bych se podrobil fiktivním ‚hrůzám‘ koncentračních táborů, o nichž se v jednom kuse roztrušují samé lži – kdyby něco takového vůbec někdy existovalo – než abych musel odevzdat to nejlepší ze svého lidství společnosti.

Stát se společenským a mírumilovným tvorem je totéž, jako chtít po rybě, aby se přizpůsobila životu na souši. Znamená to připravit člověka o to podstatné, o božskou krev, která nám byla dána. Nietzsche mě naučil tohle: kdysi jsme žili šťastně a měli jsme blízko k božství – pohybovali jsme se volně po pravěké divočině, bojovali jsme a sytili se dobrodružstvím a svárem.“

Mick pohlédl do Nicholasových očí omámených drogou. „A všechno tohle, chápej, jsme měli vrozené – bylo to úplně instinktivní. A co s tím provedla společenská smlouva? Všechny ty pudy hned poslala do háje, označila je jako zlé, ostudné, šílené. Společenská smlouva člověka nejen vykleštila, ale navíc mu nasadila svěrací kazajku. Jenže nejhlavnější je tohle: společnost může naše instinkty jen otupit, ale nemůže je vykořenit.“

Otřel si ruce do kalhot a vstal. „A tak začala hra na sublimaci, na drobné tajné rozkoše, zlé a úchylné, místo těch otevřených, na něž jsme byli zvyklí a na něž jsme měli nárok. Jenomže tím to neskončilo. Ze vší té izolace a nedostatku vnějších nepřátel se člověk začal obracet sám proti sobě, pronásledoval se a terorizoval. Žil jsi v Japonsku dost dlouho, takže jistě víš, že v dlouhodobě utlačovaných lidech se rodí zvláštní druh násilnictví. Jakmile se jednou může projevit, je hrozné, strašné. A právě tohle se stalo. Člověk, zbavený svých přirozených lovišť a neustále přesvědčovaný, že jeho přirozené dravčí instinkty jsou zločinné, se pomalu zbláznil.“ Mick rozhodil rukama, jako by jej obklopovalo dychtivé obecenstvo. „Stačí se jen podívat, jak to dnes ve světě vypadá, abys pochopil, že mluvím pravdu. Příklady? Bosna, Rwanda, Kambodža, Rusko, Ukrajina, Irák, Haiti, Kolumbie, Itálie, Německo, Spojené státy. Mám pokračovat?“ Otočil hlavu. „Co by to mělo za smysl? Celou zeměkoulí protéká nenávist jako otrávená krev. Pronásleduje nás šílenství. Naprosté, dokonalé šílenství.“

Mick vytáhl svou pěstní dýku. Čepel z damascénské oceli byla temná jako noc, pokrytá tenkou vrstvou oleje. Pohnul jí, aby na ostří dopadlo světlo a odhalilo rýhy na něm. „Takže jsme tu teď my dva, zrcadlové obrazy, tma a světlo, sluneční svit a stín.“ Nastražil uši, jako by čekal odpověď. „Cože říkáš? Dobro a zlo?“ Moudře zavrtěl hlavou. „Kdepak, milý Nicku, tohle srovnání je úplně nesmyslné. My dva jsme takové pojmy přece dávno překonali. Ocitli jsme se mimo dobro a zlo, v úplně jiném hájemství. Aby mohlo existovat dobro a zlo, museli bychom se nenávidět, ale to přece není pravda, že?“ Pokrčil rameny. „Aspoň já k tobě žádnou nenávist necítím. Bůh sám ví, co ty si myslíš o mně.“ Zasmál se drsným, příšerným smíchem, který se odrážel od stěn jako baseballový míč zahraný s falší. „Na tom ovšem nijak nezáleží, protože chybí kus toho základního. Jsme protějšky, ale nejsme si rovní, a víš proč, Nicku?“

Volnou rukou znovu popadl Nicholase za vlasy a tentokrát mu několikrát bolestivě škubl hlavou. „Protože jsi Žid. Tahle zásadní vada tvého otce pronásledovala – ostatně předpokládám, že ji neustále skrýval – a totéž platí pro tebe. Co si vlastně myslíš? Mohl by ses stát takovým Asiatem, až by ti zežloutla kůže, ale nebylo by to k ničemu. Svému původu neutečeš, ať se snažíš sebevíc. Takže chápej, nemohu tě nenávidět, protože jsi podřadný, příliš hluboko pode mnou, než abys ve mně mohl vyvolat tak silné emoce.“

Bez dalšího slova se otočil na podpatku, přešel na druhý konec místnosti, zastavil se před Mikiem Okamim a upřel na něj temný pohled. Zaplavil ho jakýsi zvláštní klid a někde hluboko uvnitř Nicholasovy omámené mysli něco vykřiklo: Ne! To nemůžeš, protože Nicholas si uvědomil, že tohle je první fáze šamanského obřadu. Bylo to vzývání síly, která pak umožní akt primitivní magie.

Nicholas se celý rozrušil a snažil se přemoci drogu, která do něj po kapkách stékala. Věděl, co přijde, tak jistě, jako by dokázal předpovídat budoucnost. Jeho mysl se snažila přimět tělo k činům, ale výsledkem bylo jen slabé zacinkání řetězu.

Mick na druhém konci místnosti se usmíval. „Blíží se to. A ty víš, že to přijde.“

Nicholas věděl. S Messulethy, dávnými mágy, měl už své zkušenosti. Na vlastní oči viděl krvavé pozůstatky Mickových obřadů. Mysli! volal Nicholasův mozek. Je to stejné, jako chodit. Jedna myšlenka před druhou. Z příznaků začínal usuzovat, o jakou drogu rozhodně nepůjde. Byl to nervový jed, který působil zablokování svalstva. Vzhledem k tomu, že jej podal Mick Leonforte, bylo pravděpodobné, že šlo o Banh Tom, stejný jed, který dostal do těla Kappa Watanabe. Věděl, jak posílením metabolismu odstranit jeho chemické složky, protože totéž provedl u Kappy Watanabeho a zachránil mu tím život, jenže toto byla úplně jiná situace. Pomalé odkapávání jedu do žil ho doslova očarovalo.

Přesto se o to musel pokusit. V duchu zaťal zuby a začal posilovat svůj metabolismus, jenže droga už na něj zapůsobila natolik, že chemické změny měly jen malý nebo nulový účinek.

Vzduch v místnosti jakoby zhoustl a potemněl, jako by se podél stěn plazily chomáče černé mlhy, vířily ve slabém světle a přecházely do popelavé šedi připomínající rubáš.

„Přichází to!“

Mick vítězně zařičel, jako když vlk páře odhalené břicho jelena.

Ne!

Mick se dal do pohybu. Pěst s dýkou se mihla kupředu a temná čepel z damascénské oceli se zabořila Okamimu do hrudi až po jílec. Ozval se skřípot, jako když sténá nějaká týraná duše, nebo jako když se otvírají dveře, které byly příliš dlouho zavřené. Místnost zaplnil jateční pach vnitřností a podlahu zalila krev, černá jako mazivo.

*******

14.

Pobřeží Floridy – Tokio

Venku na moři byl Caesare Leonforte jako vyměněný. Všechny jeho pohyby jakoby se řídily mnohem hlubšími, někdo by řekl primitivnějšími důvody, jako když se žralok vrátí na svobodu. Když ho Vesper viděla, jak kormidluje štíhlý motorový člun, prohlíží mapy, s jistotou a zručností naviguje, s nohama rozkročenýma, aby vyrovnal náklon lodi, měla pocit, že se zbavil všech starostí.

Aspoň by si něco takového myslela, kdyby byl Caesare někdo jiný. Jenže on nebyl. V průběhu posledních několika dní a nocí ho poznala snad lépe, než sama chtěla. Pravda byla taková, že Caesare si žádné starosti nedělal. Ani trochu. Neznal pojem věrnosti, nestaral se o nic a o nikoho kromě sebe samého. Pokud byl někdy jako člověk schopen milovat, o tuhle schopnost přišel shodou okolností a svou vlastní, pečlivě vypěstovanou úchylnou povahou. Nenáviděl svého otce, a přitom se ho snažil napodobit. Otevřeně pohrdal svou sestrou Jaqui, a přitom svým způsobem potřeboval její souhlas s tím, co dělal. Byl vlastně uzlíčkem protikladů, které spolu neustále bojovaly, místo aby se navzájem vyrušily. Tím vznikla vysoce nestabilní, nepředvídatelná směsice.

„Zatracený federálové,“ zaklel, když vedl člun k místu setkání s kutrem Pobřežní stráže CGM 1176. „V jednom kuse je mám v patách. Myslel jsem, že jsem jim dal co proto, že jsem si je omotal kolem prstu. Jenže oni mají víc hlav než nějaká posraná Hydra.“ Mluvil tiše a zuřivě, jakoby sám pro sebe. Vesper, která stála těsně za krytem kabiny smáčeným vodou, uvažovala, zda si vůbec uvědomuje její přítomnost. „Musím všechno předělat, vyžádat si pár laskavostí, zatahat za provázky a donutit je, aby zas tancovali tak, jak já budu pískat.“

Vesper si zastínila oči dlaní. V dálce už viděla kutr Pobřežní stráže. Zdálo se, že klidně pluje po hladině s motory na volnoběh. Caesare si jej zřejmě všiml také, protože změnil kurz na levobok a zamířil k němu. Snížil rychlost a asi po stu metrech vypnul motory. Nařídil Vesper, aby spustila kotvu, a Vesper stiskla tlačítko elektrického navijáku. Kotva se šplouchnutím sklouzla do vody.

Kutr Pobřežní stráže byl tak blízko, že Vesper přečetla jeho označení: CGM 1176. Loď, na níž byl Milo kapitánem. Slyšela hrdelní rachot jeho dieselového motoru a viděla modrý kouř vycházející ze zádi. Loď se k nim pomalu přibližovala.

Bez potíží vystoupili na palubu a Milo nařídil zpětný chod. Caesare jako by si jeho přítomnosti ani nevšiml, jenom prohlásil: „V domě se to semlelo. Na člun se už nevrátíme.“

Milo přikývl. Ve své nažehlené bílé uniformě a s přistřiženým plnovousem vypadal svěže jako chrt před závodem. Zabloudil očima k Vesper, jako by od ní očekával další vysvětlení. Usmála se na něj, a zatímco se Caesare odebral na záď, aby zkontroloval dodávku zbraní, kterou měli vyměnit za kokain, vklouzla do kajuty za Milem.

„Co to s ním sakra je?“ zeptal se Milo na půl huby. Zblízka bylo vidět, jaké má kolem očí a úst vějířky vrásek. Oči měl jako obvykle skryté za zrcadlovými brýlemi.

„Do baráku vtrhli federálové,“ odpověděla tiše. „Přiletěli bitevní helikoptérou. Dali nám pořádně zabrat. Utekli jsme jen tak tak.“

Milovy tenké rty se ještě zúžily, což u něj bylo známkou vážných starostí. „Asi bych si s ním měl promluvit. Mohlo by to ohrozit náš kanál.“ Zarazil se však, když mu Vesper položila ruku na paži.

„Být vámi, radši bych se teď k němu moc nepřibližovala. Utrhl by vám hlavu.“

„Jasný.“ Milo se odmlčel, aby nařídil kormidelníkovi změnu kurzu. Potom pokynul Vesper, aby ho následovala do klidnější části kajuty. „Poslyšte,“ zašeptal a naklonil se těsně k ní, „na týhle věci visí celá moje kariéra – a co to povídám, celej můj život.“

„Myslíte kanál zbraní z DARPA?“ Měla na mysli přísně tajný vládní ústav pro moderní zbraně, jehož výrobky Caesare prodával zahraničním kupcům.

„Jo, jo.“ Podíval se na ni a zafrkal. „Myslíte, že bych ztrácel čas pašováním kokainu? Ani náhodou, člověče. Tyhle latinský typy spolu držej‘. Bílýho by vodbouchli na potkání. Kdepak, tohle dělám kvůli těm zbraním. Takovej můj koníček, víte.“

Vesper nevěděla, ale chápavě zabručela.

„Každopádně,“ pokračoval Milo a olízl si rty, „mám na tom kanále svůj podíl. Pořádnej podíl, chápete, co myslím? Sakra, ten chlápek se do toho dostal jenom díky mně, takže z toho mám procenta. Jsem velká ryba, víte, žádnej vobyčejnej poskok, a teď, když to jde všechno do hajzlu, v tom nechci zůstat namočenej.“

„Jinými slovy, chcete se zbavit zodpovědnosti.“

Vějířky vrásek kolem Milových očí se prohloubily. „Chci to přežít čistej, nic jinýho.“

Vycítila z něj strach, strach člověka na hranici zákona, který miluje svou práci, ale možná z nudy se mu zachtělo dosáhnout něčeho víc, a když dostal příležitost, chopil se jí, aniž by uvažoval, jak hluboko může padnout. Sám to řekl: Stala se z něj velká ryba, žádný obyčejný poskok. Přesně tak to Milo chtěl, a teď, když došlo na lámání chleba, nebyl na nic takového připraven.

„Kdo si nechce jít sednout, měl by zůstat čistej.“

Milo nadskočil, jako by mu dala elektrickou ránu. „Co sakra? Ještě nesedím.“

„Můžu zařídit, aby vás to nepotkalo.“

„Jo? A kdo hergot jste, královna ze Sáby?“

„Jsem ta, kdo vás může zbavit zodpovědnosti.“ Podívala se na něj. „Chcete si přece zachránit krk, Milo, nebo ne?“

Slyšela, jak vydechl. Pohnul hlavou, a aniž by mu viděla do očí, pochopila, že se dívá na Caesareho. Bylo jí jasné, že se pokusí opustit loď, ještě dřív, než jí to sám řekl. Proč vlastně ne? Caesare svým lidem žádnou věrnost nezachovával, tak proč by oni měli být věrní jemu, když na to přijde?

„Kdyby se to dověděl…“

Milo mluvil o Caesarem a Vesper to dobře věděla. „Nedozví se nic. Nechte to na mně.“ Chvíli počkala. „Berete?“

Milo znovu pohnul hlavou a jeho zrcadlové brýle se zaleskly ve slunci. „Nepůjdu si sednout. Je to nabeton?“

„Můžu vám to zaručit.“

Milo si olízl rty a přikývl.

Vesper se rozhodla, že z něj na místě vytáhne podrobnosti o tom, jak se jim podařilo proniknout do vládního ústavu, ale Caesare ji zavolal na záď. Odebrala se tam jako poslušný pes, aniž by se na Mila podívala.

Caesare divoce mával rukama. „Podívej se na to,“ hulákal do řevu motorů. Ukázal na vypáčenou bednu posetou vládními razítky a nálepkami TAJNÉ.

