Kaišó

Eric Van Lustbader

(1993)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Každopádně Leonforte nařídil svým lidem, aby Hoffu zakopali právě tam, pod kořeny senátorových javorů. Slyšel jsem, že ty stromy tam pořád stojí a jsou krásnější než kdy předtím.“Nicholas si promnul čelo. „A mladšího bratra tohohle člověka jste zavraždil.“„Nezavraždil,“ ohradil se Okami. „Kdepak. Bojovali jsme spolu, on a já. Ano, možná jsem tu hádku vyprovokoval sám. Vzpomínám si, že byl dost silný a tvrdý a rozhodně měl instinktivní schopnost přežít. Jenže já jsem se v té době dost vyznal v bojových uměních a tyhle souboje,“ pokrčil rameny, „je těžké při nich rány jenom markýrovat, jestli víte, co tím myslím.“

ERIC LUSTBADER

KAIŠÓ

© 1993 Eric Lustbader

published A Pocket Star Book

© Translation Tomáš Hrách

© Illustration Václav Kubec

© 1996 Armex Praha

ISBN 80-901497-3-1

Věnováno Mikeovi,

mému švagrovi a příteli,

který zemřel příliš brzy.

Vzpomínka na něj však žije –

i v téhle knize.

Poděkování

Děkuji všem pracovníkům hotelu Montalembert v Paříži a paláce Gritti v Benátkách za jejich pomoc.

Děkuji Rosalindě Andrews za informace o funkci služby WITSEC.

Letecká spojení pro Nicholase Linneara vyhledává výhradně Bob Kunikoff, Mark Allen Travel, New York

A především děkuji Victorii za její moudré rady a pečlivou redakční práci.

Nerozumné okouzlení

může až příliš snadno

trvat celý život.

W. H. AUDEN

Nevadí mi žít v mužském světě,

pokud v něm mohu být ženou.

MARILYN MONROE

Vytrvalost vzpomínky

Nelze tvrdit,

že by civilizace nepostupovala kupředu,

protože v každé válce

vás mohou zabít nějakým

novým způsobem.

WILL ROGERS

Hollywood – New York

Podzim

Jmenoval se Do Duc Fujiru, ale všichni, kdo ho v Hollywoodu znali, mu říkali Donald Truc, protože všechny falešné dokumenty, které používal, byly vystavené na tohle jméno. Do Duc, jehož tělesná stránka vzbuzovala v jeho okolí zasloužený respekt, tvrdil, že svaly zdědil po otci, vietnamském odborníkovi na bojová umění, zatímco duši má prý po matce. V Hollywoodu přitom nikoho nezajímala ani jeho duše, ani duše kohokoli jiného – přinejmenším nikoho v automobilové opravně, kde pracoval. Ve skutečnosti ovšem Do Ducův otec vůbec nebyl Vietnamec.

Bylo mu osmatřicet, takže byl ze všech zaměstnanců dílny nejstarší. Zatímco mladší mechanici se ve volném čase zabývali surfováním, Do Duc trénoval svaly v tělocvičně a bojová umění v dódžó, jehož výbava byla ovšem podle jeho názoru zoufale nedostatečná, ale pořád lepší než nic.

Byl to nesmírně přitažlivý muž s exotickým kouzlem, po němž ženy šílely a mužům naháněl hrůzu. Měl husté modročerné vlasy a pronikavé oči. Ostře řezané rysy mu dodávaly tvrdý vzhled, který v případě potřeby dokázal ještě posílit ze svých nevyčerpatelných vnitřních zdrojů. Nikdo nevěděl, proč ztrácí čas v autodílně, i když bylo jasné, že si s vozidly všeho druhu náramně rozumí. Dovedl spravit kdejaký motor tak; že podával výkon daleko přesahující tovární charakteristiky.

Ve skutečnosti si Do Duc vybral Hollywood z toho důvodu, že se tu mohl ztratit v davu složeném z nejrůznějších národností a zůstat anonymní ve spleti bezútěšných postmoderních budov, nekonečných nákupních středisek, téměř identických obytných domů a pobřežních dálnic.

Poslední dva roky byl ženatý s nádhernou čistokrevnou Američankou jménem Hope. Byla to vysoká, štíhlá, modrooká blondýna, která se narodila a vyrostla ve Fort Lauderdale. Kromě Do Duca zbožňovala rychlá auta, hamburgery a bezstarostný život.

Do Ducovi, který byl vychován k tomu, aby k povinnostem dospělého člověka přistupoval s pečlivostí a úctou, připadala jako nějaká skvostná a neproniknutelná mimozemšťanka, jako podivný exponát ze zoologické zahrady, který si mohl po libosti brát s sebou do postele. Ve chvílích, kdy mu v uších zněly její vzrušené výkřiky a kdy se pod ním vzpínalo její silné a pevné tělo, připadal Do Ducovi život v Americe téměř snesitelný.

Avšak takové okamžiky byly povýtce prchavé.

Když zadrnčel zvonek, stál právě v ložnici jejich domku a natahoval si umaštěné montérky. Bylo jasné a horké pozdní dopoledne koncem října a slunce pražilo tak silně, že by z něj Seveřana rozbolely oči. Nejprve pohlédl na svou ženu, která spala na břiše mezi rozházenými přikrývkami. Znenadání ho zalila vlna hnusu a všechna erotika z pohledu na její obnažené hýždě vyprchala.

Tenhle pocit se ho nezmocnil poprvé. Připomínal mu spíše bolení zubů, které vás také nepronásleduje pořád, ale vrací se, sotva kousnete do rohlíku. Zvonění se ozvalo znovu, tentokrát naléhavěji, ale žena se ani nepohnula.

Do Duc hrdelně zasykl, naboso přešel přes chodbu, kuchyň a obývací pokoj a otevřel dveře.

Mladý doručovatel Federal Expressu ho požádal o podpis do seznamu zásilek a předal mu malý balíček. Přitom zahlédl tetování na vnitřní straně Do Ducova levého zápěstí. Znázorňovalo lidskou tvář: levá strana měla barvu kůže a otevřené oko; pravá polovina byla modrá a místo oka v ní zela jen svislá štěrbina.

Doručovatel sebou proti své vůli trhl, pak se vzpamatoval a pospíchal pryč. Do Duc obracel balíček v rukou. Všiml si, že jej posílá londýnská firma Avalon Ltd. Ušklíbl se na dům, který pro něj v tu chvíli ztratil smysl.

Zavřel dveře a rozbalil balíček. Obsahoval tmavě modrou lepenkovou krabičku, v níž objevil pár ponožek zabalených v hedvábném papíru barvy khaki. Zeleně a bíle pruhované ponožky zdobil na vnější straně jakýsi vzorek. Do Duc přešel do kuchyně, kam velkým oknem obráceným na východ dopadaly šikmé sluneční paprsky.

Tam se mu vetkaný vzorek složil v jednotlivá písmena a slova. Po vnější straně obou ponožek se táhl svislý nápis: PRIMO ZANNI.

Do Duc upustil obal. Cítil, jak mu pomalu tluče srdce. Posadil se na kuchyňskou židli z plastické hmoty a hliníku a natáhl si ty zelenobílé ponožky. Potom prošel domem, rozhlížel se po místnostech a vrýval si je do paměti.

Nakonec se vrátil do ložnice. Zamířil ke své skříni, vytáhl zaprášenou cestovní kabelu a nacpal do ní všechno, co potřeboval ze skříně a ze zásuvek nočního stolku. Zjistil, že toho není mnoho. Totéž provedl v koupelně.

Vrátil se zpátky do ložnice, vrhl rychlý pohled na svou spící ženu a odstrčil toaletní stolek stranou. Rozevřel kapesní nůž, zasunul čepel pod odchlíplý okraj koberce a vypáčil jej směrem vzhůru.

Odstranil dvě prkna, která nařízl, už když se do domu nastěhoval – ještě dlouho předtím, než se seznámil s Hope. Vytáhl starou plechovou krabici na náboje. Otevřel ji a odhrnul stranou ochranný polštář z neoznačených bankovek. Pak vyjmul masku. Byl to obdivuhodný kousek. Musela být pěkně stará, ručně malovaná sytou černí se zeleným a zlatým nádechem na tvářích, nad otvory pro oči a ústa. Byla vyrobena z lepenky a znázorňovala muže s velkým nosem, výrazným obočím i lícními kostmi a čelem opatřeným korunkou ve tvaru V. Maska končila těsně nad místem, kde by měla mít ústa. Do Duc držel masku něžně jako tělíčko nemluvněte.

„Co to je?“

Trhl sebou, otočil se a spatřil Hope, jak sedí nahá v rohu postele.

„Co to provádíš?“

Prohrábla si dlouhé světlé vlasy rukou a protáhla se tím svým kočičím způsobem.

„Ale nic,“ zabručel a spěšně zastrčil masku zpátky do jejího nepatřičného obalu.

„Neříkej, že nic, Donalde,“ odtušila Hope a vstala. „Nesnaž se mi nic namluvit. Víš, že nesnáším tajnosti.“ Zamířila k místu, kde seděl v podřepu.

Viděl, jak se ranní slunce ohnivě odráží od drobných chloupků na její paži a jak vzduch kolem ní vybuchuje v duhově zbarvených obloucích. Byla to aura, která z ní vyzařovala a jakoby pulzovala v rytmu tlukotu jejího srdce nebo přeskakování nábojů na nervových synapsích v jejím mozku. Do Duc pootevřel její rty, jako by auru chtěl ochutnat jazykem.

Na tváři Hope se objevil úlisný úsměv. „Máme si přece všechno říkat. Copak jsme si neslíbili…“

Do Duc zarazil čepel kapesního nože Hope do podbřišku a silou, kterou táhl až z chodidel, jí trup rozřízl až nahoru k srdci.

S napjatým třesem sledoval, jak se jí v obličeji střídají výrazy překvapení, údivu, zmatku a strachu. Bylo to jako švédský stůl plný lahodných emocí, které jeho duše hladově hltala.

Rychle ustoupil z dosahu proudu krve, který z ní vytryskl. Ložnici zaplnil odporný zápach.

Ticho. Ani nestačila vykřiknout. K takovému zabíjení byl vycvičen.

Do Duc pohlédl k zemi na vnitřnosti své manželky, které se v ranním světle matně leskly. Vycházela z nich pára. Duhově zbarvené spirály mu připadaly krásné. Promlouvaly k němu jazykem, který neměl žádná pravidla, ani jméno.

Ten pohled a pach mu jako staří známí připomněli, kam se bude brzy ubírat.

Cestou letadlem do New Yorku měl Do Duc čas přemýšlet. Roztáhl před sebou proužek s několika svými barevnými fotografiemi, které pořídil v automatu jednoho nákupního střediska, kde se zastavil cestou na letiště v Lauderdale. Pak jej opět odložil společně s letenkou vystavenou na jméno Robert Ashuko a otevřel časopis Forbes. Zatímco hleděl na text, vyhledal v paměti informaci, kterou si do ní uložil těsně po příchodu do Hollywoodu. Poslali mu ji v knize s reprodukcemi obrazů Johna Singera Sargenta, pověstnými smyslností zobrazených žen a bohatstvím jejich tvarů.

Informace našel na stránce s fotografií Sargentova nádherného obrazu Madame X, která jako by si podle Do Duca zachovala onen nesmlouvavý erotismus, jenž jako by doutnal v ženách z dávných dob.

Rozluštil informaci, zapamatoval si ji a pak ji spálil; popel spláchl do záchodové mísy. Knihu si však ponechal, aby si ji mohl čas od času prohlížet. Byla to jediná věc, u níž litoval, že ji musel nechat v domě, ale byla příliš velká a neskladná, než aby si jí mohl vzít na tuto cestu s sebou.

Po přistání na Kennedyho letišti zamířil Do Duc okamžitě ke skříňkám na zavazadla v budově hlavního terminálu. Vytáhl klíč s vyraženým číslem, zasunul jej do příslušného zámku a vyndal ze skříňky černou lékařskou brašnu.

Do Duc si pronajal auto. Použil falešný řidičský průkaz a tajnou kreditní kartu, jejíž majitel se nedal zjistit a která se tedy nemohla objevit na žádném policejním seznamu. V New Yorku nějakou dobu žil, a tak mu nedělalo problémy najít v bludišti příjezdových cest Belt Parkway, která se po několika mílích směrem na východ, v okrese Nassau, změnila v Southern State Parkway.

Blížil se večer a proud vozidel se skoro nehýbal. Nějaký kamión naložený štěrkem směřující na východ přejel přes střední pás a smetl malý volkswagen, po něm Toyotu MR2 a nakonec Chevrolet Citation. Do Ducovi zdržení nevadilo; měl spoustu času a kromě toho jej nehoda zaujala. Podle stupně poškození jednotlivých aut začal počítat, jakou rychlostí asi které vozidlo jelo. Potom si představil, jaké to asi muselo být uvnitř.

Smrt, rychlá i pomalá, byla jeho chlebem, jehož se nikdy nemohl nasytit.

Slyšel, jak se mu v uších rozléhá vytí, zaplavuje jeho mozek a proniká mu až do konečků prstů. Před očima se mu roztančila světélka jako bludičky v lese a všechny vnější projevy civilizace se jako zázrakem rozplynuly. Obnažený čas se vrátil do doby kamenné a Do Duc, lesní dravec, byl absolutně všemocný a neznal strach. Vzpomněl si na Hope – nikoli na její život, ale na její smrt – a znovu ji vychutnával.

Sjel z dálnice výjezdem na Wantaugh State Parkway a zamířil na sever, kde u druhého výjezdu odbočil na Old Country Road. Mezitím se svět vrátil do normálního stavu, ovšem až na nepatrnou auru, kterou viděl kolem každého, koho míjel.

Po Old Country Road dorazil do Hicksville, kde po své pravici zahlédl nízkou budovu společnosti Lilco. Na první pohled připomínala školu: dvoupatrová stavba z červených cihel. Zastavil a rozložil rukou nakreslený plánek vnitřku budovy. Všechno, co potřeboval vědět, bylo jasně označeno. Uložil si plánek do paměti, přiložil k jeho okraji hořící zápalku a díval se, jak vzplanul. Popel nacpal do popelníku ve voze, vystoupil a rychlým krokem přešel přes Old Country Road.

Během sedmi minut byl zpátky a nesl si pracovní boty, kombinézu, košili, opasek s nástroji a to nejdůležitější – laminovanou identifikační kartu, která se připínala k náprsní kapse. Muž na fotografii, Roger Burke, vůbec nevypadal jako Do Duc, ale na tom nezáleželo.

Tři míle od domu Do Duc zastavil a převlékl se do uniformy Lilco. Pomocí řezbářského nože, který našel v objemné lékařské brašně, odloupl vnější vrstvu laminátu. Odřízl jednu fotografii z těch, které si pořídil v Lauderdale, přelepil ji přes zachmuřené Burkeho rysy a vrátil laminát na místo. Výsledek by nedokázal nikoho nadlouho zmást, ale Do Duc mnoho času nepotřeboval.

Pohlédl na hodinky: bylo krátce po sedmé. Čas k večeři. Našel čínskou restauraci prodávající jídla přes ulici. Objednal si a odnesl si plastikový sáček do auta. Otevřel několik lepenkových krabiček a ukazovákem a prostředníkem pravé ruky si nahrnul do úst studenou rýži politou lepkavou rybí omáčkou. Všechno zapil několika doušky silného černého čaje. Po takovém občerstvení byl připraven dát se znovu do práce.

Vrátil se na přeplněnou Wantaugh Parkway, ze které brzy odbočil na Northern State Parkway vedoucí na západ. Sjel z ní hned prvním výjezdem na Post Avenue směrem na sever. Jakmile minul Jericho Turnpike, ocitl se v moderním předměstí Old Westbury. Podjel longislandskou dálnici a zahnul doleva. U policejní stanice Old Westbury zabočil vpravo na Wheatley Road. Na rozdíl od průmyslového Hicksville zde pomalu projížděl kolem velkých staromódních sídel s bílými hradbami, mohutnými duby, klikatými příjezdovými cestami a masivními cihlovými nebo kamennými domy s nabílenými portiky a sloupovými vjezdy.

Dům, který hledal, stál stranou od silnice za deset stop vysokou cihlovou zdí s černou bránou z tepaného železa a elektronickým bezpečnostním systémem. Do Duc zastavil u mikrofonu komunikátoru.

„Roger Burke, Lilco,“ odpověděl slabému elektronickému hlasu, který vycházel z kovové skříňky. Musel přitom z okénka vozu vystrčit hlavu a ramena, díky čemuž se mohl podívat mezi sloupy vrat na širokou příjezdovou cestu vedoucí k bílému domu s tmavě zelenými okny. Všiml si přitom, že mezi hustými keři ptačího zobu pobíhá velký černohnědý rotvajler. Tato nebezpečná zvířata pomáhala už před staletími Římanům hlídat stáda. Dnes jsou díky své dravosti a síle používána především jako policejní a hlídací psi.

Uvedl Burkeho identifikační číslo a vyprávěl smyšlenou historku o tom, že musí zkontrolovat přívodní kabely kvůli nebezpečným výpadkům, k nimž v okolí došlo. Vždycky ho učili, že nejprostší lži jsou vždycky nejvěrohodnější a elektřina dokáže znervóznit i ty největší odvážlivce. Za okamžik uslyšel, jak se zapínají elektrické servomotory a vrata se začala pomalu otvírat.

Do Duc si natáhl černé pogumované rukavice s vycpávkami, zařadil rychlost a pomalu se rozjel po příjezdové cestě. Řídil jen levou rukou; pravou měl schovanou v otevřené lékařské brašně.

Zahlédl, jak k němu po širokém svažujícím se trávníku míří ozbrojený hlídač a poslušně zastavil. Nedaleko odtud močil volně pobíhající rotvajler bez vodítka na zimostrázový keř a pozoroval Do Duca s pootevřenou tlamou.

Strážce přistoupil blíž, zadíval se Do Ducovi do očí a požádal ho o identifikační kartu. Měl na sobě tenisky, džínsy, bavlněnou košili a manšestrové sako, které mu nadouvala pistole v podpažním pouzdře. Mafiánský zabiják nebo bývalý polda, uvažoval Do Duc; dneska se to dá těžko rozeznat.

Evidentně to nebyl žádný hlupák, ale Do Duc zaútočil ještě dřív, než jeho ruka ukrytá v otevřené brašně mohla v hlídači vzbudit podezření. Do Duc ho levačkou bleskurychle chytil za košili a přitáhl k sobě. Strážce švihl rukou k pistoli v podpažním pouzdře, ale to už Do Ducova pravice svírající tenkou ocelovou čepel vystřelila vzhůru.

V okamžiku, kdy se hrot čepele zabodl do měkké kůže hlídačova krku, následovala křečovitá reakce. Do Duc s ní sice počítal, ale stejně se mu strážný, který byl velice silný, málem vytrhl. Do Duc se na sedadle nadzvedl, čepelí prorazil kosti patra a zarazil strážci tenký břit do mozku.

Tělo v jeho rukou sebou křečovitě zaškubalo. Okolí zaplavil štiplavý zápach, jak strážnému povolily svěrače. Rotvajler, který stál od nich po větru, začal výt a po chvíli, kdy mu nozdry naplnil pach smrti, temně zavrčel.

„Nešlo to jinak,“ prohodil Do Duc jakoby k nějakému neviditelnému společníkovi, zatímco se na něj řítil pes. Pustil mrtvolu a téměř stejným pohybem otevřel dveře auta.

Rotvajler s ušima připlácnutýma k hlavě a s vyceněnými zuby se na něj vrhl. Strašlivý krátký čenich se leskl slinami. Do Duc se ohnal levou rukou a zaklínil ji mezi cvakající čelisti psa, který jej ve skoku přitiskl ke střeše vozu.

Silné dlouhé zuby lehce pronikly pogumovanou rukavici. To na okamžik odvedlo pozornost zvířete. Do Duc mezitím znovu uchopil zkrvavenou čepel a vbodl ji rotvajlerovi do levého ucha takovou silou, až projela lebkou na druhou stranu.

Pes instinktivně skousl a jeho zuby málem pronikly i vycpávkou rukavice. Do Duc se vyhnul tryskající krvi a držel si zmítající zvíře co nejdál od těla; těžce odychoval pod náporem jeho váhy, ale tenze bicepsů a deltoidů mu dělala radost.

Nakonec si musel rukavici stáhnout, protože rotvajler neuvolnil stisk svých zubů ani po smrti. Do Duc se sehnul a vytáhl čepel z rány. Otřel ji o nohavici hlídačových kalhot, nasedl do auta a pokračoval v jízdě po příjezdové cestě k obrovitému vjezdu.

Zastavil pod falešným dórským sloupovím a vypnul zapalování. Z vedlejšího sedadla si vzal lékařskou brašnu a vystoupal po cihlových schodech k hlavnímu vchodu.

„Pan Goldoni?“

Elegantně oblečený muž, který stál ve dveřích, zavrtěl hlavou. „Dominic Goldoni tady, ehm, není.“

Do Duc se zamračil a zahloubal se do papírů, které měl připevněné na psací podložce a které neměly v dané situaci žádný význam. „Je tohle dům Goldoniů?“

„Ano, je,“ připustil dobře oblečený muž. Byl to hezký chlapík s výraznými středozemskými rysy. Hnědé oči měl vlhké a přimhouřené. V obleku od Brioniho, hedvábné italské košili a mokasínech za tisíc dolarů vypadal cizokrajně a téměř škrobeně.

„Vy jste od Lilca?“

„Jo,“ odtušil Do Duc, mávl svou identifikační kartou a překročil práh.

Muž přejel plastikovou visačku očima. „Já jsem Tony DeCamillo, švagr pana Goldoniho.“

„Jo, já vím,“ opáčil Do Duc a zabořil DeCamillovi pěst do solární pleteně. Téměř něžně ho přidržel, zatímco DeCamillo kašlal a lapal po dechu. Potom ho kopl kolenem do brady, až DeCamillovi odlétla hlava dozadu.

Do Duc pustil DeCamillovo bezvládné tělo na zem. Když už se nad ním skláněl, systematicky si prohlédl jeho zlaté šperky – prsteny, hodinky, manžetové knoflíky a jehlici v kravatě. Poté popadl DeCamilla v podpaží a odtáhl ho do skříně na šaty v obrovské hale s mramorovou podlahou. Kabelem, který vytáhl z brašny, mu svázal zápěstí a kotníky. Z jedné přihrádky sebral šálu, zmačkal ji do koule, nacpal DeCamillovi do úst a upevnil ji dalším kabelem.

V domě neměli žádného kuchaře; Margarite DeCamillo se pyšnila svým prvotřídním kuchařským uměním. Bydlela zde však posluhovačka. Do Duc ji našel v kuchyni, kde si připravovala večeři. Tiše se k ní přiblížil zezadu, obtočil jí kolem krku kus kabelu a zatáhl. Zalapala po dechu a pokoušela se vykřiknout. Nehty se zaryla do vzduchu a ještě ho stačila poškrábat na předloktí, než jí došel dech a skácela se do plechovek s rajčaty. Nechal ji tam ležet, zkroucenou a rychle chladnoucí. Přistoupil k telefonu na stěně vedle mrazicího boxu a opatrně zvedl sluchátko. Nikdo právě netelefonoval; vytočil tedy místní číslo a poslouchal, jak si jej s elektronickým šuměním a cvakáním relé předávají ústředny ze státu do státu. Odpočítal pět smluvených zazvonění, než na druhém konci zvedli telefon, a pronesl do ticha: „Jsem uvnitř.“

Do Duc se vrátil do haly a vyšel po širokém mahagonovém schodišti nahoru. Dřevo bylo tak naleštěné, že v něm viděl svůj odraz. Po perském běhounu kráčel naprosto neslyšně.

Margarite DeCamillo si hověla ve vaně v křídle, kde měli hlavní ložnici. S hlavou opřenou o gumovou podložku a s přivřenýma očima cítila, jak jí teplo proniká svaly až do kostí. Tyhle chvíle měla z celého dne nejraději: mohla se zavřít před světem, uvolnit se a nechat myšlenky volně plynout. Tím, že na sebe její manžel vzal ještě další povinnosti, se neodvolatelně změnil. Bylo jí jasné, že má starosti, které mu evidentně přerůstají přes hlavu, a dost možná, že má vážné potíže.

Věděla, že jen ona jediná na celém světě mu může pomoci, ale její muž byl Sicilián a jí bylo jasné, že s ním bude muset jednat velice opatrně. Nemělo by smysl mu připomínat všechny ty televizní a filmové osobnosti, které se staly jeho klienty jen díky jejím stykům.

Serenissima, její nesmírně úspěšná firma zabývající se prodejem kosmetiky, sloužila mnoha slavným hollywoodským i newyorským hvězdám, které se s ní jako s vynálezkyní všech svých produktů chtěly setkat. A protože dokázala tak dobře odhadnout lidské povahy, nedělalo jí potíže přehrát část své klientely Tonymu.

Zatímco se jí hlavou honily tyto myšlenky, prsty jí začaly téměř samovolně bloudit po těle a ohmatávaly všechna bolavá místa a modřiny, které nikdy neměly čas úplně zmizet. Horká lázeň z nich vysávala bolest jako chapadla nějakého mořského živočicha; uvolnila se.

Nakonec se, tak jako obvykle, vrátila v duchu k Francine. V patnácti letech se její dcera nacházela právě v onom problematickém věku: příliš stará na to, aby se dala ještě považovat za dítě, příliš mladá na to, aby se jí daly svěřit povinnosti dospělých. Celý problém ještě komplikoval fakt, že tělesně už dospělá byla. Než se Margaritin bratr Dominic rozhodl pro program WITSEC, musela se na něj Margarite několikrát obrátit se žádostí, aby jí pomohl Francine vysekat z potíží, do nichž se dostala ve škole s nějakým chlapcem, který pro ni byl příliš starý.

Margarite si povzdechla. Francine milovala víc, než cokoli jiného – a možná, že se s důsledky své lásky nedokázala dost dobře vyrovnat. Nevěděla, co má dělat dřív: věnovat se své kariéře, nebo vychovávat Francine v podstatě úplně sama. Až příliš dobře si uvědomovala, že se svou dcerou netráví tolik času, kolik by bylo třeba. Ale co měla dělat? Kdyby byla připoutaná jenom k domácnosti, vadla by a umírala na úbytě. Tony neměl na děvče ani čas, ani náladu. Domnívala se dokonce, že ji pořád ještě nenávidí za to, že mu nedala mužského dědice, po kterém tolik toužil. Teď však už Margarite žádné dítě mít nemůže a tudíž zbývá jenom Francine. Není divu, že je Tony pořád naštvaný.

Veliká vana byla vyřezaná z obrovského kusu černohnědého onyxu do podoby oválné nádoby, kterou nyní naplňovala horká voda, vonné soli a dráždivé tělo Margarite DeCamillo. Zlatý vodovodní kohoutek měl tvar labutí hlavy s ladným krkem a křídly, jimiž se otvírala a zavírala voda. Stěny výklenku, do něhož byla vana zasazena, pokrývala velká zrcadla, v nichž se náhle objevil Do Duc vstupující do místnosti zamžené horkou párou.

Margarite DeCamillo sebou trhla, posadila se a přitiskla si ruce na obnažená ňadra. Hnědé oči vytřeštila dokořán a její plné rty se rozevřely do tvaru „O“.

„Kdo jste? Co to má znamenat?“

„Přišel jsem vám něco navrhnout.“ Do Ducův hluboký hlas zněl jemně. Přesto se mu však podařilo Margarite umlčet.

Zadívala se na vetřelce a k Do Ducovu jistému překvapení se duchapřítomně zeptala: „Co jste udělal s mým manželem?“

„Není mrtvý,“ opáčil Do Duc, „jestli máte na mysli tohle.“ Pomalu k ní přistoupil po vlhkých dlaždicích. Dívala se na něj jako promyka na kobru, se stejnou směsicí obdivu a strachu. „Není ani zraněný. Jenom – spí.“

Do Duc se zastavil na okraji vany a podíval se dolů na Margarite. Byla to nesmírně přitažlivá žena mezi třicítkou a čtyřicítkou, s vysokými lícními kostmi, pronikavýma očima, výrazným nosem a hustými tmavými kadeřemi, které se jí nyní, zmáčené vodou, lepily na perleťovou pleť ramenou a hrdla. V tváři měla neskrývaně útočný výraz, ale Do Duc chápal, že se naučila své pocity dobře skrývat. Měla inteligentní, bystrý pohled, jaký je k vidění u profesionálních hráčů. Prvotní strach se rozplynul a s tím, jak se opět ovládla, se jí do tváří vrátila barva. Do Duc vytušil, že se ho nebojí zdaleka tak, jak by měla.

„Říkal jste něco o návrhu.“

Do Duc přikývl. Všiml si dobře, jakým způsobem reaguje, i jak klidným a chladným hlasem mluví. „Přesně tak. Každý z nás má teď něco, co chce ten druhý.“ Zeširoka se usmál. „Kupříkladu já bych rád věděl, kde je Dominic Goldoni.“

Margarite se na něj s úlevou podívala a zasmála se. „Tak to jste na špatné adrese. Zeptejte se FBI. Já nemám ani ponětí, kde můj bratr je.“ Posměšně si odfrkla. „A teď koukejte mazat a ty svý levárny si zkoušejte na někom jiným.“

Do Duc si jí nevšímal. Zeptal se: „Nechcete vědět, co zajímavého vám mohu nabídnout já?“

Sladce se usmála: „Co byste mohl –“

Do Duc vstoupil do vany a voda hlučně vyšplíchla na podlahu. Jednou rukou jí zakryl obličej, druhou jí položil na prsa a zatlačil, až jí hlava zmizela v horké vodě.

Vyhnul se jejím zmítajícím se nohám, zaryl jí prsty do vlasů a vytáhl ji zvody. Prskala, kašlala, oči jí slzely a těžká ňadra se jí divoce vzdouvala. Vycítil, že je konečně ochotná mu věnovat plnou pozornost.

„Tak,“ prohlásil, „shodneme se, že máme o čem mluvit?“

„Hajzle,“ sténala. „Tohle mi udělat!“

Tos ještě nic neviděla, pomyslel si Do Duc s hlubokým uspokojením.

„Nemám o čem s vámi mluvit.“ Margarite si odhrnula vlasy z obličeje. Posadila se na okraj vany; zřejmě si vůbec neuvědomovala, že je nahá. „Na životě mi nijak zvlášť nezáleží. Bratra bych nezradila, ani kdybych nakrásně věděla, kam ho schovali.“

Do Duc stáhl z věšáku nad hlavou velkou osušku a hodil ji po ní. „Osušte se,“ vyzval ji a vylezl z vany. „Chci vám něco ukázat.“

Vystrkal Margarite z koupelny. Zabalila se do osušky, která jí sahala od ňader sotva nad kolena.

„To jste vážně takový hlupák? Copak nechápete, že je jedno, co se mnou uděláte? Nic nevím. FBI si dala zatracený pozor, abych se něco nedověděla.“

Provedl ji ložnicí kolem velké postele s nebesy a přes sníženou část se sametovým křeslem pro dvě osoby a ozdobným mramorovým krbem, jehož římsu podpírali dva andělíčci. Uprostřed římsy hlasitě tikaly ohavné zlacené hodiny.

V polovině chodby Margarite ucítila, jak se jí svírá hrdlo. Poznala, kam jdou. „Ne,“ pronesla nesmírně tiše. „Proboha, ne!“

Nechal ji, aby se mu vytrhla a proběhla chodbou k pootevřeným dveřím druhé ložnice. Do Duc ji následoval, zastavil se na prahu a zvedl osušku, která jí sklouzla na zem. Přehodil si ji přes levou ruku a vstoupil do růžově vymalovaného pokoje. Okna byla zakryta načechranými záclonami a na posteli stála rozložená spousta vycpaných zvířátek.