Vesper se sklonila nad bednu, aby se podívala. V tom okamžiku ji chytil za vlasy tak hrubě, až se jí před očima roztančily jiskřičky. Než se stačila nadechnout, udeřil jí hlavou o hranu otevřené bedny se zbraněmi. Milo, který je sledoval z šera kajuty, se odvrátil.

Napůl omámená a celá rozbolavělá zaslechla kovové cvaknutí a ucítila, jak jí do ucha proniká hlaveň jeho pistole.

„Ty mrcho zasraná,“ ulevil si. Tvář měl zrůzněnou vztekem. „Myslelas, že ti to jen tak projde?“

Mluvit jí dělalo problémy, ale nakonec přece jen vykoktala: „Co by mi mělo projít?“

Caesare ji udeřil rukou do zátylku. „Prásklas mě federálům, sakra.“

*****

Nicholasovi přímo před očima viselo něco trojúhelníkovitého, lesklého a temného jako smrt sama. Cítil, jak to páchne, a i přes drogové omámení se mu zvedl žaludek. Snažil se zlikvidovat jed, ale nešlo mu to dost rychle.

„Tady je to! Síla!“

Mick Leonforte držel v ruce srdce Mikia Okamiho a Nicholas ho s hrůzou sledoval, jak se do něj zakusuje. Mick byl celý pokrytý krví, jako řezník, jímž se ostatně stal. Ta krev patřila Mikio Okamimu. Nicholas se nechtěl dívat na mrtvolu, která se pohupovala na druhé straně místnosti, na mrtvou slupku, která kdysi byla Kaišóem celé Jakuzy a nyní prokázala, že je stejně smrtelná jako kdokoli jiný. Ba hůř: stal se z ní jen kus mrtvého masa.

Mick pomalu, zamyšleně, mlčky a s chutí žvýkal. Nicholas pochopil, že čas řečnění skončil a nastal čas činů. V šamanství se Nicholas vyznal. Kupříkladu věděl, že lidské orgány mají schopnost dodat tomu, kdo je pozře, nadlidskou sílu a vytrvalost. Čím většímu bojovníkovi patří, tím více z nich dostanete. A to není všechno. Tím, že zbavíte protivníka životně důležitých orgánů, které dokonale zničíte tím, že je sníte, zbavíte dotyčného jeho místa v mandale života a zabráníte mu, aby se zrodil znovu.

Mick dojedl srdce. Přistoupil k mrtvole a zručným, i když lhostejným pohybem z ní vyřízl další kus. Vrátil se k Nicholasovi s jakýmsi temně nachovým, slizkým předmětem. Okamiho játra. Položil je Nicholasovi na prsa jako obklad a začal cosi odříkávat v neznámém vietnamském nářečí.

„Jsi nemocný. Smrtelně nemocný. Může za to tvé židovství. Je jako choroba krve – zmrzačila tě, udělala z tebe nižší formu života. Možná tě mohu zachránit, když se mi bude chtít.“ Zasmál se smíchem, který připomínal dusivý kašel. Rty a bradu měl zbarvené krví.

S očima zúženýma pokračoval v zaříkávání a jeho tělo se v tranzu lehce pohupovalo. Zvedl játra a se zavrčením se do nich několikrát zakousl. Kupodivu je nežvýkal, ale nechal si sousta v ústech.

Přiblížil svůj páchnoucí obličej k Nicholasovi a s plnými ústy ho vyzval: „Jez! Jez!“

Nabídl mu játra, ale Nicholas držel ústa pevně zavřená. Mick se skoro laskavě usmál a udeřil Nicholase na solar. Nicholas vydechl, Mick mu přiložil rty na ústa jako v nějakém strašlivém polibku a vyplivl mu kousky jater do krku.

Nicholas sklapl čelisti a málem se pozvracel. Mick mu zakryl ústa rukou a pošeptal mu do ucha: „Polykej, Nicku, nebo tě Okami udusí.“

Nick křečovitě polkl.

„To už je lepší.“ Mick přikývl. „Mnohem lepší.“ Pustil se do jater. Rval je s vyceněnými zuby a zvířecím výrazem v očích. Když dojedl, prohlásil: „Ještě jsem s tebou neskončil. Než bude konec, ještě musíme sehrát další jednání.“

Něžně, téměř láskyplně se dotkl Nicholase. „Teď si odpočiň,“ pronesl klidným, tichým, skoro křehkým hlasem. „V příštích hodinách budeš potřebovat všechny svoje síly.“

*****

„Obchod? Jaký obchod?“

Když to však Wade Forrest vyslovil, ani se na Croakera nepodíval. Stáli uprostřed Leonfortova pozemku a Forrest měl plné ruce práce s přijímáním hlášení od svých podřízených. Zprávy byly špatné: Caesare Leonforte nikde nebyl a nikdo neměl ani tušení, jak se mu podařilo uniknout. Všem, kdo se dostali do jeho blízkosti, předvedl Wade Forrest pětiminutovou ukázku nezvládaného vzteku. Zdálo se, že i zkušení agenti, ozbrojení po zuby, se před ním scvrkávají.

Croaker se silou vůle přiměl, aby to všechno mlčky vyslechl. Přitom se dověděl, že zmizela i Vesper. Bylo mu jasné, kde je, stejně jako věděl, kde hledat Škeble. Přesněji řečeno věděl, kde budou asi tak za hodinku: na palubě kutru Pobřežní stráže CGM 1176. Bylo to poslední Croakerovo eso v rukávu, s jehož pomocí mohl Margarite zachránit, a v hloubi duše věděl, že se teď modlí stejně úpěnlivě, jako když byl ještě malý kluk.

Všude kolem nich panoval oficiální zmatek, jaký může v situacích krajní nouze nebo války vytvořit jen vláda Spojených států. Ozbrojení muži v maskáčích a s pomalovanými obličeji pobíhali sem a tam, vyřvávali rozkazy a přijímali hlášení o situaci. Stráž odváděla Leonforteho gangstery s rukama sepjatýma za hlavou. Do všeobecného lomozu se ozývalo praskání rádia z vrtulníku. Forrest stál uprostřed toho všeho s hlavou hrdě vztyčenou a řídil dění s majestátem dirigenta ve fraku. Croaker cítil, jak z něj vyzařuje spokojenost. Vypadalo to, jako by si říkal, To je vzrůšo! Je zase válka.

Jako všechny války, i tahle měla svou stinnou stránku: přes všechnu snahu si elitní jednotky nechaly ujít tu největší kořist.

„Mám pro vás obchod, Forreste,“ opakoval Croaker v tom zmatku.

„Nedělám žádný obchody,“ odtušil Forrest.

„Ale děláte, jen o tom ještě nevíte.“

Forrest poslal jednoho ze svých lidí pryč a obrátil se ke Croakerovi, který strávil dost hodin u soudu na to, aby si dokázal najít ty nejvhodnější psychologické taktiky pro boj s obhájci i se státními zástupci. Přitáhl Francine blíž k sobě. Plakala. Croaker cítil, jak se celá chvěje, a věděl, že upírá oči na svou spoutanou matku. Nerad ji takhle zneužíval, ale mělo to posloužit jim všem.

Forrest nevěřícně zabručel. „Něco se vám zdá, chlape.“

„Možná, i když si to nemyslím.“ Croaker k němu přistoupil blíž, aby mohl ztišit hlas, ovšem Francie držel stále u sebe. „Podívejte, Forreste, vy a já spolu můžeme uzavřít skvělej obchod. Vy máte něco, co chci já: Margarite DeCamillo.“

„Jo, tu mám a taky si ji nechám.“ Ani chladná skepse však nedokázala úplně zakrýt Forrestovu zvědavost. „Co asi můžete mít vy, aby mě to mohlo zajímat.“

„Caesareho Leonforta.“

Forrest se zamračil. „To vám povím hned, kamaráde, jestli máte nějaký zprávy o tom, kde Leonforte je, tak mi je radši vyklopte hned, jinak na vás vytáhnu federální zatykač pro maření úředního výkonu.“

„Nevyhrožujte mi, Wade,“ pronesl Croaker tiše. „Dělejte si co chcete, ale o tohle se ani nesnažte.“

Forrest se trochu stáhl. Možná kvůli Croakerovu tónu, nebo proto, že ho oslovil křestním jménem. „Paní DeCamillo vám nedám, na to klidně zapomeňte.“

Croaker si všiml, jak se Forrest snaží uhnout očima před Franciiným uplakaným obličejem. „A Leonforte bude běhat po svobodě.“

„Když to nepůjde jinak.“ Forrest měl hrdlo plné žluči.

„A pojede dál v kokainu.“

„K čertu s tím.“ Forrest se jen tak nedal. „Najdeme si jiný.“

„A bude dál pašovat zbraně z DARPA.“

Při zmínce o výzkumném ústavu sebou Forrest škubl. Kousl se do rtu. Zrovna se chystat něco říci, když se před ním vynořil jeden z jeho poskoků, aby mu podal hlášení. Forrest mu málem ukousl hlavu a popelavý muž se odpotácel. Pak si Forrest ještě chvíli kousal rty jako vzteklé zvíře v těsné kleci, připravené roztrhat samo sebe na kusy. Nakonec zabloudil očima k Francine a dlouho se na ni díval.

„Do prdele,“ zaklel nakonec. „Sakra, sakra, sakra.“

*****

„Ty ses musel zbláznit,“ prohlásila Maja. „Co o něm vůbec víš?“

„Umí sakra jezdit na motorce,“ ucedil Kawa.

Stál přímo před mrňavým výtahem, který před několika minutami odvezl Nicholase nahoru do Pull Marine. Kawa se vrátil do baru a poslouchal beatnickou poezii, aniž by ji pořádně vnímal. Pořád musel myslet na Nicholase a na to, kam měl asi namířeno. Někdo se zasmál a na něco se ho zeptal, ale Kawa si ho nevšímal. Nevšiml si ani, jak ho Maja zpoza stolu pozoruje. Když znenadání vstal a zamířil do kuchyně, následovala ho.

Kawa stiskl tlačítko a výtah zahučel.

„No tak umí sakra jezdit na motorce,“ papouškovala Maja. „Co je tobě po tom?“

„Prostě to tak je. A notabene, ten básník stojí za prd.“ Zašklebil se na ni.

Dveře výtahu se otevřely a Kawa nahlédl dovnitř.

„Sakra,“ ulevila si Maja. „Tady to ale smrdí.“ Obrátila se k němu. „Ty tam prostě pojedeš, co?“

Zadíval se na ni. Maja zavrtěla hlavou a vložila mu něco do dlaně. Prohlédl si to a pevně to sevřel. „Měj se,“ rozloučil se.

Zhluboka se nadechl, zadržel dech a vstoupil dovnitř. Když se otočil, spatřil jen Majiny zfetované oči. Pak se dveře zavřely a výtah se rozjel.

Když se dveře otevřely, Džóči mu málem jediným mocným úderem urazil hlavu. Kawa se uhnul a cítil jen, jak se mu pěst otřela o spánek a odřela mu kůži skoro na kost. Předklonil se, otevřel nůž a vrhl se kupředu.

Džóči ho popadl za paži a skoro mu ji zlomil. Nůž dopadl na zem. Kawa si uvědomil, že tohle není žádná legrace, žádná nezávazná zábava jako v počítačové herně, a udělal to jediné, co ho napadlo: zakousl se Džóčimu do tváře. Tlak na paži na chvíli zeslábl a Kawa mohl vykopnout kolenem. To se však nesetkalo s úspěchem, protože Džóči jen zabručel a přitiskl ho ke stěně.

Kawa zasténal, Džóči se zašklebil a Kawa z jeho očí vyčetl blížící se smrt. Džóči ho udeřil spodní hranou dlaně na solar a Nihonin se přelomil v pase. Kolena se mu podlomila a sesul se na zem. Když sahal po noži, Džóči mu dupl na ruku, až Kawa vykřikl.

To už se ovšem Kawa doopravdy naštval, vyhnal si z hlavy poslední zbytky vykouřené marihuany a vší silou kopl Džóčiho pod bradu. Džóči škubl hlavou a potácivě o krok ustoupil. Kawa popadl nůž a se slzami v očích jej zabodl Džóčimu mezi žebra.

Džóči zachrčel a pokusil se nůž zachytit. Otočil se stranou a Kawa musel pustit střenku. Džóči si vytřeštěně zíral na prsa. Potom zvedl oči ke Kawovi, něco zamumlal, neohrabaně postoupil o krok kupředu a skácel se na zem.

Zůstal ležet a nehýbal se. Kawa ztěžka oddechoval a ani si neuvědomoval, že pláče. Kousl se do rtu a třesoucí se rukou si prohrábl sněhobílé vlasy. Pak se znovu zadíval na Džóčiho? Proč se nehýbe? Pak mu to došlo. Ve tváři se mu mihl záblesk pochopení a Kawa se pozvracel. Žaludek se mu zvedal, ještě když už nebylo co zvracet.

Nakonec se mu udělalo lépe. Vzpomněl si Maju, která na něj čekala dole, a málem se obrátil zpátky, málem sáhl po tlačítku výtahu, který ho mohl odvézt zpátky do známého, anarchistického světa. Jenže teď se něco změnilo. Pochopil, že to, co spolu se svými kumpány považoval za vzpouru a anarchii, byla vlastně také zaběhaná rutina. Nakonec to bylo stejně bezpečné a poklidné, jako kdyby chodil pětkrát týdně do práce, a nyní mu to vše připadalo nesmyslné a prázdné.

Vzpomněl si, proč sem vlastně přišel, a začal hledat Nicholase. Nakonec ho objevil v místnosti za restaurací, která vypadala, jako by do ní celá léta nikdo nevstoupil – až dodnes.

Kawa vklouzl do místnosti, která vypadala jako jatka, a byl skoro rád, že toho večera sám zabil člověka, jinak by se mu z toho, co viděl a cítil, jistě rozskočila hlava.

*****

„Co když se pleteš?“

„Něco ti povím, zlato, v životě žádný co když neexistuje, a proto, když si něco vezmu do hlavy, tak u toho zůstanu.“

Vesper i přes vibrace dieselových motorů cítila, jak jí ve spáncích buší tep. Cítila oceán, slaný a plný ryb, plný života. Na vlasy jí dopadaly spršky pěny. Věděla, že dospěla na křižovatku. Chtěl ji zabít, bylo jí to jasné, jako kdyby jí to přímo řekl. Poznala to z jeho těla, napjatého jako pružina. Byla to obyčejná zlost: jeho říše se začínala rozpadat. A magnetem jeho vzteku se stala ona. Jenže, jak u něj bylo zvykem, cítila ještě něco jiného, a pochopila, že to bude muset nějak využít, má-li zůstat naživu.