„Francine!“

Do Duc sledoval scénu, která se před ním otevřela: vyděšená nahá matka si v slzách tiskne ruce k tváři a v hrůze civí na svou patnáctiletou dceru Francine (Francie) zavěšenou za kotníky k lustru.

„Panebože, Francie!“

Oválná tvář děvčete byla brunátná nateklou krví, ale jinak postrádala jakýkoli výraz. Oči měla zavřené a rty pootevřené.

„Není mrtvá,“ ujistil ji Do Duc. „Ale může být, jestli neuděláte, co vám řeknu.“

Margarite se otočila. „Ano, ano. Co budete chtít. Ale sundejte ji!“

„Až uděláte, co chci.“ Do Duc mluvil skoro něžně. „Nechci jí ublížit, víte. Ale dobře si zapamatujte, že máte její život v rukou. Všechno záleží jen na vás!“ Vykročil přes pokoj a podal Margarite osušku. „Rozumíme si konečně?“

Margarite se na něj znovu podívala pohledem, jehož si tolikrát všiml u zkušených hráčů, a poznal, že přemýšlí o tom, jak by mu zarazila pod žebra perořízek nebo něco na ten způsob. Uvažoval o tom, jestli by skutečně v sobě dokázala najít odvahu k tak jednoznačnému činu, zda by se dokázala donutit k něčemu, co by ji muselo navždy změnit. Tahle otázka ho zaměstnávala nejvíc, protože nyní, při osobním kontaktu v ní poznal něco, co ho začalo přitahovat.

„Co ode mne chcete?“ zeptala se.

Dole v knihovně nalil pro oba sklenku brandy. Nechal ji, aby se oblékla, ale trval na tom, že ji přitom bude hlídat. Natáhla si krátkou černou plisovanou sukni, krémovou blůzu a semišové mokasíny prošívané zlatou nití. Zapůsobilo na něj, jak úspornými pohyby se oblékala a s jakou důstojností se bránila jeho přítomností.

Nejprve jeho nabídku odmítla.

„Napijte se,“ naléhal. „Uklidní vám to nervy.“ Upřel na ni svůj pohled. „Jenom vám to pomůže.“

Vzala si od něj napoleonku a pomalu usrkla.

Do Duc si vzal svou sklenici a posadil se na plyšový gauč vedle ní. „Tak dobře,“ pronesl. „Chci po vás tohle. Až vám bratr zavolá, nějak ho přimějete, aby vám řekl, kde je.“

Margarite odložila sklenici na mosazný kávový stolek se skleněnou deskou. „Vy jste se zbláznil. To se nikdy nestane. Především, volat mně – nebo vůbec komukoli z rodiny – má přísně zakázáno.“

„Ale stejně zavolá,“ trval na svém Do Duc.

Margarite si ho chvíli prohlížela a pak se natáhla, aby si ze stříbrné tepané skříňky vytáhla cigaretu. Blůza se jí přitom napnula přes prsa. Bylo to první provokativní gesto, které udělala, a Do Duc si uvědomil, že začala racionálně uvažovat o situaci. To bylo výhodné pro oba. Vždycky je lepší ďábel, kterého znáš…

„Vy to nemáte v hlavě v pořádku. Můj bratr Dominic je už přes rok v tom federálním programu, který zajišťuje ochranu důležitých svědků. Dovolili mu, aby si vzal s sebou ženu a děti. Od té doby se mi neozval. Ani své vlastní matce. Pravidla mu vysvětlili naprosto jasně – žádné styky s rodinou a s přáteli, protože jinak by už policie nemohla ručit za jeho bezpečnost.“

Dívala se na něj, jak zvedl stříbrný zapalovač a škrtl jím. Na okamžik zaváhala, ale pak se naklonila dopředu a připálila si. Zhluboka se nadechla a vyfoukla kouř takovým způsobem, že dokázal odhadnout míru jejího rozrušení.

„Uvědomujete si, že za celou dobu existence toho programu nepřišel o život ani jeden svědek, který dodržoval pravidla?“ Kouřila a nespouštěla z něj oči. „Říkal nám to zástupce vedoucího oddělení ochranných vazeb WITSEC a já vím, že si to Dominic vzal k srdci – po tom, co udělal. Nijak netouží po smrti, právě naopak. Má spoustu věcí, pro které mu stojí za to žít.“

Najednou umlkla a Do Duca si uvědomil, jak zoufale touží po nějaké odpovědi. Poprvé se pokusila získat vrch a on jí musel přiznat další body k dobru. Mlčel.

Margarite kouřila dál, dokud jí cigareta nedohořela až k filtru. Uhasila ji v popelníku od Steubena. Do Duc čekal, že okamžitě sáhne pro další, ale znovu ho překvapila silou své vůle. Zůstala sedět s rukama v klíně.

„Pusťte mou dceru,“ pronesla tiše.

„Mluvili jsme o vašem bratrovi Dominicovi.“ Do Duc se zájmem sledoval, jak jí od vlasů přes spánek na tvář stéká pramínek potu. Uvědomoval si její vnitřní napětí, tak jako často vídal kolem lidí auru. Vzduch, nabitý elektřinou, téměř slyšitelně praskal.

Zahlédl, jak se jí zatřásly rty, ještě než sklopila hlavu. „Dobrá, řekněme, že Dominic skutečně zavolá,“ připustila odevzdaně. „Co pak?“

„Domluvte si s ním schůzku – bez jeho strážce z WITSECu.“

„To on neudělá.“

Vytáhl ze stříbrné krabice další cigaretu, zapálil ji a podal jí ji. „Ale udělá, Margarite,“ ujistil ji. „Vím, že vám už několikrát volal. Mimochodem, naposledy to přece bylo, když zjistil, co s vámi Tony D. dělá o samotě?“

Z Margarite se vydral krátký výkřik. Přitáhla si kolena k tělu, jako by jí jeho slova způsobila fyzickou bolest. Zbledla a ztěžka oddechovala pootevřenými ústy.

„Tentokrát se váš bratr dozví, že váš manžel zmlátil Francine.“ Mluvil tak klidně, jako by četl číslo z telefonního seznamu, a právě tahle netečnost ji děsila ze všeho nejvíc. „Zavolá vám, Margarite, nemyslíte? A až to udělá, vy to na něj zahrajete. Budete správně hysterická a i kdyby to Dominic sám nenavrhl, budete trvat na tom, že se s ním musíte setkat.“

„Vy hajzle.“ Zavřela oči. Všechno zkazil, pomyslela si.

Cítila, jak se přestává ovládat, po tvářích jí stékaly slané slzy a panika jí zatemnila rozum. Zoufale se snažila uspořádat myšlenky. „Víte přece, co po mně chcete,“ zašeptala.

Do Duc znenadání spráskl ruce. Její sklenička s brandy stála přímo mezi nimi; rozlétla se s hlasitým zapraštěním, až Margarite nadskočila. Výraz, který se jí objevil v očích, se mu nesmírně zalíbil; připomínal mu Sargentův obraz Madame X.

Prohlásil: „Zabil jsem vašeho tělesného strážce, vašeho rotvajlera a vaši služku. A nepochybujte ani na chvilku, že bych snad váhal zabít i vaši dceru.“ Upíral na ni své lesklé oči. „Jak už jsem říkal, život Francine leží do slova a do písmene ve vašich rukou.“

Margarite uhasila cigaretu. ,,Ježíšikriste, jak vůbec můžete v noci spát?“

Do Duc povstal. „Zajímavá otázka, zvlášť když se na to ptá sestra Dominica Goldoniho. Copak ve svém vlastním podniku nepoužíváte svoje dívčí jméno – jeho jméno? Pochopitelně, že ano.“ Přesvědčivě se na ni usmál. „To bych rád věděl, co si asi Tony D. myslí o tom, že vás znají jako Margarite Goldoni? Není to jeden z důvodů, proč je na vás tak napružený?“

Dívala se na něj se směsí obdivu a hrůzy, která se pohybovala na samé hranici hnusu. Obešel pohovku a zastavil se před velkým obrazem pšeničného lánu od Henriho Martina.

„Margarite, jste dost inteligentní na to, abyste věděla, že všichni si dokážeme nějakým způsobem ospravedlnit to, co děláme. Rozhodně to není výsada ani spravedlivých lidí, ani fanatiků.“

Čekal a část jeho duše bloudila po provensálské krajině, kterou Martin dokázal s tajuplnou silou vykouzlit na plátně. Do Duc si říkal, že by se dokázal vzdát úplně všeho včetně neustálé blízkosti smrti, která ho držela na nohou, jen kdyby dokázal namalovat alespoň jeden takový obraz. Neměl žádné děti – alespoň o žádných nevěděl – ale takový obraz byl mnohem lepší než děti, protože vám vystoupil jako nějaké božstvo přímo z duše a zůstal navždy takový, jak jste si ho představovali. V lidském životě nemohl existovat větší dar.

„Pozoruhodné, vraždící stvůra a zajímá se o umění,“ poznamenala Margarite po jeho boku.

Slyšel ji – nebo lépe řečeno, cítil ji přicházet. Přitom si vzpomněl, jak se sám sebe ptal, jestli by měla odvahu rozmáchnout se perořízkem. Aniž by spustil oči z obrazu, odtušil: „Dominic zavolá do dvou hodin. Jste ochotná udělat, co se po vás chce?“

„Nespěchejte na mě,“ vyhrkla. „Ještě nikdy jsem nedojednávala smlouvu s ďáblem.“

„Vy možná ne,“ připustil a otočil se k ní, „ale váš bratr určitě ano – dokonce víckrát, než si sám pamatuje.“

Nic o mém bratrovi nevíš, chtělo se jí vykřiknout, ale bála se, že by jí mohl naprosto přesně a nezvratně dokázat, jak strašlivě se mýlí.

Jejich pohledy se setkaly a Do Duo si všiml nejednoznačnosti, která se skrýval za jejím navenek demonstrovaném nepřátelství. Pochyboval, zda si ta žena vůbec uvědomuje, jak silně ji přitahuje. Byl si jist, že určitě neprohlédla jeho klasickou taktiku vedení výslechu, při níž nejprve zlidštil a pak převedl takřka do intimní roviny vztah, který byl ve své podstatě naprosto neosobní.

Druhou stránku toho, co dělal, však dokázala pochopit. Už před několika lety zjistil, že nejde ani tak o to, že by snad ženy toužily po tom být ovládány, ale spíše o to, že více než muži dovedou ocenit to, co taková vláda může vzbudit v ostatních.

Margarite si olízla rty. „Jmenujete se nějak?“

„Mám spoustu jmen,“ opáčil Do Duc. „Můžete mi říkat Robert.“

„Robert.“ Přistoupila blíž k němu a podívala se mu do obličeje. „Zajímavé. To není vůbec asijské jméno, a přitom jste dokonalý Asiat.“ Naklonila hlavu do strany. „Nebo ne? Jaká jiná rasa… počkejte… Polynésan?“ Usmála se. „Já sama jsem Benátčanka, takže vím dobře, jaké to je.“

„Co jaké je?“

„Být cizí.“ Margarite od něj odstoupila a vrátila se k pohovce. „Žiju mezi Siciliány. To vám pak nikdo doopravdy nevěří.“ Posadila se a přehodila nohu přes nohu. „Vždycky po vás chtějí, abyste jim nějak dokazoval svou věrnost – dokonce i vůči Rodině.“

Do Duc se usmál pod vousy. Tenhle její rys, tohle pletichářství, se mu zamlouvalo. Aby ji povzbudil, zadíval se toužebným pohledem – což nebylo vůbec těžké – na její nohy. I když byla jeho touha předstíraná, ona to nemusel vědět. Chtěl – ne, popravdě řečeno, potřeboval vědět, jak daleko je schopna zajít, k čemu se dokáže za extrémních podmínek přinutit. Teď věděl jednu věc: dovolí mu, aby se to dověděl.

„Máte rodinu?“

Otázka ho zaskočila. Usmál se na ni jednou ze svých okouzlujících masek.

„To je už dávno.“ Jeho hlas ovšem zněl dutě i jemu samotnému a Margarite byla dost bystrá, aby se toho chytila.

„Jste sirotek?“

„Semena mé zkázy zapustila kořeny, už když jsem byl hodně malý.“

Margarite neuhnula pohledem. „To jsem ještě nikdy neslyšela. Je to pravda? Skutečně nemáte nikoho?“

Byla to pravda, a tak pokrčil rameny, aby celou záležitost ukončil. Samotného jej překvapilo, co mu nechtěně vyklouzlo z úst. Copak se pomátl?

Přerušil spojení, které ho začínalo vzrušovat stejně jako ji.

„Co chcete Dominicovi?“ zeptala se Margarite jeho zad.

„Chci informace,“ opáčil Do Duc, „které mi může poskytnout jenom on.“

„Tím se to všechno usnadňuje,“ pravila. „Můžu se ho na to zeptat, až zavolá.“

Do Duc se chladně usmál, aby pochopila, že je pouhým nástrojem. „Margarite, říkám vám znovu, že jestli se jenom trošku odchýlíte od toho, co jsme si dohodli, Francine přijde o život a vy se na to budete dívat.“

„Dobře!“ Otřásla se a zabořila si obličej do dlaní. „Jenom o tom už nemluvte. Nechci vědět, že na to vůbec myslíte.“

Zvedla k němu uslzené oči. „Víte, přesto, co Dominic udělal, má ještě spoustu přátel, které zachránil před policií. Mají dost velkou moc.“

„Vím přesně, jakou moc mají,“ odvětil Do Duc. „Kdo myslíte, že mě poslal?“ Riskl to po pečlivém zvážení, ale nemohl jinak, pokud nad ní nechtěl ztratit vládu.

„Ježíšikriste, to přece nemůžete myslet vážně,“ vyjekla Margarite poplašeně. „To by ho zabilo.“

Do Duc pokrčil rameny a přisedl k ní. „Život přináší spoustu překvapení – dokonce i pro mě.“

„Ne, ne, ne,“ opakovala bez dechu. „Vy mi lžete.“ Otřásla se. „Já Dominicovy přátele znám. Jsou naprosto věrní. Když mu ublížíte, půjdou po vás. Copak vám to nedělá starosti?“

„Naopak. Jenom to uvítám.“

Díval se, jak se výraz jejího obličeje mění.

„Proboha, kdo vlastně jste?“ zašeptala. „Čím jsem si zasloužila něco takového?“

„Povězte mi – je vaše nevina stejně velká jako vina vašeho bratra?“ Nevšímala si slzí, které jí pomalu kanuly po tvářích. „Nikdo není úplně bez viny, ale já – tohle je jako Soudný den. Ať udělám, co udělám, stejně zaviním něčí smrt.“

„Nakonec jsme všichni jenom zvířata,“ pronesl. „Jednou si musíme ušpinit ruce. Teď je řada na vás.“

Vytáhla další cigaretu. „Myslíte, být jako vy? Ne, nikdy!“

„Radši si nezapalujte,“ vyzval ji.

Margarite uchopila zapalovač, ale pak si to rozmyslela. Vrátila cigaretu do krabičky.

„Děsí mě, jak víte, že Dominic zavolá.“

„Ano. Vím to.“

„Jeho přátelé…“

„Žádné přátele už nemá.“

Namočil koneček prstu do rozlitého brandy a když jej zvedl, kromě lepkavého nápoje mu na něm uvízl i střípek skla. Dívala se, jak na něj zatlačil, až mu pronikl kůží a z rány začala prýštit krev. Z tohoto gesta poznala, že bolest v různých podobách tvoří nedílnou součást jeho osobnosti. Uložila si toto zjištění do paměti, i když zatím ještě netušila, k čemu jí může být dobré.

Přemýšlela, proč se na ni nevrhl. Měl k tomu spoustu příležitostí: když byla nahá ve vaně, když se před ním oblékala i po celou dobu tady v knihovně. Samozřejmě, že sotva se vzpamatovala z počátečního šoku, vytvářela mu tyhle příležitosti cílevědomě sama. Dobře si uvědomovala, že uvězněn mezi jejími stehny a s krví zaplavenou testosteronem nebude moci jasně uvažovat.

Musela se o něco pokusit, aby se z tohoto zlého snu probudila. Poposedla na pohovce a nadzvedla si přitom sukni. Všimla si, jak mu oči sklouzly z krvácejícího prstu na její nohy. Jeho rozpálený pohled na ní ležel jako nesmírná tíha. Cítila, jak jí rudnou tváře.

„Co je to s vámi?“ Nepoznávala už ani svůj hlas.

Do Duc na ni pohlédl. Jeho prst zanechal na vnitřní straně jejího stehna klikatou rudou čáru. Zajel s ním výš, na místa, kde i za této situace sálalo její teplo. Cítila, že mezi nimi dochází k určitému spojení, a ze všech sil se snažila přitáhnout ho blíž, ještě víc ho rozpálit.

Zařinčel telefon a ona sebou trhla. Dívala se na přístroj, jako by to byl jedovatý had. Odtáhl ruku a její jediná šance se rozplynula.

„Zvedněte to,“ poručil Do Duc s pohledem upřeným do jejich vyděšených očí.

Margarite celá roztřesená váhala. Třeba to není Dominic, říkala si; může to být kdokoli. Ať je to kdo chce, jenom ne on.

Křečovitým pohledem popadla sluchátko. Polkla a s nadějí v hlase se ozvala: „Haló?“

„Margarite, bellissima!“ zaburácel jív uších Dominicův hlas. Pomalu zavřela oči.

Kniha první

Staří přátelé

Rok za rokem

zůstává na opičí tváři

opičí maska.

MACUO BAŠÓ

1.

Tokio – Marine on St. Croix – New York

Takhle brzy po ránu páchlo celé Tokio rybinou. Snad za to mohla řeka Sumida, na které už odedávna lovily stovky rybářů. Anebo, napadlo Nicholase Linneara, to dělal ten ocelově šedý opar, který se jako přejedený host rozvaloval nad obrovskou metropolí.

Někde daleko na venkově se už slunce dralo nad vrcholky hor, ale zde ve městě stále ještě panovala tma. Jen slabý náznak předjitřního světla zbarvil stíny perletí.

Zatímco Nicholas stoupal ve svém ředitelském výtahu na vrcholek budovy Šindžúku Suirjú, uvažoval o nesmírném počtu problémů, které ho čekají na ředitelství Sato International, rozsáhlého keirecu, průmyslového konglomerátu, který řídil společně s Tanzanem Nangim.

Nangi byl mazaný Japonec, bývalý zástupce ministra MITI, všemocného japonského ministerstva mezinárodního obchodu a průmyslu, s nímž se Nicholas kdysi rozhodl spojit síly a provést fúzi své firmy Tomkin Industries s Nangiho Sató International.

Zajímavé bylo, že oba muži své vedoucí postavení v podnicích zdědili: Nangi po mrtvém bratrovi svého nejlepšího přítele a Nicholas po svém zesnulém tchánovi. Proto – a z mnoha dalších důvodů – existovalo mezi oběma muži pevné pouto, které nedokázalo porušit nic na světě.

Nicholas vystoupil z výtahu v padesátém druhém patře, prošel opuštěným předpokojem vykládaným týkovým dřevem a chrómem kolem prázdných kanceláří a osleplých obrazovek počítačů do své kanceláře, která společně s Nangiho pracovnou zabírala celé západní křídlo budovy.

Posadil se na nízkou pohovku u velkého okna a zahleděl se na město. Opar, bledý jako zelený čaj, se změnil ve špinavě šedý nimbus, který mu zakrýval jeho oblíbený výhled na horu Fudži.

Věděl, že zanedlouho se bude muset vrátit do Ameriky – nejen proto, aby si pohovořil s Harleym Gauntem, ale také, aby osobně zaintervenoval ve Washingtonu proti rostoucí vlně nepřátelství, která se zvedala vůči takzvaně arogantním Japoncům. Gaunt najal nějakého Terrence McNaughtona, profesionálního lobbistu, aby pro ně pracoval, ale Nicholas měl pocit, že v téhle zpátečnické době přesvědčování přes prostředníka nestačí. Nicholas už během posledních několika let mnohokrát uvažoval o tom, že by se měl rozletět do Washingtonu, ale Nangi ho vždycky přesvědčil o tom, že musí zůstat zde a prosazovat jejich mezinárodní pojetí u Japonců samotných.

Nangi s neotřesitelnou logikou argumentoval, že právě Nicholas může jako jediný něčeho dosáhnout, protože Japonci ho nepovažují za iteki, barbarského cizince. Nicholasův otec, anglický plukovník Denis Linnear, si získal úctu starší generace Japonců, když po skončení druhé světové války působil pod generálem Douglasem MacArthurem na hlavním štábu SCAP. Právě on fungoval jako zprostředkovatel mezi vysoce postavenými úředníky a důstojníky, když MacArthur zaváděl poraženým Japoncům novou demokratickou ústavu, která vydržela až do dnešních dní. Když plukovník Linnear zemřel, stal se jeho pohřeb událostí srovnatelnou s pohřbem japonského císaře.

Nicholas zaregistroval příchod Tanzana Nangiho do kanceláře, aniž by ho viděl. Nangi už měl střední léta dávno za sebou. Měl nápadný obličej, ovšem nikoliv podle běžných měřítek. Jeho nevidoucí pravé oko potažené mléčně bílým zákalem se skrývalo za poškozeným, věčně přivřeným víčkem. Nebýt toho, mohla jeho tvář připomínat vysoce postaveného diplomata, který zná všechny nástrahy světa a ví, jak mezi nimi proklouznout.

Nangi zaklepal na pootevřené dveře Nicholasovy pracovny vycházkovou hůlkou s vyřezávanou rukojetí v podobě draka. V závislosti na denní době, okamžitém zdravotním stavu a momentálním počasí více nebo méně kulhal. Nohy mu dobře nesloužily od války v Tichomoří, kdy utrpěl vážná zranění.

Oba muži se vřele a s minimálními formalitami pozdravili. Všechno by samozřejmě vypadalo jinak, kdyby s nimi byl v místnosti ještě někdo třetí.

Takhle si v družném mlčení vychutnali zelený čaj mača a poté se pustili do své ranní práce – strategického plánování, které chtěli mít hotové ještě dříve, než přijdou ostatní zaměstnanci.

„Mám špatné zprávy, začal Nangi. „Nepodařilo se mi sehnat ten kapitál, který podle tebe potřebujeme na rozšíření našeho zastoupení ve Vietnamu.“

Nicholas si povzdechl. „To je ironie, zrovna když jdou obchody tak dobře. Jen se podívej na výkazy za poslední čtvrtletí. Poptávka po Sphynxu T-PRAM daleko přesahuje naši výrobní kapacitu.“ T-PRAM byl počítačový čip firmy Sató International – první a jediná programovatelná paměť s přímým přístupem na trhu. „Proto se musíme do Vietnamu dostat co nejrychleji. Stavba nových výrobních jednotek, které by měly potřebnou kvalitu a přitom nízké výrobní náklady, je dost vyčerpávající maratón.“

Nangi upíjel čaj. „Bohužel je Sphynx jenom jeden kobun z celého keirecu. Ostatním se už tak dobře nedaří.“ Kobun reprezentoval jeden specializovaný podnik uvnitř celého konglomerátu keirecu.

Nicholas pochopil, kam jeho přítel míří. Na rozdíl od Tomkin Industries před fúzí měla firma Sató International vždycky přímý přístup k dostatečnému množství kapitálu – až do současné doby, kdy se pravidla v Japonsku znenadání změnila. Hlavní rozdíl mezi japonskými a americkými společnostmi se během posledních let změnil z cenné výhody na nebezpečné břemeno. Všechny hlavní keirecu v Japonsku byly buď vlastnictvím, nebo přímo součástí nějaké komerční banky. V případě Sató International šlo o banku Daimyo Development Bank. Toto úzké spojení uvnitř keirecu dovolovalo podnikům získávat úvěry na rozšiřování nebo na výzkum s nízkými úroky a za nesmírně výhodných podmínek.

Nyní se však Japonsko ocitlo v krizi, která se svým rozsahem a důsledky podobala hrůzám poválečného období. Začala v roce 1988 neuváženou snahou vlády podepřít ekonomiku, která už tehdy trpěla příliš vysokým kurzem jenu, uměle vytvořenou konjunkturou na trhu s pozemky. Investice ve vlastní zemi měly podle mínění ministrů alespoň do jisté míry snížit hodnotu jenu. Teorie fungovala – ovšem skutečně jen do jisté míry. Poté ceny vystoupily do astronomických výšin. Ani tehdy však japonští obchodníci, vybavení obrovským množstvím hotovosti a stejně velkou arogancí vzbuzenou zdánlivě neotřesitelným úspěchem, nepřestali cpát peníze do nemovitostí. Samozřejmě, že bublina nakonec splaskla. Mnoho obchodníků s kapitálem vázaným v nemovitostech, kterých se nemohli zbavit ani s velkou ztrátou, zkrachovalo. O své jmění přišli prakticky přes noc.

Katastrofa se šířila jako kruhy na hladině rybníka. Banky, které lehkovážně poskytovaly úvěry na nákup toho, co považovaly za stoprocentně jistý majetek, měly najednou plno propadlých zástav, ze kterých nemohly získat dostatečný kapitál. Na úhradu ztrát z půjček musely sáhnout do základního kapitálu a během jediného roku zářily jejich účetní rozvahy červenou barvou – jedinou krví, kterou bankéři uznávají.

Ani Daimyo Development Bank nebyla výjimkou. I když neutrpěla tolik jako jiné banky, které se úplně položily, procházela velice těžkým obdobím a její ztráty se v poslední době projevily i na čistém zisku Sató International. Před půl rokem musel Nangi vyměnit ředitele banky, ale nezdálo se, že by se novému vedení dařilo situaci zvládat lépe. To ho trápilo už proto, že kdysi tuto banku řídil sám.

Novým japonským heslem dne byla risutora, tedy něco do té doby neslýchaného: omezování průmyslu. Japonsko se muselo smířit s restrukturalizací – s bolestným snižováním objemu továren, zboží a dokonce i nejcennější japonské komodity, totiž důkladně vyškolených a věrných zaměstnanců. Pro zemi, kde po čtyři desetiletí vládlo expanzionistické heslo „stále větší a lepší“, byla risutora skutečně hořkou pilulkou. Naštěstí Nangi a Nicholas nedovolili, aby se jejich keirecu změnilo v nafouklý a neefektivní mechanismus. Také Nicholasova úloha v rámci koncernu výrazně rostla, protože měl více zkušeností s hospodářskými krizemi než kterýkoli Japonec. Přesto však byl nedostatek provozního kapitálu citelný.

„Stejně musíme ty peníze nějak sehnat,“ trval na svém Nicholas. „Jestli se tam zásadním způsobem neuchytíme co nejdřív, všechny ostatní keirecu nás převálcují.“

„Chtělo by to ještě nějakou dobu počkat,“ varoval Nangi už poněkolikáté. „Vietnam se otevřel teprve nedávno a já té jejich vládě ještě úplně nevěřím.“

„Chceš říct, že nevěříš Vietnamcům.“

Nangi zakroužil šálkem se zbytky čaje. Napětí, které mezi nimi narostlo, se mu vůbec nezamlouvalo. Dělal si starosti od té doby, co Nicholas před několika lety odcestoval do Saigonu a najal Vincenta Tinha jako ředitele jejich vietnamské filiálky. Tinh byl svým původem Vietnamec a Nicholas měl zřejmě pravdu: Nangi Vietnamcům nedůvěřoval. Už do toho podivného, zčistajasna kapitalistického Vietnamu nastrkali tolik peněz, a Nicholas ho nutil, aby tam investoval další. Co když se komunisté vrátí a všechny soukromé podniky znárodní? Pak by on a Nicholas přišli o všechno.

„Já do těch lidí nevidím,“ mínil Nangi a zvedl oči od vířících úlomků čajových lístků.

„Jsou prostě jiní.“

Nangi zavrtěl hlavou. „Číňani z Hongkongu jsou také jiní, a přitom s nimi jednám v jednom kuse. Jeden u nich nikdy neví, ale musím přiznat, že se mi ty jejich pletichy docela líbí. Pro Vietnamce nemám takový cit.“

„Proto se o ně postarám já,“ opáčil Nicholas. „A nezapomínej na výsledky. Zisky z toho mála, co teď v Saigonu pod Vinnieho vedením vyrábíme, jsou astronomické. Představ si, co by tyhle nižší výrobní náklady mohly znamenat pro kobun, jehož zisky v jednom kuse klesají.“

Samozřejmě, Nicholas má pravdu, pomyslel si Nangi. Jako obvykle v těchto záležitostech. Také nemohl podceňovat úspěchy, s nimiž Nicholas dokázal předpovídat obchodní trendy.

Přikývl. „Dobře. Udělám, co budu moct, abych si ten kapitál někde vycucal z prstu.“

„Výborně,“ poznamenal Nicholas a dolil čaj. „Nebudeš toho litovat.“

„To doufám,“ odtušil Nangi. „Budu se muset obrátit na pár známých u Jakuzy.“

„Jo, kdybys tak znal Kaišóa,“ nadhodil Nicholas s neskrývaným sarkasmem.

„Vím, že nemáš k Jakuze žádný respekt,“ pronesl Nangi. „Ale taky ses nikdy nepokusil je pochopit. To mi připadá zvláštní, když si uvědomím, jak pečlivě ses snažil přijmout všechny ostatní aspekty života v Japonsku.“

„Jakuza jsou gangsteři,“ odsekl Nicholas. „K čemu by mi bylo, kdybych je pochopil?“

„Na to ti nemůžu odpovědět,“ opáčil Nangi. „Ani nikdo jiný, kromě tebe.“

„Mně zase připadá zvláštní, že se s nimi vůbec stýkáš. Proč je nenecháš, aby si dělali svou špinavou práci bez tebe.“

„To je jako říct: ‚Prosím, nevdechuj s kyslíkem i dusík.‘ Prostě to nejde.“

„Chceš říct, že by to nebylo praktické.“

Nangi si povzdechl, protože věděl, že v téhle slovní potyčce s přítelem nezvítězí; ještě nikdy se mu to nepovedlo.

„Tak tedy klidně zajdi za tím svým Kaišóem, nebo co je to zač,“ řekl Nicholas.

Nangi zavrtěl hlavou. „Kaišó by měl být ojabun všech ojabunů. Šéf všech šéfů rodin Jakuzy. Ale můžu tě ujistit, že nikdo takový neexistuje. Je to jen prázdný pojem, který si vymyslel nějaký chytrý mozek z Jakuzy, aby udržel policii na uzdě.“ Kaišó tedy představoval onoho tajemného vůdce. „Dokud si my nezasvěcenci budeme myslet, že existuje nějaký napůl mytický pán všech ojabunů, zůstává pořád jedna úroveň hiearchie Jakuzy, do které nemůže nikdo proniknout. Pomáhá jim to vypadat tajuplně a hlavně zachovat si tvář, když policajti vyberou pár heren, aby měla televize co vysílat.“ Poposedl v křesle. „Všichni mí známí z Jakuzy popírají, že by nějaký Kaišó vůbec kdy existoval.“

Nakonec se jejich hovor stočil k počítači Úl, Nicolasovu zamilovanému projektu, který se nyní nemohl hnout z místa, protože americká firma Hyrotech Inc., určená vládou Spojených států k tomu, aby navrhla a realizovala implementaci počítače ve všech vládních institucích, nečekaně odstoupila od smlouvy, kterou s nimi Nicholas sjednal.