„Tak mě zastřel hned,“ vyštěkla. „Jen si posluž, tak by to udělal tvůj otec.“ Vycítila, jak na okamžik zaváhal, a vyslala k němu svého ducha, aby se pokusil odvrátit jeho rostoucí zlost.

Zarazil jí hlaveň pistole tak hluboko do ucha, až vykřikla. „Co s tím má společnýho můj otec?“

„Pracovala jsem pro něj, nevzpomínáš si? Byla jsem jedna z jeho nejlepších agentek.“ Ze všeho toho napětí a z toho, že musela použít svůj ne zcela dostatečný talent, se jí motala hlava. Zaťala zuby a pokračovala. „Byl tak posedlý tím, jak tajil svou skutečnou totožnost, že se z něj stal paranoik. Popravy na místě nebyly žádná výjimka. Když začneš být takový, připomínáš mi ho.“

Zase se v něm něco zachvělo, tentokrát výrazněji. „Co tím myslíš, ‚takový‘?“

„Víš přece,“ odtušila co možná nejlhostejněji. „Když začneš jednat bez rozmyslu.“

Dobře věděla, jak riskuje. Cítila však, že se potácí na kraji propasti. Buďto se do ní zřítí, nebo přežije. Žádná jiná možnost neexistovala.

„Bez rozmyslu.“ Vychutnával ta slova jako nějaké jídlo. „Jo, to je pravda, můj táta dokázal jednat bez rozmyslu. I když si ani nepamatuju, jak vypadal, protože nebyl doma, když jsme vyrůstali.“ Kývl hlavou. „Jo, jasně, uměl bejt pěkná svině. Ale byl taky chytrej. Dost chytrej na to, aby dokázal desítky let vodit federály za nos.“

Vesper se úporně soustředila. Už to slyšela – tmu a světlo, protilehlé strany, vztek a obdiv vůči otci, které spolu nikdy nedokázal smířit. V duchu skoro slyšela cinkot mečů, jak spolu ty dva protichůdné názory vedou svůj věčný boj. Nebylo divu, že nakonec viděl svět tak černobíle. Cokoli jiného by pro něj znamenalo naprostý chaos.

„Jo, chytrej, to teda byl,“ přiznala Vesper. „Dokonce tak chytrej, že jsi ho nikdy nedokázal přinutit, aby dělal to, co chceš, i když ses o to jistě snažil.“ Záda už ji bolela od toho, jak musela stát v předklonu, a tvář měla odřenou od bedny se zbraněmi ukradenými z DARPA.

„Co to sakra povídáš? Nikdy jsem…“

„Ale jistě. Chtěl jsi tátovi dokázat, o co všechno přišel, když od vás utekl. Chtěl jsi mu strčit svoje úspěchy až pod nos.“

Caesare zavrčel. „Kecy. Proč bych měl sakra chtít něco takovýho?“ Následoval další záchvěv, po němž podvědomě uvolnil svůj tlak na pistoli v jejím uchu.

„Abys mu dokázal, že jsi lepší a chytřejší než on.“

„Já jsem s tátou nesoupeřil.“

„Kdepak, soupeřil, a tím nejhorším způsobem. Skrz naskrz tě to otrávilo. Chtěl ses pomstít, Caesare. Chtěl jsi mu ublížit, aby zaplatil za to, že tě opustil.“

„Neměl jinou možnost,“ zařval Caesare. „Zavázal se k něčemu, co mělo rodině prospět.“

„To jsou nesmysly a ty to víš.“ Vesper neustoupila ani o píď. „Byl ctižádostivý – příliš ctižádostivý na to, aby vůbec myslel na blaho rodiny. Oženil se, měl děti, jenže to už poznal, že udělal chybu. Rodina, u které by fungoval jako milující manžel a otec, to nebylo nic pro něj. Nepotřeboval stabilitu, zbožňoval změny. Toužil po moci a po penězích, chtěl se dostat až na vrchol.“

„Ne, ne, teď nemáš pravdu.“ Odtáhl pistoli. „Já vím, že nemáš pravdu!“

Vesper se bolestivě narovnala a všimla si, že se na ni dívá jinýma očima. Už nebyla obětním beránkem jeho zlosti. Podařilo se jí odvrátit jeho vztek od ní samé a obrátit ho proti němu.

„Mám pravdu, Caesare.“ Hovořila jasným, klidným hlasem. „Tvůj otec šel v Tokiu z jedné postele do druhé. Roku 1947 spal s Faith Goldoniovou. Pak, když s tím skončil a dostal se z nemocnice, následovaly další. Jedna žena za druhou, celá dlouhá řada sukní – tak jim říkal.“

Caesare zesinal. Stál tváří v tvář tomu, čeho se tak dlouho obával. Jaqui měla od začátku pravdu: Caesare byl po otci. Copak ale právě po tomhle netoužil? Ano i ne. Udělal si idol z otce, kterého během svého dětství a dospívání ani jednou neviděl. Vymýšlel si o jeho úspěších historky – dlouhé a napínavé historky, které nikdy nikomu nevyprávěl. Potřeboval je, aby svého otce nezačal nenávidět – jak ho začala nenávidět Jaqui – za to, že od nich odešel.

Jedna žena za druhou – celá dlouhá řada sukní. John a Caesare Leonfortovi, otec a syn – úplně stejní. Panebože!

V jeho duši se schylovalo k bouři citů. Vesper to cítila jako záblesk vzdáleného blesku, tiché zahřmění, po němž bude brzy a možná zcela nečekaně následovat zhroucení celého vesmíru.

„Lžeš.“ Ochraptěle šeptal a všechna sebejistota se mu vytratila z hlasu. Jeho oči vypovídaly o tom, že jí věří každé slovo. Už se řídil jen intuicí. Odzbrojila ho, pokud ne doslova, tedy alespoň obrazně. Část jeho mysli, která intuici tak dlouho potlačovala, byla oslabena zlostí. „Jsi tak mladá. Jak bys to mohla vědět?“

Vesper vykročila směrem k němu. „Protože mi to sám pověděl, Caesare. Těmi svými úspěchy se chvástal! Vytahoval se, když to mohl říci mně – ženě. V duchu si tak potvrzoval svou cenu.“

Caesare na ni upřel oči. Nedíval se na ni, ale skrze ni, do jiného času a prostoru.

Vesper přistoupila ještě blíž a mluvila dál tichým, nevzrušeným hlasem. „Pokud jsem o tvém otci něco zjistila, tak to, že se nestaral o nic a o nikoho. Vypadalo to skoro, jako by ani nebyl člověk.“

Caesare zamrkal. „Nebyl člověk?“ Lehce se pohupoval, jako by byl v tranzu.

Přiblížila se těsně k němu. „Nedokázal cítit lásku, dávat ji ani přijímat. Láska pro něj byla stejně cizí, jako kdyby měl dýchat vodu.“

Zapotácel se a ustoupil dozadu. Vesper ho nemilosrdně následovala a hrála dál svou roli v téhle překroucené pašijové hře, roli kárajícího prstu jeho vlastního svědomí. „A ty jsi stejný jako on, Caesare.“

„Ne!“

„Ale ano.“ Blížila se k němu s jiskřivýma očima a s vlasy vlajícími ve větru jako nějaká bohyně pomsty. „Nemáš žádného boha, žádnou věrnost, nic. Když se svlékneš do naha, zůstane z tebe jen to, čím byl tvůj otec – samé ego. Když se na tebe dívám, vidím prázdný prostor, díru uprostřed nicoty.“

Zavrtěl hlavou; nedokázal promluvit. Zíral na ni vytřeštěnýma očima, i když zároveň ho odpuzovalo to, co představovala.

„Proč si myslíš, že s tebou sestra přestala mluvit? Jenom proto, že jsi ji uhodil?“

„To bych taky rád věděl.“ Jeho zoufalý šepot odnesl vítr.

„Vždyť to víš, Caesare. A věděl jsi to od začátku. Poznala to v tobě a děsilo ji to. Mohla tě milovat, Caesare – a jsem si jistá, že tě původně také milovala. Jenže tvoje hrubost a lhostejnost tu její lásku zabila. Už tehdy ses stával svým otcem a ona to nesnesla.“ Ukázala prstem. „Můžeš za to ty. To ty jsi Jaqui vyhnal, a teď je mrtvá.“

Vesper koutkem oka zahlédla Mila, jak vychází z kajuty. Chtěl něco zavolat, ale pokynula mu, aby mlčel. Ukázal tedy za záď, na oblohu vybělenou sluncem. Podívala se tím směrem a spatřila vrtulník, který se k nim přibližoval.

Croaker, pomyslela si a jen tak tak zadržela vzdech plný úlevy. Vím, že je to on.

Ve stejném okamžiku zaslechla výstřel a nadskočila. Milo vyrazil směrem k nim a Vesper pohlédla k zemi. Caesare klečel na palubě a držel si u hlavy pistoli. Kýval se ze strany na stranu a Vesper se chvíli domnívala, že se skutečně střelil. Ale kdepak, na to měl ještě příliš zbytnělé ego. Vesper se sesula na kolena a položila na něj ruce. Srdce jí bušilo, až se zdálo, že se rozskočí. Jeho velká, mocná aura se scvrkla na velikost pěsti a ukryla se tak hluboko uvnitř něj, že Vesper poznala, že se už nikdy neobjeví.

„Chci to udělat,“ zašeptal s roztřeseným prstem na spoušti. „Chci to.“

„Ne. Nechceš.“ Vesper cítila tu temnotu uvnitř něj, hořké vědomí, že je vyděděncem, a srdce se jí sevřelo při pomyšlení, že tento pocit dobře zná. Sokoli v její duši se rozlétli jako sprška rýže na svatbě. Jistě, byla s ním spojená, i když ne tak, jak se původně obávala. Mohla za to ta její divokost, křik jejích sokolů, který teď slyšela, když se s nasazením všeho svého kouzla snažila odtáhnout jej od kraje propasti. Rachot vrtulníku sílil a moře kolem kutru se začínalo vlnit. Svolala sokoly k sobě, k němu, až přehlušili i řev helikoptéry. Pokud by něco takového dokázala, pochopila by, že splnila všechny naděje, které do ní Mikio Okami vložil. Všechno kolem se pohybovala, jenže ona ten pohyb držela dále od nich, jako Mojžíš Rudé moře. Cítila, že mezi nimi vzniká spojení. Napětí z něj opadlo. Něco uvnitř něj se ozvalo a uznalo podobnost, jakou by nedovedl pochopit. Zvedla oči. „Jsou tu federálové,“ obrátila se k Milovi. „Vypněte motory. A řekněte posádce, aby se v klidu vzdala.“

Znovu se podívala na Caesareho. Oči měl mléčně zakalené jako někdo, kdo právě zemřel. Kam se poděla jeho mysl?

„Jaqui?“

Tehdy to pochopila. Odpověděla mu tak, jak po tom zoufale toužil. „Jsem tady, Caesare.“

„Jaqui, je mi… to líto.“

„Já vím.“

Jeden po druhém mu vypáčila prsty a vzala mu pistoli. Vzduch se chvěl, jako by kolem mávali křídly andělé.

„Jaqui…“ Chrčivě se nadechl.

„To je v pořádku, Caesare.“ Vzala jeho hlavu do dlaní, přitiskla si ji na prsa a začala ji kolíbat. „Všechno už je v pořádku.“

*****

„Vypadáte, jako byste umřel a nikdo vás nepřišel vzkřísit.“

„Vzkřísils mě ty.“ Nicholas se pousmál a chytil Kawu za ruku. „Díky, žes přišel.“

„To nic.“

Seděli v jednom ze zadních skladišť v restauraci Pull Marine. Ani jeden z nich se slovem nezmínil o jatkách v nejzadnější místnosti. Bylo to jen dobře. Kawa nechtěl vědět, co tam dělala zohavená mrtvola starce, a Nicholas na to právě teď nechtěl myslet. Počítal, že na vzpomínání bude mít ještě pěkných pár nocí.

„Asi bych vás měl vzít do nemocnice, člověče.“

Nicholas zavrtěl hlavou. Teď, když ho Kawa odpojil od stojanu, už se cítil lépe a vylučoval ze sebe Banh Tom, jak nejrychleji uměl. Přesto ještě zdaleka nebyl ve své kůži.

„Musím něco udělat a nemůže to počkat.“

Obraz Micka s tváří od krve. Ještě jsem s tebou neskončil. Než bude konec, ještě musíme sehrát další jednání.

Záblesk Banh Tomu, jak mu skapává do žíly. A vedle toho třetí řetěz zavěšený u stropu, zatím prázdný – třetí stojan na nitrožilní výživu s igelitovým sáčkem plným nahnědlého jedu a zakroucenou hadičkou s jehlou na konci, připravený na další oběť.

„Nechtěl jsem vás urazit,“ omlouval se Nihonin, „ale vypadáte, že byste neměl chodit jinam, než do postele.“

Ještě jsem s tebou neskončil.

I přes jedovatou mlhu v hlavě na to Nicholas nakonec přišel. Věděl, kam měl Mick namířeno. Vstal a zmocnil se ho pocit, jako by stál ve volně padajícím výtahu. Kawa vyskočil a chytil ho kolem pasu právě ve chvíli, kdy mu kolena vypověděla službu.

„Vidíte? Co jsem vám říkal?“

Nicholas se obrátil k Nihoninovi. „Kawa-san, ten muž, který udělal tohle, je na svobodě a obávám se, že bude znovu zabíjet.“

Kawa na něj vytřeštil oči. „Takhle?“ S těmi sněhobílými vlasy vypadal skoro přízračně a Nicholasovi se zdálo, jako by na vlastní kůži prožíval nějakou japonskou legendu, v níž bojovníka zachraňuje před smrtí znetvořený démon.

„Ano.“

Kawa se otřásl.

„Budu potřebovat pomoc.“

„No,“ zamručel Kawa s úšklebkem. „Z tohohle večera se už takhle vyklubal nejlepší trip mýho života. Tak si říkám, proč s tím teď přestávat, co?“

***

Koei spala. Nebyl to hluboký spánek. Třebaže si Nicholas myslel něco jiného, nespalo se jí dobře, když byl pryč. Ležela na zádech a hleděla na tokijskou noc, která se snově odrážela na stropě ložnice. Zkoušela počítat světla a prohlížela si obrazce, které vytvářela. Zavřela oči a znovu je otevřela. Bylo skoro pět hodin ráno a Nicholas se ještě nevrátil. Neměla o něj strach. Často zůstával venku celou noc, zvláště po těch problémech s CyberNetem před týdnem.