„Nejvíc mě znervózňuje, že nikdo z Hyrotechu nechce s Gauntem mluvit,“ řekl Nicholas.,, Už jsem mu poradil, aby podal soudní žalobu za porušení smlouvy. Navíc jsem mu nařídil, aby ji rozšířil i na vládu Spojených států.“

„I na vládu?“ podivil se Nangi.

„Ano. Myslím, že v tom všem mají prsty. Obstrukce jsou jejich specialita, ne Hyrotechu.“

Informoval Nangiho o postupu prací na projektu Či. Tenhle název, který znamenal moudrost, pro něj vybral Nicholas sám. Byl to ostatně jeho nápad, aby se celý jeden kobun – výrobní divize – věnovala výlučně projektu Či. Či byl nový typ počítače, který nepotřeboval žádný software: byl totiž právě tak pružný, jako jeho uživatel sám. Bez softwaru se obešel díky tomu, že šlo o zařízení založené na neuronové síti. Prototyp Či obsahoval místo čipů přes tisíc miniaturních „kostiček“ složených ze 64 elektronických neuronů, jejichž konstrukce odpovídala neuronům v lidském mozku. Počítač se ovládal na základě příkladů. „Správné“ rozhodnutí, které definoval uživatel, vyvolalo v neuronové síti jeden typ proudu, kdežto „špatné“ rozhodnutí jiný. Tímto způsobem se počítač mohl skutečně naučit všechny požadované funkce včetně toho, jak je nejlépe provádět, aniž by jej bylo nutné vybavit softwarovým rozhraním.

„I když to vypadá, že první na trh s neuronovým počítačem přijde Ricoh,“ tvrdil Nicholas, „jsem si jistý, že Či bude mnohem dokonalejší a získá nám dost velký podíl na trhu.“

Ranní schůzka skončila. Nangi vstal, uchopil svou vycházkovou hůlku a zamířil chodbou do své kanceláře.

Následující hodinu a tři čtvrtě strávil Nicholas telefonáty s vedoucími výroby v Bangkoku, Singapuru, Saigonu, Kuala Lumpuru, Indonésii a Kuang-čou v jihovýchodní Číně. Správně by mu to mělo zabrat jen poloviční dobu, ale telefonní sítě v těchto oblastech byly zoufale špatné a Nicholas si musel zvyknout na to, že bylo věčně obsazeno, spojení se přerušovala v půlce věty a často se stávalo, že se dovolal na úplně jiné číslo, než vytočil. Přesto však byly tyto hovory s kdysi zapadlými, nezajímavými místy nesmírně důležité.

Konečně se mu podařilo bitvu s telefony třetího světa dobojovat. Podíval se na hodinky a pustil se do přípravy zeleného čaje.

Sotva vzal do ruky metlu na šlehání, zazvonila jeho soukromá linka. Odložil těžkou železnou konvici a zadíval se na telefon. Napadlo ho, že je ještě příliš časně, aby mu někdo volal právě na tuhle linku. Pln nepříjemných předtuch zvedl sluchátko.

„Moši-moši.“

„Pan Linnear? Nicholas Linnear?“ ozval se neznámý hlas.

„Kdo volá?“

„Zastupuji Mikia Okamiho. Říká vám to jméno něco?“

Nicholas cítil, jak mu srdce buší až v krku. Ze všech sil se ovládl. „Jak jste zjistili tohle číslo?“

„Mikio Okami vás dává pozdravovat,“ pravil hlas. „Okami-san zařídí všechno.“ Nastala krátká pomlka, během níž Nicholas zcela zřetelně slyšel, jak ten druhý oddychuje. „Okami-san si přeje…“

Nicholas ho přerušil. „Dám vám číslo.“ Vychrlil osm číslic. „Zavolejte na ně za deset minut.“

Prvních šedesát vteřin poté, co zavěsil, se zaměřil na ovládnutí svého dechu. Potom zkusil pět minut zenové meditace, ale ani ta nedokázala zastavit proud vzpomínek, který se mu valil do hlavy.

Než Nicholasův otec zemřel, sdělil mu, že Mikio Okami je jeho přítel – velmi dobrý přítel. Plukovník se Nicholasovi svěřil, že Okamimu vděčí za svůj život. Pokud by se snad Okami s Nicholasem někdy v budoucnu spojil, bude to znamenat, že je v tak bezvýchodné situaci, že nemá jinou možnost, než požádat Nicholase o pomoc.

A teď se ozval – po všech těch letech.

Nicholas vyšel ze své kanceláře a zamířil stále ještě prázdnou chodbou k výtahům. Ředitelský výtah ho už čekal, trpělivě jako věrný sluha, ale když mačkal tlačítko mezaninu, uvažoval, kam ho vlastně tentokrát zaveze.

Nicholas s Nangim se rozhodl pronajmout mezanin budovy Šindžúku Suirjú koncem minulého roku poté, co zkrachovala nesmírně předražená francouzská restaurace. Od té doby celý prostor zabírající tři podlaží vystěhovali, přemístili vnitřní stěny a začali budovat luxusní noční klub jménem Indigo.

Sotva Nicholas vystoupil z výtahu, přivítal ho pach sádry a dřevěných latěk, čerstvé barvy a elektrických kabelů. Předák dělníků ho okamžitě poznal, uklonil se a podal mu přílbu, kterou si Nicholas beze slova nasadil. Zamířil přímo k telefonnímu automatu na zdi. Čekal ještě půl minuty, než se ozvalo zvonění.

„Ano?“

„Pan Linnear?“

„U aparátu.“

„Ach.“ Bylo to velmi procítěné vydechnutí. „Jestli to správně chápu, můžeme nyní mluvit bez obav. Jsem rád, že se nám podařilo spojit se tak rychle.“

Nicholas zíral na prostor složený z několika stupínků se zvlněnými okraji vybavenými několika stolky s půlkruhovými lavicemi. Záměrem architekta bylo, aby stupínky vytvářely dojem, že se jako létající koberce vznášejí nad tanečním parketem, do něhož byl pomocí laseru vypálen vzor perského koberce.

„S kým mluvím?“ ptal se Nicholas. „Vy mě zřejmě znáte, ale já vás…“

„Pracuji pro Mikia Okamiho. Na mém jméně tedy nezáleží.“ Hlas se na okamžik odmlčel. „Vzpomínáte si na svůj slib?“

„Ano, samozřejmě,“ odvětil Nicholas.

„Okami-san nyní naléhavě potřebuje vaši pomoc.“

„Chápu.“

„Chce, abyste letěl do Benátek. U přepážky Air France na letišti Narita máte rezervovanou letenku. Buďte tak laskav a vyzvedněte si ji do dvou hodin před odletem, což je dnes ve 21:40.“

„Dnes večer? Nemůžu přece jen tak…“ Nicholas zmlkl, protože si uvědomil, že mluví s hluchým telefonem. Neznámý mezitím zavěsil.

Nicholas vrátil sluchátko do vidlice. Ve vzduchu vířil sádrový prach, který se ostře leskl v silném světle reflektorů přejíždějících po hranách a křivkách štukových vzorů ve snaze odhalit i ty nejjemnější praskliny.

Vzpomínal, jak málo mu toho jeho otec o tajemném Mikiovi Okamim pověděl. Občas se stává, Nicholasi, že člověk vyčerpá všechny běžné možnost jak dosáhnout svého cíle, vysvětloval mu Denis Linnear v době, kdy Nicholasovi mohlo být tak třináct. A přitom toho cíle musí dosáhnout – za každou cenu. Teď jsi ještě malý, ale věř mi že skutečně existují situace, kdy je cíl tak důležitý, že nelze hledět na prostředky. Možná je to nemilé, ale člověk nemůže žít jako světec; pořád je třeba dělat kompromisy, i když jsou třeba bolestivé a mnohdy diskutabilní. Proto jsou doby, kdy je člověk rád, že zná lidi jako Mikio Okami.

Po tomto telefonátu získala plukovníkova slova skutečně pochmurný nádech. Nicholase už tehdy napadlo, že Mikio Okami nejspíš patří k Jakuze. Ostatně, s ohledem na otcovu obtížnou a namáhavou práci v kalných vodách poválečné japonské politiky bylo skoro přirozené, že se musel dostat do styku s tímto mocným a víceméně všudypřítomným prvkem japonské společnosti. Nicholas si vzpomněl na neustálé fámy o tom, jak si americké okupační síly najímaly spolky Jakuzy k potlačení dělnických povstání v letech 1947-48, o nichž se proslýchalo, že je řídí a financují komunisté. Zuřiví a nesmiřitelní příslušníci Jakuzy pak jistě představovali v takovém bratrovražedném boji ideální pěšáky, protože byli zcela neochvějně oddaní kapitalismu, ochotní položit za svobodu své země život a předem zaujatí proti jakékoli levicové odchylce.

Jestliže byl ovšem Mikio Okami ojabun Jakuzy hned po válce a pokud Nicholas předpokládal, že mu tehdy bylo třicet – méně mu snad ani být nemohlo – muselo by mu dnes už táhnout na osmdesátku, pokud nebyl ještě starší. Že by byl příliš starý na to, aby dokázal i nadále udržet unikátní symbiózu Jakuzy s policii, vládou a úřednictvem? Nebo jen dost starý na to, aby potřeboval posilu v boji proti ostatními rodinám Jakuzy, které toužily po moci a vlivu? Ať už to bylo cokoli, nijak se mu to nezamlouvalo.

V kanceláři nadiktoval Nicholas dva vzkazy pro svou asistentku Seiko Itó: první, aby jí informoval o chystané cestě a požádal ji, aby mu potvrdila rezervaci letenky; druhá se týkala osmi nejdůležitějších věcí, které vyžadovaly další kontakty, dopisy, telefonáty a faxy. Zafaxoval Vinniemu Tinhovi do Saigonu, že svou cestu musí odložit přinejmenším o týden, a pak se pustil do telefonování, které chtěl původně vyřídit až po návratu ze Saigonu.

Když byl hotov, vzpomněl si na Justine. Jistě, bude zuřit. Už bylo dost zlé, že ji odmítl vzít zpátky do Států; teď ji ještě nechá samotnou v Japonsku. Jak se mohlo stát, uvažoval, že tuhle zemi tak nenávidí? Bylo to tím, že se odmítla učit japonsky, že se jí věčně stýská po domově nebo že prostě nesnáší Japonce? Dost možná sehrály svou roli všechny tyhle příčiny společně. Kromě jejího přátelství s Nangim neměla v Tokiu skoro žádné známé. Díky tomu se ocitala v naprosté izolaci, ve vyhnanství na ostrově, který si vytvořila ona sama. Ale vytvořila si ho vůbec sama? Nicholas přemítal, jestli k ní není nespravedlivý – možná už má prostě dost všech těch jejích věčných stížností.

Samozřejmě, byly tu ještě jiné tlaky. Justine byla dvakrát těhotná. Poprvé porodila holčičku, která však velmi brzy zemřela. Podruhé, ani ne před rokem, potratila v šestém měsíci. Teď už pro ni v jejím zoufalství nezůstala žádná útěcha.

Nicholas zabořil hlavu do dlaní. V duchu před sebou stále viděl sinalou tvářičku své třítýdenní dcerky pitoreskně zkreslenou kyslíkovým stanem. Ve snech ho její slaboučké výkřiky pronásledovaly jako vrčení vlka, který mu zběsile chňapá po nohou.

Z chodeb se ozvaly zvuky kroků přicházejících zaměstnanců. Nechtěl se právě v tuto chvíli s nikým setkat, a tak proklouzl postranním východem ze své kanceláře na točité schodiště, po němž sestoupil o patro níž do dobře vybavené tělocvičny. Převlékl se do trenýrek, trička a tenisek a celé další tři hodiny strávil dechovým cvičením, rozhýbáváním, posilováním a nakonec svými milovanými bojovými uměními: aikidem, kendó a různými vedlejšími disciplínami Akšary, které byly tak staré, že pro ně v japonštině ani neexistovalo jméno. Tak si pročistil nejprve tělo, potom mysl a nakonec ducha od různých jedů, jimiž je postmoderní svět nepřestával zaplavovat.

Nicholas měl pěstěné svaly a široká ramena. Na první pohled bylo patrné, že je tvrdě trénovaným sportovcem. Ale hlavní součástí jeho osobního kouzla bylo to, co z něj vyzařovalo a čemu Japonci říkají hara. Od pasu dolů se pohyboval, jako by jeho nohy byly součástí podlahy nebo země, po níž kráčel. Hned jak ho člověk poprvé uviděl, měl neodbytný pocit, že z místa, kde stojí, jej nedokáže odtrhnout žádná síla. Nezvyklé mírně nahoru zešikmené oči měl po matce; výrazné lícní kosti, nos a bradu zdědil po otci. Byl přitažlivý spíše kouzlem své osobnosti, než duchaprázdnou elegancí manekýnů. Černé kadeřavé vlasy už tu a tam prokvétaly stříbrem.

Sám si to neuvědomoval, ale ti starší, kdo znali osobně plukovníka Denise Linneara, viděli neuvěřitelnou podobnost otce a syna. Odrážela se ve tvaru Nicholasova obličeje, především nosu, rtů a čelisti. Jeho otec, mezi jehož předky patřili spíše vypočítaví Římané a divocí Keltové než barbarští Sasové, v sobě nezvyklým způsobem spojoval talent bojovníka a moudrost státníka. Ti, kdo znali oba muže, tvrdili, že syn obě tyto schopnosti zdědil v plné míře.

Nicholasova matka Čeong byla Asiatka. Teprve nedávno se mu podařilo odhalit tajemství jejího původu. Pocházela z národa Tandžianů, právě tak jako Nicholasův čínský dědeček So-Peng, který ji v dětství adoptoval. V tomto smyslu byl tedy Tandžianem i Nicholas.

Tandžianové, jejichž původ sahal až do mytických dob starověké Číny, byli v dávnověku rodem bojovných mágů, který ovládal mocné síly, o nichž se po staletí v lidském povědomí nezachovaly ani pověsti. Ovládali totiž tajemné učení Tau-tau. Základem Tau-tau bylo kokoro, srdce vesmíru. Kokoro bylo membránou života. Stejně jako ve fyzice lze excitací atomu vyvolat ty nejpodivuhodnější energetické jevy – světlo, teplo nebo výbuch – právě tak excitace vesmírné membrány vedla k vyzařování určitého druhu energie.

Dvěma hlavními větvemi Tau-tau byly Akšara a Kšira – Cesta světla a Stezka temnoty. Nicholas, který se teprve nedávno poučil o základech Akšary, měl přece jen jisté zkušenosti s bojem proti těm, kdo si zvolili „stezku stínů“. Byl snad jediným člověkem, který bojoval se dvěma adepty Kširy a dokázal je porazit. Určitý podíl na jeho úspěchu měly mystické tandžianské smaragdy, které mu věnoval jeho adoptivní předek So-Feng. Stala se z nich jakási zbraň tvořená psychickými silami, která pronikla i Kansacuovou Kširou a na Nicholasův impuls jej fyzicky zničila.

Kansacu sice vzdělal Nicholase v učení Akšary, ale sám se potají zabýval Kširou, která Nicholase ve finále téměř usmrtila. Na závěr jejich střetu však právě Kšira znamenala definitivní Kansacuův konec. Mylně se totiž domníval, že dokáže obsáhnout obě disciplíny současně; věřil, že má dostatečnou sílu, aby udržel Kširu na uzdě a používal ji jen v případě potřeby. Ukázalo se ale, že se zmýlil. Jed Kširy jím pronikal tak pomalu a nenápadně, že si to vůbec neuvědomil. Nakonec jej ale prostoupil celého a změnil základní orientaci jeho psychiky.

Čím více Nicholas studoval Akšaru, tím více chápal sílu pokušení, jemuž byl Kansacu neustále vystaven. Postupně mu totiž začalo být jasné, že samotná Cesta světla je v řadě ohledů značně nedokonalá. Z oněch dávných časů, kdy Tadžiané nauku Tau-tau objevili, se pochopitelně nedochovaly žádné ucelené informace. Nicholas měl ale pocit, že v začátcích Tau-tau musely obě disciplíny vytvářet ve svých protikladech jednotný celek. Nevěděl ovšem, kdy se oddělily, ani proč se to stalo. Třeba se někdy v dávné minulosti ukázalo, že na lidskou – a dokonce ani tandžianskou – duši se už nedá spolehnout. Jakoby lidský jedinec už nedokázal využívat vědomostí Kširy obezřetně; snad bylo lákadlo moci příliš silné i pro starověké mágy.

Ať tak či onak to, co kdysi tvořilo jednotu, bylo nyní rozděleno hlubokou filozofickou propastí, která zakazovala vyznavačům Akšary zkoumat temné hlubiny Kširy.

Kansacu kdysi mluvil o korjóku – Osvětlující síle – s úctou, s jakou se obvykle mluví o bozích. Pokud někdy existovala nějaká spojnice, skutečná nebo imaginární, mezi Akšarou a Kširou, Kansacu věřil, že to musela být právě korjóku. Zoufalé poznání, že i přes své rozsáhlé zkušenosti s Tau-tau nedokáže Osvětlující sílu získat, jej muselo do základu rozvrátit, třebaže to nikdy nedal najevo.

Po Kansacuově smrti Nicholase napadlo, že korjóku by mohla být Cesta, nepatrný střed, z něhož se rozvíjí celý svět jako květina.

Tento celek označil jako Šuken – říše, v níž jediná mysl mohla ovládnout obě poloviny Tau-tau – Akšaru a Kširu, aniž by ji ta temná část pohltila a zničila.

Korjóku se však od jiných hlubokých meditačních stavů podstatně lišila. I když se o ní mnoho nevědělo, zdálo se být zřejmé, že člověk se musí narodit s nějakým psychickým klíčem, který její dveře dokáže odemknout. Bez tohoto klíče by se ani nejusilovnější studium, soustředění a vzývání kokora nemohlo setkat s opravdovým úspěchem.

Nicholas však nikdy nikoho s korjóku nepotkal a nemohl tedy svou teorii vyzkoušet v praxi. Nevěděl, jestli on sám skutečně má onen klíč, který mu dovolí odemknout zakázané dveře. To mu mohl říci jen někdo jiný se stejným darem.

Občas se Nicholas k ránu znenadání probudil a vzpomínal na to, co prožíval ve snu. Často se mu zdálo, že se prochází v Šukenu tak, jak věřil, že po něm kráčeli jeho předkové. Otevřený celému Tau-tau a s volným přístupem k Akšaře i Kšiře v jejich vzájemné jednotě. A s jistotou, která je vlastní jen snům, věděl, že korjóku je jedinou pravou cestou vedoucí k Šukenu.

Když se pak zvolna vymaňoval ze svého snu a odpoutával se z vrstvy theta, měl dokonale živý pocit, že by stačilo jen natáhnout ruku a dotknout se korjóku… dveří, jen ještě chvilku a…

Když se však probudil, nezůstalo v něm ze snu nic než bolestivý pocit ztráty, který mu vháněl slzy do očí.

Přesto věděl, že cesta jeho poznání je ještě hodně dlouhá. Možná právě kvůli tomu, více než z jakýchkoliv jiných důvodů, se rozhodl zůstat v Japonsku co nejdéle, i když tím jen zvyšoval napětí mezi sebou a svou ženou Justine, která bytostně toužila po návratu do Ameriky.

Při pomyšlení nato, jak je Justine nešťastná, se ho zmocňoval smutek, jako by se díval na poraněné ptáče. Položil si dlaň přes oči a zavřel je. I když byl od ní daleko, cítil její zoufalství, jako když matka slyší v noci plakat své dítě. A přitom si uvědomoval propast zející mezi nimi – temnou a bezednou. Jak dlouho už? Nicholas, který začínal znovu sklouzávat do Tau-tau, ji cítil na jazyku a zjišťoval, že ji zná stejně dobře jako své boty. S úlekem si uvědomil, že se mezi ním a jeho manželkou začala rozevírat právě v tom okamžiku, kdy si uvědomil, že je Tandžian. Odvrací se snad stále víc od světa v té podobě, jak ho znají ostatní? Vede ho snad jeho zkoumání vesmíru Tau-tau k zavržení obecně uznávaných společenských hodnot, k nimž se už nedokáže vrátit? Sice tomu tak úplně nevěřil, ale propast mezi ním a Justine se rozevírala stále víc a víc.

Někdy se na Justine vyloženě zlobil. Strávila v Japonsku už tolik let a přesto se ani trochu nepokusila sžít s novým prostředím. Neměla mezi Japonci žádné vlastní přátele – s výjimkou Nangiho, a to jen díky jeho neustálé snaze. Bez přestání dávala najevo typický západní údiv nad složitým systémem zvyklostí, zdvořilůstek a výrazů úcty, které určovaly japonskou společnost. Nejhorší však bylo, že se u ní začínala projevovat netrpělivost a nechuť vůči Japoncům, jaké si Nicholas všiml u mnoha svých amerických obchodních partnerů.

Tak, jak ho učil Kansacu, zamířil dovnitř sebe, až dospěl ke kokoru, srdci všehomíra. Poté zvolil správný rytmus, jímž začal bít na bránu kokora a vytvářet tak psychickou rezonanci, která mění myšlenky ve skutky.

Jak se tak ponořoval stále hlouběji do Akšary a prostor kolem něj byl plný chvění kokora, Nicholasovo vědomí se rozšiřovalo a rozšiřovalo, až zaplnilo celou tělocvičnu a konečně proniklo skrze její stěny. V duchu viděl, jak se před ním rozkládá město, jehož rušný obraz se náhle rozmazal, jako by nabral nesmírnou rychlost. Známý pocit sevření zmizel a Nicholas s vypětím duševní energie vyrazil z lůna času.

Venku v mihotavé temnotě zůstaly minulost, současnost a budoucnost jako bezvýznamná definice pojmů, které ve skutečnosti neexistují. Ještě nevěděl, jak se v tomto prostoru pohybovat nebo jak nejlépe využít jeho daleké obzory. To si vyžádá ještě mnoho let pokusů a omylů. Bylo by jistě dobré, kdyby jej tomu někdo naučil, ale jediný další Tandžian, který by mu o tom mohl něco říci, zemřel jeho vlastní rukou s použitím neúprosné síly Tau-tau.

Těžko říci, kolik času Nicholas zkoumáním tohoto nového světa strávil, protože čas v podobě známé lidem neměl v tomto stavu žádnou obdobu. Lidé mohli jen tušit, jaké to tam venku je, díky svým snům, kde se hodiny a dokonce i celé dny daly zdánlivě stlačit do několika mikrosekund.

Když znovu otevřel oči, připadal si svěží a plný energie; z Justinina neštěstí zbyl jen slabý závan ve vzduchu, který se brzy rozplynul.

Během cvičení telefon na druhém konci tělocvičny několikrát zazvonil; i když věděl, že tady nikoho jiného shánět nemohou, nezvedl sluchátko. Jeho podřízení si už na jeho výstřední časový rozvrh zvykli a chápali, že pokud telefon nezvedá, je možné ho vyrušit jen v naprosto neodkladné záležitostí.

Osprchoval se studenou vodou, zašel si do páry, znovu se osprchoval a oblékl si čisté šaty. Dokonce i strašlivý obraz jeho novorozené dcerky a jejího posledního zalapání po dechu se mu na chvíli vytratil z mysli.

Seiko ho čekala před tělocvičnou. V souladu se svými pracovními zvyklostmi si s sebou vzala několik složek papírů a nyní, když seděla na posledním schodu, pilně zapisovala poznámky a opravy a předělávala svému šéfovi rozvrh.

„Seiko,‘ oslovil ji Nicholas.

Vyskočila, zaklapla desky a hluboce se uklonila, načež si odhrnula lesklé vlasy z tváře. I když díky své průsvitné pokožce vypadala nesmírně křehce, zdálo se, že za tu dobu, co pracovala jako jeho asistentka, ještě zkrásněla.

„Linnear-san,“ opáčila, „dostala jsem faxy o tom sporu, který naši právníci v New Yorku připravují proti Hyrotech, Inc. Myslím, že byste se na ně měl podívat, než odjedete.“

„Už jste je viděla?“ zeptal se Nicholas cestou po schodech nahoru.

„Ano, pane. Mám dotaz ohledně bodů 6a a 13c.“

„Seiko, nevím, jak dlouho budu pryč,“ prohlásil, když vystoupili do patra. „Musíte si zvyknout na to, že se máte spoléhat na svůj zdravý úsudek. Hlavně si pamatujte, že vám věřím.“ Usmál se na ni a zamířil ke dveřím své kanceláře. „A teď mi povězte, co se vám na té soudní při nelíbí.“

Odpověděla mu několika stručnými a jasnými větami, z nichž okamžitě poznal, že se dokáže snadno vyznat i ve spletité právnické hantýrce.

„Souhlasím,“ pravil, když skončila. „Než dneska odpoledne půjdu pryč, připravte pro mě opravenou verzi s těmi vašimi návrhy. Když se mi to bude líbit, pošleme to právnímu oddělení v New Yorku.“ Než odešla, ještě ji požádal: „A řekněte Nangi-sanovi, že s ním potřebuji co nejdřív mluvit.“

Tak tady trčím, ve špinavým motýlku na pětadevadesátce, pomyslela si Margarite Goldoni. Co tady hledám? Že bych přišla o rozum? Ne, o rozum ne, připomněla si. O svobodu.

Byli deset mil od městečka Marine on St. Croix v Minnesotě, kde se lidé od programu WITSEC rozhodli schovat Dominica Goldoniho. Dali mu nový průkaz totožnosti, dům, dvě auta, práci, která odpovídala tomu, že se vydával za stavebního inženýra, a vůbec všechno.

Robert trval na tom, aby s sebou vzala Francine, což ji zcela pochopitelně děsilo, ale chápala, co tím sleduje. Pokud bude držet ji a Francine jako rukojmí, bude mít od Tonyho pokoj.

Samozřejmě, první Dominicova reakce byla, Tonyho zabít. Pomalu, vysvětloval jí. Vychutnám si toho parchanta tak, až mu polezou oči z důlků bolestí. Přesně taková odpověď se dala od Benátčana čekat. Jenže pak mu připomněla: Oba Tonyho potřebujeme, Dome, a on zmlkl; byla si jistá, že přemýšlí o své zlosti a o své ctižádosti současně. Když mu pak navrhla, aby se o samotě setkali, souhlasil. Za daných okolností to byl rozumný návrh a on to věděl.

Celou cestu do Minnesoty Roberta prosila, aby Francine pustil. Robert se k ní vždycky jen obrátil a usmál se na ni, jako by nebyl její únosce, ale milenec.

Kdyby jeli jen sami dva, mohli by letět letadlem, říkala si, ale když měli na starosti ještě Francine, musela celou cestu řídit své BMW. Kromě toho začala chápat, že u všech ostatních dopravních prostředků by za sebou zanechali mnohem zřetelnější stopu. V autě si Robert mohl snadno všimnout, že je někdo sleduje, a setřást ho. Na druhé straně ji přiměl, aby manželovi nechala vzkaz. Napsala v něm, že kdyby jejich únosce třeba jenom napadlo, že je Tony nechal sledovat, zabije Francine. Domnívala se, že něco takového si Sicilián Tony vezme k srdci.

Po pravdě řečeno jí řízení nijak zvlášť nevadilo; nekonečné dálnice ji ukolébaly do falešného pocitu bezpečí. Zde, na amerických silnicích, si připadala nevázaná časem, ztracená v džungli nákupních středisek, obchodů se smíšeným zbožím a parkovišť. Skoro zapomínala na ten konkrétní hrůzný cíl jejich cesty, který se jí podařilo vytěsnit do nejzazšího koutu mysli vyhrazené jen zlým snům. Jako by smysl jejich cesty neměl nic společného s realitou. Kromě toho cítila nesmírnou úlevu, že se konečně dostala pryč od Tonyho. Z toho pocitu se jí až svíral žaludek.

Potom překročili hranice Minnesoty a budoucnost získala jasné obrysy. Ve špinavém motelu u dálnice se usedavě rozplakala. Místo bzučení much se tu ozývalo jen občasné zahučení projíždějících aut. Už nezáleželo na tom, jestli je někde ve městě nebo na venkově; nacházela se v sítinách světa stínů, jako moucha přilepená na mucholapce a to, co se mělo stát, ji neodvratně drtilo.

Francine, která byla celou cestu pod drogami, ležela v postýlce, kterou jim poskytl majitel motelu. Robert seděl na své straně postele a četl si časopis Forbes úplně jako její manžel Tony. Zdálo se, že ho její slzy vůbec nevzrušují, ale když si zalezla pod deku, odložil časopis a ujistil jí: „Zítra se sejdeme s tvým bratrem a pak bude po všem.“

Margarite se tak třásla, že si musela přitáhnout pokrývku až pod bradu. „Co se bude dít dál?“ zeptala se.

Robert dlouho neodpovídal. Cítila jeho teplo i jeho zvláštní, nikoli nepříjemnou vůni a slyšela jeho pomalé oddechování. Ale podívat se na něj nedokázala. Nesnesla by, kdyby na sebe tím pohledem vzal podobu skutečnosti.

„Spi.“ Mluvil tichým, skoro něžným hlasem, takže nakonec k němu přece jen musela otočit hlavu a podívat se na něj.

V bledém nafialovělém světle neonů, které pronikalo záclonami jako popel, vypadala jeho tvář hezky. V jiném světě, kterýsi dokázala docela snadno představit, by mohl být jejím milencem, který se k ní něžně přivine, sotva zhasne světla.

Zavřela oči a marně se snažila si takový svět představit, jako by jej dokázala vytvořit pouhou silou svých myšlenek a tak se dostat z té strašné pasti, která na ni čekala.

Té poslední noci na cestě ke styčnému bodu, který ji měl navždy změnit, znovu přemýšlela o vyhlídkách na útěk. Jistě, Dom trval na tom, aby s ní Francine přijela, ale Margarite si teprve nyní uvědomila to, co Robert věděl celou dobu: totiž, že útěk s dítětem omámeným drogami není prakticky možný.

Četl její myšlenky.

Margarite se musela smířit s nezvratným faktem: aby mohla utéci, bude ho muset zabít.

Nevěděla, jestli toho bude schopná – nešlo ani tak o to, jestli snad bude mít odvahu prostřelit mu hlavu nebo ho bodnout nožem do srdce. Spíše se nabízela otázka, zda je dostatečně chytrá, aby si k tomu dokázala vytvořit vhodnou příležitost.

Měl u sebe staromódní břitvu. První noci na cestě, když se přivázaná na posteli kroutila ze strany na stranu, zahlédla ho v zrcadle nad umývadlem v koupelně, jak si holí paže. Měl na těle jen velmi málo chlupů, ale zřejmě byl raději, když neměl vůbec žádné.

Koupelna byla jediné místo, kde jí dovolil zůstat o samotě; nesměla se ovšem zamknout, dokonce ani úplně dovřít dveře. Vsedě na míse pak neustále slyšela jeho oddechování, jak stál vždycky poblíž, tak, aby ho neviděla.

Také jí dělala starosti Francine, která spala omámená tekutinou, kterou jí musela Margarite každé ráno nalít do krku. Měl několik různých lahviček a sklenic uložených v tašce, kde vedle nich ležela jako motýl smrtihlav její zachránkyně břitva. Každý večer celou hodinu drtil v kameninovém moždíři něco, co jí připadalo jako bylinky, kořínky a nějaké podivné sušené věci, a občas je zaléval tekutinami ze svých lahviček. Co to jen dělal? Tyhle alchymistické elixíry, které voněly v zatuchlém vzduchu jejich pokojů v ušmouraných motelích, ji na něm děsily nejvíc. Byla si jistá, že z nich vyzařuje téměř primitivní žár, síla, která jí naháněla strach.