Posadila se a zjistila, že zapomněla zatáhnout závěsy. Možná jí všechna ta světla nedovolovala usnout. Vstala, došla k velkému oknu a podívala se ven. Přímo pod sebou viděla věž Naigai, tak blízko, jako by jí stačilo natáhnout ruku a dotknout se jí. Ocelová konstrukce věže připomínala hnízdo obrovského pavouka. Vzpomněla si na metabolistické hnutí ze sedmdesátých let, jehož snahu o oddělení jednotlivých částí urbanistického celku vždycky považovala za děsivý pokus izolovat lidi od jejich prostředí. Uvažovala, jaké by to asi bylo, bydlet v jedné z těch kovových kabinek, ale pak si řekla, že je lepší to nevědět.

Povzdechla si. Spánek mohla klidně pustit z hlavy. Nebe se zbarvilo do lasturové šedi; dnes se možná příkrovem smogu prodere i slunce. Natáhla si krátkou bavlněnou jukatu, přetáhla si ji přes boky a došla ke schodišti. V témže okamžiku zaslechla nějaký zvuk.

„Nicholasi?“

Jedinou odpovědí jí bylo noční ticho.

Nehybně stála s rukou na zábradlí, které se vinulo dolů, do temného neznáma. Co jí ten zvuk připomínal? Cinknutí kovu, šustění šatů, tiché kroky? Nebo si jen vzduch z klimatizace pohrával se záclonami? Nevzpomínala si. Prostě nevěděla.

Pomalu, tiše sestoupila po schodech. Připadala si, jako by se nořila do nějakého mořského příkopu. Dole byly všechny závěsy zatažené. Zatáhla je, než šla nahoru spát? Jako u všech věcí, které se opakují tak často, až je děláme podvědomě, si tím nebyla jistá.

Ve tmě ucítila, jak se jí vlastní dech chvěje v hrdle. Stála pod schody a zírala do tmy tak usilovně, až ji rozbolely oči. V bytě někdo byl. Cítila to s takovou jistotou, až se jí srdce bolestivě sevřelo.

Tehdy se ozval zvuk, jako když se šaty otírají o kůži. „Koei…“

Otřásla se a vrhla se k lampě.

„Nerozsvěcujte, prosím.“

Něco v tom hlase ji přimělo, aby odtáhla ruku od vypínače.

„Bude lepší, když zůstaneme ve tmě.“ Byl to ženský hlas, jasný a sytý. V jeho příjemném tónu Koei vytušila ženu zvyklou na to, že lidé poslouchají její rozkazy.

„Jmenuji se Marie Róza. I když Michael Leonforte mne zná jako Jaqui.“

Koei zalapala po dechu, podlomila se jí kolena a musela nahmátnout křeslo, aby se mohla posadit. „Jaqui, jeho sestra?“ Seděla na krajíčku křesla jako pták připravený k odletu.

„Přesně tak.“

Koei ovládala svůj hlas jen stěží. „Vždyť mi říkal, že jste umřela… už dávno.“

„Někdo zemřel, ale já to nebyla.“ Když napjala zrak, dokázala Koei rozlišit část jejího obličeje. „Víte, Bůh mne vybral k tomu, abych se stala abatyší řádu Doni di Piave.“

Koei jen vydechla. „Řád…“

„Znáte ho. Financují ho Goldoniové, už od dob, kdy jej přesídlili z Itálie do Států. Protože jsem ovšem Leonfortová, bylo třeba lsti, abych se mohla ujmout své funkce. A tak se také stalo.“ Přešlápla a do ticha se ozvalo zašustění šatů. „Řád působí v Japonsku už od války. Jeho členkami byly Kisoko Okami, Eiko Šima i její dcera Honniko a mnoho dalších. Všechny se staly kousky obrovské mozaiky.“

„Ale proč jste teď tady? Je pět hodin ráno. Vyděsila jste mě k smrti.“ Koei se zamračila. „A jak jste se sem vůbec dostala?“

„Abych nejprve odpověděla na vaši druhou otázku, vypáčila jsem zámek.“ Její hlas se změnil, jako by přebírala barvu Koeina hlasu. „Vyznám se v mnoha takových nečekaných věcech. A pokud jde o to, proč jsem tady, hned vám to povím. Můj bratr mne potřebuje.“

„Michael? On přijde sem? Jak tohle víte?“

„Pověděl mi to Bůh.“ Koei vycítila, jak Jaqui přechází ve tmě k závěsům.

Okno se s hromovým rachotem rozletělo a závěsy zavlály. Koei s výkřikem nadskočila. Pak se zarazila, když na parapetu spatřila skrčeného Micka. Měl na sobě podivné černé šaty s koženými řemeny přivázanými k lanu, které se táhlo někam do lasturově šedé temnoty pod budovou.

„Michaeli, co to…?“

Koei sebou trhla, když zaslechla Jaqui mluvit s dokonalým japonským přízvukem. Měla pocit, jako by ve snu slyšela mluvit sama sebe. Další nečekaná věc, kterou Jaqui zřejmě uměla.

„Je čas splatit dluhy, Koei,“ pronesl Michael hrdelním hlasem.

Koei potlačila výkřik, když se zmocnil Jaqui, zatáhl za provaz a zmizel v rozbitém okně. Když se podívala mezi rozevlátými závěsy, zjistila, že Jaqui má stejné vlasy jako ona a že si dokonce vzala Koeiny šaty.

„Michaeli!“ vykřikla Koei, naklonila se přes zježené střepy a vyhlédla z okna. Viděla ho, jak s Jaqui přes rameno klouže po řadě provazů a kladek na vrcholek věže Naigai. Konečně pochopila pravdu: Jaqui ji schválně ochránila před nebezpečím. Přiměla Michaela, aby si myslel, že to ona je Koei.

Když o jedenáct minut později vrazil do bytu Nicholas, následován podivně vyhlížejícím Nihoninem se sněhobílými vlasy, měla mu toho hodně co vyprávět.

***

Kaišóova energie, která mu žhnula v žaludku a střevech jako vybuchující hvězda, nadpřirozeně zbystřila Mickovy smysly. Přitom se spojila s drogou, kterou požil a bez níž by byl nungský rituál neúčinný. Tato droga se vyráběla z bylin a rozdrcených těl roháčů, kteří žili pouze ve vietnamských horách. Brouci velcí jako dětská dlaň se chytali a věšeli na týden na slunce, kde zčernali jako obsidián. Poté se jim opatrně slouply krovky a v moždíři se rozdrtily na prášek. Jejich rohy se používaly do posvátných chrastítek šamanů.

Díky takto zbystřeným smyslům Mick vycítil, že ho někdo sleduje. Když slaňoval z vrcholku věže Naigai, vzpomněl si na Nicholase Linneara a aniž by hnul brvou, natáhl ruku a odstranil jednu kovovou skobu. Tohle přece chtěl od samého začátku: příležitost zbavit Nicholase všeho, co mu bylo drahé, a postavit se mu – muž proti muži. Bylo to pro něj důležité, protože Nicholas byl vším, čím Mick nebyl. Byl vším, po čem Mick toužil ještě jako zamilovaný mladík v meditační zahrádce kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie. Protože mu okolnosti a pokrevní vztahy upřely lásku jediné ženy, pro kterou by s chutí položil život, snažil se utéci před vzpomínkami, láskou, minulostí a vůbec vším, co byl a čím měl být až do smrti. Tohle všechno se pokoušel pohřbít ve vietnamské divočině tím, že vytvořil zcela nového Michaela Leonforta, ale ve skutečnosti mu pod rukama vznikl jen nechutný šamanský guláš, chodící a mluvící noční můra, golem, druhé já s prázdnýma očima i duší. Mohl se totiž snažit sebevíc, ale starý Michael Leonforte se nedal jen tak pohřbít. Tento Michael Leonforte pak nahlédl do svého mladistvého srdce a zjistil, že je plné něčeho zcela nemyslitelného: spřízněné duše, kterou nikdy nemohl mít a kterou nemohl ani milovat, jak si to zoufale přál.

Jak řekl Nicholasovi, svému původu člověk neuteče, ať se snaží jakkoli.

Dospěl k první kovové kapsli, protáhl se kosočtvercovou mezerou mezi ocelovými nosníky a stanul na černé mřížkované lávce. Odepnul si horolezeckou výstroj a s břemenem přes rameno se vydal po lávce.

Nacházel se v osmnáctém patře a cestou míjel plochy stínů a světel, které jako by se na věž promítly z jiné doby. Mezi mřížemi vál vítr a vzlykal jako dítě. Do toho zazníval hukot a šramot mechanismů v budově – výtahů, topení a klimatizace, vodovodů a odpadů, elektrického rozvodu, telefonních linek a společné televizní antény. Všechna tato vedení se táhla v pružných plastikových trubkách po straně budovy, takže vypadala jako žíly v rozpitvaném těle. Otočil hlavu, když kolem budovy proletěl poplašený pták, který nemohl najít cestu ven. Otřel si pot s očí a naslouchal.

***

Nicholas si vzal z koupelny ručník, omotal jej kolem nylonového provazu, který se táhl z místa těsně pod rozbitým oknem obývacího pokoje na vrcholek věže Naigai, uchopil ho za konce a vrhl se do perleťového úsvitu.

S tak primitivním zařízením nemohl nijak ovládat rychlost sestupu. Ve třetině cesty ucítil pach spáleniny, a když zvedl oči, spatřil, jak zprostředka ručníku stoupá zlověstný pramínek dýmu. Tření hrozilo, že ručník zapálí.

V polovině provazu vyšlehl první plamen a olízl bavlněnou látku. Rychlost sestupu způsobila, že téměř okamžitě zhasl, jenže zakrátko se objevily další plameny a Nicholas ucítil, jak ručník povoluje. To už byl asi ve třech čtvrtinách cesty na vrcholek věže. Celé desítky metrů pod ním nebylo nic než vlhký vzduch, a potom střechy jiných budov zježené anténami, satelitními parabolami a podobně. Takový pád by jistě nepřežil.

S nosem plným zápachu hořící tkaniny se začal pod provazem pohupovat dopředu a dozadu. Pohlédl před sebe a zjistil, že to nestihne. To, že se ručník trhá, vycítil ještě okamžik předtím, než k tomu skutečně došlo, zhoupl se dozadu, aby posílil setrvačnost, a zvedl nohy nad hlavu, až svršky bot sevřel nylonové lano, po němž klouzal. Skoro okamžitě ucítil, jak se mu provaz zařezává do tenké kůže bot, ale více než polovina jeho tělesné váhy se přesunula z plápolajícího ručníku, čímž získal několik vteřin, které teď zoufale potřeboval.

Přímo pod ním se tyčila kopule věže Naigai, mezi jejímiž geometricky uspořádanými nosníky prosvítalo vycházející slunce. Chvíli mu věž připadala krásná jako mayská pyramida, která kontrastuje s precizní městskou zástavbou. Rychle se k ní blížil. Potřeboval jenom pár vteřin…

Nedostal je. Plameny rozežraly ručník, který se mu rozpadl v rukou. Jeho hlava, ramena i trup klesly, až visel svisle dolů a na provaze se držel jenom nohama. Klouzal stále rychleji a napjaté svaly na nohou mu začínaly dřevěnět. Lano proniklo kůží i bavlněnými ponožkami a zarylo se mu do kůže, která už začínala otékat.

Neměl jinou možnost, než skočit, jenže v tom okamžiku minul skobu, kterou Mick uvolnil, a celé lano se odtrhlo od budovy. Nicholas roztáhl nohy, zamířil k šikmému nosníku, minul ho, praštil se ramenem o jiný, natáhl ruce a chytil se třetího.

Houpal se na nosníku jako kyvadlo a snažil se zapomenout na bolest, na únavu po dlouhém týdnu, kdy v podstatě nespal, na šok ze strašlivé smrti Mikia Okamiho a na zbytky jedu Banh Tom, které stále ještě vylučoval z krevního oběhu. Pomalu se zklidnil a snažil se ztlumit svíravou bolest hlavy, která ho přepadla v důsledku toho, že musel viset hlavou dolů, když mu navíc v těle kolovaly drogy.

Stáhl se do sebe. Tentokrát zavrhl tandžianské oko a zvolil Kširu. Temné oko se otevřelo a pohlédlo na zcela změněný svět. Teď viděl věž Naigai takovou, jaká skutečně byla: neúspěšný pokus spojit trvalé a pomíjivé, temnotu a světlo. Město kolem mu připadalo jako šedivý oceán, rozlehlý a vzdálený. Existovala jenom věž, černá jako havraní hlava – a tři lidé, kteří po ní lezli, vypadali jako mravenci na hoře Fudži.

Temné oko se zahledělo vzhůru, za mřížoví věže, a našlo Micka. Začal šplhat vzhůru.

*

„Michaeli…“

Mick se zarazil a přikrčil se na kovové mřížce venkovní lávky. Soustředil se na Nicholase, na to, jak se přibližuje. Bylo mu jasné, že je na věži. Past nastraženou na laně přežil.

„Michaeli…“

Ten hlas. Vůbec nepatřil Koei, a přesto ho znal lépe než cokoli jiného ve svém životě. Otočil se a srdce se mu sevřelo ještě dříve, než si to stačil všechno rozmyslet. Vyjeveně pozoroval ženu, která si sundávala paruku. Měla na sobě šaty Koei, ale Koei to nebyla.

Pohlédl do očí zelených jako moře, které z pudu sebezáchovy vydědil do říše zapomnění. Některé vzpomínky byly příliš bolestné na to, abys nimi mohl dělat něco jiného, než je odsunout stranou, do tmy. Teď se k němu vracely jako hřbitovní přízraky. Vytřeštil oči.

„Ano.“ Přikývla. „Jsem to já, Michaeli. Jaqui.“

„Kristepane, to není možné.“ Měl pocit, jako by spadl do drceného ledu, jako by do něj někdo hrábl a obrátil ho naruby. Nevěřil vlastním očím. „Jsi přece mrtvá.“

Přistoupila blíž k němu. „Skutečně?“

Když se ho pokusila dotknout, ucukl.

„Áááá,“ zaječel. „Panebože, co se to děje?“

„Bůh nás znovu svedl dohromady.“ Jaquin tichý, konejšivý hlas se mísil s šepotem větru a hukotem věže. „Podívej, Michaeli“ – štípla se do ruky – „jsem živá a zdravá. Moje ‚smrt‘ byla jenom taková lest, abych mohla vstoupit do řádu, který patřil Goldoniům.“

Přimáčkl se na zábradlí, které se táhlo podél lávky. „Ale proč?“

„Kvůli nepřátelství mezi Goldonii a Leonforty. Nikdo vlastně neví, jak to začalo. Jako všechna taková nepřátelství se jen posilovalo hrůznými historkami, které se předávaly z generace na generaci, a při každém novém vyprávění byly pořád hrůznější, až se z nich staly mýty.