Nebyla od přírody pověrčivá, ale jeho téměř kabalistické zaujetí ve všech těch temných rituálech ji znervózňovalo. Zdálo se jí, jako by dokázal zhmotnit všechny její zlé sny. Uměla si ho představit, jak sahá do kouta, chápe se nějakého stínu, převrátí jej naruby a změní jej tak ve skutečný předmět.

„Zhasínáme,“ oznámil jí a natáhl se k lampičce na nočním stolku.

„Počkej,“ zašeptala. „Ještě si musím odskočit.“

S tváří napjatou strachem přešla pokojem a přivřela dveře koupelny tak, aby neviděl dovnitř. Když si zvedala noční košili, slyšela ho, jak vstává z postele, jak pleská bosými chodidly po podlaze a zastavuje se za dveřmi. Slyšet ho, ale nevidět, bylo snad ještě horší, protože její představivost si nedopřála ani na vteřinku odpočinek a vykreslovala jí ho jako ďábelské ztělesnění všeho zla, které dokáže pronikat i pevnými předměty, jen aby ji neztratilo z očí.

Hlučně se vymočila, utřela se a spláchla. Pod chabou zástěrkou tekoucí vody se natáhla k umývadlu a levou rukou otočila kohoutkem. Pravou rukou vytáhla z jeho tašky břitvu.

Tehdy se jí na okamžik zmocnila panika, protože si celou věc nepromyslela předem. Kam břitvu schová, aby si jí okamžitě nevšiml? Dokázala si představit jen jediné místo, a tak rychle přidřepla, roztáhla nohy a zasunula si ji dovnitř. Nebylo to snadné, ale bolest jí sloužila jako jasné potvrzení jejího odhodlání tu strašnou věc dotáhnout do konce.

Třesoucí se rukou zavřela kohoutek a vyšla ven, kde na ni v přítmí čekal.

„Hotovo?“

Jen přikývla, protože se bála promluvit. V posteli se zachumlala do přikrývky a otočila se k němu zády. Zhasl světlo. Cítila ho vedle sebe a zdálo se jí, že už ho bude cítit vždycky: zvláštní pocit ohrožení a vzrušení, který ji mátl a děsil zároveň.

Položila si ruku na chloupky mezi nohama a přejela ukazováčkem přes vystupující konec břitvy. Silou vůle se přinutila, aby se netřásla. Zavřela oči a snažila se utišit své rozbušené srdce, i když to, že by ji mohlo prozradit, si nejspíš jenom představovala.

Přesto sebou trhla, když na rameni ucítila jeho ruku. „Vibruješ.“

Tiše zasténala.

Četl jí myšlenky.

„Co tím chceš říct?“

„Vidím, jak z tebe vychází energie jako pára.“

Obrátila se k němu. „Cože vidíš?“

„Vidím u lidí aury,“ odpověděl. „Je to možné. Naučili mě to.“

„Tak dobře. Vidíš, že mám strach. No a cos čekal? Jsem tady sama s malou.“ Přeskočil jí hlas? Kousla se do rtu, plná odhodlání lépe se ovládat. Cítila však, jak jí v podpaží a po zádech stékají pramínky potu, a hlavou se jí honilo, že jí vidí až do žaludku, že ví přesně, co si myslí.

Pronesl: „Nakonec jsme všichni sami se svými hříchy.“

Otřásla se. „Nikdy jsem nebyla sama. Co se pamatuju, vždycky jsem byla mezi samými mužskými: otec, strýc, potom přátelé, milenci, manžel. Jak asi může taková samota vypadat? Ta svoboda –“

„Vždycky jsem byl sám,‘ pravil zamyšleně. „Dokonce i na ulici uprostřed davu lidí jsem úplně sám.“

„Copak nemáš žádnou rodinu… přátele?“

„Komu můžu skutečně důvěřovat,“ ptal se, „kromě sebe?“

Poprvé jí napadlo, že prohlédla jeho hrozivým krunýřem, a pomyslela si: Je postižený.

„Měl jsem rodinu, ale je mrtvá. Nebezpečná.“

Margarite se k němu překvapeně otočila: „Nebezpečná?“

Dál hleděl na strop počmáraný bledými, fosforeskujícími pruhy světla. „Rodina,“ odvětil po chvíli, „rodina je nebezpečná.“

„Ne, ne. Mýlíš se. Rodina je jediná útěcha ve zlých časech.“

„Pokud ovšem ty zlé časy nezničí rodinu,“ namítl.

„Tolik lásky a tys o ni přišel.“

Postižený.

„Za svítání musíme vstávat. Spi,“ vyzval ji.

Dívala se na něj a nemohla se odvrátit. „Jak proboha chceš, abych usnula?“

Jaké to asi je, vidět na vlastní oči smrt svého otce, matky i sestry? ptala se sama sebe. Vůbec si něco takového nedovedla představit. Snad kdyby byla herečka, vymačkala by ze sebe slzy zármutku, kolem ní by se válela ležící těla pomazaná krví, která nikdy nezaschne ani nezhnědne, plakala by, dokud by režisér nezařval: „Stop!“ a kamery by se nezastavily. Jedině tak. Ale ve skutečnosti? Ne, nikdy.

„Pojď sem,“ ozval se hlasem, který jí zněl v uších jako křik káněte nad údolím.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že k ní napřahuje paže.

Chtěla se zasmát, plivnout mu do tváře, ale zároveň v sobě ucítila zahřátou břitvu – a bylo tu ještě něco jiného, jakýsi tajemný pocit, prchavý jako mlžný opar, který jí zavřel ústa.

Když na to později vzpomínala, nepřestávalo ji udivovat, jak to, že mu vklouzla do náruče poslušně jako dítě. Překvapilo ji, že v jeho objetí se cítila mnohem bezpečněji než kdykoliv předtím.

Co se to s ní dělo? Na tuhle otázku neznala odpověď. Podařilo se mu snad omámit ji některým z těch kouzelných lektvarů? Vzpomínala, kdy naposledy jedla nebo pila. Nalil jí do toho tehdy něco? Nevěděla a zaplavovala ji hrůza.

„Ty modřiny jsou jako jeho podpis,“ poznamenal.

Konečky prstů se dotýkal zhmožděných tkání a ona ze sebe nedokázala vydat ani hlásku. Hlavu měla prázdnou a necítila nic než jeho teplo, které do ní pronikalo těmi nejvíce rozbolavělými místy.

Sklonil hlavu a přitiskl na její modřiny otevřená ústa; ucítila jeho jazyk, tlak a potom vůbec nic, jako by se mu podařilo vyhnat i vzpomínky, které se k těm potlučeným místům pojily.

Oklepala se, když ucítila jeho jazyk na hrdle, na místě, kde jí tiše tepala krkavice. Potom jazykem udělal něco, co jí vyslalo do celého těla záchvěvy touhy. Cítila, jak jí tvrdnou bradavky a vlhnou stehna. Natáhla ruku. Navlhčená břitva se dala vytáhnout bez obtíží, ne jako, když ji strkala dovnitř. Ležela jí v dlani těhotná příslibem smrti a teplá jako nějaké malé zvířátko.

Margarite ji uchopila štíhlými prsty a z otevřených rtů se jí vydral tichý sten. Ukazováčkem odklopila čepel; byla připravená.

Jazyk mu sklouzl do údolí mezi jejími ňadry, na místo, které pro ní vždycky bylo zdrojem nesmírného vzrušení. On to ví, napadlo ji.

Čepel se pohybovala jakoby sama od sebe, dravé zvíře žíznící po krvi a toužící párat maso a šlachy.

Zabij ho teď hned, radil jí hlas v její hlavě. Přece to chceš. Dostaneš se tak z téhle pasti.

Pevně zavřela oči, samým úsilím zasténala a máchla paží. Čepel břitvy jej zasáhla, ale místo aby se do něj zařízla, neškodně sklouzla po jeho podbřišku.

Viděla ho, jak se na ni usmívá velkými a bílými zuby, které se leskly ve tmě, jak ji chytá za ruku a druhou svírá čepel otevřené břitvy.

Když ruku znovu rozevřel, Margarite zalapala po dechu. Na prstech neměl ani škrábnutí.

„Sáhni si na ni,“ vybídl ji. „Je úplně tupá. Tu, kterou používám, mám zamčenou.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Cítil jsem, jak mě pozoruješ, jak očima sleduješ břitvu. Touhu znám, Margarite, a u tebe jsem ji poznal. Chtělas mou břitvu… a já jsem ti ji dal.“

„Ne,“ pronesla slabým hlasem a upustila ji na prostěradlo mezi nimi. „Nedals mi nic.“ V ústech cítila pachuť žluči. Zdálo se jí, že se pozvrací.

„Naopak,“ protestoval a znovu ji vzal do náruče. „Dal jsem ti to nejdůležitější: chuť pomsty.“ Znovu se dotkl jazykem její kůže. „Pověz mi, Margarite, byla tak sladká, jak sis ji představovala?“

Nechtěla mu odpovídat a místo toho zuřivě polykala, aby se zbavila té strašné pachuti. Znovu ji napadlo, On to ví.

„Odpověz mi!“ Jeho hlas zazněl tak ostře a nečekaně, až sebou trhla.

A odpověděla: „Ano.“

„Myslel jsem si to,“ pronesl se zvláštním uspokojením, které ji zaskočilo. „Zabila bys mě. Máš to v sobě.“

Cítila jeho duši, vůni hřebíčku, slyšela tlukot jeho srdce. „Tohle nemusím poslouchat.“

„A co ještě jsem ti dal, Margarite? Musím ti to říkat? Teď už víš, že máš sílu a odhodlání… udělat cokoliv.“ Dotkl se jejích bradavek, až ji polilo horko. „Vidíš, že tě znám líp, než ty znáš sama sebe.“

Ležela tiše, s bezmocnou břitvou zabořenou do hýždí, a snažila se znovu v sobě vzbudit odpor, který k němu cítila; s hrůzou zjišťovala, že to už nedokáže. Hlava se jí točila touhou, kterou nemohla pojmenovat, ani si ji přiznat.

Pomalu, jako kdyby její tělo vážilo tisíc liber, se od něj odvrátila a zahleděla se do tmy.

Za oknem projížděla auta a bzučela jako mouchy.

Domov. Kdysi byl pro něj ztělesněním pohodlí a útěchy. Nicholasův dům stál na předměstí Tokia. Když jej kdysi koupil z pozůstalosti své tety Itami, byla to zvenčí i zevnitř čistě japonská stavba. Postupem času ale Justine změnila jeho vnitřek novými dlaždičkami, tapetami, závěsy a nábytkem ze Států, Itálie a Francie, až v něm už nepoznával místo, které si kdysi tak zamiloval.

Vnější stěny z kafrového dřeva a okolí domu zatím zůstaly ušetřeny jejích zásahů, ale v poslední době začínala mluvit o tom, že by chtěla místo všech těch pečlivě zastřihávaných miniaturních keřů a japonských cedrů tradiční anglickou zahrádku s trvalkami. Když už jí odepřel to, po čem toužila nejvíc – návrat do Spojených států, nechtělo se Nicholasovi odepírat jí drobnosti, díky nimž by se zde mohla cítit více jako doma.

Avšak tyto proměny nejenže neodstranily její počáteční rozpaky, ale, jak si uvědomil, když projížděl nebezpečně ostrou zatáčku nedaleko jejich domu, nakonec i jemu samotnému znepříjemnily jediné místo, kde se kdy cítil opravdu dobře. Ani stavební ruch na parcelách o kus dál po silnici nijak nezmenšil jeho lásku k tomuto domu. Poslední půl míle ale projel přece jen o něco pomaleji. Udělal dobře, protože kousek před příjezdovou cestou k domu narazil na jeden z těch obrovských bagrů, které hloubily základy pro nový dům, a musel uhnout až na příjezdovou cestu svého souseda, aby to obludné vozidlo mohlo bezpečně projet.

Justine už na něj čekala. Zahlédl ji, už když kráčel po kamenné cestičce od parkoviště. Její oříškové oči zeleně svítily, jako vždycky, když byla rozčílená, a v levém oku jí tančily červené skvrnky.

„Volala Seiko,“ oznámila ještě dřív, než ji stačil na přivítanou políbit. „Tos měl tolik práce, žes mi nemohl zavolat sám?“

Obrátila se a zamířila do kuchyně. Následoval ji.

„Byl jsem z toho celý pryč,“ bránil se. „Musel jsem se trochu uklidnit.“ Prošel kolem ní a začal si připravovat čaj.

„Panebože, ty už jsi stejný jako ti tvoji japonští přátelé. Než abys s někým promluvil půl slova, radši si začneš vařit ten hnusnej zelenej čaj.“

„Jsem rád, když s tebou mluvím,“ opáčil, zatímco odměřoval jemně nasekané lístky a bral do ruky rákosovou metlu.

„Proč jsi říkal Seiko, aby mi zavolala?“

„Nic jsem jí neříkal,“ odvětil. „Brala to jako svou povinnost.“

„Tak to se teda spletla.“

Voda v keramické konvici začala vřít. Vzal ji a pečlivě ji nalil do šálku. „Proč to nechceš pochopit? Tady je pracovitost nejcennější –“

„Sakra!“ Justine mávla rukou a shodila šálek ze stolku až se roztříštil o stěnu. „Už mě unavuje v jednom kuse poslouchat, co je důležitý pro Japonce!“ Nevšímala si zarudlého místa na zápěstí, kde se opařila vařící vodou. „Co takhle jednou mluvit o tom, co je důležitýho pro tuhle Američanku! Proč jsem to pořád jenom já, kdo se musí přizpůsobovat jim?“

„Žiješ v jejich zemi, takže…“

„Ale já tady žít nechci!“ Po tvářích jí tekly slzy. „Já už to nevydržím. Jsem pro ně pořád cizinka a necítím z nich nic, jenom to jejich nepřátelství. Běhá mi z toho mráz po zádech, Nicku! Už si nedokážu zapamatovat ani jeden další zvyk, rituál nebo protokol, žádnou další formalitu nebo zdvořilost. Už mě štve, jak do mě vrážejí na ulicích, jak mě odstrkujou, když chci jít někde na záchod, a jak do mě šťouchají v metru. Nechápu, jak tyhle lidi, co jsou doma tak nesnesitelně zdvořilí, můžou bejt na veřejnosti tak nevychovaný.“

„Už jsem ti říkal, Justine, že pokud nějaké místo nepatří nějaké konkrétní osobě – pokud je to veřejné místo – Japonci mají pocit, že nemusí být nijak zdvořilí.“

Justine plakala a třásla se přitom zlostí. „Ty lidi to nemají v hlavě v pořádku, Nicku!“ Obrátila se k němu.“A jestli mám tady s těma šílencema zůstat sama, měla jsem se to aspoň dovědět od tebe.“

„Promiň.“ Mlčela. „Justine, Seiko jenom dělala svou práci.“

„Tak to je nějak moc výkonná.“

„Jak se na ni můžeš zlobit za to, že je výkonná?“ Pozorně se na ni zadíval a překvapilo ho, k jaké podivné změně v domě došlo. Připomínal mu oblek, který se člověku v obchodě líbil, ale na denním světle vypadal daleko hůř. „Tady nejde o to, že ti Seiko zavolala, viď?“

Odvrátila se a opřela se dlaněmi o stolek. Dlouhé vlasy měla rozcuchané a byla skoro zoufale vyhublá. „Ne,“ odpověděla přidušeným hlasem, „ale jedná se o Seiko.“

Jak tam tak stála s rozkročenýma nohama, všiml si nesmírného napětí v jejích ramenou. Podvědomě zaujala postoj pouličního rváče, který se snaží vyprovokovat potyčku.

Nicholas chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel. Došlo mu, že by všechno, co by nyní řekl, stejně okamžitě použila proti němu.

Justine k němu obrátila tvář zrudlou nahromaděnou zlostí „Máš s tou Seiko něco?“

„O čem to mluvíš?“

„Řekni mi pravdu, hergot! Všechno je lepší, než tohle věčný podezření.“

Přikročil blíže k ní. „Justine, Seiko je moje asistentka, tím to končí.“

„Skutečně? Radši ještě trochu zpytuj svědomí.“

„Proč bys o mně měla pochybovat?“ Viděl před sebou její zmučený výraz a už to nevydržel. „Justine…“

„Trávíš s ní spoustu času.“

„Jinak to nejde.“

Ramena se jí otřásla. „Bereš ji s sebou do Saigonu.“

„Zná Vietnam mnohem líp než Nangi nebo já. Bez ní bych s těmi věcmi v Saigonu vůbec nepohnul.“ Přistoupil k ní a vzal ji do náruče.

„Proboha, Nicku, promiň. Nevím…“

Sotva se jí dotkl, všechno napětí z ní vyprchalo a Nicholas ucítil, jak se do něj přelévá její teplo. Přitiskl rty na její otevřená ústa, ve kterých na něj už čekal hladový jazyk. Její žár ho zaplavoval a rozehříval tělo, jehož kosti jako by pod přívalem jejích předchozích výčitek ztuhly.

Věděl, že ho podezírá nespravedlivě, i když si zároveň uvědomoval, že ani od něj není nijak hezké, že ji vězní tady, v zemi, kterou Justine nenávidí a kterou nikdy nedokáže pochopit.

Rozepnul jí blůzu, uchopil její ňadra do dlaní a cítil, jak jí tuhnou bradavky. Její ústa se od něj nechtěla odtrhnout. Zamířil rukama dolů, rozepnul jí pásek a stáhl jí džínsy ze stehen.

Byl natolik vzrušený, že se k ní musel pevně přitisknout, ale ona jej s překvapující silou odstrčila a klekla si před něj. Jistýma rukama mu rozepnula kalhoty.

„Justine…“

Uchopila ho rukou a vzala ho do úst. Snažil se ji vytáhnout zpátky na nohy, ale nedala se. Teď nic takového nechtěl, netoužil vidět ji takhle poníženou ochotnou udělat cokoli ze strachu, že by o něj mohla přijít. Chtěl se v ní rozplynout, nechat všechno ostatní daleko za sebou a v úzkém spojení zahnat všechny její pochybnosti o něm samotném i o jejich společném životě. Ale nakonec její jazyk a rty pronikly jeho odhodláním. Zabořil tedy prsty do jejích hustých vlasů a cítil, jak se její hlava rytmicky pohybuje.

Nakonec našel sílu, aby ji od sebe odtrhl. Zvedl ji jako dítě a ona ho objala stehny. Když přitiskla svá ústa na jeho, cítil v nich chuť pohlaví. Čekala na něj, doširoka otevřená, a nyní na něj s hlasitým zasténáním nasedla. Byla tak rozrušená, že neměl na vybranou a nechal ji, ať udává rytmus sama. Sotva jí stačil. Cítil, jak se jí vlní břicho a její bradavky mu přejíždějí po prsou sem a tam. Cítil křečovité stahy svalů na vnitřní straně jejích stehen a její bezdeché výkřiky ve svých ústech.

Vlastně to ani nebyl rytmus, jenom zvířecí, zoufalá touha po rozkoši a pochopitelně i po bolesti: do krve ho pokousala. Potom se jí od podbřišku rozšířily křeče vzrušení do celého těla, až se celá třásla a vibrovala jako v horečce. Vykřikla a z koutků pevně zavřených očí jí vytryskly slzy. Pod hustým příkrovem jejích vlhkých vlasů cítil, jak se o něj zuřivě tře pohlavím, jak stoupá stále výš a výš po řadě orgasmů, které nakonec přemohly i jeho. Její prsty se dotkly jeho šourku a sevřely jej, zatímco mu šeptala něco nesouvislého do ucha. Aniž by uvolnil sevření, klesl na podlahu.

Rozplakala se. Líbal ji na rty, na tváře, na oči i na spánky.

„Justine, Justine, jakmile se vrátím z Benátek, slibuju ti, že pojedeme do New Yorku.“

S hlavou zabořenou do jeho ramene dlouho mlčela a pootevřenými ústy ochutnávala jeho pot a krev. Když se na něj nakonec podívala, její pohled plný zoufalství mu sevřel srdce. „Prosím, Nicku, nejezdi nikam.“

„Já – Justine, nemám jinou možnost.“

„Prosím tě na kolenou, zůstaň se mnou pár dní. Odpočiň si od práce… ode všeho. Můžeme si někam zajet, třeba na venkov – do Nary, do toho rjókanu, co máš tak rád.“

„To zní skvěle, ale já jsem si tu cestu nevymyslel. Nemůžu –“

„Tak mi teda pověz, co je v těch Benátkách tak důležitýho, a slibuju ti, že se to pokusím pochopit.“

„Jeden starý přítel mého otce potřebuje mou pomoc.“

„Kdo to je?“

„Nevím.“

„Chceš říct, že ho neznáš?“

„Justine, slíbil jsem to otci, než zemřel. Je to moje povinnost.“

Zavrtěla hlavou a po tvářích se jí znovu začaly koulet slzy. „A už jsme zase u toho. Povinnost. Copak nemáš taky nějakou povinnost ke mně?“

„Prosím tě, pokus se to pochopit.“

„Snažila jsem se o to, Bůh je mi svědkem, ale tahle japonská povinnost, giri, to prostě pochopit nemůžu. A něco ti řeknu. Víš, že už ani nemám chuť se o to dál pokoušet?“ Nejistě vstala a zadívala se na něj. „Napřed to byl podnik, potom tvý přátelství s Nangim, pak tvý vejlety do Saigonu se Seiko. A teď – povinnost k otci, kterej je už tolik let po smrti, a kvůli který musíš pomáhat někomu, koho’s nikdy neviděl. Panebože, ty ‚seš stejnej cvok jako ty ostatní!“

„Justine!“

Natáhl se po ní, ale ucukla a rozběhla se chodbou. Když za okamžik zaslechl prásknutí dveří, nevydal se za ní. Jaký by to mělo smysl?

Smutně vstal a pomalu se ztuhlými prsty oblékl. Tiše vyšel zadními dveřmi mezi šeptající cedry. Obloha byla šedivá, pokrytá vířícími mračny, která visela nízko nad zemí jako pláště starých daimjóů z dávných časů. Kráčel zahradou a než si to pořádně uvědomil, vystupoval po svahu zarostlém pečlivě rozesazenými starými jinany, které zde stály se svými bílými kmeny jako stráže a jejich měděně zbarvené dvojlaločné prsty se třásly jako prsty věštkyně.

Nepřemýšlel o tom, kam vlastně jde, až když dorazil na vrcholek kopce a spatřil pod sebou jezero. Vodu nebylo pod perleťovým příkrovem mlhy vidět.

Otče, řekl si v duchu Nicholas.

Přidřepl na blátivém břehu jezera a díval se do mlhy jako do kouzelného zrcadla, kterým by mohl překonat hradby času. V tomto zrcadle viděl plukovníka a sama sebe, mladšího a nevinného, ve chvíli, kdy mu Linnear starší dával Iss-hógai, dai-katanu, dlouhý samurajský meč, který o mnoho let později Nicholas hodil právě sem, do tohoto jezírka.

I nyní bytostně cítil Iss-hógai blízko sebe, stejně jako když ho před lety viděl, jak dopadá na hladinu a zajíždí dolů ke dnu. Nyní, když přítomnost začala splývat s minulostí, vnímal jeho blízkost tak silně, až měl dojem, jako by stačilo jen zlehka natáhnout ruku a dotknout se ho.

Tehdy byl přesvědčen, že jsou vyrovnáni, že už nepotřebuje jeho fascinující smrtonosnou moc, ale stejně jako v minulosti v jeho vztahu s otcem a v přítomnosti s Justine i zde zůstávalo něco důležitého, skrytého a nedopovězeného. Plukovník, kterého Nicholas miloval a ctil, žil ovšem ještě jiným, skrytým životem, který před Nicholasem a Čeong pečlivě tajil. Mnoho let po jeho smrti Nicholas zjistil, že otec zavraždil nebezpečného politického radikála Sacugaie – manžela Nicholasovy tety Itami. Ta ho sice z celé duše nenáviděla, ale byla přece jenom jeho ženou. Plukovníkův čin tak zásadním způsobem a jednou pro vždy předurčil Nicholasův další život. Sacugaiův syn Saigó se totiž následně pokusil Nicholase zabít jako pomstu za smrt svého otce.

Telefonát od Mikia Okamiho rozvířil vody, jejichž hladina se po dlouhou dobu ani nepohnula.

Plukovníkův tajný život. Co mohl mít společného s Mikiem Okamim? Proč se přátelils ojabunem Jakuzy? Na tyto otázky Nicholas neznal odpověď. Věděl jen, že až je bude hledat, bude se muset znovu vracet až ke kořenům – ke svému otci – a k neznámé minulosti.

Nakonec vstal a stejně tiše, jak přišel, se vrátil lesíkem kolem zasněných zahrad a po kamenných pěšinách vybudovaných před mnoha staletími do kuchyně svého domu.

Dlouho stál a hleděl oknem na cedry a javory, jejichž větve tančily ve větru, který se ještě před chvílí dotýkal jeho vlastní kůže.

Pak se obrátil ke stolku, vzal si šálek a pečlivě odměřil mača, jemně sekané čajové lístky.

Uchopil rákosovou metlu a čekal, až voda začne vřít.

Harley Gaunt stál uprostřed krize vskutku gargantuovských proporcí. Jako by nebylo dost na tom, že Tomkin-Sató Industries ztrácejĺ zákazníky – evidentně pod tlakem zpátečnických demokratů hlásajících se zimničným zápalem raných křesťanů zhoubný izolacionismus. Ještě ke všemu muselo být generální ředitelství firmy sídlící na Manhattanu doslova obklíčeno klienty poplašenými tím, co transparenty dole na ulici označovaly za „spolčení s nepřítelem‘.

Za všechno se jednou musí zaplatit, říkal si Gaunt, když zachmuřeně vyhlížel z okna své kanceláře a sledoval scházející se demonstranty. Ze své pozorovatelny, odkud měl jako jestřáb na skalisku dokonalý přehled o dění kolem, zahlédl přijíždět přenosový vůz CNN. Za několik minut se objevily místní televizní stanice a teprve nakonec, jak je jejich zvykem, i agentury.

Panebože, pomyslel si. Potřebuju tady Nicholase. Projeli jsme se na horské dráze té naší fúze se Sató International až na samý vrcholek a odtud to nevypadá, že by cesta dolů měla být zvlášť příjemná.

Ozval se bzučák dorozumívacího zařízení a Gaunt se úsečně zeptal: „Suzie, máte na drátě pana Linneara?‘

„Bohužel ne, pane Gaunte,“ odpověděla mu sekretářka, „ale je tady ten pán, co s ním máte schůzku v deset hodin.“

„Jakou schůzku?“

„Pamatujete se přece, volal včera pozdě odpoledne. Říkala jsem vám, že ho zapíšu do diáře, ještě než půjdu domů.“

„Vůbec si…“ Gaunt se otočil od zlověstné scény za oknem a do oka mu padl spěšně naškrábaný záznam v diáři u obrazovky počítače.

„Kdo to sakra je, ten Edward Minton?“

„Je z Washingtonu,“ odvětila Suzie, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Přiletěl dneska ráno, aby se s vámi mohl setkat.“

Gauntovi se sevřel žaludek. Tohle se mu vůbec nelíbilo. Ti demokrati z Kapitolu viděli rudě, sotva před nimi padla zmínka o Japoncích. Podle nich se schylovalo k hospodářské válce a všichni Američané potřebovali dobrotivou ochranu Demokratické strany, která jim jediná pomůže překonat všechny ty ekonomické ústrky a ponížení, co je na nás nastražili někde v plesnivých sklepech císařského paláce v Tokiu.

Tódžó stále živý! by jim klidně mohlo sloužit jako heslo, i když poslední dobou se jako houby po dešti množily plakáty, na nichž bylo císařské vycházející slunce z japonské vlajky obklopeno červeným kruhem a šikmo přeškrtnuto.

Pro něj to znamenalo jen jeden z mnoha symbolů morálního krachu jeho vlastní země – sen reklamního agenta, v němž se i ty nejsložitější problémy dají zjednodušit na prostinké obtisky.

Gaunt na okamžik zavřel oči. Byl to rozložitý chlapík, stejně obézní jako svalnatý, bývalý univerzitní sportovec, který podobně jako mnoho jiných předpokládal, že sportovat stačí jednou v životě a tělesná forma se pak udrží sama. Kdysi si svými výkony vysloužil nemalou proslulost a jeho klouzavé údery v baseballu byly nikoli bezdůvodně postrachem všech protivníků. Nebýt ramene zraněného tvrdým přímým zásahem baseballového míčku, mohl to dotáhnout na profesionálního hráče.

Nakonec však dospěl k závěru, že mu to všechno bylo jen ku prospěchu. Uvědomoval si totiž, že i kdyby mu jako úspěšnému profesionálovi soustavně narůstal zůstatek na bankovním kontě, jeho mysl by zákonitě zakrněla. Pravda totiž byla taková, že Gaunt vynikal inteligencí, jakou by člověk mezi administrativními pracovníky pohledal. Dokázal v sobě objevit takovou míru intuice, která je obvykle výsadou geniálních programátorů nebo podnikatelských dravců. Proto si ho také Nicholas Linnear všiml a rychle ho povýšil do funkce ředitele Tomkin-Sató Industries pro Severní Ameriku.

Nyní mu tato intuice napovídala, že jeho schůzka v deset hodin nebude nic příjemného. Položil si prsty na čelo a zavřel na chvíli oči, jakoby jenom silou své vůle mohl Edwarda Mintona zahnat na útěk.

„Pane Gaunte?“

„Ano, Suzie.“

„Je čtvrt na jedenáct.“

Gaunt si povzdechl. „Tak tedy pusťte pana Mintona dál.“

Pokud Gauntovo tělo ztratilo formu trénovaného atleta, kterou kdysi mělo, jeho tvář takovou změnu neprodělala. Měl stále pevnou čelist a pod bradou se mu neobjevily žádné tučné laloky, jaké ke svému údivu zaregistroval na posledním třídním srazu u většiny svých spolužáků. Husté vlasy měl lehce prošedivělé, což však barevně ladilo se stejně zbarvenými skvrnkami v jeho hnědých očích. Pokud měl na tváři nějaké vrásky, vypadaly, jakoby je tam vytesal nějaký citlivý sochař – zdálo se, že k jeho tváři neodmyslitelně patří a že už odedávna tvoří součást jeho drsné síly a pronikavého úsudku.

Edward Minton naproti tomu vypadal zcela odlišně. Byl vysoký, štíhlý a hrbil se po způsobu těch, kdo se už v mládí začali stydět za svou přehnanou výšku. Jeho kůže měla barvu voskového papíru, jeho vzhled naplňoval Gauntovy nejhorší obavy: byl to ministerský úředník, což právě v tuto chvíli bylo stejně zlé znamení, jako by mu přeběhla černá kočka přes cestu.

Minton měl na sobě oblek s vestou neurčité barvy oblýskaný na loktech a se zmuchlanými nohavicemi a rukávy. Nepochybně byl z nějakého nehořlavého materiálu. Nad rovným nosem a úzkými rty trůnily brýle s kovovými obroučkami, které skrývaly modré oči dravce. Gaunta nijak nepřekvapilo, že mu z kapsičky u vesty vykukuje zlatý řetízek s přívěskem spolku Phí Beta Kappa. Politici jsou jako psi, pomyslel si. Nejraději se drží své smečky.

„Pane Mintone,“ pronesl a vykouzlil na rtech úsměv, „neposadíte se? Co pro vás mohu udělat?“

Minton, s nímž jakoby do pracovny zavanul vzduch páchnoucí zatuchlinou, se usadil do koženého křesla s chromovými opěradly na druhé straně Gauntova starého a poškrábaného mahagonového stolu.