Dědeček Caesare si toho byl vědom a chtěl s tím vším skoncovat jednou provždy, jenže nevěděl jak, dokud jsem se neobjevila já. Se všemi předchozími abatyšemi řádu se dobře znal, a když mne pozoroval, zjistil, že bych mu mohla pomoci tento problém vyřešit.

To on přesvědčil mámu, aby mne vzala do kláštera, když jsem dosáhla určitého věku, a měl pravdu. Bůh si mne zvolil, abych vstoupila do řádu – a nejen to. Po své předstírané smrti jsem se jako sestra Marie Róza připravovala na to, abych mohla převzít místo matky představené. Kdybych ‚nezemřela‘, nic takového by nebylo možné. Goldoniovi by něco takového nedovolili, a stejně tak strýc Alphonse.“

„Vzpomínám si…“ Mickův hlas zněl skoro zasněně. „Když se Alphonse vrátil z kláštera, byl strašně dožraný. Věřil, že tě odtamtud dostane, a přísahal, že to jednou udělá. Zanedlouho poté jsi zemřela.“

Jaqui přikývla. „Tak to bylo.“ Přistoupila ještě blíž k němu a rozpřáhla paže. „Michaeli, teď jsem zde, abych s tím nepřátelstvím jednou provždy skončila. Přišla jsem tě vyléčit.“

„Ach, ne!“ Mick si přitiskl dlaně na uši a padl na kolena. „Bože, chraň mne před mými vlastními myšlenkami!“

Jaqui si všimla jeho úzkosti a poklekla vedle něj. „Také jsem tě přišla chránit, Michaeli. Dělal jsi hrozné věci, zlé věci. Už nejsi ten bratr, s nímž jsem trávila večery na střeše a dělila se s ním o sny.“

Mick zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš? O nic jsme se nedělili. Jenom jsme žvanili.“

„Proč to říkáš? Měli jsme stejný sen. Utéci co nejdál od života Leonfortových. Pamatuješ se přece, ne?“

„Ach, Jaqui. Jediný můj sen, který pro mne něco znamenal, jsem ti nikdy nevyprávěl. Nemohl jsem.“ Zvedl oči k tomu zázračnému zelenému moři, které ho vždycky tolik fascinovalo.

„Co to bylo? Povídej. Teď jsem tady. Řekni mi to.“

Zkřivil tvář. „Nemůžu.“

„Ale můžeš. Bůh ti dá sílu.“

„Bůh.“ Jeho tvář se zkřivila ještě víc. „Odpadl jsem od něj tak daleko, že už pro mne neexistuje.“

Jaqui napřáhla ruku. „Existuje, Michaeli. Teď jsem tady kvůli němu. Věř mi, Bůh existuje.“

„Jsi tak čistá, tak dobrá, vlastně svatá, jako nějaký šaman, který se dotkl nebes.“ Zavřel oči. „Pro tebe Bůh existuje.“

„Existuje pro každého, Michaeli, včetně tebe.“

Ucítil její dotek a jeho touha potom, aby mohl ucuknout a zakrýt si tvář, zmizela. „Víš, Jaqui, jsem jako malomocný. Buď opatrná. Můj pot je určitě jedovatý.“ Přitiskla ho k sobě. Kolem nich svištěl jitřní vítr a promlouval k nim mnoha jazyky.

„Povídej mi o tom snu,“ zašeptala.

Otřásl se. „Když to udělám, zemřu.“

„Nemůžeš zemřít, dokud tě držím. Nemáš se čeho bát, Michaeli.“

„Jenže já mám strach. Ze sebe a… Bůh mi pomoz, i z tebe.“

„Ze mě? Proč?“

„Z toho, co si o mně pomyslíš, až ti ten sen řeknu.“ Třásl se jako v zimnici. „Budeš mne nenávidět.“

„Tak tedy mlč a poslouchej.“ Vzala ho do náručí. „Když jsme byli mladší, byla jsem do tebe blázen. Jednou v noci se mi zdálo, že jsi přišel za mnou do pokoje. Všude panoval obrovský klid, jako bychom byli někde daleko od Ozone Parku. Možná jsem dokonce slyšela vzdálený příboj, už nevím. Přišel jsi za mnou do pokoje a třebaže byla úplná tma, věděla jsem, že jsi to ty. Když sis ke mně lehl, cítila jsem, jak ti tělo úplně hoří. Zašeptal jsi mé jméno, já tvoje, a pak jsme se milovali.“

Mick se jí zhroutil v náručí. Měl pocit, jako by se celý roztekl. Něco v něm sálalo tak mocně, že už to nedokázal déle ovládat. Slzy ho pálily na tvářích, i když pevně zavřel víčka. Bylo toho na něj příliš: konečně od ní slyšel to, po čem tolik let toužil. Zdálo se mu, že našel své srdce jen proto, aby se v příštím okamžiku rozletělo na kousky.

Když se konečně zmohl na slovo, vylíčil jí svůj sen o tom, jak spolu tančí na osvětlené terase někde u Středozemního moře. „Miloval jsem tě, toužil jsem po tobě, ale mít jsem tě nemohl,“ uzavřel. „Bylo to nemožné, hrozné a děsivé. Nepochyboval jsem, že se budu smažit v pekle, a přitom mě to tak vzrušovalo, že jsem se toho nemohl zbavit, ani jsem na to nemohl přestat myslet. Pak jsi odešla do kláštera a já pochopil, že od tebe musím utýct co nejdál.“

„Tolik jsem tě zklamala, Michaeli.“ Rozplakala se.

„Ne, ne.“ I po tolika letech ho udivilo, jakou něhu k ní cítí, jak nesmírný význam pro něj má – a jak si s bolestivým sevřením srdce uvědomil, byla to jediná věc, která pro něj měla význam. Ta druhá kůže, kterou si přepečlivě vystavěl na troskách své dřívější osobnosti, se nyní rozpadala a odhalovala jeho bezdeché, zranitelné jádro.

Tehdy ho políbila – s vášní nebo se sesterskou něhou? Nevěděl, chápal jen, že to nechce vědět, a jeho utrpení začalo nanovo.

Se zvířecím zaječením ji od sebe odmrštil – možná příliš hrubě, protože upadla a Mick na jejím místě spatřil stín, který až příliš dobře znal. Byl to Nicholas, jeho druhé já.

*

Mick se vrhl na Nicholase a nevšímal si Jaqui, která na něj volala, aby toho nechal. Proč by toho měl nechávat? I tak ho jeho city, které nedokázal změnit ani ovládnout, odsoudily k záhubě. Miloval Jaqui tělem i duší, cítil to s omamným vzrušením, jaké zažívá člověk v rychle jedoucím, neovladatelném voze. Ve zlomku vteřiny před nárazem je zdánlivě možné všechno. Zákony vesmíru přestávají platit a ve víru volného pádu ztrácí na významu i život a smrt.

Narazil do Nicholase ze všech sil a odmrštil ho stranou. Nebo si to aspoň myslel. Udeřil se o zábradlí a všiml si, že Nicholas ustoupil stranou, aby se jeho výpadu vyhnul. Ucítil temné oko Kširy a usmál se. Byl to úsměv dávného boha, který se probouzí z dlouhého spánku, úsměv satyra, který se raduje z noční temnoty.

Vyslal svého ducha jako raketu do éteru a ve chvíli, kdy zahlédl Nicholasův překvapený výraz, udeřil ho oběma pěstmi do obličeje, znovu a znovu, až se Nicholas zaklonil přes zábradlí. Chvíli tam tak vlál, zatímco Mick se ho snažil shodit dolů.

Nicholas, který s Mickem bojoval tělesně i duševně, si připadal jako v obležení. Když ucítil nápor Mickova psychického útoku, neměl dostatečné krytí. Poslední zbytky Benh Tomu se mu již podařilo vyloučit, ale tento proces ho stál spoustu duševní energie. Jeho duše už několik hodin řešila problémy života a smrti. I on měl své meze, které nyní překročil.

Když ho Mick strkal přes zábradlí, Nicholas ztratil rovnováhu a temné oko Kširy se na okamžik zavřelo. Mick to vycítil, přitlačil a Nicholas pochopil, že spadne dolů, do prázdna, a napíchne se na nějakou anténu tam dole.

Ve chvíli, kdy už visel skoro hlavou dolů, něco ucítil. Nebyla to Kšira ani Akšara, ale mělo to psychický původ. Možná to byla ruka Boží, která se prodrala tokijským úsvitem plným smogu, aby ho zachránila. Tehdy neměl čas to rozebírat. Chopil se jí.

Zvedl nohy a sevřel jimi Mickovy boky. Potom mu zarazil klouby prstů ze strany do krku. Mick vyjeveně vykvikl a povolil sevření. Nicholas zatlačil a Mick dopadl na svazek zkroucených umělohmotných trubek. Vytáhl krátkou čepel a podržel ji před sebou.

„Michaeli, ne!“ vykřikla Jaqui.

Nevšímal si jí a vrhl se na Nicholase, který ustoupil stranou. Otočil se a znovu zaútočil. Tentokrát předstíral útok zprava, ale nakonec švihl ostřím vlevo, řízl Nicholase do předloktí, pronikl jeho obranou a klestil si cestu k jeho krku.

Nicholas sáhl nad sebe a mocně zatáhl za umělohmotnou trubku, která se uvolnila. Vyvalil se z ní oblak horké páry, který namířil přímo na Micka. Pára ho zasáhla přímo do obličeje. Mick zaječel, uskočil dozadu, až narazil na zábradlí, ztratil rovnováhu, a když se o zábradlí otřel podruhé, přepadl přes ně a řítil se dolů, přímo na probouzející se město.

*

Jaqui ani nevykřikla a dlouho zůstala bez hnutí. Kousla se do ruky, až se jí na kůži objevily kapky krve. Z prasklé trubky dál syčela pára a stoupala kolem kovové věžní konstrukce k bílému nebi. Nedaleko se do tichých městských zvuků ozvalo ječení policejních sirén.

Nicholas se opřel o stěnu, kde se Mick naposledy pokusil o odpor, a pokoušel se sebrat. Motala se mu hlava a srdce ho bolelo. Nakonec se podíval na Jaqui a pravil: „Je mi líto, že jsem ho nemohl zachránit.“

Vytáhla si zkrvavený kloub z úst a obrátila k němu zelené oči. „To nebyla vaše práce.“ Z těch pozoruhodných očí se něco vytratilo, to zvláštní světlo, jehož si všiml, když ji viděl v bytě u Honniko a potom na okamžik u Noční svíce. Tehdy ho něco napadlo.

Nejistě se narovnal, ale pořád se opíral o zeď. V pořezaném předloktí mu bolestivě škubalo. „To vy jste mne zachránila, že?“

Přistoupila k němu, utrhla si rukáv blůzy a ovázala mu ránu. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Já myslím, že víte,“ trval na svém a pozorně ji sledoval. „Když mě váš bratr chtěl přehodit přes zábradlí, něco jsem ucítil. Jako by mě přidržela nějaká ruka.“

„Možná to byl Michael sám,“ pronesla cestou k zábradlí. „Během svých cest zřejmě získal různé zvláštní schopnosti.“

„Jak by to mohl být on? Přece zoufale toužil zabít mě.“

Pohlédla na řadu policejních aut, která vjížděla do ulice pod nimi a mířila ke vchodu do věže. Tvář jí osvětlovala vzdálená růžová záře. Zavrtěla hlavou. „Nechtěl zabít vás, pane Linneare. Chtěl zabít část sebe sama. Část, kterou už nemohl snést.“

„Možná nevíte, jaké zločiny spáchal.“

Na rtech se jí objevil ironický úsměv. „Pane Linneare, já vím mnohem víc. Vím o všem, čeho byl Michael schopen.“

Zabloudil očima k místu, kde ležel Mick jako vyhaslá hvězda, která ještě nedávno zářila do noci, ale všechnu svou nesmírnou energii už ztratila. „Zemřel tak, jako žil, že? Byla to dramatická smrt, skoro umělecké dílo – jak je předepsáno v Kagakure, knize samurajů.“

Nadlouho se odmlčel. Co ta žena asi cítí? Pro svého bratra neuronila ani slzu. Jak hluboce ho asi milovala?

Obrátila se k němu a přitiskla se zády k zábradlí. Čerstvý vítr od Sumidy jí zčechral vlasy a Nicholas si všiml nesmírného smutku, který se jí zračil ve tváři. Pochopil, že už nikdy nebude taková jako dřív. Budou ty zelené oči zase někdy jiskřit? ptal se sám sebe.

„Povím vám, co je na tom nejpodivnější, pane Linneare. Je to podivné v ironickém, tragickém smyslu. Michael si byl naprosto jist, že jsem čistá a neposkvrněná. Dokonce říkal, že jsem svatá. To byla jeho fantazie, takhle si mne vysnil. A samozřejmě, nebyla to pravda.“ Zkřížila ruce na prsou, jako by jí byla zima. „Chcete slyšet mou zpověď?“

„Nejsem kněz. Nemyslím –“

„Prosím!“

„Tak dobře.“ Jak by mohl ženě s takovýma očima něco upřít? „Jak si přejete.“

„Ne jak si přeju já, pane Linneare. Jak si to přeje Bůh.“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Michael spáchal strašné zločiny, a já také.“

„Promiňte, matko, ale váš bratr byl vrah.“

„To jsem já také.“

Upřela na něj pohled svých zelených očí a neuhnula jimi.

„Matko –“

„Vzpomínáte si na Nguyena Van Truca, muže, který měl odnést ukradená data z CyberNetu Honniko a odtud mému bratrovi?“

Nicholas zamrkal. „Jak můžete vědět o ukradených datech a Nguyenovi –“ Pak si uvědomil, že jí o tom pověděla Honniko.

„Sledoval jste Van Truca a chytil jste ho,“ pokračovala Jaqui. „Vyměnil jste disketu a zhypnotizoval jste ho, aby si nepamatoval, že jste ho dostihl. Jenže něco se nepovedlo a hodinu poté, co předal disketu Honniko, se jí svěřil, že si začíná vzpomínat, co se stalo.“

Nicholas od ní nemohl odtrhnout oči. „Takže Honniko vám to řekla.“

„Ano.“

„A pak?“

„Pak jsem udělala to, co bylo třeba. Nemohla jsem dopustit, aby se Michael o vaší lsti dověděl příliš brzy. Plány se už rozběhly.“

„Jaké plány?“

„To se včas dozvíte.“

Dál na ni zíral. „Vy jste tedy Van Truca zabila, že?“

„Jak jsem řekla, udělala jsem, co bylo třeba.“ V jejích očích se objevilo něco úplně nového. „Van Truca bylo třeba umlčet.“ Ta podivná, tajemná věc jí zůstávala v očích jako tabulka s písmem neznámé civilizace.

Nicholas pochopil, oč jde, a natáhl se po ní právě ve chvíli, kdy se přehoupla přes zábradlí. Zkroutila se jako panenka z papíru a začala padat dolů.

Nicholas se naklonil přes zábradlí a chytil ji za zápěstí.

„Tohle není ten správný způsob, matko.“

Upřela na něj zamlžené oči. „Přišla jsem Michaela zachránit a vyléčit, ale zklamala jsem. Zklamala jsem řád, porušila jsem slib, který jsem dala Bohu.“

Když ji tak držel za ruku, připadala mu nesmírně křehká, a když se jí dotkl svým duchem, vycítil hloubku jejího zklamání. „Ať jste udělala cokoli, matko, nevěřím, že po vás Bůh chce, abyste se kvůli tomu vzdala života – a své věčné duše.“

Vlasy se jí vlnily kolem tváře a zakrývaly jí oči. Svítalo a sluneční světlo pronikající mezi mraky rozsvěcovalo okna mrakodrapů. „Nevyzpovídala jsem se ze všeho. To nejhorší zůstalo.“

„Tak se vyzpovídejte a pusťte to z hlavy. Žijte dál.“

„Pusťte mne, prosím vás. Bůh nemůže chtít, abych žila s tím vším co nosím v srdci.“

„O tom ať rozhodne Bůh sám,“ pronesl, když ji pomalu táhl přes zábradlí do bezpečí. „Ne vy.“

*******

Rovnodennost

Kam spěcháš?

Kamkoliv dnes večer půjdeš,

uvidíš stejný měsíc!

Izumi Šikibu

Tokio – New York

Tecuo Akinaga se dostavil na Kaišóův pohřeb. Nadutě vstoupil do buddhistického chrámu Ničiren, zatímco venku v odpoledním slunci stála řada dvaceti jeho nižších ojabunů a kobunů. Bylo to něco víc, než pouhé znamení úcty. Byla to přehlídka moci. Po vnitřním boji mezi Mikiem Okamim a jeho radou ojabunů zůstal naživu jedině Akinaga a tento vysoký, mrtvolně vyhlížející muž chtěl dát každému najevo, že upevňuje svou moc.

V přestávce mezi obřadem a pohřbem se postavil přímo před Nicholase Linneara a oba muži se pustili do obřadného pozdravu Jakuzy, kdy uváděli svá jména, hodnosti a příslušnost ke klanu. Když skončili, Akinaga neztrácel čas: „Vyrozuměl jsem, že jste mne hledal.“

Rudá a zlatá nádhera chrámu vypadala jaksi dutě a zároveň jasně a křiklavě jako neon na Ginze. I když si Akinaga pečlivě vybral chvíli, kdy se těch málo lidí, co přišli na pohřeb, vyhrnulo ven, Nicholas si opodál všiml Honniko, která je pozorně sledovala a poslouchala, jak spolu tito dva muži zápolí. Když si Koei všimla, že Nicholas vypadá jako trosečník na skalisku uprostřed přílivu, zamířila k němu, ale Nicholas jí pokynul rukou a Koei neochotně vyšla ven, až jí slunce rozmazalo obrysy jako na nějaké staré, přeexponované fotografii.

„Tanaka Gin proti vám sháněl poslední důkazy,“ pravil Nicholas a pečlivě zakrýval své nepřátelství. „Všechny je svěřil mně. Jakmile bude Okami-san pohřben, osobně je předám vrchnímu prokurátorovi.“

„Ano, ano, to všechno vím.“ Zdálo se, že Akinagovi to vůbec nevadí. „Jenže hezká pohádka je pořád jenom pohádka.“

„Ty důkazy skutečně mám.“

Akinaga naklonil hlavu. „O tom nepochybuji. A vím, že máte schůzku s Gindžiróem Mačidou. Přesto vám důrazně doporučuji, abyste tu schůzku odvolal a předal ty materiály mně.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Zdaleka ne. Hatta-san je mrtev a s ním i jeho svědectví, že to byl on, a nikoli váš prohnilý přítel Tanaka Gin, kdo se ode mne nechal uplatit. Bez Hatty bude Tanaka Gin hnít hodně dlouho ve vězení. V dnešní době, kdy je veřejnost v jednom kuse něčím pobouřená, si vláda nemůže dovolit shovívavost k někomu, kdo se dal do party s Jakuzou.“

„Proti Tanaku Ginovi nemají žádné pořádné důkazy,“ namítl Nicholas, i když už tušil, kam se rozhovor ubírá, a srdce se mu sevřelo. Toužil po slunci a po Koei, vřelé a chápavé.

Akinaga pokrčil rameny. „Možná, ale na tom vlastně ani nezáleží. Vláda musí uklidnit veřejnost. Jako obvykle s tím pravda nemá co dělat. Můžete si být jist, že z Gina udělají obětního beránka, a až ho odsoudí, dají mu ten nejvyšší možný trest. Já to vím. Mám své zdroje.“

Nicholas si všiml, že kněží a pozůstalí – Kisoko, Nangi, Koei – se ubírají ke hřbitovu jako voda stékající s kopce. Zbýval tu jen on, Akinaga a Honniko, která pořád ještě stála jako socha v šeru chrámu.

„A když vám předám ty důkazy?“

„Ne když, Linnear-san, ale až to uděláte. Potom učiním veřejné prohlášení, v němž Gina očistím.“

„Kdo vám bude věřit?“

„Naprosto důvěryhodný svědek podpoří každé mé slovo. Tanaka Gin bude během čtyř hodin na svobodě. To vám mohu zaručit.“

Život Tanaky Gina za Akinagův. Nebyl to spravedlivý obchod, uvažoval Nicholas, jenže co v životě je spravedlivé?

„Sejdeme se hodinu po pohřbu,“ rozhodl Nicholas, „na Nógi Džindža v Roppongi.“

„Příhodné místo.“ Akinaga znovu naklonil hlavu. „To mne těší.“ V tom okamžiku vstoupil jeden z Akinagových mužů, kteří stáli seřazení kolem vchodu do chrámu, a podal mu mobilní telefon. Akinaga do něj vychrlil několik úsečných, jednoslovných vět, načež ho podal kobunovi, který se vrátil ven.

„Teď odejdete, že, Akinaga-san?“

Akinaga otočil kostnatou hlavu, jako by ho začínala otravovat nekonečná píseň nějakého ptáka. „Tenhle rozhovor byl tak příjemný, že bych ho rád prodloužil, jenže shodou okolností mám jinou naléhavou práci.“

Akinaga se stroze, skoro urážlivě uklonil, otočil se a měl se k odchodu, když ho najednou něco zarazilo. „Musím se omluvit, že jsem vám ještě nevyjádřil soustrast s úmrtím vaší ženy.“

„To bylo víc než před rokem.“

„Ano, já vím.“ Zdálo se, že Akinaga o něčem přemýšlí. „Proslýchá se, Linnear-san, že vámi nic nehne. Je tomu skutečně tak? To bych rád věděl. Na pohřbu své ženy jste neuronil ani slzu, stejně jako dnes tady.“ Zvedl kostnatý ukazovák. „Pokud však budete mít ještě chvilku strpení, rád bych si prohlédl další důkaz takového japonského stoicismu.“ Oči se mu rozzářily. „Vaše žena – Justine se jmenovala, že? – zemřela při automobilové nehodě.“

Nicholasovi vyskočilo srdce do krku. „Přesně tak.“

Akinaga se k němu naklonil, až Nicholas ucítil jeho dech páchnoucí po rybách a sójové omáčce. „Ve skutečnosti to tak nebylo. Sledoval ji jeden z mých lidí. Zahlédla ho a propadla panice. Narazila přímo do toho nákladního auta.“

Nicholas cítil,jak se ho zmocňuje zlost. Věděl, že Akinaga se ho snaží vyprovokovat. Štvalo ho, že Nicholas tak snadno přistoupil na výměnný obchod, který mu navrhl. Chtěl Nicholase potrestat, přinutit ho k nějaké reakci, vyříznout z něj další libru masa, než bude obchod uzavřen.

Akinaga zavrtěl hlavou. „Tohle pro vás muselo být těžké. Obdivuji člověka, který přestojí ránu pod pás a nehne ani brvou. To je jen dobře.“ Pousmál se. „A to není všechno. Ten její přítel, co s ní byl v autě, když shořelo – jak se jenom jmenoval? Ano, Rick Millar, její bývalý šéf. Zrovna se vraceli z hotelu, kde spolu strávili celou noc. Dupali tam jako králíci.“ Sledoval Nicholasovu tvář jako vlk na nepřátelském území. „Přesně tak, podváděla vás, takže jsem vám možná nakonec prokázal službu.“ Pak se otočil na podpatku a odkráčel nabubřele jako novodobý šógun. Jeho muži ho následovali jako ocas komety rozpálené sluncem.

***

Nicholas stál s Kisoko v knihovně jejího domu. Prázdné regály vypadaly přísně. Na poškrábané dřevěné podlaze ležely pečlivě srovnané bedny a srolovaný perský koberec. Všechna umělecká díla už byla sbalená a nábytek, pokud zde ještě nějaký zůstal, byl pokrytý bílým plátnem. Ve světle holé žárovky na místě křišťálového lustru vypadala místnost jako ponurá jeskyně. Už zde lehce páchlo zatuchlinou opuštěného domu.

„Předpokládám, že ta schůze s Denwa Partners proběhla dobře?“

„Ano,“ přisvědčil Nicholas. „Když už je Mick nemohl strašit, souhlasili, že nám dají o trochu víc času. I když počítám, že k tomu hodně přispělo to, že přišel i Nangi-san. Také Kanda Tórin hodně pomohl. Zná ty lidi líp než já.“

„To je dobře,“ mínila Kisoko. „Vy a Tórin-san byste se měli konečně nějak smířit.“

„Teď už to půjde.“ Nicholas se jí podíval do tváře. „Věděla jste, že Tórin byl zavázán Akinagovi, že pro něj pracoval ještě předtím, než přišel do Sató?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Neměla jsem o tom ani tušení, stejně jako Okami-san a Nangi-san.“

„Zjistil jsem si to o něm a řekl jsem mu, že to vím. Akinagu nenávidí, ale měl z něho strach.“ Nicholas se usmál. „Mám dojem, že teď má větší strach ze mě. Jak jsem říkal, spolupracoval na výbornou.“

V matném světle vypadala Kisoko bledší než obvykle. „Myslíte, že byste ho měl vyhodit?“

„Možná, ale třeba to neudělám. Tórin ví o Akinagovi víc, než bych mohl já sám zjistit. To se mi může hodit. Navíc ho Nangi-san ohodnotil správně – je skutečně bystrý.“

Odvrátil se. Už se mu nechtělo mluvit o Kundovi Tórinovi. Měl plnou hlavu jiných věcí. Zdálo se, že poloprázdný dům obývají jen přízraky. Nicholas si tu představil svého otce. Je jistě lepší myslet na plukovníka než na to, co mu řekl Akinaga. A dokonce je lepší myslet na Koei, Nangiho, Tanaku Gina nebo Tórina, než na to Akinagovo strašlivé chvástání – ano, k čertu, bylo to chvástání – že je zodpovědný za Justininu smrt a že toho o nich věděl tolik, včetně vztahu mezi Justine a Millarem, o němž neměl Nicholas ani tušení. Co když měl pravdu? ptal se Nicholas sám sebe. Co když ho Justine skutečně podváděla? Byla tak nešťastná, připadala si ztracená, a on ji nechal samotnou v Tokiu, zatímco splácel svůj čestný dluh vůči Mikiovi Okamimu. Prosila ho, aby nejezdil. Toho večera jí dvakrát volal, a ona to nebrala. Byla skutečně někde pryč, nebo byla tak rozčílená, že s ním nechtěla mluvit? Byla v posteli s Rickem? Věděl, že takhle se to klidně mohlo stát. Pravda. Co je pravda? Nikdy se to nedoví, ale ani to nechce vědět. Honniko to pochopila a rozumně ho nechala na pokoji uprostřed mrtvého ticha, které se rozhostilo v chrámu Ničiren, když z něj Akinaga vysál všechen kyslík i všechnu svatost. Dívala se na něj mlčky jako Buddhova socha a cítila, jak z něj vystřelují doběla rozžhavené uhlíky zármutku a vzteku jako ohňostroj.

Když teď, o několik hodin později, stál na místě plném vzpomínek, došlo mu poprvé v životě, že čest dokáže být krutá a svéhlavá milenka.

Kisoko zamířila ke stolku, na němž ležel podnos s poloprázdnou lahví skotské a dvěma skleničkami z broušeného skla; všechny jeho ponuré myšlenky se rázem rozptýlily.

„Kam s Nangi-sanem pojedete?“ zajímal se.

„Někam, kde si bude moci pořádně odpočinout,“ odpověděla Kisoko a rozlila skotskou do skleniček. „Můj syn Ken odjel do Spojených států, takže mne tu nic nedrží.“ Vrátila se s pitím k němu a podpatky jí na dřevěné podlaze hlasitě cvakaly. Nijak ho nepřekvapovalo, že neuvařila čaj. Tato situace vyžadovala něco mnohem silnějšího. Měla na sobě bílé smuteční šaty: kostým ze šantungského hedvábí, rukavičky a klobouček se závojem toho druhu, jaký byl v módě v šedesátých letech a nyní se opět začínal nosit. V těchto západních šatech vypadala nesmírně elegantně. Když si přiťukli, pohlédl do jejích smutných očí. Připili na památku Mikia Okamiho.