„Máte tam dole pořádnej nával,“ pronesl vyčítavým tónem kárající matky.

„Tenhle druh problémů se obvykle rychle přežene,“ mínil Gaunt. „Zítra odpoledne už bude na prvních stránkách zase válka v Jugoslávii.“

„Tentokrát třeba ne,“ mínil Minton. Při řeči si pohrával se svým zlatým řetízkem stejně nápadným způsobem, jakým mají muži ve zvyku osahávat krásné ženy, kterým zaplatili za to, že jim budou určitý večer dělat společnost. „Americe nastaly těžké časy a lidé jsou rozčílení.“ Natočil hlavu a brýle se mu zaleskly. Ze samozřejmosti toho výhružného gesta Gaunt usoudil, že jeho návštěvník se v zastrašovacích metodách vyzná. „Vypadá to na pořádně velký oheň pod pořádně velkým parním kotlem.“ Dál si pohrával se svým řetízkem. Gaunt byl ochoten se vsadit, že tenhle parchant si o něm zjistil, že ani nedokončil fakultu. „Jakmile se tahle mašina jednou rozjede, pane Gaunte, tak lituju každého, kdo jí bude stát v cestě – ať už je to jednotlivec nebo nějaká firma.“

Gaunt si odkašlal, ale neřekl nic. Připadal si trochu jako Marie Antoinetta. Napadlo ho, že takhle to musí vypadat vždycky, když čekáte, až sekera gilotiny dopadne.

„My na Kapitolu dobře víme, co dnes národem hýbe, a jsme rozhodnuti mu rychle a v plné míře poskytnout to, co chce.“

„Spíš, co chcete vy,“ zabručel si Gaunt pod vousy.

„Co prosím?“ Minton se naklonil dopředu jako teriér, který větří kořist. „Co jste to říkal?“

„Jenom jsem si odkašlal.“

Minton se povýšeně napřímil. „Lid Spojených států chce, aby po něm Japončíci přestali tancovat. A tohle, pane Gaunte, pro něj taky Kongres Spojených států hodlá zařídit.“

Praštil o stůl složeným papírem. „Jsem pracovník generální prokuratury Spojených států vyčleněný pro potřeby Senátu. Tímto vám sděluji, že vy, Harley Gaunt, jako ředitel firmy Tomkin-Sató Industries, a jistý Nicholas Linnear, předseda správní rady a generální ředitel Tomkin-Sató Industries, jste předvoláni před Senát Spojených států amerických. Také jsem pověřen vám sdělit, že jste předmětem vyšetřování Komise Senátu pro strategický obchodní dohled na podnět senátora Rance Banea. Senát vám tímto přikazuje, abyste se před komisi dostavili od tohoto čtvrtka za týden přesně v deset hodin ráno.“

Senátor Rance Bane, opakoval si Gaunt v duchu. Jakmile padlo toto jméno, přestal se víceméně o zbytek Mintonovy povýšené řeči zajímat.

Bane byl demokrat z Texasu, který si brousil zuby na Bílý dům, jehož dluhy nasbírané v průběhu desetiletí se ne a ne zmenšit, ať už seděl na prezidentském křesle demokrat nebo republikán.

Rance Bane byl rozený oportunista. Vynořil se ze samotného srdce amerického Jihozápadu, ze státu, kterým možná otřásaly hospodářské problémy, ale o němž se zároveň vědělo, že byl kolébkou mnoha významných činitelů od kovbojů přes hraničáře až po fanaticky zaslepené senátory. A přesně takový byl i Rance Bane: zavilý nepřítel prezidenta, který se sám pasoval na nejpevnější oporu Ameriky a Američanů, „na prvním a jediném místě, jak by sám řekl. Ovšem ve skutečnosti byl Bane jenom fotogenický chlapík, který rozuměl moderní politice síly a věděl, jak nejlépe využívat její důležité vedlejší fenomény: reklamu a média. Jeho stát se společně s ostatními jižními státy zaměřil na tvrdý protekcionismus. Přicházet o práci právě díky Japoncům nebyla žádná legrace a vychytralý psycholog Bane se této jiskřičky obav ujal, aby ji rozdmýchal v planoucí hranici masové paranoie. Nejznepokojivější však bylo to, že nebyl sám.

Baneův nezvyklý mozkový trust čerpal z tak různorodých lokalit Ameriky, jakými byly Hollywood, Detroit a New York. Nijak přitom nepřekvapovalo, že lidé, které si Bane zvolil k tomu, aby jej prezentovali veřejnosti, splývali do jediného celku. Gaunt nepochyboval o tom, že za to může jejich společná vlastnost: závislost na trhu. Prostě věděli, jak své zboží prodat, ať už na stříbrném plátně, na amerických silnicích nebo na Wall Street a Madison Avenue. Prodat ho opravdu dovedli. Nakonec se díky nim stal tím, čím byl dnes: zářná naděje politiky na zmrtvýchvstání po letech nezájmu a nepřátelství ze strany amerického obyvatelstva.

Každý den se v televizi a v novinách objevovaly záběry na jeho přitažlivý obličej: kadeřavé nazrzlé vlasy, široké čelo, bystré oči, neustálý úsměv a srdečný stisk ruky. Podsaditý člověk s velkými kostmi, který by mohl připomínat mladistvého Lyndona Johnsona, kdyby měl trochu odulejší rty. Díky tomu, že se nezajímal jen o naftu, ale i o dobytek, získal širokou základnu příznivců z řad farmářů i naftařů, která čerpala nejen z tradičních zájmových oblastí demokratů, ale pronikala i do republikánských revírů.

Vznikala tak nová podoba mccarthyismu, tentokrát zaměřená na obranu země před vpádem Japonců a zahalená do hávu liberalismu a návratu ke starým dobrým americkým hodnotám.

„Co to vlastně je, ta Komise pro strategický obchodní dohled?‘ zeptal se Gaunt, i když měl pocit, že zná odpověď předem.

„Komise je dílem senátora Banea,“ odpověděl Minton jako poslušný žáček. Jeho fanatický obdiv k Baneovi byl až odpudivý. „Byla svolána, aby přezkoumala činnost všech podniků, jejichž obchod s Japonci tvoří více než padesát procent jejich hrubých ročních příjmů, nebo které vstoupily do libovolného partnerství s japonskými společnostmi.“

„Proč?“ Možná si mohl tuhle otázku odpustit, ale Gaunt chtěl, aby mu jeho návštěvník vyložil celou tu paranoiu od začátku do konce vlastními slovy.

„Senátoru Baneovi se donesly jisté informace o tom, že některé z těchto transakcí by mohly ohrožovat národní bezpečnost.“

„Národní bezpečnost?“ Gaunt se málem Mintonovi vysmál do očí. „To si snad děláte legraci.“ Z právníkova výrazu však poznal, že ani on, ani jeho současný idol Rance Bane si legraci nedělají. „Jaké informace?“

„To vám nyní nemohu a nesmím říci.“ Minton znenadání vstal, jako by se obával, že dalším pobytem v místnosti by se vystavoval nějaké nebezpečné nákaze.

„Předvolání jste obdržel, pane Gaunte.“ Minton si dál pohrával se svým řetízkem, povýšený a arogantní až do konce. „Komise očekává, že se dostavíte přesně.“

„A co Nicholas Linnear? Je právě v zahraničí.“

„Ve vaší kanceláři v Tokiu mají formální žádost o jeho účast při slyšení.“ Minton vycenil zažloutlé psí tesáky. „Máme vás a jeho už si seženeme.“

Edward Minton pokynul hlavou a zmizel i se svým zatuchlým pachem vajíček uvařených natvrdo a zpocených ponožek, ale něco tu po něm přece zůstalo: atmosféra vpádu všemocné neoblomné moci.

Po tomto téměř božském zjevení však neměl Gaunt ani tu nejmenší chuť něco ironizovat. Místo toho se jej zmocnil zneklidňující pocit, jako by uvízl v nemilosrdných čelistech nějakého obrovského stroje, jehož jediným cílem nebylo nic jiného, než jej rozžvýkat a vyplivnout. A zaplavoval ho ještě horší strach, že by se totiž mohl za několik měsíců stát prvním Američanem, který byl zmizen, jak tento pojem doslova překládali ze španělštiny novosvětští zastánci fašismu, který se jako virus šířil podél kontinentálního driftu dál na sever.

Seiko se s Nicholasem setkala na letišti Narita. Zahlédla ho, jak klidně prochází nervózním davem, který zaplňoval budovu terminálu. Usmála se, přistoupila k němu a uklonila se. Podala mu tenký diplomatický kufřík. Společně poodstoupili od fronty před přepážkou Air France pro cestující první třídy, kde předtím stál.

„Přinesla jsem vám nějaké dokumenty, abyste se na ně mohl v letadle podívat,“ pravila. „Včetně šifrovaného faxu od Vincenta Tinha.“

Zase Saigon, napadlo Nicholase. Tinh, ředitel Sató International pro oblast Vietnamu, měl s firmou velké plány, ale zároveň byl poněkud výstřední a nedokázal vyjít s přidělenými prostředky. Právě on nabádal Nicholase, aby do zahájení Provozu podniku ve Vietnamu investoval další kapitál. „Děkuji, Seiko-san.“

Všimla si zarmouceného výrazu v jeho očích, ale věrna své povaze to nijak nekomentovala. Místo toho se zeptala: „Vzal jste si pas?“

„Hai.“ Ano.

„Máte před odletem ještě čas,“ upozornila ho.

Nicholas pochopil, co tím sleduje. „Co kdybychom si zašli tady do toho krámku na šálek čaje.“

Seiko přikývla a společně zamířili přes nacpanou halu k zprohýbanému pultu, kde se postavili a čekali, až jim obsluha podá papírové kelímky se zeleným čajem.

Kolem silně páchly ryby a když se Nicholas podíval do svého šálku, vzpomněl si na Justininu nechuť k tomuto národnímu nápoji, který podle ní chutnal po rybách.

„Tahle cesta,‘ začala Seiko nesměle, „je pro vás hodně důležitá.“

„Ano.“

„Ctít otce do takové míry je velmi… japonské.“

„Děkuji.“ Seiko, která si i za těch nejtěžších situací dokázala zachovat klid, se náhle zdála nabitá jakousi neznámou energií. „Seiko-san, co je to s vámi?“

„Měla jsem…“ Zarazila se a olízla si rty. „Měla jsem předtuchu. Bylo to – vzpomínáte si, jak jsem o Vincentovi Tinhovi věděla všechno předem? To byla také částečně předtucha. Potom jsme se s ním setkali a on byl přesně takový, jak jsem vám ho popsala – a ještě horší, když uvážíme ty spousty peněz, co ten Saigon stojí.“

Její drobná ručka sevřela kelímek s čajem tak silně, až zelená tekutina vyšplíchla přes okraj. „Tehdy jsem měla pravdu a tak… tahle cesta bude nesmírně nebezpečná. Prosím vás, buďte opatrný.“ Mluvila překotně, jakoby věděla, že ze sebe všechno musí stačit vysypat ještě dříve, než dostane příležitost to spolknout. „Možná vás už nikdy neuvidím. Mám dokonce pocit, že i když se uvidíme, všechno bude jiné. Já už nebudu stejná a vy budete určitě jiný – tak jiný, že už vás nikdo ani nepozná.“

I přes evropskou chuť zasmát se jejím melodramatickým slovům cítil Nicholas, jak mu běhá mráz po zádech. Vybavila se mu vlastní zlověstná předtucha z dnešního rána, kdy zvedl telefon a dozvěděl se, že má jít na pomoc Mikiovi Okamimu.

„I kdyby to, co říkáte, byla pravda, stejně musím jet. Musím splatit starý dluh svého otce.“

Seiko usrkla čaje a málem se jím zadusila.

Nicholas jí položil dlaň na záda a zatímco kašlala, třel jí křečovitě napjaté svaly. Nakonec se k němu obrátila s tváří zrudlou nejen nedostatkem kyslíku, ale ještě něčím jiným.

Nebylo vhodné, aby se jí na veřejnosti dotýkal, třebas i tak nevinným způsobem. „Promiňte,“ omluvil se a spěšně odtáhl ruku.

Znovu se zadívala do svého kelímku s čajem. Nicholas si uvědomil, jaký nesmírný neklid z ní vyzařuje.

„Co se děje, Seiko-san?“

Stála s rukama pevně sevřenýma na pultě, jako by se bála, že by je jinak neudržela v klidu. „Jsem zlá, sobecká ženská.“

„Seiko-san…“

„Nechte mě domluvit. Prosím.‘ Nadechla se. „Od chvíle, kdy mě Nangi-san vyčlenil, abych pracovala pro vás, vím, že k vám – cítím něco zvláštního.“

Nicholasova mysl se náhle ocitla uprostřed minového pole složeného částečně ze vzrušující současnosti a částečně z nedávné minulosti, z níž slyšel stále dokola ozvěnu Justininých výčitek.

Nakonec se na něj zadívala svým upřímným pohledem, jemuž nemohl odolat. „Proti své vůli jsem se do vás zamilovala. Věděla jsem, že jste ženatý a že vás nikdy nemůžu mít. Ale nezáleželo mi na tom. Obávám se, že v záležitostech srdce nemá logika ani rozum místo.“

Mlčeli. Teď, když ze sebe tu strašnou pravdu dostala, Seiko se nahrbila, jako by byla fyzicky vyčerpaná. „Nikdy bych vám to byla neřekla, nikdy. Nikdy. Ale ta předtucha – kdyby měla být pravda, že už vás nikdy neuvidím, bylo mi jasné, že to v sobě nedokážu dál nosit. Nejsem dost silná, víte.“ Kousla se do rtu. „Omlouvám se, i když tady ani sebevětší omluva nic nevyřeší. Jsem slabá a sobecká. Se svou láskou jsem se měla trápit jenom sama.“ Sklopila hlavu. „Tady vidíte, jak svět oplácí laskavost. Ale nemohla jsem si pomoci. Miluju tě, Nicholasi.“

Nic z toho, co řekla předtím, ho nepřipravilo na to, jak na něj toto oslovení zapůsobí. Připadal si, jako by zčistajasna sešel z pevné země na pohyblivý písek, z něhož se už nedokázal vymanit.

Panebože, pomyslel si, Justine to musela vědět – musela to hrozné tajemství vidět Seiko na očích. Není divu, že se na něj obořila. Napůl se chtěl rozběhnout domů, aby se vrhl Justine do náruče a řekl jí, že ji miluje a že ji už nikdy neopustí. Ale místo toho stál dál v čajovně v nacpané hale letiště Narita vedle krásné mladé ženy, která mu právě sdělila, že ho miluje. A vůbec poprvé si plně uvědomil to, co podvědomě tušil od chvíle, kdy zaslechl jméno Mikia Okamiho: totiž, že jej čeká srážka s budoucností, ze které nemůže vyjít nedotčený.

Budete jiný – tak jiný, že už vás nikdo ani nepozná, zněla mu v hlavě ozvěna jejich slov; otřásl se, protože začínal chápat hlubokou pravdu ukrytou v jejím tvrzení, aniž by přesně věděl, co znamená.

„Neříkejte nic,“ zašeptala Seiko. „Nezáleží na tom, jestli mě nemilujete tak, jako já vás. A i kdyby ano, k čemu by to bylo dobré? Jste ženatý a milujete svou ženu. Nechala jsem vlastní srdce, aby mě zradilo, a nečekám, že si mě dál u sebe necháte jako asistentku.“

„Jestli si myslíte, že vás pošlu pryč jako nějaké neposlušné děcko, tak se pletete,“ opáčil Nicholas. Netušil, jak má na její vyznání reagovat, ale rozhodně nechtěl přijít o nejlepší asistentku, která pro něj kdy pracovala. „Ať už ke mně cítíte cokoli, nesejde na tom. Učíte se tak rychle, a všechnu práci, co vám zadávám, zvládnete tak dobře, že do roka vám už tohle postavení nebude stačit. Potom si budeme muset promluvit o povýšení a vyšším platu.“ Zavrtěl hlavou. „Třeba si to neuvědomujete, Seiko, ale u Sató International vás čeká skvělá budoucnost. Jste pro mě příliš cenná, než abych si mohl dovolit vás ztratit. Pracujete pro mne a tak to bude i nadále, tečka.“

Seiko se lehce uklonila. „Ještě jednou vám děkuji za vaši nesmírnou laskavost, Linnear-san. Nedokážu si představit, kde bych bez vás byla.“ Pohlédla na hodinky a sklouzla ze stoličky. „Je čas jít k odbavení. Nástup do letadla začne za pět minut.“

Doprovodila ho, jak daleko mohla. Teď, když citová bouře pominula, vypadala klidně a vyrovnaně.

„Dáte mi na sebe nějaké číslo, abych se s vámi mohla spojit, až budete v Benátkách?“

Nicholas otevřel tlustou béžovou obálku, která na něj čekala u přepážky Air France. „Budu bydlet v hotelu Il Palazzo di Maschere Veneziane.“ Ukázal jí čísla telefonu i faxu vytištěná na potvrzené rezervaci z hotelu. Seiko si je zapsala do malého zápisníku v kožené vazbě, který jí Nicholas věnoval prvního dne, kdy nastoupila do práce.

„Tak, to je myslím všechno,“ pronesl, když došli na konec fronty čekající u pasové kontroly. Díval se za ní, když od něj odstoupila. Vypadala nesmírně krásně a opuštěně. Zdála se z ní vyzařovat tak silná bolest, že jí jeho srdce vyšlo o kousek vstříc. Chtěl něco říci, ale položila si ukazováček na rty.

„Žádné loučení,“ vyzvala ho. „Ještě se uvidíme.“

V tranzitu využil Nicholas těch několik málo minut před nástupem do letadla k tomu, aby zavolal Justine. Nechal telefon zazvonit devětkrát, ale na druhém konci jej nikdo nezvedl. Skoro si přál, aby mohl těch několik posledních hodin s ní vrátit zpátky a všechno udělat jinak. Chtěl si s ní promluvit, chtěl jí aspoň vysvětlit, jak moc je mu to líto. Cestou k letadlu se však utěšoval tím, že omlouvat se je lépe osobně. Až se vrátí, bude na to spousta času.

Když Seiko vstoupila do místnosti, Tanzan Nangi právě diktoval dopisy své asistentce Umi. Zmlkl a chvíli ji mlčky pozoroval. Pak se zeptal: „Co je nového?“

„Špatné zprávy,“ odpověděla.

Otevřela desky a předala mu několik strojem psaných stránek. „Právě jsme dostali písemnou žádost od Senátu Spojených států. Linnear-san se má dostavit před Komisi pro strategický obchodní dohled, aby odpověděl na otázky týkající se fúze Tomkinových závodů a Sató International.“

„Panebože, to zavání americkým honem na čarodějnice,“ zavrtěl hlavou Nangi. Přejel očima dokumenty. „O tom senátoru Baneovi jsem už někde četl. Nedávno se o něm mluvilo ve zprávách ze zahraničí. CNN vysílali rozhovor s ním. A minulý týden o něm byl článek v Time.“ Ukázal prstem na dokument. „Přišla tahle žádost poštou?“

„Ne, pane,“ odpověděla Seiko na rozpacích. „Přinesl ji někdo z amerického velvyslanectví. Říkal, že ji přivezli ráno diplomatickou poštou.“

Nangi pečlivě složil papíry a podal je zpátky Seiko. „No, když nevíme, kde Nicholas je, nemůžeme mu dost dobře tyhle papíry doručit. Seiko, připravte mi návrh odpovědi pro tu jejich komisi, kde jim v hrubých rysech nastíníte situaci. Znáte to: Linnear-san odjel na neodkladnou služební cestu někam do Evropy, jeho sekretariát na něj nemá spojení a tak dále.“

„Ano pane.“

Když Seiko odešla, nevrátil se hned ke své korespondenci.

Stále musel myslet na senátora Banea a jeho komisi. Bál se něčeho podobného od chvíle, kdy začala Baneova hvězda tak strmě stoupat. Někdo se musel stát objektem senátorova spravedlivého rozhořčení a společnost Tomkin-Sató byla právě po ruce.

Pravda, Nicholas byl velmi zranitelný. Byl to člověk zvenčí, který se do vedení společnosti dostal pouze na základě tchánovy poslední vůle po předčasné Tomkinově smrti. Nangi tušil, že takovému Baneovi nemůže dát velkou práci nachytat Nicholase, nováčka ve světě velkého byznysu, který se navíc snad až příliš spoléhá na japonskou stranu fúze. Zatraceně, pomyslel si Nangi, on sám by mohl vznést stejné obvinění a nikdo by neřekl ani popel. Jen si vezměte, kde Nicholas posledních osm let žil – v Tokiu, ne v New Yorku.

Nangiho se zmocnil palčivý pocit viny. Začal si vyčítat, že Nicholasovi rozmlouval jeho cestu do Států, kde měl hájit zájmy jejich firmy. Pravda byla taková, že Nangi se choval sobecky – nešlo jen o důvody obchodní. Nicholasova přítomnost přinášela obdivuhodné výsledky jak ve sféře výzkumu, tak v oblasti organizace společnosti. Nangi měl ale také ryze osobní důvody – Nicholas se stal jeho nejlepším přítelem.

Co jsem to provedl? ptal se Nangi sám sebe, když seděl mlčky ve své kanceláři. Tím, že jsem tady u sebe Nicholase držel, jsem ho možná odsoudil ke zkáze – a nás všechny s ním.

2.

Marco Island – Benátky – Tokio – Marine on St. Croix

Lew Croaker zamrkal očima v záři tropického slunce a polohlasně si od srdce zaklel. V tetelícím se horkém vzduchu se objevil člun Pobřežní stráže a mířil rovnou k němu.

Nacházel se na palubě své štíhlé lodi jménem Kapitán Sumo, kterou pronajímal za astronomické ceny náročným zájemcům o sportovní rybaření na západním pobřeží Floridy. Nyní se plavil asi tak míli a půl od Marco Islandu, když tentokrát bez zákazníka. Po pravdě řečeno z přístavu vyplul nejen proto, aby unikl před některými čerstvými vzpomínkami, ale také, aby našel trochu klidu a míru. Když zpomalil a vylézal na palubu, říkal si, že to poslední, o co měl zájem, byla další polooficiální návštěva.

Croaker byl kdysi detektivem newyorské policie. Na Floridu se přistěhoval s Alix Loganovou, bývalou modelkou, která se do něj k jeho velkému překvapení a radosti zamilovala. Teď ho však opustila a vrátila se zpátky do lesku vyšší společnosti, který milovala ještě více než jeho. Byla v New Yorku – nebo snad v Paříži? Už to nedokázal sledovat. A přestože mu pravidelně telefonovala, nedělal si žádné iluze, že by mu mohla zůstat věrná. Lákadla jejího dřívějšího života – se všemi výhodami z toho plynoucími – byla příliš silná. Jak si mohl vůbec myslet, že se navždy spokojí s ním, ramenatým pětačtyřicátníkem s trochu plochým a ošlehaným obličejem kovboje? Sám sebe nepovažoval za hezkého a když měl vlasy pořád ještě tmavé a husté, rozhodně je nikdy neměl pečlivě učesané a napomádované jako její dřívější a zřejmě i budoucí kámoši manekýni. Připomínáš mi Roberta Mitchuma, řekla mu Alix na začátku jejich vztahu. Máš toho ve tváři tolik vepsáno, je z tebe cítit charakter.

Toho večera, kdy odjela, seděl za volantem růžovo-bílého thunderbirdu z roku 1969, který s nesmírnou péčí a láskou opravil, a díval se, jak její letadlo proniká posledními zbytky dlouhého, malátného západu slunce. Zaplavovalo jej zoufalství. Ze všeho nejdřív ho napadlo, že by mohl zavolat svého přítele Nicholase Linneara, se kterým prošel tolikerým nebezpečím. Croaker však neměl ve zvyku plakat někomu na rameni, dokonce ani blízkým přátelům, mezi něž Nicholase Linneara řadil. Když vyrůstal v Hell’s Kitchen v západní části Manhattanu, viděl, jak jeho otce policistu zastřelili v jedné zastrčené uličce, a byl svědkem toho, jak to jeho matku zlomilo. Život ho naučil tvrdosti a žádná cesta zpátky neexistovala.

Člun Pobřežní stráže zpomalil, Croaker přeřadil na neutrál a nakonec vypnul motor úplně. Spustil elektrický naviják a slyšel, jak kotva dopadla s cáknutím do vody.

Zatímco se připravoval na jejich příchod, uvažoval nad záchvatem altruismu, který ho přiměl přijmout žádost Pobřežní stráže o pomoc při pátrání po pašerácích drog, kteří zamořovali zdánlivě nekonečné pobřeží Floridy. Možná ses policejní prací nerozloučil zdaleka tak definitivně, jak se domníval, když se rozhodl přestěhovat se sem.

Člun zastavil a pohupoval se na vlnách. Croaker upevnil lana vyhozená z malé loďky, která se od něj odlepila. Podíval se dolů na tři muže, kteří začali stoupat po žebříku, který k nim spustil.

Původně čekal, že uvidí svého přítele poručíka Marka McDonalda, který fungoval jako spojka mezi ním a Pobřežní stráží. Místo toho spatřil dva mladé podporučíky se služebními pistolemi u boku. Tito dva muži s vážným výrazem doprovázeli člověka, kterého Croaker nikdy předtím neviděl. Byl vysoký a štíhlý jako chrt, s tmavým obočím a brunátnými tvářemi. Když vystoupil na palubu, překvapila Croakera sytá modř jeho očí. Vypadal chlapecky, i když Croaker soudil, že mu musí být kolem padesátky. V ruce měl diplomatický kufřík vyrobený z materiálu, který připomínal šedivou umělou hmotu.

Oba podporučíci se chovali velmi formálně. Pozdravili Croakera a zůstali stát v pohovu po obou stranách žebříku.

„Pane Croakere,“ spustil neznámý a napřáhl ruku, „jsem rád, že vás poznávám. Jmenuji se Will Lillehammer.“ Okolo očí se mu objevily vějířky vrásek, ale jeho ústa se neusmála. „Je od vás milé, že jste nás pustil na palubu.“ Modré oči přejížděly kolem jako rentgenový měřici přistroj. „Plním zvláštní úkol v zájmu prezidenta Spojených států.“ Neřekl, pro koho pracuje, a Croakera napadlo, že Pobřežní stráž to asi nebude, i když měl Lillehammer na sobě uniformu poručíka. Mluvil se slabým, ale rozpoznatelným britským přízvukem. „Můžeme si někde promluvit o samotě?“

Croaker se rozhlédl. Kromě člunu Pobřežní stráže nedaleko odtud plula rybářská loď, několik plachetnic směřujících po větru a štíhlý motorový člun, který se s řevem hnal ke břehu. Všechna ta plavidla se nacházela v uctivé vzdálenosti. Rozpřáhl ruce.

Lillehammer se nyní usmál a nebyl na něj příjemný pohled. V koutcích úst se mu objevila síť bledých jizev. „Překvapilo by vás, jak se od té doby, co jste odešel z policie, zdokonalila odposlouchávací zařízení,“ pronesl.

Takže zná můj životopis, napadlo Croakera, když uváděl Lillehammera do kajuty. Vytáhl chlazené pivo a oba se posadili na lavici potaženou vinylem. Lillehammer pozvedl láhev, řekl: „Na zdraví a vděčně si lokl. Potom položil na lavici kufřík, odemkl jej a zvedl víko. Uvnitř Croaker zahlédl něco, co připomínalo počítač, ovšem bez klávesnice. Lillehammer zasunul do příslušného otvoru podivně vypadající klíč.

Croaker protáhl obličej.

„Nebolí vás trochu hlava?“ nadhodil Lillehammer. Napřáhl ruku. „Tumáte, spolkněte tohle.“

Croaker si vzal bílou pilulku a zapil ji pivem. V hlavě se mu okamžitě vyjasnilo. „Co to ksakru je?“ zeptal se.

„Elektronická odposlouchávací zařízení jsou natolik dokonalá, že proti nim musíme používat i ne zcela dokonalé ochranné prostředky.“ Ukázal na vnitřek kufříku. „Tahle hračka svou práci odvede, ale trošku to leze na mozek. Má to něco společného s vibracemi, které vysílá.“ Podíval se na přístroj láskyplným pohledem. „Už jsem si na to nejspíš zvykl. Asi nemám tak dobré uši.“

Dopil pivo a mlaskl.,, Mimochodem, mám vás pozdravovat od poručíka McDonalda. Určitě je mu líto, že jsem mu takhle přebral jeho parketu.“

„Ještě pivo?“

„Během dne nejvýš jedno,“ opáčil Lillehammer. „Ale díky.“

„Kolik v sobě máte britský krve?‘ zajímal se Croaker, když si otvíral další láhev.

Lillehammer se zasmál. „Vlastně hodně. Ale tam, odkud jsem přišel, jsem se naučil používat americké idiomy, až si kolikrát říkám, že ta anglická část mého já je pohřbená někde hluboko dole. Ovšem, když nejsem zrovna v úřadě, mám dost znepokojivou tendenci měnit se v nadšeného Brita. Takhle to dopadá, když má člověk matku Angličanku a otce Američana.“

„Kde sídlí ten váš úřad?“

„Nikde.“

„Nikde?“

Lillehammer zvedl ukazováček. „Když chodíte někam do úřadu, za chvíli se každý dozví, co doopravdy děláte. CIA trvalo desítky let, než na to přišli.“

Croaker si všiml, že se rentgenové oči zastavily na jeho levé ruce. Natáhl prsty vyrobené z titanu a polykarbonátů. „Dokážu si představit, že vás to zajímá. Zajímá to každýho.“

Lillehammer pokynul hlavou. „Jestli vám to nevadí.“

„Přes to už jsem se dávno přenesl.“ Rozložil umělou ruku, kterou mu tým tokijských biomechaniků a chirurgů přišil k pahýlu jeho levého zápěstí.

Víc než co jiného připomínala jeho ruka umělecké dílo: čtyři prstovité výrůstky a proti nim palec, s klouby na místech, kde byste je běžně čekali u lidských prstů. Byly upevněné na podpěrách z titanu a bóru, potaženy matově černým polykarbonátem a připojeny k ruce vytvořené z nerez oceli a modrého titanu.

„Ani nevím, na jakém principu to doopravdy funguje, pronesl Croaker, „ale hlavní ovládací prvky jsou nějak napojené na moje vlastní nervy. Pohání to pár zvláštních lithiových baterií.“

Lillehammer se sklonil a prohlížel si ruku, jako by byl archeolog zkoumající nějaký cenný historický nález. Zeptal se: „Nevadilo by vám, kdybyste mi pověděl, jak se vám to stalo?“

Croaker měl podezření, že to už dávno ví, ale odpověděl: „Pral jsem se s jedním mazaným chlapíkem. Byl to mistr v zápase sumo a měl obrovskou sílu. Taky byl odborník na kendo – víte, co to je? Japonský šerm.“

Lillehammer přikývl. „Měl jsem to štěstí, že jsem si mohl prohlédnout pár katan zblízka.“

„Pak víte, jak ostré tyhle čepele jsou. U nejlepších je samotné ostří tak jemné, že skoro ani není vidět. Jednou takovou mi ten chlap usekl ruku.“

„A jak dobře vám slouží tohle?“ zajímal se Lillehammer a poklepal na dlouhé, článkovité prsty.

Croaker pomalu zaťal pěst, znovu ji rozevřel a odhalil lesklou modrou titanovou dlaň. „Tohle je druhý model – nový a vylepšený. Už samotný prototyp byl obdivuhodný, ale tohle…“

Vstal a uchopil jednu láhev od piva. Podržel ji v pravé ruce a přitiskl na sklo špičku jednoho prstu. Ozval se podivný zvuk, jako když se trhá nějaká tenká látka. Špička prstu ostrá jako břitva projela lahví přes dno a druhou stranou nahoru. Za chvíli dopadly na zem dvě naprosto stejné poloviny láhve.

„Zajímavá kombinace síly a jemnosti,“ poznamenal Lillehammer. Croaker se vrátil k němu a posadil se. Ukázal na kufřík, který si Lillehammer přinesl. „Z čeho to je?“

„Vlastně ani nevím. Nějaká umělá hmota roku 2000, která je tvrdší a lehčí než ocel. Ale můžu vám říct, že je v podstatě nezničitelná. V laboratoři do toho stříleli z pistole, ale kulka to ani nepoškrábala. Neuškodila tomu ani plastická trhavina.“

Croaker zvedl ruku, aby si ji mohl Lillehammer lépe prohlédnout, a pečlivě zatáhl prsty dovnitř, až se jejich délka zkrátila na jediný článek. Potom se naklonil a uchopil jeden roh kufříku mezi palec a zkrácený ukazováček jako do kleští. Zatlačil. Krach!

Jeho prsty prorazily v kufříku drobné otvory a spojily se. Lillehammer překvapeně zíral nato, co Croaker provedl s jeho údajně nezničitelným zavazadlem. „Myslím, že teď si to druhé pivo dám, když dovolíte,“ pronesl tiše.

Lillehammer dlouho seděl a pohrával si s lahví piva. Croaker cítil, jak se slunce nad střechou kajuty pohybuje, měnilo se osvětlení a také směr větru. Bude bouřka, napadlo ho, když ve vzduchu ucítil fosfor. Ale ještě je čas. Na co vlastně? Trpělivě čekal, až mu Lillehammer poví, proč za ním přišel.

Voda se začala čeřit a loď se na svém kotvišti znatelně pohupovala. Croakerovi se udělalo špatně, vstal a vyšel z kajuty. Opřel se o zábradlí na opačné straně, než na které stáli na stráži podporučíci, a zvracel přes palubu.

„Omlouvám se,“ pravil Lillehammer, když se vrátil. „Mám obavu, že ty pilulky taky nejsou dokonalé.“

„Buďte tak hodný a příště si ten sajrajt nechte pro sebe,‘ odtušil Croaker a vypláchl si ústa pivem. „To radši vydržím trochu toho bolení hlavy.“

„Naprosto chápu. Omlouvám se.“

„De nada,“ opáčil Croaker.

Lillehammer odložil pivo, přistoupil k němu a tiše se zeptal: „Říká vám něco jméno Dominic Goldoni?“

„Jistě. Mafiánskej šéf, zpíval tak hezky, že Federálové mohli hned začerstva sebrat dva jeho hlavní konkurenty. Za to ho neposadili na křeslo. Teď je v programu WITSEC. A slyšel jsem, že v současnosti z toho svýho úkrytu šéfuje celýmu Východnímu pobřeží přes svýho švagra, ctihodnýho advokáta Anthonyho DeCamilla, kterýmu kamarádi říkají Tony D. Taky jsem slyšel, že Goldoniho poslední zbylej konkurent, Škeble…“

„Myslíte Caesara Leonforteho.“

„Přesně tak. Říkají mu Špatný škeble. Každopádně jsem vyrozuměl, že Škeble pomýšlí na to, popadnout štěstí za pačesy a dostat se na Goldoniho území.“

Lillehammer přikývl. „Slušné. Máte informace, které veřejnost nezná. Ovšem to spojení mezi Goldonim a Anthonym DeCamillem, známým a poctivým právníkem, se nedá nijak prokázat. Vím to. WITSEC se o to pokoušel.“ Po očku pohlédl na Croakera; výsledkem bylo, že pohled jeho nezvyklých očí byl ještě pronikavější. „Vidím, že udržujete profesionální styky.“

„Jenom některé,“ opáčil Croaker. „Ostatní si už nemůžu dovolit.“

Lillehammer se znovu usmál tím svým strašlivým úsměvem. „Váš smysl pro humor se mi líbí, pane Croakere. Suchý a výrazný, jako dobré víno.‘

„Ale mnohem jednodušší,“ na to Croaker, který se rozhodl nevymlouvat návštěvníkovi jeho podivné názory.

Lillehammerův úsměv se ještě rozšířil a Croaker si všiml, že jizvy na jeho tváři jsou přeškrtány drobnými stehy. Museli mu ty rány zašívat ve spěchu, možná v nějaké nebezpečné oblasti, daleko od civilizace a její moderní techniky, která poskytla Croakerovi jeho skvělou protézu. To, že Lillehammer měl jizvy na obou stranách úst, ovšem vylučovalo možnost, že by se mohlo jednat o nehodu nebo o zranění utržené při pronásledování nějakého nepřátelského agenta. Spíše to vypadalo jako dílo nějakého mučitele – smysl provedených řezů dýchal stejným sadismem jako jizvy, které po nich zbyly.

„Nechtěl jsem mluvit, tak mě chtěli umlčet jednou pro vždy,“ pravil Lillehammer, jako by četl Croakerovi myšlenky. To samozřejmě nemohl, jenom si všiml Croakerova upřeného pohledu. „Mohli mě prostě podříznout a dost, ale tohle neměli ve zvyku. Nepomohl jsem jim a oni chtěli, abych měl na ně památku, se kterou bych se musel smiřovat. Pokoušeli se přeřezat svaly, které hýbají ústy. Nakonec se jim to ale nepovedlo. Myslím, že jsem měl štěstí.“

Croaker se už chtěl zeptat, kdo byli ti oni, ale pak si uvědomil, že na tom vlastně nezáleží. Dost možná, že svého času jich poznal stejně tolik, co Lillehammer. Zdálo se, že by s tímhle Britem mohli mít hodně společného.

Lillehammer si poklepal prstem na horní ret. „Jenom smůla, že si nemůžu nechat narůst knírek. Podařilo se jim zlikvidovat mi kořínky vousů.“

Pokrčil rameny. „Tak.“ Zamnul si ruce. „Měli bychom se do toho pustit. Vítr se otočil a nabírá na síle. Vypadá to, že na cestě zpátky to bude trošku házet.“ Vyhlédl z jednoho okénka kajuty směrem ke skupině plachetnic, která nyní obrátila a spěchala do úkrytu na Marco Islandu. Žádná jiná plavidla nebyla v dohledu. „Vraťme se k Dominicu Goldonimu. Co se týče vašich informací, jsou naprosto přesné. Ovšem jinou věcí je, že Goldoni včera zcela nevysvětlitelně a nezakrytě porušil svou dohodu s federální vládou Spojených států.“

„Co udělal?“

„Prostě se nechal zabít,“ odpověděl Lillehammer.

„Tak Dominic Goldoni je po smrti,“ zabručel si Croaker pod vousy. „To snad ani není možný.“

„Nejenže se nechal zabít,“ pokračoval Lillehammer, „ale ještě takovým způsobem, že z toho dostali vítr i ti nejlepší chlapi z WITSECu.“

„Můžete mi říct, proč?“

„No, to záleží na tom, jestli se mnou budete chtít na tomhle případu spolupracovat,“ odpověděl Lillehammer.

Croaker se na okamžik zamyslel. „Proč sakra potřebujete mě? Je mi jasný, že děláte pro Federály, a to někde pořádně vysoko. Můžete si vybrat ze spousty jinejch, který jsou mladší a líp se vyznají v moderní technice.“ Máchl pravicí k rušičce odposlechu. „Chci říct, že jsem neměl ani páru, že něco takovýho může existovat.“

Lillehammer zavrtěl hlavou. „S tím, že starej pes se nedá naučit novejm kouskům, to na mně nezkoušejte, nespolknu to. Našel jsem si vaše jméno v počítači. Spolupracoval jste před pár lety s Nicholasem Linnearem, když si ho najal C. Gordon Minck, tehdejší šéf Rudé stanice, naší kanceláře pro sovětské záležitosti. Společně s Linnearem jste v Minckově revíru vyčenichali pořádně nebezpečnou škodnou.“ Zamračil se. „Pravda je taková, že v úřadě nemůžu nikomu důvěřovat, dokud nezjistím, jak se někdo mohl dostat k Dominicu Goidonimu, který přece měl být v naprostém bezpečí.

Zkrátka a dobře, potřebuju pomoc,“ pokračoval Lillehammer. „Goldoni měl přísně zakázáno telefonovat komukoli ze své domácnosti, pokud by mohla být linka na druhém konci odposlouchávána a nesměl se s nikým stýkat, aniž by o tom jeho ochránce z WITSECu věděl. Takže, jak se mohlo něco takového stát? Doposud se WITSECu podařilo zajistit bezpečí všem chráněným osobám, které neporušily pravidla.“

„Někdo se k němu musel nějak dostat.“

Lillehammer se na hodnou chvíli odvrátil. Když se znovu otočil ke Croakerovi, upřel na něj pronikavý pohled svých modrých očí. „Jak to vidím já, zradil ho někdo zevnitř, někdo, komu důvěřoval. Říkám vám, že pokud by neporušil pravidla WITSECu, měl ochranu zajištěnou na sto procent.“

Croaker chvíli přemýšlel a nakonec pravil: „Je mi jasný, že potřebujete pomoc, ale pochybuju, že zrovna ode mě. Já jsem se pravidel nikdy moc nedržel. Vždycky jsem si šel svou cestou.“

Lillehammer se mu zadíval do tváře. „Tak mi odpovězte na tuhle otázku: zajímá vás to dost na to, abyste mi dělal agenta v terénu – nebo chcete dál v klidu vozit po týhle louži obchodníky nalitý pivem?“

Croaker se zasmál. „Vy vážně umíte člověka přesvědčit, pane Lillehammere.“

„Říkej mi Wille.“

Croaker se podíval na napřaženou pravici a po chvíli ji pevně stiskl. „Proč si připadám jako Išmael, když nastupoval na Pequoď?“

Lillehammer se od srdce zasmál; jeho jizvy se tentokrát skryly v záhybech opáleného obličeje. „Myslím, že se mi s tebou bude dobře spolupracovat, Lewe. Můžu ti tak říkat? Je to naposledy, protože při veškeré komunikaci po nedůvěryhodných linkách – což znamená při úplně veškeré komunikaci – budeme používat kódová jména. Išmaeli, představuji ti Achaba. Budeme bezvadná dvojka!“

Když člun Pobřežní stráže tajemného Achaba odvezl, zůstal Croaker na širém moři. Čekal, až slunce zapadne, a uvažoval, co ho to k čertu napadlo, že si zase začal s Federály. Zítra měl vyjet na týden na moře s Maracayem, venezuelským magnátem, kterého Croaker hostil třikrát nebo čtyřikrát do roka. Maracay vydělal spousty peněz dolováním železa a diamantů. Byl to družný, všeho lačný chlapík, výborný rybář, který rád utrácel a rozdával spropitné plnými hrstmi. Nemluvě o harému mladých žen, které si vozil s sebou a byl více než ochoten se o něj podělit.

Croaker se naklonil přes palubu a ucítil, jak ho slunce hřeje do zad. U boku lodi zahlédl plavat smotané chaluhy, uchopil tedy hák a odtáhl je od trupu. Loď nejspíš potřebuje pořádně oškrábat.

Správně, pomyslel si. Mysli na cokoliv, jenom ne na Alix. Možná za to mohla Lillehammerova nabídka, ale nyní měl podivný pocit kolem žaludku, jako by několik dní nejedl. Jistě, po Alix se mu stýskalo. Vadilo mu, že ho tu nechala uprostřed slané vody a chlastu, zatímco ona sama se vrátila ke svému životu na vysoké noze v nablýskaných městech Západu. Co jiného mohl dělat? Ale teď…

Vzpomínal si na její tvář, zbarvenou ohnivým floridským západem slunce, když stáli před mezinárodním letištěm v Miami. Ani jeden z nich se nechtěl rozloučit.

Co tady vlastně chceš dělat? zeptala se ho tiše. Vždyť se ti tenhle život už dávno zajídá.

Okamžitě to popřel, ale samozřejmě měla pravdu. Když si nyní vzpomněl na Maracaye a jeho plovoucí bordel, Croaker pochopil, co měla na mysli. Přestěhoval se sem, protože viděl už příliš mnoho mrtvol a prošel příliš mnoha špinavými uličkami. Cítil všude kolem sebe zápach korupce, moci a nelidskosti a dělalo se mu z něj zle. A tak z toho kola vyskočil, vydal se na jih… jenom proto, aby zde našel jiný druh smrti.

Alix miloval, ale co mohl dělat – oženit se s ní a odvést ji od života, který zbožňovala, nebo se s ní oženit a mlčky trpět, že se s ní kvůli její práci bude vidět jen zřídka? Ani jedno řešení pro něj nebylo průchodné: nechal ji tedy, ať jde, a zůstal tu sám mezi chaluhami a trouchnivějícími palmami.

Otočil hákem a díval se, jak se chaluhy rozplétají a zvolna odplouvají. Temná skvrna na sluncem ozářené hladině. Jestli tu zůstanu o jediný den déle, napadlo ho, budu si připadat stejně zbytečný jako tyhle chaluhy.

Odložil hák, vstoupil do kajuty a vytáhl kotvu. Spustil motor, obrátil loď a vracel se k Marco Islandu. Krev v žilách se mu rozproudila. Bylo to skvělé mít zase nějaký smysl bytí, stát před záhadou, řešit opět vraždu.

K čertu s tím obskakováním rozmazlenejch zazobanců, říkal si. Je čas začít zase žít.

Benátky plné kupolí a korunované mihotavým zelenozlatým třpytem ležely pod odulým rudým sluncem pozdního podzimního odpoledne.

Nicholas ještě nikdy v Benátkách nebyl a nevěděl, co od nich může čekat. Bylo to zahnívající město, které se jako Atlantida nořilo do lagun obklopujících je jako starostlivé paže starodávné matky Země. Hniloba staletí dýchala ze stěn jejich palazzi, prosycovala vzduch a v hustém, vlhkém bludišti starého města se snadno ztrácela orientace.

Takové chmurné a znepokojivé úvahy Nicholas slýchal od lidí, kteří přijeli, viděli a bez pohnutí zase odjeli poté, cosi uprostřed nekonečných davů a dusivého letního vedra odpřisáhli, že se už nikdy nevrátí.

Ti lidé měli prostě smůlu. To byla jeho první myšlenka, která se mu zcela nečekaně a instinktivně vynořila v mysli, když ujížděl na čisťounkém motoscafu po laguně k městu, které vypadalo, jako by nespočívalo na kamení a naplaveninách, ale na mnohem nepozemštějších snech.

Stál na palubě vedle kapitána a v chladném větru si musel zapnout svou semišovou bundu s vycpávanou podšívkou až ke krku. Člun se řítil po ocelově šedé vodní hladině a město vypadalo, jako by se právě rodilo z mořské vody a mraků, vynořovalo se z nízké, perleťově zbarvené mlhy plující v beztvarých chumáčích nad vodou.

Nahoře nesmírná nebeská báň, tak sytě modrá a průzračná, že se zdála táhnout donekonečna, odrážela na svých spodních okrajích zlaté kupole a okrové věže, které vypadaly, jako by se nějakým zázrakem dochovaly z dob Tisíce a jedné noci.

Vibrace silného motoru motoscafa se změnily na rytmické bublání, loď dorazila na hranice vnitřní laguny, elegantně se vyhnula vysokým dřevěným kůlům, které už po staletí vyznačovaly kanál, a pomalu, téměř obřadně se vydala středem města k Velkému kanálu.

Zabočili kolem špičky San Georgio Maggiore a přímo před nimi se vynořila bledá a majestátní Basilica Santa Maria della Salute, nad kterou zploštělé slunce, zarudlé jako zaschlá krev, pomalu zapadalo za obzor jako velký okřídlený hřebec po dní plném závodů.

Nicholas cítil, jak se mu ježí chloupky v zátylku; tak ho uchvátila představa jeho samého, jak si vykračuje po dlážděné piazettě. Měl na sobě vysoké černé kožené boty, dlouhý černý kabát a jakousi masku, která mu zakrývala tvář od nosu až k hranici vlasů. Na hlavě měl nasazený tuhý plstěný třírohý klobouk. Vysoko nad ním pleskaly a třepetaly se vlajky, které nepoznával, a bez uvažování si uvědomil, že je válka. Zmocnil se ho naprosto zřetelný pocit, jako by se vracel domů.

Zamrkal, jako by jej oslnilo obrovité podzimní slunce. Motoscafo znovu zatočilo a nyní se před ním rozkládala Piazzetta di San Marco s Dóžecím palácem na pravé straně. Po jeho levici stály sochy panovačného benátského okřídleného lva a svatého Theodora, patrona Benátek. Pocit déja vu byl tak silný, že se zapotácel a musel se zachytit mahagonového a mosazného ochranného krytu kajuty, aby nespadl na schůdky. Šlo o náměstí z jeho představy a přestože věděl, že to muselo být už hodně dávno, nezaměnitelná vůně války se stále vznášela ve vzduchu.

Il Palazzo di Maschere Veneziane stál přibližně na půli cesty mezi Punta della Dogana, kde se v blyštivé kráse tyčila Basilica Santa Maria della Salute, a Campo della Carita, kde na konci pohádkového dřevěného můstku ležela Gallena dell’Accademia.

Kdysi tento hotel sloužil vládnoucímu dóžeti jako honosný letní palác. Jeho umístění s výhledem na Velký kanál bylo naprosto skvělé. Stál na Rio di San Maurizio, což byl samozřejmě také canale, ale jak se měl Nicholas v Benátkách dozvědět, toto označení příslušelo jen Velkému kanálu. Také rozlehlé budovy obvykle nazývané palazzi byly vlastně pouhé case. V dobách Benátské republiky se palácem dala nazývat jedině dóžecí rezidence.

Hotel měl vlastní přístaviště a portýři v zelených a zlatých uniformách spěchali, aby ho mohli přivítat, vzít mu zavazadla a provést ho kolem stolků na terasu restaurace‘ kde se prostíralo k večeři.

Místnosti uvnitř byly přepychově vyzdobené ve starém benátském stylu s klenutými stropy, stěnami ověšenými svícny a těžkými závěsy z hedvábného moaré ve výrazných, typicky benátských odstínech modré, zelené, žluté a temně oranžové. Rokokové pozlátko lemovalo všechen nábytek, rámy obrazů, masivní hodiny, muranské lustry a svícny, po kterých kanuly hruškovité slzy z foukaného skla.

Nicholase zapsali do knihy hostí velmi obřadně, jako by to byl starý zákazník, který se vrací při nějaké zvláště významné příležitosti. Nad vyleštěným recepčním pultem visela obrovská maska. Byla natřena na bílo a měla dlouhý nos nad širokým, agresivním horním rtem. Nicholas se ze zvědavosti zeptal recepčního, co ta maska znamená.

„Ach, signore, Benátky jsou město masek – nebo aspoň byly před pár staletími. Už jenom jméno tohohle hotelu – Il Palazzo di Maschere Veneziane – znamená palác U benátské masky. Dóže, který tenhle palazzo vybudoval a trávil tady léto, byl takový zlomyslný chlapík, který si rád nasazoval Bautu a chodil mezi obyčejné lidi, aby mohl provádět – totiž, všechny možné, ehm, neslušné věcí. Recepční si přejel prstem po horním rtu. „Myslím, že v tomhle převleku dóže počal bezpočet nemanželských dětí a zúčastnil se spousty zločinných politických čachrů.“ Ukázal směrem k masce v nadživotní velikosti. „A tohle je Bauta – maska, o níž se říká, že vyrovnává všechny rozdíly, protože ji k utajení své totožnosti používali mocní sudí, princové i dóžata. Jako obyčejní lidé pak mohli procházet městskými calli a rii naprosté tajnosti.“

„A nikdo se nikdy nedověděl, kdo to doopravdy je?‘

„Nikdo, signore.“ ujistil ho recepční. „Benátky dovedou uchovat tajemství.“

Nicholas dostal velký pokoj v druhém patře. Portýr složil jeho zavazadla na podlahu, přešel po perském koberci k oknu a rozevřel dvanáct stop vysoké dřevěné okenice, aby se dovnitř dostaly zvuky, vůně a hlavně světlo od Velkého kanálu.

Honosně vybavený pokoj, prosycený vodnatým svitem města a navždy zachycený v zeměpisné šedé zóně mezi souší a mořem, vypadal tak, jak mohl vypadat před třemi sty lety, kdy zde vládla dóžata a písně Východu zaplavovaly magickým kouzlem jejich campi a zahrady.

Když Nicholas osaměl, zamířil do koupelny, aby se osprchoval a smyl ze sebe prach cesty. Před pozlaceným zrcadlem se oholil a sledoval, jak se jeho tvář, zbavená strniště, mění; to mu připomnělo slova Seikó: Budete jiný – tak jiný, že vás nikdo nepozná.

Nastříkal si na obličej studenou vodu a s ručníkem v ruce se vrátil do pokoje. Postavil se k otevřenému oknu a díval se, jak noc natahuje své dlouhé prsty přes Velký kanál. Po jeho levici se ve světle reflektorů bíle rýsovala Santa Maria della Salute, vpravo dole se na vodní hladině o kousek dál pohupovaly u opuštěného imbarcadera čtyři gondoly vyvedené v modré, zelené, černé a červené barvě. Jejich vysoké zatočené přídě se šesti hroty představujícími městské čtvrti Sestieri připadaly Nicholasovi v sametovém šeru jako hudební nástroje zvučící krásnými a starobylými melodiemi.

Utřel si obličej a odvrátil se od okna k lůžku, na němž objevil velkou lepenkovou krabici. Zamířil k ní. Byl si jist, že když ho portýr uváděl dovnitř, ještě tam neležela. Zavolal do recepce, kde ho ujistili, že mu do hotelu nepřišel žádný balíček.

Otevřel krabici, zadíval se do ní a strnul. Znovu ucítil, jak mu vstávají chloupky v zátylku, a po zádech mu skanula krůpěj studeného potu.

Sáhl do krabice a vytáhl dlouhý černý plášť, který viděl ve své představě. Pod ním ležela ručně vyrobená lepenková maska. Stejně jako Bauta v recepci byla i tato natřena bíle, s dlouhým nosem a ještě výraznějším horním rtem, který sahal až k nosním dírkám, což masce dodávalo do jisté míry opičího vzezření. Takové masky tedy skrývaly totožnost vysoko postavených.

Na dně krabice ležela azurová obálka se zlatým lemováním. Otevřel ji a vytáhl z ní papírovou kartičku. Byla na ní velkým písmem nakloněným dozadu napsaná jediná věta:

„Jste očekáván, v plášti a v masce, třicet minut po desáté hodině večerní v Campiello di San Belisario.“

Nicholas se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na sedm, do večeře zbývala ještě spousta času. Odložil podivný kostým, oblékl se a otevřel kufřík, který mu Seiko předala na letišti. V letadle si ho ani nevšiml; neměl vůbec náladu na nějaké pracovní problémy.

Usadil se do příliš měkkého křesla a ve světle lampy mísícím se s vodnatým přísvitem zvenčí se začetl do nejnovější kódované zprávy od Vincenta Tinha. Tinh se narodil a vyrostl ve Vietnamu, i když vysokoškolská studia už absolvoval v Americe, kam emigroval. Byl odborníkem na mezinárodní obchodní právo a dokonce pracoval celý rok na burze na Wall Streetu, kde získával informace pro svou diplomovou práci.

Nicholas strávil s Tinhem hodně času jak v Tokiu, tak v Saigonu, a dospěl k závěru, že je bystrý a mazaný zároveň, což jsou kvality, které se málokdy objevují u téhož člověka současně. Měl v sobě ale také něco nekalého. I když Nicholas pochopil, že tento poněkud pochybný talent k úspěchu v jihovýchodní Asii potřebuje, byl přesvědčen, že na Tinha je třeba dávat dobrý pozor. To byl ostatně také jeden z důvodů, proč plánoval cestu do Saigonu, kterou však byl nucen nyní odložit.

Nicholas listoval souhrnem plánovaných hrubých a čistých výnosů Sató International v příštím čtvrtletí, údaji o stoupající úspěšnosti průběžného školicího programu pro perspektivní zaměstnance a zprávami o neustálých problémech se získáváním ropných produktů za rozumnou cenu. Japonci kupovali téměř devadesát procent vietnamské ropy, takže se zdálo skoro nepředstavitelné že by v zemi měla být nouze o ropné produkty. Pečlivě si prostudoval Tinhovo hodnocení politického režimu a obchodního klimatu v zemi. Zejména si podrobně přečetl Tinhovo hlášení o nových politických a obchodních kontaktech.

Mezi kvantem strhujících informaci se podivně vyjímal jeden mlhavý údaj. Podle Tinha na veřejnost pronikly zvěsti – které nebyl schopen žádným způsobem ověřit – že vzniká jakási stínová vláda, zcela nezávislá na oficiální vietnamské vládě. Co má vytvoření této stínové sítě znamená nebo k čemu má do budoucna sloužit, Tinh nevěděl. Oznamoval jen, že její moc a vliv rostou každým dnem. Tinh navrhoval, aby se o ní pokusili dovědět více, než této příležitosti využije konkurence.

Uložil si do paměti, že musí Tinhovi faxem nařídit, aby zbytečně neztrácel čas. Vždyť je to směšné, říkal si. Saigon je pořád plný nějakých povídaček.

A vůbec, kdo by takový režim podporoval? Jak by mohl vzniknout a jak by se dal udržet? A jestli jeho moc roste, kdo to všechno financuje? Takové otázky by Nicholase jistě zaměstnávaly, kdyby Tinhovým řečem věřil. Kdyby mělo ve Vietnamu dojít k náhlé destabilizaci, byly by ohroženy stovky miliónů dolarů, které firma Sató International do země investovala. Rozhodně se spíš zdálo, že se Tinh už moc dlouho pohybuje v džungli a potřebuje dobrou radu z prostředí civilizovaného světa. Nicholas si zapsal několik poznámek na okraj zprávy a rozhodl se, že se do Saigonu vypraví, jak to bude jen trochu možné.

Když scházel po schodech do hotelové restaurace, měl už hlad. Posadil se do sytě modré místnosti a vyhlížel z oken na pufající vaporetti plující kolem, jejichž světla se mihotala a tančila jako fantastické světlušky. Okolo tiše plynuly gondoly plné japonských a německých turistů ověšených fotoaparáty a barevnými suvenýry z Murana.

Dal si spaghetti con vongole, vynikající těstoviny s drobnými, jemnými mušlemi jejichž šťáva se mu rozplývala v ústech jako kaviár, a seppia in teca, sépii‘ dušenou ve vlastním inkoustu. Nechal si od vrchního doporučit víno, ale nevypil ho více než jednu a půl sklenky. Nabízené zákusky odmítl a místo nich si objednal dvojité espresso. Když podepisoval účet, bylo už skoro deset. Vzpomněl si na adresu na kartičce a zeptal se recepčního, jak se tam dostane.

Obdržel malou skládací mapku města, kde mu recepční perem vyznačil hotel a načrtl několik možných cest ke Campiello di San Belisario.

„Nejlepší je samozřejmě jít pěšky,“ pronesl recepční v souladu s benátskou tradicí. „Není to nejrychlejší, ale určitě nejkrásnější cesta. Máte čas na dvacetiminutovou procházku?“

Nicholas odpověděl, že snad ano, což recepčního potěšilo. „Bene. V každou denní i noční hodinu má La Serenissima svoje zvláštní kouzlo, signore,“ pravil se širokým úsměvem.

Nahoře v pokoji se Nicholas pokusil znovu zavolat Justine, ale telefon nikdo nebral. Kde jen mohla být? V Tokiu byly dvě hodiny ráno. Položil sluchátko zpátky do vidlice, natáhl si tlustý svetr a s pocitem, že ze sebe dělá pěkného šaška, si přehodil přes ramena dlouhý tmavý plášť. Masku si zasunul pod paži a vyšel ze dveří.

Zaplavila ho jedinečná řeč města. Jakýsi akustický jazyk složený z nepatrných zvuků, jejich zvláštních kombinací a jejich tichých ozvěn v úzkých uličkách a domech vystavěných podél rii. Zvuky kroků zněly například, jako by ani nepocházely z tohoto světa. Pleskání kožených podrážek na kamenné dlažbě se vznášelo v chladivém nočním vzduchu jako duše mrtvých.

Občas minul nějaký noční bar a zaslechl výbuch smíchu, útržek rozhovoru, který jej pak pronásledoval uličkami nebo přes některý z bezpočtu můstků. A jako ve snu kolem zaznívalo slabé šumění vody, která pleskala o dřevěné kůly traghetta, u něhož byla uvázaná gondola, nebo o kamenné základy budov porostlých mechem.

Jednou zahnul za roh a ocitl se u ria plného gondol. Stařec v černém, který stál na zádi jedné z loděk, se dal do zpěvu a jeho čistý tenor se odrážel od kamenných průčelí, zatímco jeho gondola proplouvala pod můstkem, na kterém Nicholas stál a uchváceně naslouchal.

Minul malý palác s droboučkým corte, kde kvetla buganvilie v dlouhých, bohatých výhoncích, a kde stál pokroucený fíkovník se zbytky listoví zbarvenými do bronzova světly z ulice a z ria. Zahlédl lavičku z tepaného železa pokrytou letitou patinou a představil si Casanovu, jak klečí na jednom koleni a svádí mladou ženu, která na ní sedí a dívá se na noční oblohu.

Nicholas, zvyklý pronikat dovnitř, vyciťovat proudy hýbající místy a lidmi, začínal nacházet cestu k metafyzické záhadě Benátek stejně, jako nacházel cestu k místu své schůzky s Mikiem Okamim. Tak tohle je tedy tajemství Benátek: jejich jedinečná pozice, ani ne na souši, ani ne na moři, jim dodala nejen zvláštní světla a zvuky, ale i schopnost odolávat času. Na tato magická místa nepronikla žádná auta, žádné autobusy, vlaky ani podzemní dráha. Lidé jeho jádrem procházejí stejně jako před staletími. Budovy byly restaurovány v tradičním benátském stylu, pomocí stejných postupů, jimiž řemeslníci pracovali po staletí. Nicholas procházel přes calli, callesse, přes ponti z kamene, černého kovu i ze dřeva, podél fondamenta na kraji rii která se po stovky let nijak nezměnila. Kdyby žil v 17. století, viděl by kolem sebe patrně totéž.

Kráčel dál a Benátky jej uchopily do náruče, láskyplně jej objaly a připoutaly jej k sobě tak, jak se stalo již tolika poutníkům. Ztrácel se ani ne tak v bludišti uliček, rii, můstků a nábřeží, ale spíše v čarodějném srdci města, v jehož tepu cítil, jak se čas odlupuje jako stará, svraštělá kůže, a přijímal onen povzbudivý a radostný dar, který město nabízí všem, kdo o něj stojí: posilu unaveným a potvrzení životního smyslu těm, kdo propadají zoufalství.

A tak se stalo, že jeho neklid a zklamání ze vztahu s Justine se rozplynuly. Uvědomil si, že k ní vlastně cítil zlost za to, že přišla O jejich dvě děti. Na poslední omamné setkání se Seiko zapomněl. Jakoby zázrakem se cítil klidnější i při pomyšlení na své nadcházející setkání s Mikiem Okamim.

Kouzelná nálada mu vydržela, i když vstoupil do Campiello di San Belisario. Bylo to čisté dlážděné náměstíčko bez jakýchkoli ozdob: nikde žádné stromy, kašny, lavičky, ani nic podobného. Tak jako na většině benátských campiellos na třech jeho stranách stály budovy barvy hlíny a na čtvrté se tyčilo impozantní průčelí kostela. Když se k němu Nicholas přiblížil, všiml si, že kostel nese stejné jméno jako náměstíčko. O svatém Belisariovi nikdy předtím neslyšel, ale už si všiml, že Italové a především Benátčané uctívají spousty jinak zcela neznámých světců a světic.