„K čertu s tím už jednou,“ prohlásila a odhodila prázdnou sklenici do kouta. „Měl za sebou dlouhý a zajímavý život.“

Nicholas se podíval na střepy a pravil: „Lituji, že jsem ho nemohl zachránit.“

„Svým způsobem jste ho zachránil. Aspoň jste ho očistil. Měl vás rád, Linnear-san, tak, jak neměl rád nikoho včetně mne.“ V jejím hlase nebyla ani stopa závisti nebo žárlivosti. „Někdy s ním bylo těžké vyjít. Jako bratr dal člověku zabrat. Chtěla jsem se o něj starat, víte, protože už od mlada kolem něj kroužilo nebezpečí jako vodní vír, ale ta moje snaha ho jenom doháněla k zuřivosti. Zbožňoval nebezpečí, vlastně mu prospívalo. Takže jsem dělala, co jsem mohla, jenom ze zákulisí“ – usmála se – „když se zrovna nedíval.“

„Pomocí Tau-tau.“

„Ano.“

„Věděl, že jste tandžianka?“

„Nevím. O něčem takovém jsme se nikdy nebavili. Možná to věděl.“

„Pokud jde o Kširu –“

„Ano. Říkala jsem si, že na to přivedete řeč.“ S cvakajícími podpatky se vrátila ke stolku a zjistila, že žádné další sklenice tu nejsou. Nicholas jí nabídl svou a Kisoko si ji vděčně vzala, nalila si skotskou a pomalu upíjela. „Musím si dávat pozor. Vypadá to, že u nás v rodině je alkoholismus dědičný.“

Posadila se na křeslo zakryté plátnem a přehodila nohu přes nohu. Vypadalo to, jako když pózuje na portrét, a Nicholas si pomyslel, že Nangi je šťastný člověk. „Všechny ty hrůzné příběhy o tom, jak se lidé z Kširy zbláznili –“

„Viděl jsem to na vlastní oči.“

Podívala se na něj. „Nepochybuji o tom. Kšira není pro každého tandžiana. Z obou podob Tau-tau, Akšary a Kširy, je Kšira daleko mocnější. A právě proto se toho o ní ví tak málo.“ Rozhodla se zapomenout na své vlastní varování a vyprázdnila zbytek skotské jediným douškem. „Já Kširu ovládám, Linnear-san, takže mi věřte, když vám povím, že Kšira připraví o rozum jen ty, kdo ji nedovedou zvládnout. Neodvracejte se od ní a ona vám neublíží. Poučte se z toho, co máte v sobě. Pečlivě studujte a dostane se vám bohaté odměny.“ Záhadně se usmála. „I když věřím, že tohle všechno už víte sám.“

„A Šuken – Vláda – spojení Akšary a Kširy, existuje skutečně? Slyšel jsem na to různé názory.“

Kisoko se na něj mlčky podívala. „Co si myslíte vy?“

„Mám dojem, že nevím dost, abych mohl vynášet soudy.“

„Kdepak, Linnear-san, víte toho více než většina jiných tandžianů.“ Vstala a postavila sklenici na stolek. Uvažoval, jestli pohled, který vrhla na láhev skotské, prázdnou skoro jako dům kolem, byl toužebný. Obrátila se k němu. „Víte, odpověď na tuhle otázku nosíte v sobě.“

„Co tím myslíte?“

Podpatky znovu zacvakaly a zamířila k němu. Zastavila se před ním a dlouho ho vážně pozorovala. Poznal, že v ní víří nejrůznější city, a zdálo se mu, že se oba ocitli na prahu něčeho tak osobního a důvěrného, že se mu o tom dosud ani nesnilo. „Ve vás existují Akšara a Kšira vedle sebe, Linnear-san.“

Zůstal vyjeveně stát, jako by zapustil kořeny. Jistěže měla pravdu. Odpověď na otázku po existenci Šukenu v sobě nosil celou dobu. Byl živým důkazem toho, že spojení obou stran Tau-tau je možné. Kansacu, jeho sensei, se přepočítal. Nevěřil, že Nicholas bude dost silný, aby Kširu zvládl, neboť jeho samotného připravila o rozum. Nicholase zaplavil pocit úlevy a litoval, že tu s ním není Koei, aby se s ní o něj mohl podělit.

Ve vzduchu vířila smítka prachu a Nicholasovi se zdálo, že každé z nich má svou historii, svůj příběh, jiskru v oceánu času.

„Kisoko,“ pronesl nakonec, „byla jste na mne hrozně hodná.“

„Můj bratr vás miloval jako syna a já se na vás dívám stejně tak.“ Její přímý pohled mu připomínal Koei. V její společnosti se cítil nevysvětlitelně příjemně a náhle zalitoval, že odjíždí. „Čeká vás mimořádný osud. Cítím to jako slunce v zádech.“

„Jako můj otec.“

„Kdepak.“ Kisoko se zatvářila překvapeně. „Nic takového. Váš otec byl architekt a jako všichni architekti se oddával snům. Proto se s mým bratrem tak dobře doplňovali. Plukovník si vysnil budoucnost a Okami-san ji vybudoval. On byl ten, kdo jedná. Jenže plán vašeho otce na vytvoření silného a mírumilovného nového Japonska byl od začátku odsouzen k částečnému neúspěchu.“

„Proč?“

„Jenom Bůh si dokáže představit budoucnost a zajistit, aby taková skutečně byla.“ Kisoko se zadívala do sloupu světla pronikajícího oknem. Zdálo se být tak husté, jako by se po něm dalo vystoupat až k nebi. „Lidé jsou přece jen lidé,“ pokračovala zasněným hlasem, „i když jsou sebelepší. Nedovedou si představit všechny možnosti – tahle monolitická stavba, kterou plukovník vytvořil z Liberálně demokratické strany, úřednictva, obchodu a Jakuzy, měla příliš mnoho neznámých veličin. Nakonec ji ke zkáze odsoudila lidská přirozenost.“

Pohlédla Nicholasovi do očí a její rysy se na okamžik tak rozzářily, že si ji Nicholas představil, jak krásná musela být zamlada. „Víte, váš otec nebyl hamižný, takže si nedokázal představit, že by jeho velký plán mohl ztroskotat na lidské hamižnosti. Jenže lidé jsou většinou hamižní a chtějí hromadit všechno – peníze, majetek, čestné dluhy, vliv i moc. Hamižnost přivodila pád LDS, zavinila naši současnou krizi, zablokovala naši vládu a nadělala slabochy ze silných politiků, kteří museli vstoupit do slabé koalice, kde nikdo nemá skutečnou většinu a veškerá snaha se rozptyluje do kompromisů.“

Nicholas se zamyslel. „Jenže můj otec připravil skvělý plán, který se z valné části vydařil.“

„Ano, to je pravda.“ Vytáhla rtěnku a začala si malovat rty. Nicholas z toho usoudil, že tím je toto téma vyřízeno.

Počkal chvíli, než se namaluje. Sledoval ji, jak přechází po pokoji, jak se dotýká věcí – knihoven a štukové výzdoby – jako by to byli staří přátelé, kteří potřebují uklidnit. Nebo možná potřebovala uklidnit sama.

„Mám několik otázek,“ pravil.

Zarazila se s rukou na naleštěném dřevě.

„Matka představená říkala, že jste členkou řádu.“

Přejela prsty záhyby vyřezávaného dřeva potemnělého stářím. „To je pravda.“

„A byla jste to vy, ne váš bratr, kdo vlastnil budovy, kde kdysi sídlilo toruko jménem Tenki a kde je dnes mimo jiné restaurace Pull Marine a klub Noční svíce.“

Kisoko ho přejela pohledem. „Majetek byl zapsán na mé jméno, to ano, ale peníze mi poskytl řád.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Tohle nechápu. Co tady řád za okupace pohledával?“

„Potřebuju na vzduch,“ prohlásila Kisoko, jako by už měla pokoje dost. „Půjdete se mnou?“

Nicholas ji následoval k závěsům, za nimiž stála cihlová zeď. Kisoko na ni zatlačila a zeď se rozevřela. Nicholas prošel vzniklým otvorem a ocitl se na skutečně pozoruhodném místě.

Klikaté štěrkové cestičky, ještě vlhké po deštivých dnech, se vinuly mezi trpasličími javory a koniferami, které připomínaly patníky na horské silnici. V jezírku plném skvrnitých rybek zurčela voda. Bylo zřejmé, že skladiště vedle tohoto domu bylo jen prázdnou slupkou, v níž se nacházela tahle skvostná zahrádka.

„Líbí se vám?“ zeptala se Kisoko skoro plaše.

„Moc.“

To ji zřejmě potěšilo. „V Tokiu je tak málo míst, kde se člověk může pořádně nadechnout.“ Povzdechla si. „Tohle je jediné, co opouštím skutečně nerada.“

Posadila se na kamennou lavičku a její držení těla spolu se stoickým výrazem tváře mu připomněly fotografie Jacqueline Kennedyové na pohřbu jejího manžela. Venku, v nažloutlém odpoledním světle, z ní roky opadávaly jako stará kůže a odhalovaly mladou ženu, již znal plukovník a jíž vlastně dosud byla.

„Řád se snaží sloužit Bohu všemi způsoby.“ Pohlédla na své ruce v rukavičkách složené v klíně. „Byl založen proto, aby prosazoval Boží vůli.“ Otočila hlavu, až se mu zdálo, že hledí daleko do minulosti. „Mnohdy to není snadné. Cesty Boží jsou nevyzpytatelné; někdy dává vyvoleným příslušnicím řádu znamení. Obvykle mají podobu vidění. Jenže tato vidění lze tlumočit různě. A někdy…“ Znenadání se zarazila a přejela si rukou přes tvář. „Někdy jsou ta vidění falešná.“

Upřela na Nicholase pohled, z něhož se nedalo vyčíst vůbec nic. „Takové vidění měla Marie Markéta, která byla abatyší v roce 1947, a poslala tehdy Bernice do Tokia za velmi obtížným a nebezpečným posláním. Vidění naznačovalo, že jistý důstojník okupační armády se vrátí do Států, dá se na politiku a stane se z něj demagog, který založí svou prezidentskou kampaň na nenávisti, strachu a paranoi. To vidění bylo děsivé: představovalo ho jako jakéhosi Antikrista, který zemi dožene k válce se Sovětským svazem.“

Nicholas si vzpomněl na příběh, který mu vyprávěla Honniko. „Našli jste Jacklyna McCabea.“

Kisoko přikývla. „Odpovídal tomu vidění ve všech ohledech, jenže zatímco jsme se zaměřily na něj, nevšimly jsme si skutečného nebezpečí.“

„Senátora Joa McCarthyho.“

Znovu přikývla. „Když jsme zjistily svůj omyl, úplně nás to zaskočilo. Chápejte, Nicholas-san, v těch dobách byly obavy ze sovětského pronikání a vlivu zcela reálné. Proto si také McCarthy získal důvěru u velké části vlády i obyvatelstva. Trvalo nám dost dlouho, než jsme s tím mohly něco udělat, a do té doby stačil napáchat obrovské škody.“

Odpolední slunce začínalo nepříjemně pálit, a tak si Kisoko svlékla rukavičky a uhladila je pomalými, rytmickými pohyby prstů. Někde poblíž zabzučel čmelák. „Skutečné nebezpečí spočívalo v tom, že část toho, proti čemu bojoval McCarthy, bylo skutečné. Rozhodly jsme se pomoci vašemu otci v jeho snaze o posílení Japonska. Japonsko mělo stát jako pevná hráz proti šíření komunismu v Tichomoří. Sovětský svaz už ovládl Kurily, ostrovy, které patřily Japonsku. Co dalšího mohl uchvátit?“ Kisoko si odhodila z tváře pramínek vlasů a zastrčila si jej za ucho. „Starý fašismus Hitlera a Mussoliniho byl mrtev, jenže vláda Spojených států napomáhala vzniku jeho nové podoby. Bylo to svým způsobem módní.“ Zvedla ruku. „A jak se kolo života otáčí, dnes přichází do módy znovu, jen se skrývá pod rouškou náboženství a etnické nesnášenlivosti.“

Vstala a urovnala si sukni. Slunce zapadalo a blížil se večer. „Dovolily jsme Michaelovi Leonfortemu, aby vyložil karty na stůl, protože jsme nevěděly, co doopravdy drží v ruce. Byla to Boží vůle a mělo to strašlivé následky, jenže rozpoutání takových temných sil má vždycky strašlivé následky.“

Když kolem něj procházela, dotkla se její duše té jeho, a Nicholas ucítil temný spodní proud, vířící a chladný jako voda v zatopené pískovně. „Kisoko-san…“

„Ano?“ Tázavě se otočila, ale když se jejich pohledy setkaly, závoj, který zakrýval její city, se zvedl. Zarazila se.

„Pokud jde o Micka Leonforteho, nejde jen o tohle, viďte.“

Někde v zahradě se rozezpíval slavík. Kisoko si natáhla sněhobílé rukavičky s pečlivostí chirurga, který vstupuje do operačního sálu.

„Máte samozřejmě pravdu.“ Zvedla hlavu. „Kdysi dávno investoval Michaelův dědeček do řádu malou sumu, kterou mu Michael za tímto účelem poskytl. Po jeho smrti se tahle suma podstatně znásobila. Starý Leonforte předpokládal, že Michael je předurčen k velkým věcem, a chtěl pro něj připravit cestu.“

„Jenže Mick zbohatl z peněz za drogy, které ukradl z laoského pašeráckého kanálu sponzorovaného americku vládou. Peníze řádu nepotřeboval.“

„Ale potřeboval náš vliv, a ten mu ty peníze zajistily, aniž by se někdy dověděl, odkud pocházejí. Pomáhaly jsme mu už v armádě, ještě než zběhl a stal se psancem. Jak jinak myslíte, že by mohl armádě unikat tak dlouho? Pak si postupně získal takové styky, které mu navždy zajistily náskok před vojenskými úřady.“ Odvrátila oči. „Takže, jak vidíte, řád měl velmi osobní důvod, proč Michaela zneškodnit.“

„Takže matka představená –“

Kisoko přikývla. „Musela naplánovat smrt svého vlastního bratra.“

V domě se jejich slova rozléhala jako v katedrále. „A bylo to tím horší, že Marie Róza – zkrátka a dobře, její vztah s Michaelem byl, jak jste si jistě sám všiml, velmi zvláštní. Přijela sem, aby se ještě naposledy pokusila ho zachránit, i když podle mne věděla s jistotou že to nepůjde.“ Pousmála se na něj. „Jenže naděje umírá poslední, že? To je na lidském životě to nejbolestnější a nejkrásnější.“

*****

„Panebože, tolik se mi stýskalo!“ Margarite se vrhla Croakerovi do náruče.

Políbil ji na tvář a objal ji kolem ramen. Více si v zahradě, kde stáli, nedovolil. Všude kolem nich se tyčily bělostné stěny kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie a leskly se ve slunci, jako by byly čerstvě umyté. Mezi stromy poletovali ptáci a v růžových keřích a nostalgicky bzučely včely.