Campiello bylo úplně opuštěné. Napnul uši a zaslechl vzdalující se kroky.

V krovech jedné z budov krátce zapleskali křídly holubi ukládající se na noc a z dálky se k němu neslo bručení motoscafa na hladině ria, které bylo mimo jeho dohled, ale nikoli doslech. Nad dlážděním se vznášel mlžný opar a usedal k základům domů jako unavený žebrák.

Nicholas čekal a benátská noc, která se nepodobala žádné jiné, jej halila jako druhý plášť. Najednou si vzpomněl na Bautu, vytáhl ji tedy z podpaží, kde ji poněkud stydlivě celou cestu držel, a nasadil si ji na obličej. Byl to zvláštní, a kupodivu i trochu povědomý pocit. Vzpomněl si na svou představu sama sebe, jak kráčí po Piazettě di San Marco. Znovu jej zaplavil silný pocit, že tohle už někdy zažil. Kdo jsem byl, uvažoval, když jsem tohle považoval za svůj domov?

„Bauto!“

Otočil se a spatřil postavu v kněžském rouchu, která otvírala dvířka po straně hlavní bronzové brány Chiesa San Belisario.

„Bauto!“ volal kněz zvláštním hrdelním hlasem. „Jdeš pozdě na mši!“ Naléhavě pokynul rukou. „Pojď! Pojď!“

Nicholas vystoupil po sešlapaných kamenných schodech a kolem kněze v dlouhé kutně a s kapucí přes hlavu vstoupil do tmy uvnitř kostela. Zaslechl bouchnutí zavíraných dveří.

Vzduch uvnitř byl prosycen celou řadou vůní: kadidlo, vosk, plíseň, kámen, mramorový prach a hlavně vůně staletí.

Kněz pospíchal dál. „Tudy!“ pronesl polohlasem. „Pojď za mnou!“

Kostel byl zalit kalným světlem. Jenom mihotavé plamínky bezpočtu tlustých, bledě žlutých svící osvětlovaly klenbu, stěny pomalované freskami, skvostné dlaždice ve spletitém byzantinském stylu a obrazy rámované ve zlatě. Vnitřek kostela byl pokladnicí historických cenností a duchovního umění. Strop se zčernalými dřevěnými trámy ustupoval elegantní, vysoké arkádě s lomenými oblouky zdobené mozaikami zachycujícími biblické výjevy.

A všechno mělo jakýsi matný východní nádech, který pronikal hustou atmosférou jako vůně anýzu.

Nicholas zaslechl nějaké hlasy, které odříkávaly slavnostní náboženský obřad. I když to vypadalo nepravděpodobně, sloužila se tu v tuto pozdní noční hodinu mše.

„Tohle je hodně starý kostel,“ zašeptal kněz, když spěchali kamennými chodbičkami. Jeho podivný suchý hlas neumožňoval odhadnout ani jeho věk, ani to, zda se jedná o muže či o ženu. Byl to hlas naplněný smyslem, zbavený všech ozdob a barvy. „Říká se, že je to nejstarší církevní budova v Benátkách. Každopádně v základech a na různých jiných místech jsou důkazy o tom, že tu původně stál řecký chrám.“ Mešní zpěv se vzdaloval a měnil se v pouhou ozvěnu ozvěny. „Ale před Řeky, kdo ví? Skythové, ano, a dost možná i Kykladští, obři, kteří chodili po zemi za dob Féničanů, a ještě před nimi bohové, jejichž jména si dnes nepamatují ani ti nejstarší Benátčané.“

Nicholas byl překvapen. Takovouhle filozofii by těžko zastával kterýkoliv z kněží, s nimiž se kdy setkal nebo o nichž četl. Právě se jej chtěl začít vyptávat na jeho podivné teorie, když se zastavili u klenutého vchodu do malé, ale nesporně zajímavé místnosti.

„Schola cantorum.“ šeptal kněz, jako by se tím všechno vysvětlovalo. Za chvíli zmizel mezi pokroucenými stíny tančícími na rozhraní světla voskovic a tmy. Zdálo se, jakoby mihotavý svit vytvářel na zaoblených kamenných zdech pravěké nástěnné malby.

Nicholas vstoupil do místnosti vybudované pouze z kamene. Přistoupil ke stěně a přejel rukou po jejím drsném povrchu. Byl si jist, že tenhle kámen je starší než ten, z něhož je vystavěna vnější chrámová stěna – nebo i ta vnitřní část, vyzdobená díly byzantských umělců. Že by to byl zbytek starého řeckého chrámu? Jak asi tahle prostora musí být stará! Zvedl oči a všiml si, že strop tvoří dva neobvyklé oblouky spojené v pravém úhlu.

„Tady zpíval posvátný chór,“ ozval se melodický hlas. „Před mnoha staletími.“

Nicholas se obrátil a spatřil vysokou ženu v černé masce, která se leskla jako temné slunce. Měla na sobě kněžský, nebo snad mnišský hábit; na každý pád šlo o církevní roucho, které dokonale zakrývalo její šaty i tělo.

„Schola cantorum,“ pronesla. „Tahle místnost byla vystavěna tak, aby zvyšovala krásu zvuku lidského hlasu. V těch dávných dobách to byl střed hlavní chrámové lodi… samotné srdce kostela.“

„Ovšem dnes je tohle místo odsunuto do pozadí,“ poznamenal Nicholas. „Skryto před každodenními obřady moderní církve.“

„To mu však nijak neubírá na kráse,“ odpověděla. Na plných rtech se jí objevil úsměv. V hluboko posazených očích se zablýsklo, až se zdálo, že ve svých hloubkách skrývají celý starodávný a tajuplný vnitřek stavby. „Promiňte, jmenuji se Celeste.“

„Moje jméno znáte,“ na to Nicholas. „Tedy, pokud jste si jistá, že pod Bautou jsem skutečně já.“

Celeste se zasmála a zvláštní akustika místnosti jim její smích vrátila rozdělený jako gregoriánský chorál. „Ano, vím, kdo jste.“

„Kde je?“ Zarazil se při pohledu na dlouhý, jemný ukazováček, který si Celeste přitiskla k ústům.

„Prosím – nejmenujte ho ani tady, v bezpečí scholy cantorum.“ Přistoupila k němu a šustění jejího církevního roucha sílilo, až znělo jako pole plné cvrčků za horké letní noci. Když procházela kolem svícnu, všiml si, že má na hlavě hedvábný turban. Měl barvu benátské oblohy chvíli po západu slunce a byl zdoben bílými a černými perlami. Na okrajích mu visely bledě zelené drahé kameny a v přední části byl upevněn propracovaný zlatý medailonek, nad nímž se tyčilo dlouhé černé pštrosí pero.

„Takže vy znáte tu masku, kterou jsem vám vybrala?“

„Bautu. Ano, trochu.“

„Já mám na sobě Domino,“ pravila tiše. „To jméno vlastně pochází od latinského benedicamus Domino, dobrořečme Pánu, což se říká při mších.“

„Vy jste byla ten kněz, co mne sem zavedl,“ usoudil Nicholas.

„Ano,‘ připustila Celeste „Potřebovala jsem se ujistit, že vás nikdo nesledoval.“

„Kdo by mě mohl sledovat?“

Celeste mu přímo neodpověděla. Místo toho se zeptala: „Víte, co je dnes?“

„Konec října, začátek listopadu. Po přeletu tolika časových pásem si už ani nepamatuju, jestli jeden den skončil a začal druhý.“

„Je svátek Všech svatých,“ zašeptala Celeste. „Jediná noc, s výjimkou Karnevalu, kdy se běžně nosí masky. Bylo nutné, abychom se setkali dnes v noci. Masky nás chrání tak, jako kdysi chránily naše předky.“

„Možná vaše,“ namítl Nicholas. „Nemyslím, že by nějací moji předkové pocházeli z Benátek.“

Na Celestiných rtech se objevil zvláštní úsměv. „Vítejte v La Serenissima,“ pronesla svým chraptivým šepotem. „V Nejjasnější republice.“

Kde jsem ten úsměv už viděl? ptal se Nicholas sám sebe. „Neměli bychom už jít?“ zeptal se. „To pozvání, co jsem dostal, znělo dost naléhavě.“

„Také bylo,“ přisvědčila Celeste. „A důvody toho spěchu jsou pořád zřetelnější. Přesto jsme se při plánování dnešního večera řídili hlavně opatrností.“ Zavěsila se do něj a Nicholas ucítil vůni, kořeněnou a zároveň se stopou pižma, jakou nikdy předtím necítil. „Doufám, že vám moje společnost nebude úplně nepříjemná.“

Vyvedla ho zadním východem z kostela a zamířila pod oblouk kamenného mostu. Byla tma a temná voda zlehka pochmurně pleskala o kamenné nábřeží porostlé zelenou vrstvou řas a vilejšů. Když Celeste zamykala staré dveře pobité železem a Nicholas na ni v podřepu čekal, byly vidět jen odrazy světel.

„Tohle je fantastické místo, prohlásila Celeste, když se k němu otočila. „Roku 535 poslal byzantský císař Justinian do Itálie armádu, aby znovu zabrala to, co patřilo k jeho říši, než ji rozvrátil Theodoric. V čele vojska stál jeho skvělý generál Belisarius.“ Nicholas si všiml, jak jí po rtech přelétl lehký úsměv. „Skoro to vypadá jako ironie, že tenhle starý kostel je zasvěcen někomu, kdo se jmenuje svatý Belisario.“

„Snad nechcete říct, že ti dva jsou vlastně ten samý člověk?“ zeptal se Nicholas. „Přece není možné, aby se generál byzantské armády stal křesťanským světcem.“

„Tohle jsou Benátky,“ připomněla mu Celeste. „Když si přečtete jejich historii, zjistíte, že tady je možné všechno.“ Vzala ho za ruku a provedla ho pod mostem. U malého soukromého traghetta je čekala zelená a zlatá gondola jako věrný kůň. Celeste vybídla Nicholase, aby do ní nastoupil, a když se usadil, naskočila také. Odrazila od břehu, uchopila dlouhou tyč a zamířila s loďkou na rio. V kápi a dlouhém plášti vypadala jako ilustrace nějakého historického pojednání o Benátkách.

„Benátky byly vybudovány jako svého druhu ráj na zemi, bezpečný útulek před barbarskými hordami – před Góty, Huny a dalšími, kdo bez přestání plenili Itálii,“ vyprávěla Celeste. „Jak nám ovšem připomíná Homér, Benátky nebyly založeny lidmi pocházejícími ze západní Evropy, ale lidmi z východního Středozemí. Ať už to byly zbytky poražených Trójanů, jak se zřejmě domníval Homér, nebo ještě starší mořeplavci, Féničané. Skutečnost je taková, že Benátky byly založeny na tomto místě díky jeho přirozeným obranným vlastnostem. Ty byly dány rozložením slaných močálů, tekoucích písků a zrádných mělčin, jejichž tvar se neustále mění s přílivem.“

Její hlas se vznášej nad riem jako chumáče mlhy, které ležely nad hladinou. Nicholas vnímal tu úchvatnou historii společně s obrazem okolních budov posázených ozdobnými balkóny z tepaného železa, drobnými romantickými zahrádkami plnými překvapivých barev i zakřivených vysokých orientálních oblouků a oken, které bez přestání vyprávěly o tom, jak se dávné generace obyvatel města rozhodly připomenout si své kořeny.

„Ať je to, jak chce,“ pokračovala Celeste, „zakladatelé La Serenissima byli intelektuálové na útěku před válkou, násilím a morem, na útěku před zkázou. Tady mohli rozvíjet svá chimérická umění a bludiště svých intrik. Řecká politika se tady zkorumpovala a nakonec ustoupila rodovým krevním mstám.“

„A tak se objevily masky,“ nadhodil Nicholas.

„Ano.“ Celeste zabočila k jednomu traghettu a trpělivě vyčkala, až kolem nich provrčí pozdní motoscafo. „Masky byly pouhá účelová iluze. Jaký měly účel? V politice se používaly k tomu, aby ti, kdo předstoupili před státní vyšetřovatele, mohli v tajnosti vypovídat o důvěrných záležitostech. V osobním životě starých Benátčanů umožňovaly naprosto každému, od prince po rybáře, následovat bez obav volání svého zamilovaného srdce.“ Celeste se opřela o svou tyč. „Tolik historie, ale jaká je skutečnost? Když vezmeme v úvahu lidskou přirozenost, masky jenom podpořily korupci na všech úrovních benátské společnosti.“

Člun zmizel v nízké mlze a Celeste odstrčila gondolu od malého přístaviště.

„Všechny ty masky, Bauta, Domino, Gagna, Primo Zanni nebo Morový lékař nejsou, jak si lidé často myslí, postavy z Commedie dell’arte. Jsou to čistě benátské postavy a svůj původ mají spíš v politických zvyklostech než v divadelním stereotypu Commedie.“

Minuli gondolu s nachovými sametovými sedačkami a pozlaceným zábradlíčkem. Muž zabalený do mohérové deky spal s hlavou v klíně své dcery, asi desetiletého tmavovlasého děvčátka, které se na ně usmálo a pohladilo ho po hlavě.

Když na riu znovu osaměli, Celeste pokračovala. „Masky začaly symbolizovat všechno, co je benátské – hluboká tajemství skrytá za pohádkovými průčelími, kterých je ve městě taková spousta. Můžete si Benátky představovat jako nádhernou lasturu, která v sobě skrývá perlu nezměrné ceny.“

„Žila jste tady celý život?“

„Někdy mi to tak připadá,“ opáčila Celeste poněkud tajuplně. „Každopádně jsem se tady narodila, na ničem jiném nezáleží.“

Zahnuli na Velký kanál a napravo před nimi spatřil Nicholas impozantní budovu Accademie. Celeste zatočila s gondolou doprava. Tiše klouzali po lesklé vodní hladině. Byly slyšet jen nepatrné zvuky: pleskání, vrzání a její tiché oddychování, jak se rytmicky odrážela tyčí od hustého bahna na dně ria. To vše dohromady tvořilo jakousi okouzlující éterickou melodii hranou na nástroj fantazie.

Nakonec přistáli u zdobného traghetta, k němuž byly již přivázány dvě gondoly. Nicholas cítil, jak jím proběhl záchvěv vzpomínky: tyhle gondoly přece viděl ze svého hotelového okna! Zřejmě tedy v průběhu večera absolvoval dlouhou cestu jen proto, aby skončil skoro na jejím začátku.

Gondola se jemně odrazila Od starých kůlů přístaviště. Byly zeleně a zlatě pruhované. Nicholas vyskočil z loďky, chytil provaz, který mu Celeste hodila, a člun přivázal.

Palazzo, do nějž vstoupili, byl vymalován v benátském stylu, azurovou modří a žlutým okrem připomínajícím hlínu. Dvojité oblouky, k nimž se blížili, byly ozdobeny orientálními kudrlinkami. Za zdánlivě nepřístupnou branou se Nicholas ocitl na dvorku, připomínajícím do značné míry ten, který zahlédl cestou na campiello. Vzduch byl i v této roční době prosycen vůní buganvilií a popínavých růží. Nad omítnutými zdmi se skoro na všech stranách skláněly větve velké hrušně.

Uvnitř si Nicholas povšiml zářivého motoscafa vyrobeného z týkového dřeva a nerez oceli, postaveného na nízkém podstavci. Jak bylo v takovýchto palazzi zvykem, podlaha vypadala jako ošoupaná a popraskaná šachovnice z červeného cattaránského mramoru a bĺlého istrijského kamene, jejichž barvy v blízkosti vody nabývaly na sytosti. Vystoupili po širokém kamenném schodišti do prvního patra, piano nobile. Přízemí bylo schválně neupravené, vysvětlovala Celeste, protože vysoký příliv je často zaplavoval a podlaží na úrovni ria se tak nyní hodila nejvýš jako příležitostné garáže pro motorové čluny.

Pokoje nahoře byly zařízeny přepychově tak, aby působily na všechny smysly. Stropy byly sroubeny z indonéského týkového dřeva, ztmavlého kouřem mnoha staletí, stěny natřeny původním benátským ultramarínem, který byl nesmírně drahý, protože barvivo se vyrábělo z drceného lazuritu, nebo byly vyzdobeny byzantskými mozaikami s matnými barvami a vířícími vzory. Podlahy pokrývaly sešlapané perské koberce z jemné vlny a hedvábí, kolem nichž stály na význačných místech sochy vytesané z porfyru a žilnatého orientálního mramoru, možná uloupené ve starém Cařihradu.

Tam, kde by normálně stály židle a pohovky, ležely rozházené velké polštáře s hedvábnými potahy v barvě drahých kamenů. Na druhém konci obývacího pokoje se klenulo krátké mramorové schodiště ústící na vyvýšenou plošinu s ještě luxusnějšími polštáři opřenými o stěnu. Okna se dvěma oblouky nabízela výhled na rio. Za sklem pomrkávala a tančila matná světla, která vstupovala do místnosti společně s beztvarými odlesky třpytivé vodní hladiny.

Zdálo se, že všechno, včetně stříbrné krabičky se zápalkami na mramorovém stolku a květin ve skleněných muranských vázách, tu má své přesně určené místo a vztah ke všemu ostatnímu, jako by člověk, který zde bydlel, měl silně vyvinutý smysl pro matematické uspořádání.

Když vstoupili, spatřil Nicholas u okna sedět nezřetelnou postavu.

„Mikio Okami,“ zašeptala Celeste, načež od něj odstoupila a zmizela za vyřezávanými dveřmi z týkového dřeva.

„Celeste, počkejte! –“

„Takže jste přece jenom přišel.“

Nicholas se při zvuku hlasu obrátil. I přes svůj věk si Mikio Okami zachoval velitelské vystupování. Nicholas si sňal masku, prošel místností a vystoupil po mramorových schůdcích.

Před ním stál Mikio Okami, starý a vážený přítel a krajan plukovníka Denise Linneara. Byl jím doopravdy, nebo jenom z nutnosti? Po válce vyvolávala okupace japonských ostrovů vlastní otřesy. Byla to zvláštní doba a každou chvíli bylo třeba přijímat zvláštní opatření, aby se jí dalo čelit. Nicholas nyní stál jednomu takovému zvláštnímu opatření tváří v tvář.

„Jste tak podobný svému otci!“

Okami, plešatý muž s kulatou hlavou, měl zakulacený, dobromyslný obličej benevolentního diktátora. Měl oči blízko u sebe, poněkud přísný nos a ústa, která se stále jakoby usmívala. Uši měl drobné, pevně připlácnuté k hlavě, a po straně brady mu prosvítalo tmavé mateřské znaménko. Byl střední postavy, ale vypadalo to, jako by se ve svém obleku ze Savile Row ztrácel. Jistě, byl starý, ale orientálním způsobem: jeho kůže zežloutla jako pergamen a zdánlivě se ztenčila, až byla tak průsvitná, že modré žilky na spáncích byly jasně vidět.

„Je to zvláštní, jako bych se znovu setkal s ním.“

Po západním způsobu napřáhl ruku a Nicholas jí potřásl.

„Je to od vás milé, že jste přijel, Linnear-san,“ pravil japonsky. „Dokážu si představit, že vás moje prosba musela překvapit. Doufám, že vám příliš nenarušila program.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Nicholas. „Rozhodně jsem už potřeboval dovolenou.“

Ten podivný poloviční úsměv neopouštěl Okamiho rty ani na okamžik. Naklonil hlavu, což byla jen matná připomínka tradičního japonského zvyku. „Líbilo se vám, chodit po městě v plášti, jak to dělali vladaři a princátka ve starých Benátkách?“

„Nedělalo mi potíže myslet si, že jsem Casanova.“

Okami ho přejel chladným, zkoumavým pohledem, a znenadání se zeptal: „Můžu vám nabídnout něco pro zahřátí? Sambuccu? Koňak? Nebo snad espresso?“

„Espresso bych si dal.“

„Výtečně. Myslím, že si dám s vámi.“

Okami zamířil k baru, kde kolem naleštěného espressa z nerez oceli stály vystavené láhve s lihovinami a aperitivy. Zdálo se, že příprava kávy mu působí nesmírné potěšení. Jeho malé, kostnaté ruce se zručně pohybovaly a Nicholas si všiml, že i když je Okamimu jistě přes osmdesát, jeho prsty nejsou ani trochu roztřesené.

Okami přinesl dva malé šálky, v jejichž temných hlubinách se vznášely malé kousky citrónové kůry. Posadili se na polštáře a po tvářích se jim honily diamantové skvrny odraženého světla z kanálu.

„Mám espresso nesmírně rád,“ prohlásil Okami, sotva si usrkl. Pak se znenadání zasmál. „Počítám, že jste tu čekal zelený čaj a rohože tatami.“

„Po pravdě řečeno mám ve zvyku nikdy nic nečekat,“ opáčil Nicholas. „Člověk tak může lépe přemýšlet a pružněji reagovat.“

„Instinkt, viďte?“ Okami přikývl. „Možná, že to všechno, co jsem o vás slyšel, je pravda.“

Nicholas mlčel, seděl se zkříženýma nohama a upíjel vynikající italskou kávu, kterou se tenhle šéf Jakuzy naučil připravovat. Zvenčí se ozvalo vrčení nákladní lodi; možná, že přivážela potraviny právě do kuchyně jeho hotelu, ležícímu někde blízko na druhé straně ria.

„Asi si říkáte, co vlastně pohledávám v Benátkách?“

Nicholas se pozorně zadíval na jeho starý, ale sebejistý obličej.

„Je to zvláštní příběh, pochopitelně.“ Okami dopil espresso a odložil šálek.

„Ze všeho nejdřív musíte pochopit nesmírnou proměnlivost světa, ve kterém jsem prožil celý život. Celé roky Jakuzu zajímalo jenom to, co se odehrává v Japonsku. Byl jsem jedním z prvních, kdo si uvědomili, jak krátkozraká je taková politika.“ Naklonil hlavu na stranu. „Pravda je taková, že v obchodních otázkách se od ostatních zase až tak moc nelišíme. Nastala doba, kdy v Japonsku začalo být stále těžší vydělat peníze.“ Zvedl ruku a nechal si ji dopadnout na stehno. „Vlastně to není tak docela pravda. Chci říct, že nastala doba, kdy pro nás začalo být těžké vydělat v Japonsku dost peněz. Tehdy jsem svolal schůzi ojabunů a řekl jsem jim větu, kterou mne naučil váš otec a které jsem zase já naučil je. Byla to tahle: Naším domovem je celý svět.“

Okami se pohodlně opřel a sepjal ruce na svém malém, zakulaceném břiše. „Samozřejmě, že mi nerozuměli – aspoň ne hned. Musel jsem jim dokázat, že mám pravdu, a k tomu jsem musel odjet ze země. Od té doby, je to už dobrých dvacet let, se vracím jenom zřídka. Tady v zámoří bylo příliš mnoho záležitostí, na které bylo třeba dohlížet, aby všechny proběhly hladce hned a na první pokus.“ Znovu pokynul hlavou. „I když je pravda, že máme jistou“ – zde použil japonské slovo, které se nedá přímo přeložit, ale jehož význam snad nejlépe vystihuje spojení „tichá dohoda“ – „s policií, politiky a úřednictvem, ostatními kobuny v Japonsku, není to zdaleka tak srdečný vztah, jaký bychom s nimi rádi měli. Je to dáno tím, že tihle moderní samurajové nemohou zapomenout na náš prostý původ. Protože Jakuza tradičně vycházela z nejnižších vrstev společnosti, nemají tihle urození páni jinou možnost, než se na nás dívat svrchu. Jistě, mohou se nás bát; dokonce mohou tu a tam vyhovět našemu přání, protože i my jim můžeme být na oplátku užiteční. Ale jinak vůbec nepochybuji o tom, že námi pohrdají, a pokud by dostali příležitost a s ní i dostatečnou záruku bezpečnosti, jistě by neváhali udělat všechno možné, aby nás zlikvidovali.“

Stále ten poloviční úsměv. „Proto jsem si vybudoval základnu tady v Benátkách.“

Nicholas si vzpomněl na Celestino stručné, ale výstižné vyprávění o původu Benátek; teď chápal, že nešlo o žádné samoúčelné tlachání.

„Z historického hlediska to bylo správné rozhodnutí,“ pokračoval Okami. „I z obchodního hlediska má tohle město svůj jedinečný význam; to se ostatně od dob Medicejských také nezměnilo. I když oficiálně jsme v Itálii, Benátky jsou pořád svým způsobem samostatný městský stát. Je dobře mít na paměti, že tady jste v Benátkách a ne v Itálii, nebo dokonce v Evropě.“ Neklidně se zavrtěl na polštáři. „Teď si ovšem říkám, jestli jsem neudělal politickou chybu.“

„Něco se stalo,“ nadhodil Nicholas.

„Ano.“ Okamiho oči náhle zmatněly; vstal a uchopil šálky, aby jim dolil espresso. Nevrátil se hned: zůstal stát u baru a zamyšleně hleděl na světla Benátek.

Zčistajasna, jako by přijal nějaké obtížné a bolestné rozhodnutí, přistoupil zpátky k polštářům a podal Nicholasovi jeho šálek. Zůstal stát a díval se na něj dolů. „Zkrátka a dobře, v průběhu příštích čtrnácti dní se mne někdo pokusí zabít.“

Ozvalo se ponuré houkání lodní píšťaly a po něm krátké zvolání. Do blízkého traghetta vplouvala loď. Okami zapomněl na svůj nehybný postoj, rychlým krokem zamířil k oknu a vyhlédl ven. Ve výrazu jeho tváře byla patrná nervozita.

„Někdo chce, abych odešel na odpočinek. Ale já nemám nic takového v úmyslu.“

„Okami-san,“ začal Nicholas, „můžete přece na svou ochranu povolat členy svého klanu.“

Okami se odvrátil od okna a poněkud překvapeně pohlédl na Nicholase, jako by se tu znenadání objevil. „Ach, nejen to,“ pronesl roztržitě. „Mnohem víc, než jenom členy klanu. Ale ten člověk, co přijde…“

Vrátil se k Nicholasovi a posadil se skoro těsně k němu. Zapomněl i na své milované espresso. Nicholas si všiml napjatého výrazu jeho tváře.

„Tohle všechno mi ale v téhle situaci nijak nepomůže,“ vysvětloval. „Jeden z mých ojabunů se postavil proti mně. Když vím tohle, nemůžu nikomu důvěřovat. Samozřejmě, že důvěřuji Celeste. A protože vám tohle všechno povídám, znamená to, že důvěřuji i vám. Ale nikomu jinému!“ Poprvé během rozhovoru zvýšil hlas. „Nikomu,“ opakoval už o něco tišeji.

„Obracím se na vás ve jménu protislužby, kterou mi váš otec dluží,“ pravil Okami. „Potřebuji vaše schopnosti a vaše – umění – abyste mne ochránil a já mohl tím pádem dokončit to, co jsem začal. A také, abych mohl najít zrádce mezi svými nejvěrnějšími ojabuny.“

Nicholas seděl bez hnutí a snažil se strávit Okamiho slova. Jejich význam ho zaplavil jako přílivová vlna a mráz mu přeběhl po zádech. Když nakonec ovládl svůj dech, prohodil: „Dvakrát jste se zmínil o svých ojabunech.“

„Ano.“ Okami zvedl obočí. „Copak jste to nevěděl? Díky tomu přece vznikl tenhle závazek. Jsem tím, čím mi váš otec pomohl se stát, a díky svému postavení jsem pro něj mohl zařídit spoustu obtížných věcí.“ Poloviční úsměv. „Víte, Linnear-san, za všemi těmi pověstmi se skrývá pravda: Já jsem Kaišó, ojabun všech ojabunů Jakuzy.“

Justine seděla v pokoji tokijského Hiltonu, nejameričtějšího ze všech velkých hotelů ve městě. Zář tokijské noci zakrývaly těžké závěsy, takže si mohla myslet, že je kdekoli ve Státech – v New Yorku nebo v Chicagu. Dokonce si mohla představovat, že se za jejími dvojitými okny rozkládá londýnský Hyde Park nebo step Serengeti.

Seděla skrčená, s rukama mezi koleny, a zírala na koberec. Zdálo se jí, že se vůbec nedokáže pohnout, ani souvisle myslet. Její mysl se zmítala na rozbouřeném moři citů připomínajícím kotlík, který stál příliš dlouho na ohni, vzkypěl a nyní ji pohlcuje svým obsahem jako neopatrného čarodějova učně. Měla pocit, jakoby se jí zmocňovalo zoufalství, jaké už mnoho let nepocítila. Vlastně, když potkala Nicholase, byla si naprosto jistá, že nic takového už nikdy cítit nebude.

Tehdy byl jejím spasitelem, jejím ochráncem před oslabujícím zoufalstvím, které jí hrozilo zničit. Teď se však k její hrůze ukazovalo, že Nicholas sám je příčinou tohoto jejího pocitu. Připadala si jako uvězněná, vyvržená na neznámý břeh bez naděje na záchranu. Tohle jí Nicholas provedl kvůli svojí nepochopitelné lásce k Japonsku, tajemným principům giri a cti a desítkám tisíc bezvýznamných obřadů, které měly jediný cíl: vzájemně odcizovat lidi, dokonce i příslušníky rodiny.

Tato myšlenka se jí stále vracela už od okamžiku, kdy poprvé otěhotněla. Zdálo se jí – byly to spíše noční můry – že Nicholas chce jejich dítě poslat někam do buddhistického kláštera nebo do školy bojových umění, kde by se naučilo principům východního náboženství a filozofie – daleko z jejího dosahu. Tahle představa – možná nepodložená a možná i trochu paranoidní – ji pronásledovala s vytrvalostí, před kterou nebylo úniku. Nakonec děs těchto představ nahlodal i její odhodlání stát se matkou, narušil její sebedůvěru a otrávila jedinou věc na světě, kterou považovala za nezničitelnou: její lásku k Nicholasovi.

Nakonec se ho začala bát. Jak se jí původně v roli ochránce zdál silný a neporazitelný, tak se teď, jakoby zásluhou jakéhosi podivného alchymistického postupu, změnil v bytost vládnoucí nestvůrnou mocí. Jeho tandžianský původ ji děsil a čím hlouběji se ponořoval do tajů Tau-tau, tím více se pro ní stírala jeho lidská podoba.

Nyní, když se konečně odvážila dotknout skutečné příčiny své zlosti a svého strachu a vytáhla je na denní světlo, uvědomila si, že smrtí dcerušky se z ní stal úplně jiný člověk. Byla stále nervózní – ve spánku i v bdělém stavu, jako by musela bez přestání hledat ono zvláštní pouto, které během krátkého života jejího dítěte mezi nimi vzniklo. Pochopitelně věděla, že ho nejspíš už nikdy nenajde, ale byla si naprosto jistá, že tady v Japonsku s Nicholasem ho najít ani nemůže.

Rozeštkala se. Sama v anonymním hotelovém pokoji, který jí svou americkou neurčitostí přinášel útěchu po dnech strávených v jejím vlastním domě. V domě, který jí připadal naplněný černou magií, hrozící zadusit každého, kdo nebyl zasvěcen do jejích tajů.

Kdysi vlastně poprvé naplno uvědomila, že nemá kam jít? Snad tehdy, když Nicholas i přes její prosby odjel? Nebo když se naposledy milovali a jí se zmocnil ten nevysvětlitelný pocit ponížení? Či snad to bylo ještě mnohem dříve, když přišla o druhé dítě a v duchu za to děkovala Bohu?

Jak se tím pomyšlením trápila! Jsem zkažená a sobecká, kárala ji jedna část její duše, zatímco druhá pociťovala nesmírnou úlevu. Jak jen popsat paniku, která se jí zmocnila, když otěhotněla podruhé? Žaludek se jí svíral při pouhém pomyšlení na to, že by měla přivést na svět další dítě, že by měla obnovit ten zvláštní svazek a pak dopustit, aby jej Nicholas rozbil svým Tau-tau a posedlostí bojem. Něco uvnitř mě umírá, stýskala si. Nebude to trvat dlouho a nic už ve mně nezbyde.

K definitivnímu bodu zlomu došlo několik minut poté, co Nicholasův vůz vyrazil z příjezdové cesty. Se zuřivostí, která jí nedovolovala myslet, si sbalila malý kufřík a rozjela se do města. Už cesta pro ni představovalo nepopsatelná muka: jela na nesprávné straně silnice v autě s volantem vpravo – na to si nikdy nedokázala zvyknout – a navíc po cestách, kde nebyla jediná anglická značka. Musela se spoléhat jedině na paměť, která jí v jejím rozrušení nesloužila právě nejlépe.

Nakonec se dostala do bludiště tokijských ulic a instinktivně zamířila přímo k Hiltonu. Tady při svých nečastých návštěvách bydleli její přátelé z Ameriky, protože její dům stál příliš daleko od centra, aby v něm mohli mít dostatek pohodlí.

Už několik hodin seděla ve stejné poloze. Změnila ji jen před čtyřiceti minutami, když volala Tanzanovi Nangimu, jejímu i Nicholasovu příteli. Každou chvíli se otřásla jako v horečce. Ostatně ona byla opravdu nemocná, její choroba se jmenovala zoufalství.

Nangi nebyl k zastižení, ale jeho sekretářka Umi poznala Justine po hlase, ještě než se stačila představit. Slíbila vyřídit svému šéfovi, že na něj čeká v hotelovém pokoji Hiltonu. Když Justine odložila sluchátko, neměla vůbec představu, co mu poví, až přijde – vlastně ani nevěděla, proč mu vůbec volala. Snad to byl pud sebezáchovy zakódovaný hluboko v jejím nitru. Připadala si jako snítko unášené vírem temné prázdnoty, které zoufale hledá jakýkoliv pevný bod, který by mu umožnil vrátit se k logickému uvažování.

Tiché zaklepání na dveře ji vytrhlo z letargie právě jen natolik, aby dokázala vstát, dojít na ztuhlých nohách ke dveřím a otevřít je. Čekala, že uvidí Nangiho – teď se jí srdce málem zastavilo leknutím.

Na chodbě před hotelovými dveřmi stál hezký Američan s dlouhými tmavými vlasy, světlýma očima a úsměvem na rtech. Nebyl tak opálený, jako když ho viděla naposledy na Maui. Byl ale zjevně v lepší tělesné kondici a jeho skvostné svalstvo se jasně rýsovalo pod tmavomodrým oblekem.

Když překračoval práh jejího pokoje, usmál se na ní, vzal ji pevně do náruče a vtiskl jí na ústa dlouhý polibek.

„Bože, ani nevíš jak jsem rád, že tě zase vidím, pronesl Rick Millar a nepouštěl ji.

Justine cítila v ústech jeho chuť a vzpomínala, jak ji následoval celou cestu Z New Yorku na Maui poté, co ji povýšil na viceprezidentku své vlastní reklamní agentury Millar, Soames & Robberts. Utekla před ním, když zjistila, že kvůli tomu, aby ji mohl povýšit, vyhodil její přítelkyni. Na Maui si s ním skoro začala. Skoro. Teď, když ho spatřila znovu s duší celou rozbolavělou, zadrhlo se jí hrdlo a u srdce ji píchlo. Měla pláč na krajíčku. Cítila, jak ji slzy pálí pod víčky. Říkala si, Bože, už to nepotrvá dlouho a rozsypu se na kousky.

„Ricku, co tady děláš?“ Když zase dokázala promluvit, mluvila vysokým, bezdechým hlasem.

„Byl jsem zrovna u pana Nangiho, když mu sekretářka oznámila, že jsi volala. Chtěl sem hned jít, ale přesvědčil jsem ho, že ti nejvíc pomůže, když uvidíš někoho známého ze starého domova.“ Tvář se mu stáhla opravdovým soucitem. „Něco mi vyprávěl o tom, jak si tady nemůžeš zvyknout. Dělá si kvůli tobě velké starosti, ale neví, jak by ti mohl pomoci.“

Justine zavrtěla hlavou, stále ještě zmatená, „Ale kde ty ses vzal tady, v Japonsku?“

Nepouštěl ji z náruče, díval se jí přímo do očí plných bolesti a Justine cítila, jak se v jeho rukou chvěje. „Mohl bych ti lhát, že si tady smlouvám kšefty nebo že jsem na dovolené, ale neudělám to. Pravda je taková, že jsem přijel za tebou, abych tě nějak – přiznám se, že zatím nevím jak – přesvědčil, aby ses vrátila zpátky do New Yorku a zůstala u firmy natrvalo.“

Justine měla pocit, že omdlí. Kolikrát jako malá holčička o něčem snila a uvažovala, jaké by to bylo, kdyby se její sen splnil?

„To nemůžeš myslet vážně.“

„Justine, poslouchej, chceme rozšiřovat podnik. Během recese to nebyla žádná sláva, ale teď jdou obchody líp než kdy předtím. Problém je, že jsem na všechno sám. Ať se snažím sebevíc, nedokážu tě nahradit. Věřila bys, že co jsi odešla, vystřídal jsem už čtyři viceprezidenty? Už to prostě dál nezvládnu, dělat dvanáct hodin denně.“ Přitiskl ji k sobě. „Potřebuju tě. Není to žádné tajemství. Když se vrátíš, můžeš si klást podmínky. Myslím to vážně. Jsem ochoten dát ti část firmy. Třeba i čtvrtinu.“ Znovu ji stiskl a jeho očividné nadšení se přelévalo z něj do jejích žil jako horečka. „Stačí, když řekneš ano.“

Justine zavřela oči. Věděla, co řekne ještě dříve, než to slovo ucítila na rtech. Zmocnil se jí zvláštní pocit, jako by neodvolatelně pukala jakási tlustá skořápka.

„Ano.“

„Co tomu proboha říkáš?“

Croaker zvedl oči k mrtvole s voskově zbarvenou pletí, která visela za nohy od stropu v kuchyni. Za oknem se nad počínající zácpou na dálnici snášely špinavě šedé mraky s nachovými skvrnami; byl to tak povědomý pohled, až ho zamrazilo.

I když se podobná zvlněná scenérie nacházela na mnoha místech po celé Americe, tahle patřila k městečku Marine on St. Croix v Minnesotě.

Croaker se zadíval na krev, která stále ještě zaplňovala dřez z nerezavějící oceli: uprostřed byla jasně karmínová, jen na okrajích, kde začínala tuhnout, nabírala sytě kaštanový odstín. Bylo to lepší, než se dívat na mrtvolu. Ovšem, ať dělal co chtěl, stejně pořád cítil její tíživou přítomnost jako bolestivé svědění pod kůží.

Jako bývalý detektiv poručík newyorské policie už Lew Croaker viděl na špinavých newyorských ulicích spousty ošklivých vražd. S ničím podobným se však doposud nesetkal.

Každá kůstka v těle bývalého dona byla zlomena. Tento způsob mučení neznamenal pro Croakera nic nového, ale zbytek ano. Donovo srdce bylo s chirurgickou přesností, čistě a úhledně vyňato z hrudního koše a umístěno jako lesklé novorozeně na jeho pupek. Croaker přistoupil blíže, protože si všiml zvláštní věci.

„To srdce,“ poznamenal, „přišili Goldonimu k pupku.“ Sjel očima níže. „A všechny prsty má zlámané tak, aby se daly otočit v úhlu sto osmdesáti stupňů.

„Zvláštní, že? To zavání na dálku nějakým rituálem.“

Ježíšikriste, kdyby tady tak byl Nick, napadlo Croakera. Tajemné rituály, to je přece jeho parketa. Zauvažoval o tom, nemá-li mu zavolat, ale pak si to rozmyslel. Kdysi by nad tím dlouho nepřemýšlel, ale dnes stál Nick v čele velkého podniku, měl manželku a pokoušel se založit rodinu. Jeho priority se změnily. Už neměl čas létat přes Tichý oceán, aby řešil podivné záhady. Croaker cítil, jak ho zaplavuje lítost. Nikdy nepatřil k těm, kdo oplakávají staré dobré časy, především proto, že nikdy až tak dobré nebyly, ale teď se přistihl při tom, že si přeje, aby mohl vrátit čas a jediným mrknutím oka přivolat Nicka i sebe v jejich původní podobě. Jako rozjetou dvojici, která se po hlavě řítí do nebezpečných vod.

Pro jistotu mrkl, ale jediný živý člověk v místnosti kromě něj byl stále jenom Will Lillehammer.

Vychrtlý Lillehammer vypadal v této ponuré scéně přímo mrtvolně. Zdálo se, že po Státech – a možná i po světě, pokud Croaker věděl – létá zásadně v letadlech vojenského letectva Spojených států. V části letiště v Naples vyhrazené pouze pro personál na ně čekalo naleštěné auto s plnou nádrží. Posádka vojenského letadla se k Lillehammerovi chovala s pokorou, jaká obyčejným civilistům zásadně nepřísluší.

Přes Croakerovo zorné pole se mihl stín; dobře si ho povšiml. Lillehammerova moc ho udivovala. Bylo jasné, že tady nebyli ani lidé od FBI, ani policisté, kteří sledovali tento úsek dálnice, dokonce ani šerif z Marine on St. Croix. Přitom však byl dům obklopen policejním oddílem dost silným na to, aby potlačil lidové povstání. Bez pořádně silného vlivu by se takovéhle místo činu nedalo udržet nedotčené, říkal si.

Za letu si Croaker prostudoval federální spis o Goldoniových. Byl nezvykle a podezřele neúplný. Dominic se narodil roku 1947 ženě jménem Faith Mattaccinová, která se měla o sedmnáct let později stát druhou paní Goldoniovou. O Dominicově otci se zřejmě nevědělo nic, dokonce ani to, jestli s ním byla oddána.

Podle vládního spisu nebylo k dispozici ani mnoho informací o Faith Goldoniové. Vědělo se, že šlo o Američanku italského původu narozenou v roce 1923. Rok po svatbě s Enricem Goldonim svého muže přesvědčila, aby adoptoval jejího syna Dominica. Od své první ženy měl dvě dcery, z nichž jedna – Margarite – bydlela v New Yorku a měla za manžela advokáta Tonyho D. DeCamilla. Faith zemřela v roce 1974 při lodní nehodě poblíž Lida, pláže v Benátkách.

Co se Enrica Goldoniho týkalo, v době, kdy si bral Faith, měl už v temném světě mafie jisté jméno. Nevědělo se, jak se mohl Benátčan dostat k moci v převážně sicilské zločinecké organizaci, ovšem zdálo se být jasné, že Enricova firma, která vyráběla jemné hedvábí a ručně vyšívaný brokát, rozesílala po světě i méně úctyhodné zboží.

11. prosince loňského roku vytáhla policie Enricovu mrtvolu z Velkého kanálu, kde plavala přivázaná k dřevěnému kůlu jako pytel s odpadky. Nezjistilo se, kdo a proč ho zabil.

Vypadalo to, že Goldoniové jsou rodina prodchnutá smrtí a tajemstvími. Ovšem nic, co se mohl ve spise dočíst, nepřipravilo Croakera na strašidelný, zneklidňující Dominicův konec.

Lillehammer se objevil za mrtvolou a ústa se mu třásla. „Může si člověk na ten puch vůbec zvyknout?“

Croaker se usmál, vytáhl si z nosu dva smotky vaty a rychle je vrátil zpátky. „To bych rád věděl, kam se poděla hlava?“

„Možná ji někde zahrabal.“

„Proč by to dělal?“

Lillehammer pokrčil rameny. „Proč vůbec dělal tohle všechno? Ten člověk je blázen.“

„Myslíš?“

„Napadá tě snad něco jiného?“

„Nevím. Ale ze zkušenosti mohu říct, že možností je vždycky spousta.“

Vyšli z kuchyně do chodby. Zaprášeným oknem Croaker zahlédl, jak se mraky snášejí níže. Cítil, jak klesá tlak, ale hlavní příčinou jeho nepříjemného pocitu byla evidentně jatka v kuchyni. Kousek po kousku odvracel svou pozornost od obrazů, které mu vybuchovaly před očima. Věděl, že měli štěstí, že se jim podařilo přistát ještě před bouřkou.

„Tenhle dům WITSEC koupil pro Dominica?“

„Proboha, ne,“ pospíšil si Lillehammer. „Sem ho jenom přivedli… zemřít.“ Otevřel černý notes vázaný v krokodýlí kůži. „Tenhle barák je na prodej… už několik měsíců. Od doby, kdy ho převzala banka, tady nikdo nebyl.“

„Kromě Dominica a jeho vraha.“

Rozsvítil malou baterku a přejížděl jí po místnosti. Bílé zdi a strop se tvářily jakoby zlověstně.

„Co je tohle?“

Croaker se zastavil. Kruh světla se vznášel nad místem na stěně, které bylo o něco tmavší než okolí. Oba muži se na ně zadívali.

„Vypadá to jako…“

„Jo,“ dokončil Croaker větu místo Lillehammera, „pot.“

V tu chvíli se mu zdálo, že ucítil pach svého strachu, snad i Lillehammerova. Páchlo to jako zvíře, jehož dech prozrazoval prolitou krev a bezpočet zabití.

Znovu prožíval ten duševní tlak, jako by ho bolela vlastní duše, jenom o něco naléhavěji, i když teď stáli dál od poskvrněné kuchyně.

„Tady se něco stalo,“ pronesl. „Něco… zlého.“

„Zlého?“ Lillehammer se na něj pátravě zadíval. „Co tím myslíš, člověče? Co může být horší než to, co visí tam v kuchyni?“

„Nevím… zatím.“

Croaker přejel kuželem světla přes celou místnost. Skvrna, vejčitá a téměř dokonale symetrická, se rýsovala jako stéla v džungli jihovýchodní Asie, která označuje průchod k nějakému starobylému, tajemnému lidu.

Přejel světlem po stěně a dolů na podlahu. Skoro u jeho nohou se objevila další skvrna, menší, ale zato hustá a lepkavá.

„To je skoro určitě semeno,“ pronesl Lillehammer za jeho zády. „Možná ten vrah Goldoniho znásilnil, než ho tam pověsil a uřízl mu hlavu.“

„Ne,“ opáčil Croaker. „Jak jsi sám říkal, Goldoniho zabili při nějakém rituálu – vypadá to skoro jako oběť.“ Podíval se na Lillehammera. „A oběť se samozřejmě nesmí žádným způsobem poskvrnit.“

„Jak to ksakru můžeš vědět tak jistě?“

„Nevím to jistě,“ připustil, „je to jenom… pocit.“

„Jo. Byl jsem v džungli,“ přisvědčil Lillehammer, „a tam jsou pocity všechno. Sebenepatrnější závan ti může zachránit kůži – nebo tě dostat do maléru.“

Lillehammer se usmál svým děsivým úsměvem a jeho drobné jizvy se v silném světle baterky ostře rýsovaly. „Víš, toho hajzla chci dostat. Musím ho dostat.“

„Musíš? Tak to sis vybral dobrý jméno, Achabe.“

Lillehammer se drsně, kovově zasmál a jeho velké zuby sklaply jako čelisti krokodýla.

„Jasně,“ opáčil. „Jednou ti o tom všem budu vyprávět.“

To bude něco, pomyslel si Croaker. Díval se, jak Lillehammer poklekl, otevřel svou malou černou brašnu, vytáhl z ní gumové chirurgické rukavice a odebral vzorek semene. „Dám to do laboratoře. Možná to k ničemu nebude, ale při možnostech, jaké pro zkoumání DNA máme, můžeme mít štěstí a zjistit třeba, že má nějakou zvláštní genetickou chorobu, která nám ho pomůže najít.“

Lillehammer byl jedna velká hádanka a Croaker si nyní uvědomil, že právě to ho na něm přitahuje. Pravda byla, že Croaker hádanky zbožňoval. Vražda jeho otce jej přiměla, aby se stal policistou, ale k práci na oddělení vražd jej přivedla jeho vrozená zvědavost, která se týkala odvrácené strany lidské existence.

„Ale stejně,“ pokračoval Lillehammer, když balil své nádobíčko, „nemáme ani páru, co se tady dělo.“

„Ne tak úplně,“ namítl Croaker, „vrah musel absolvovat, pravděpodobně hned poté, co zavraždil Goldoniho, pohlavní styk. Je jasné, že Goldoni byl zabit v kuchyni – vykrvácel tam.“

„Dobře. Možná ho to zabíjení vzrušilo tak, že začal onanovat. To by odpovídalo motivaci spousty vraždících šílenců. Za normálních okolností jsou impotentní, ale nenávist – emoce, která je nutí zabíjet a akt, kterým přinášejí své oběti smrt, odstraňuje jejich sexuální zábrany. Mají stín na duši – je to stálý psychický tlak.“

„Možná,“ odvětil, „ale v tomhle případě si nemyslím, že to tak bylo. Jen se podívej, co jsme našli v kuchyni. To nebyla žádná zuřivá nenávist, spíš pečlivá, precizní práce. A to s tou obětí? Tyhle složité obřady provádějí jenom mágové a zasvěcení šamani – moc za moc. Nezdá se mi, že by s tím měla něco společného impotence.“

Zdálo se, že Lillehammer je ochoten tento názor přijmout. Znovu se rozhlédl kolem. „Jestliže neznásilnil Goldoniho ani neonanoval, zbývá jediná možnost.“

„Správně,“ potvrdil Croaker. „Byl tu někdo další.“

Zamířili dál do domu. Dusnou atmosférou pronikal zápach starého laku, terpentýnu, vlhkosti a plísně. Chodba ústila do staromódní koupelny s malými černobílými dlaždičkami, popraskanými a umazanými tak, že se snad už ani nedaly vyčistit. Vana na pokroucených nožkách, čtvercové umývadlo s otlučeným porcelánem, prázdné věšáky na ručníky a šum hmyzu – smutnější a opuštěnější místo Croaker v životě neviděl.

Lillehammerova ústa sebou znovu škubla. „Necítíš nic?“

Croaker si vytáhl vatu z nosu. „Ježíšikriste!“ vykřikl a vrhl se ke dveřím na druhé straně místnosti. Byly zamčené. Zvedl k zámku levou ruku a ze špičky jeho ukazováčku se vysunul tenký kovový nehet. Croaker jej zasunul do zámku.

Lillehammer udiveně sledoval, jak Croaker otáčí nehtem sem a tam a vyhmatává stavítka, Po chvíli se ozvalo cvaknutí.

„Dobrá práce!“ poznamenal Lillehammer.

Croaker otočil klikou a otevřel dveře.

„Zatraceně! Co to má znamenat?“ Lillehammer vytáhl kapesník a přitiskl si ho na nos a přes ústa. „Tady to smrdí ještě víc než v kuchyni.“

„Myslím že jsme našli toho dalšího,“ pravil Croaker, když vstoupili do místnosti.

Na posteli ležela mladá žena, či spíše něco, co kdysi bylo mladou ženou. Údy měla roztažené do podoby pěticípé hvězdy, s hlavou jako pátým vrcholem. Trup měla rozřezaný jemnými a přesnými řezy, jako by tuto operaci provedl zkušený chirurg. Croaker obešel lůžko a počítal zářezy. Bylo jich sedm. Do sedmého zářezu bylo zasunuto bílé ptačí pírko zbrocené krví.

Lillehammer za jeho zády tiše pronesl: „Panebože, ta musela být pěkná.“

Croaker pravil: „Další rituál.“

„Podívej se na to!“

Doprostřed čela měla vyrytý svislý půlměsíc, tmavý zaschlou krví. Dole, kde kdysi býval pupek, zela temná díra, přes kterou bylo něco přeloženo. Původně to bylo bílé, ale nyní to mělo tmavou barvu krve.

Croaker se zeptal: „Není to taky nějaké ptačí peří?“

„Vypadá to tak. Až tady skončíme, nechám to prozkoumat nějakého ornitologa.“ Nespouštěl zrak ze zkrvaveného pírka. „Radši bych sem měl poslat techniky.“

„Vždycky jsem věřil ve vyzkoušený metody policejní práce,“ pronesl Croaker, „ale v tomhle případě pochybuju, že to bude k něčemu. Potřebovali bychom spíš kouzelníka. Tenhle náš vrah tu určitě nenechal žádný otisky.“

„Nechal tady semeno,“ připomněl mu Lillehammer.

„Jo, to nechal,“ připustil Croaker zamyšleně a prohlížel si krvavý půlměsíc. „To byla značka, a podívej, kam nás zavedla.“ Obrátil se k Lillehammerovi. „A ještě zbývá odpovědět na jednu otázku: kam se sakra poděla hlava Dominica Goldoniho?“

Mikio Okami pravil: „Víte, Linnear-san, do Benátek jsem přišel před mnoha lety za konkrétním úkolem. Odtud jsem se snažil převést peníze staré zločinecké Jakuzy do nových legálních podniků, které Jakuze zajistí existenci i v příštím století. Jak jistě víte, Jakuza byla v dubnu 1992 oficiálně postavena mimo zákon. Nikdo už nemůže počítat s tím, že se současný stav dá udržet. Legendy se hroutí – dokonce i ty, které obklopují Jakuzu.

Asi tak před rokem se pro mne všechno změnilo: přátelé, nepřátelé, spojenectví udržovaná desítky let. Tyhle změny si vynutila rostoucí nespokojenost V užším kruhu mé rady. Vedlo to k mnoha věcem. Jeden z mých starých partneru byl zavražděn a nyní mám proti sobě velmi mocného nepřítele. Je členem skupiny, která si říká Godaišu.“

„Pět světadílů, přeložil Nicholas instinktivně.

Okami přikývl. „Filozofie Godaišu je přesně opačná, než moje Tihle ojabunové se mým plánem na převedení Jakuzy na zákonnou činnost cítí nesmírně ohroženi. Tito muži se radují ze své nezákonné činnosti, protože je tím jediným, co jim poskytuje společnost, postavení a moc. Mají pocit, že bez ní by se stali obyčejnými drobnými lidmi. Žene je strach ze ztráty postavení a vlivu, který jim život postaru zaručuje. Jsou to narkomani moci, kteří se nedovedou dívat na svět bez té záplavy adrenalinu, kterou v nich vzbuzují peníze, síla a ilegální stránka jejich života v tajnosti. Jakou cenu by měl život bez tance na ostří nože? Tuhle otázku jsem je slyšel pokládat mnohokrát.

Je důležité – dokonce zásadně – aby se zájmy Jakuzy rozšířily. Tím ovšem nemíním jenom rozšíření sféry vlivu o další neřesti. Ano, v současné době se nám daří uchytit se drápkem v obchodech, které byly až dosud výsadní doménou americké mafie. Všichni ti mafiáni jsou staří a nemocní. Jejich nová krev patří ke generaci, která je natolik vzdálená zákonům omerty a cti, že už nemají více na čem stavět. Stačí jen slabý tlak ze strany federálních agentů a donové padají jeden za druhým.

Zvedl ruku, jako by chtěl svému posluchači nějakým tajemným způsobem požehnat, a Nicholas si bůhvíproč vzpomněl na liturgické zpěvy, které slyšel v kostele svatého Belisaria.

„Je načase, aby se věcí ujalo morální jádro Jakuzy. Půda je zralá, připravená pro naše odhodlání. Mafie však nesleduje stejné cíle.

Teď ovšem mluvím o legálních obchodech, které máme úplně nebo částečně v rukou. Nákup podílů v takových konglomerátech není nijak jednoduchý. Musíme zápolit s americkou burzovní komisí a kromě toho s mnoha úřady finanční správy. Při nákupech si musíme dávat dobrý pozor, aby se naším směrem nezaměřilo žádné podezření.“

„Proč mi to všechno říkáte, Okami-san?“ zeptal se Nicholas. „Jistě víte, že nejsem přítelem Jakuzy. Vadí mi, jak Jakuza zneužívá slabostí slušných lidí.“

„Mluvíte otevřeně,“ pravil Okami „Budu s vámi mluvit stejně. Nevíte nic o tom, co děláme – nebo čeho chceme dosáhnout. Jste ochoten nás odsoudit předem, stejně jako naši nepřátelé.“

Nicholas se na Okamiho chladně usmál. „Právě naopak,“ odpověděl. „Přinejmenším vím aspoň něco o soukromém životě ojabunů.“

„Ale ne o mém.“

Když Nicholas neodpovídal, musel ticho přerušit Okami sám. „Copak nevěříte, že bychom se mohli zúčastnit také nějakého prospěšného podniku?“

„Podniku, který by byl prospěšný pro vás, to ano.“

„Váš otec to takhle neviděl.“

Nicholas odložil šálek. „Můj otec žil v jiné době. Pro něj válka vůbec neskončila. Snažil se přijít na to, jak by mělo moderní Japonsko vypadat.“

„Nemusíte to rozvádět,“ přerušil ho Okami tiše. „Byl jsem u toho s ním.“

Pohlédl Nicholasovi zpříma do očí. „Ta tvrdá slova mne bolí. My dva spolu přece bojovat nemusíme.“

„Možná, že spolu bojujeme jenom z nevědomosti,“ nadhodil Nicholas. „Nemám ponětí, jak závazek mého otce vůči vám vznikl.“

„To je tajemství, o němž jsme přísahali, že zůstane mezi námi.“

Nicholas mlčel. Jeho mlčení signalizovalo Okamimu výmluvněji, než všechna slova, že se dostali do patové situace.

„Byl byste ochoten porušit slib, který jste dal svému otci?“ zeptal se najednou Okami ostrým hlasem. „Chcete, abych já porušil svou přísahu?“

„Váš vztah k mému otci je jedna věc,“ namítl Nicholas. „Teď máte před sebou mne. Vy a já se musíme dobrat k vlastnímu porozumění. Jenom tak mezi námi může vzniknout nějaký svazek.“

Zdálo se, že to Okamiho překvapilo. „Mluvíte o… spojenectví.“

Nicholas přikývl. „Možná ano. Ale ať už se náš vztah vyvine jakkoli, nemůžete čekat, že byste mne mohl použít jako slepý nástroj – jako lovec, který míří šípem.“

„Ale váš otec…“

„Okami-san, prosím, snažte se mne pochopit. Nejsem jen synem svého otce.“

Okami vstal, otočil se k Nicholasovi zády a zamířil k oknu. Zahleděl se na rio. Přemýšlel o celé věci a pěstí jedné ruky přitom poklepával o dlaň druhé. Nebylo vlastně o čem přemýšlet. Nicholas mu vlastně dal jisté ultimátum: Buďto mi povíte, jak ten závazek vznikl, nebo ho nesplním. Nicholas věděl, že nyní jde jen o to, neztratit tvář.

„Váš otec byl výjimečný člověk,“ pronesl Okami bez úvodu. „Byl výjimečný v mnoha ohledech – o některých nemáte ani tušení. V jistém smyslu váš otec připomínal umělce. To, co viděl, nebyla skutečnost v pravém slova smyslu, ale spíše to, co leželo za skutečností. Zkrátka a dobře, váš otec viděl potenciál každé situace a věděl, jak ji využít, aby se ten potenciál v blízké budoucnosti realizoval.“

Nicholas si všiml, že se Okami při vzpomínce na minulost strávenou po boku plukovníka Denise Linneara napřímil a jakoby omládl.

„S vaším otcem jsem se setkal zvláštním způsobem, protože to nebylo kvůli obchodu. Po pravdě řečeno, moje sestra do něj byla celá blázen, a právě ona nás seznámila. Trvala na tom, abych se s ním setkal – říkal jsem si, další iteki. Myslel jsem si, že mi bude na první pohled odporný. To bylo předtím, než jsem ho pořádně poznal.“

Okami se zhluboka nadechl, jako by se k něčemu odhodlával. „Patrně víte, že MacArthurovo velení SCAP bylo často ve spojení s některými členy Jakuzy. Mohli jsme jim pomoci v boji proti komunistickému nátlaku na Japonsko, který měl za cíl rozvracet nový demokratický řád budovaný Američany. Napřed jsme já a lidé podobného smýšlení měli pocit, že jsme se ocitli mezi Charybdou a Skyllou, že jsme v pasti mezi dvěma antagonistickými politickými systémy, z nichž oba naruší základní předivo japonského života. Samozřejmě, z těch dvou byl komunismus nejvíce obávaný a nenáviděný, a tak se stalo, že jsme začali stranit Američanům. Co jiného jsme mohli dělat? Tuhle otázku jsme si v té době kladli bez přestání a donekonečna jsme o ní s vaším otcem diskutovali.

Jenže komunisté nepředstavovali jedinou hrozbu. Byl to otevřený nepřítel, kterého mohlo velení SCAP snadno identifikovat. Váš otec však přišel na mnohem nebezpečnější skupinu, která se skrývala hluboko pod povrchem obou našich společností, a právě tyhle lidi jsem mu pomáhal zničit.“

Okami se konečně obrátil a posadil se na jeden z polštářů. Přehodil si nohu přes nohu a opřel se rukou o parapet. „Pochopte, tehdy žádné zákony neplatily, Linnear-san. Černý trh jen kvetl, každý podnikavec na něm mohl během několika měsíců vydělat jmění – stačilo mít jen kontakty a nějaké zboží, které se dalo prodat.

Pokud jste byli důstojníky americké vojenské policie, bylo to dokonce snadné. V takovém případě jste podstatě vládli zemi. Představovali jste zákon.

Váš otec objevil v Tokiu síť překupníků. Vedl ji jistý kapitán vojenské policie jménem Jonathan Leonard, který byl dokonale bezohledný a nezastavil se před ničím. Byl také dobře chráněný, takže váš otec na něj přes všechnu snahu nemohl nic najít. Kapitán Leonard zatím dodával městu všechno, co tehdy ani v nejmenším nepotřebovalo: zbraně, munici – a drogy. Spousty drog.

Kde to pašované zboží bral? Kde ho skladoval? Koho používal jako distribuční kanál? Ke svému překvapení a zlosti jsem zjistil, že na nejnižší úrovni jsou do věci zapleteny některé kobuny Jakuzy. Jednalo se o ty nespokojené a neloajální agenty, kteří se cítili přeskočeni při povyšování, nebo, a to bylo ještě horší, kteří neměli trpělivost propracovat se celou hierarchií.

Kdo však stál za nimi? Kapitán Leonard? Proč ne? To on měl patřičné styky. Váš otec pátral dál a zjistil, že Leonard si těsně před vstupem do armády nechal oficiálně změnit jméno. Narodil se jako John Leonforte.“ Okami přikývl. „Ano, Linnear-san, byl to o hodně mladší bratr Alphonse Leonforta, mafiánského dona, který během války a po ní terorizoval Spojené státy. Alphonse sám dokázal upevnit vládu mafie nad newyorskými doky, stejně jako nad stavebnictvím a mezistátní autodopravou, tedy nad odvětvími, která v padesátých letech dosáhla v Americe největšího rozvoje.“

„Nečetl jsem snad v jednom životopise vydaném před několika lety, že mladší bratr Ala Leonforta zahynul v armádě?“

„Přesně tak,“ souhlasil Okami. „Já sám jsem ho zabil.“

Nicholas si chvíli Okamiho prohlížel. Potom vstal, přistoupil k