„Francie se tu vždycky moc líbilo,“ prohodila Margarite. „Jako dítě se tu cítila v bezpečí, jenže pak, když onemocněla a my s Tonym jsme si šli navzájem po krku, nejspíš na všechno bezpečí zanevřela.“

Rozhostilo se příjemné ticho. V letadle z Fort Lauderdale měli oba dost času na přemýšlení o životě a o tom, kolik pro sebe navzájem znamenají. Margarite se také mohla rozhodnout, co je pro ni důležitější. Chtěla získat zpátky svou firmu, i kdyby to mělo znamenat soudní boj. Díky pilné práci Vesper a Milovu svědectví se Caesare ocitl za mřížemi na základě neprůstřelné žaloby za pašování zbraní, drog a několikanásobné porušení zákona proti obchodní korupci a vydírání. Vesper dostala u protikartelové brigády svou vlastní jednotku a zodpovídala se přímo veliteli brigády Spauldingovi Gunnovi. Zajistila Margarite spojení se zástupcem generálního prokurátora, který s protikartelovou brigádou spolupracoval, a ten ji ujistil že soudce může snadno zrušit prodej její firmy na základě nedostatečného zastoupení. Caesareho už nebylo třeba se bát. Zdálo se, že se dokonale duševně zhroutil. Pokud šlo o organizaci jejího bratra, musela se obejít bez jejího řízení. Margarite začala s tím, že vytvořila radu tří kápů, kteří byli rodině Goldoniů nejvěrnější. Jistě, tito muži nebyli zvyklí rozhodovat společně, ale Margarite chápala, že každý, včetně nich, se bude muset naučit hrát podle nových pravidel.

Croaker ji spatřil, jak otáčí hlavu ke kapli, která se svými vysokými a úzkými okny připomínala středověký hrad.

„Máš starosti?“ zeptal se.

„Starosti? Ne.“ Usmála se na něj a vzala ho za ruce. „Vlastně možná trochu.“ Zachmuřila se. „Co když přijdu o Francie, Lewe? To by přece nebylo spravedlivé, ne? Teď, když jsme se konečně daly dohromady. A když jsi tady ty. Nikdy neměla skutečného otce.“

Croaker se chopil jejích spojených rukou a políbil ji na zápěstí. „Počítám, že bys jí měla trošku věřit. Zažila toho dost, aby poznala sama sebe. Má celý život před sebou, Margarito. A po tom, co se jí stalo, se v ní něco změnilo, vzniklo v ní něco úplně nového. Nech ji, ať to vynese na světlo.“

***

Paul Chiaramonte stál sám v kamenné kapli kláštera Blahoslaveného srdce Panny Marie a neklidně přešlapoval. Kaple slabě páchla kamenným prachem a kadidlem. Byla tu tma a chladno, ale Paul se potil. Latinská slova, která se kolem něj tiše rozléhala, ho znervózňovala. Náboženské stavby v něm vyvolávaly představu zpovědi a zpověď mu připomínala všechny hříchy, které spáchal.

„Paule.“

Při zvuku jejího hlasu se obrátil a srdce se mu sevřelo. V černobílém hábitu abatyše vypadala Jaqui skoro královsky. Překvapilo ho, že za ní spatřil Francie, která tu stála jako středověká dvorní dáma. Měla na sobě prosté černé šaty po kolena. Její růžový obličej měl podivně vážný výraz; když však přistoupila blíž, zjistil, že je jen zcela vyrovnaná a klidná. Lehce se na něj usmála.

„Já to věděl,“ prohlásil Paul s pohledem upřeným do Jaquiných zelených očí, které ho tak dlouho pronásledovaly ve snech. „Celou tu dobu jsem věděl, že jsi naživu.“

Jaqui napřáhla ruce a on se jich na chvíli chopil. Nepolíbili se, ale Francie vycítila, jak mezi nimi cosi proběhlo, jako zvlněný vzduch nad rozpáleným chodníkem.

„Musím se omluvit, Paule.“

„Za co?“

„Za tu noc – v té kůlně, když jsme…“

„Ne,“ pronesl důrazně. „Neomlouvej se. Už tehdy jsem věděl, že tě nemohu mít navždy, ale toho večera jsem tě chtěl, Jaqui, a bylo to tak dobře. Udělali jsme správně.“

Když ji oslovil jejím světským jménem, lehce sebou škubla. Ne snad, že by to od něj nečekala, ale samotnou jí překvapilo, jak na ni to jméno zapůsobilo. Vzpomněla si na svého bratra Michaela, na to, jak s ním tančila na střeše jejich domu v Ozone Parku. Nebo to byl jen Michaelův sen? Její sen? Už si nevzpomínala. Všechno splynulo, vzpomínky a sny se slily v jediný celek.

„Děkuji ti. Ano,“ prohlásila, „bylo to dobře.“

Bez ohledu na řádový slib byla stále zčásti Jaqui Leonfortovou a měla jí zůstat až do smrti. Měly všechny řádové abatyše stejné problémy? Objala Francie kolem ramen a zahalila ji do svého osobního kouzla, stejně jako Paula. Patřila Francie k vyvoleným? Byla také nositelkou změn, stejně jako všechny které jí předcházely? Pokud ano, chystala se na těžkou a trudnou cestu. A možná, uvažovala Jaqui, přesně něco takového potřebovala.

Paul si odkašlal. „Je od tebe hezké, že ses se mnou sešla.“

„Nějaký čas jsi ji chránil.“ Pochopil, že Jaqui mluví o Francine. „Tím pádem jsi pro tento řád důležitý. Děkuji ti z celého srdce.“

Její oči pro něj stále představovaly svět, v němž mohl zabloudit. Paul hodně dlouho přemýšlel o tom, co během svého života ztratil – a co nalezl. Teď se mu zdálo, že těch nejdůležitějších ponaučení se člověku dostane tam, kde se ho to dotýká nejsilněji.

Když se podíval do Jaquiných očí, vytušil odpověď na otázku, kterou se chystal položit, ale přesto se zeptal: „Uvidíme se ještě někdy?“

„Francie uvidíš, o tom nepochybuji.“ Odcházel od ní, možná navždy, a Jaqui si to uvědomovala. „Bůh ti žehnej.“

*****

Zdeformované světlo pronikalo škvírou v mracích temných jako modřina. Od země poseté spadaným listím se mezi hrbolatými náhrobky vinula mlha, jako by bylo teprve ráno.

„Řekni něco.“ Koei stála po jeho pravém boku jako stráž. „To tvoje mlčení mě děsí.“

Na hřbitově, kde ležel Kaišó, panovalo ticho až na tiché odříkávání Sútry srdce, jakoby utkané neviditelným člunkem světla. Větřík zcuchal Koei vlasy a zmizel ve vlhkém odpoledním dusnu.

„Akinaga mi řekl všechno o posledních dnech, když jsem tu nebyl.“ Znělo to jako povzdech a z lítosti v jeho hlase se jí sevřelo srdce. „Byla to pravda.“

Skoro proti své vůli se zeptala: „Co ti říkal?“

Na cestách pod temnými cedry ležely znavené stíny, protkané spletí kořenů a náhrobních kamenů.

„Že Justinina smrt nebyla obyčejná nehoda, že měla poměr se svým bývalým šéfem.“

„A ty se teď ptáš, jak tě mohla zradit?“

„Částečně.“

„Jenže ona nic takového neudělala.“ Koei si stoupla před něj a počkala, až jí pohlédne do očí. „To, co jste spolu měli, je tady“ – poklepala si na hlavu – „a tady“ – položila si ruku na srdce. „Pokud nakonec měla s někým poměr, pak jen proto, že váš vztah odumřel. Věděla to. Potíž je v tom, že ty sis to uvědomil až pozdě. A to je důvod, proč se cítíš tak provinile.“

„Ale Akinaga –“

„Akinagu pusť z hlavy.“ Nedovolila mu uhnout očima. „Na chvíli na všechno zapomeň a prostě žij.“

„Na Mikia Okamiho zapomenout nemohu. Byl to –“

„Než budeš moci truchlit nad ním nebo nad někým jiným, musíš se napřed smířit s Justininou smrtí.“

Světlem profiltrovaným hradbou mračen prolétla čejka, posadila se na Okamiho náhrobek, chvíli na něm setrvala a zase odletěla. V tom okamžiku si Nicholas uvědomil, že Koei má pravdu. Nemohl dopustit, aby Akinaga zničil vše, co s Justine měli, když spolu byli šťastní. Ty vzpomínky teď patřily jen jemu, stejně jako sny o vzdálených krajích plných symbolů a znamení. Akinaga k nim neměl přístup.

Okolnosti, které je nakonec rozdělily, se nedaly zhustit do něčeho tak prostého, jako je pocit viny. Nebyla to jedna věc, ani deset různých věcí, ale spíš jakási obrovská síť, která postupně rostla v každém z nich a odtrhávala je od sebe. Mohl by se třeba obrátit naruby, ale výsledek by zůstal pořád stejný. Tomu, co se stalo, nemohl zabránit. Karma.

Natáhl paži a Koei ho vzala za ruku. „Bude se mi po ní stýskat.“

„Ano. To si dokážu představit.“

Společně poklekli u náhrobku a odříkali modlitbu za mrtvé. Potom vstali.

Otočil se k ní. „Koei, jsi kouzelná.“

Sútra srdce skončila, ale její kouzlo se dál vznášelo ve větvích stromů jako blyštivé slzy. Koei mu položila hlavu na rameno. „Nicholasi, příliš dlouho ses uzavíral sám do sebe.“ A s nesmírným pocitem úlevy cítila, jak s ní jeho tělo i duše splývá.

***

Mezi indigovými mračny nad obzorem se vynořil jasný měsíc barvy tomelu.

Z místa, kde ležel, nahý a uvolněný, Tecuo Akinaga viděl, jak úplněk za noci o podzimní rovnodennosti ozařuje slabě namodralý sníh na vrcholku Fudžijamy.

Akinaga miloval podzimní rovnodennost. Měla pro něj velký význam, protože před mnoha lety se o podzimní rovnodennosti zúčastnil rvačky s jedním kobunem ze znepřáteleného klanu. Navzájem si způsobili těžká zranění. Když se na zkrvavených rukou plazil ve strouze, podařilo se mu napůl omámeného soka uškrtit prsty zkroucenými nenávistí. S nesmírným uspokojením pak sledoval, jak se mezi krvavými rty objevuje nateklý jazyk, naslouchal chroptění plic zbavených kyslíku a cítil těžký pach čerstvých výkalů.

Za sebou slyšel Akinaga Londu, jak si prozpěvuje jakousi píseň, kterou neznal. „Když jsem se dívala na měsíc za úsvitu,“ zpívala tiše jako ranní vánek, „jak visí na obloze zcela sám, poznala jsem se“ – cítil, jak se k němu zezadu blíží – „úplně a celá.“

Když na něj položila své silné, zkušené ruce, prohlásil: „Je to krása, že jsi tu se mnou. A navíc mi to hodně věcí připomíná. Za svého života jsem měl mnoho nepřátel, ale žádný z nich nežil dlouho.“ Slastně vydechl, zatímco její ruce pracovaly na jeho těle a duši. „Všichni mysleli jen na to, jak mne zničit. Všichni se o to pokoušeli tolika způsoby, že jsem to přestal počítat.“ Uchechtl se. „A teď jsem tady, jediný, kdo přežil. Dokonce i Mikio Okami, Kaišó, je mrtev. Ano, je tomu tak. Byl jsem na jeho pohřbu. A proč také ne? Zasloužil si tu poctu, když už ne v životě, pak ve smrti určitě.“ Zakdákal jako stařena, na niž bohové seslali šílenství. „A musím přiznat, že mi bylo potěšením postavit se Nicholasovi Linnearovi a vědět, že proti nemůže nic podniknout. Nemá proti mně žádný důkaz, ví jen to, co jsem mu prozradil sám. Hrál jsem si s ním jako s cvičenou opicí. Ubožák.“ Akinaga si povzdechl. „Londo, víš, že máš cenu své váhy ve –“

„Mlč.“

Honniko, převlečená za dominu jménem Londa, mu obtočila hedvábnou šňůrku kolem krku. Zachvěl se vzrušením a přirození mu ztvrdlo jako ocelová tyč. Taková slast, být dokonale bezmocný! Připadal si jako dítě u matčina prsu, v bezpečí, teple a pohodlí, nasál do plic její omamnou mléčnou vůni. Jeho matka. Zavřel oči.

Šňůrka se začala utahovat a s tou bolestí, při níž se mozku nedostávalo kyslíku, se dostavila rozkoš, která mu protékala páteří až do rozkroku, kde se hromadila jako roztavené železo. Cítil, jak jím lomcuje mocné vzrušení, jako by mu mezi nohama uhodil blesk. Ta rozkošná bolest. Byla skutečně dobrá, moc dobrá. Ach, ano!

Otevřel oči a zamrkal jako dítě na slunci. Zdálo se mu to, nebo ta šňůrka byla utažená o něco víc než obvykle? Otevřel ústa, aby něco řekl, jenže šňůra se utáhla ještě víc. Pohodil hlavou a na krku mu vyskočily šlachy. Snažil se napřímit, jenže Londa si ho přidržela kolenem. Mohl se jen zmítat jako zmije, kterou někdo chytil těsně za hlavou.

Co se to dělo? Pokoušel se dostat vzduch do rozpálených plic, ale nedařilo se mu to. Jestli se mu brzy nedostane kyslíku…

Tomelový měsíc se stále zvětšoval jako balon naplněný vzduchem, rozšiřoval se, až se jeho okraje zdeformovaly, takže už nevypadal ani jako měsíc.

Honniko sledovala Akinagův zlostný obličej, jak rudne a nabírá barvu měsíce o podzimní rovnodennosti, a krev v žilách jí vřela. Když konečně zemřel, také pohlédla na měsíc a pomyslela na Nicholase Linneara, na jeho zármutek a zlost, na to, jak stál v chrámu prázdný a opuštěný, a znovu zazpívala poslední sloku písně: „Poznala jsem se – úplně a celá.“

Její hlas, tichý a neuvěřitelně krásný, se vznášel k inkoustově modré obloze jako čejka, plný božského vytržení.

*******

Eric Van Lustbader

Druhá kůže

© Z anglického originálu Second Skin přeložil

Tomáš Hrách

© Návrh obálky Václav a Šimon Kubec

© Vydalo Nakladatelství Armex Praha ve spolupráci

s TRIVIS, Soukromou veřejnoprávní akademií

a Vyšší odbornou školou, spol. s r. o.

© Vydání první 1998

Odpovědný redaktor Rudolf Langer

Sazba a tisk Tiskárna GLOS Semily, spol. s r. o.

ISBN 80 902283 6-4

Druhá kůže je poslední ve volné řadě románů o Nicholasu Linnearovi - Nindža, Miko, Kaišó a Plovoucí město. Na scénu znovu vstupuje i Mikio Okami - Kaišó, tedy bos bosů Jakuzy. Ústřední dějovou osu napínavého příběhu tvoří boj mafiánských gangů o převratný vynález spojovací techniky „Cyberbnet“, vraždy rituálním pěstním nožem a ve finále i úsilí o zásadního vlivu na ekonomiku v globálním měřítku. Autor tradičně střídá lokality od Japonska a Spojených států až po retrospektivní návraty do válečné reality Jihovýchodní Asie. Hluboká znalost orientálního myšlení charakterizující všechna Lustbaderova díla vyniká i v této novele.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai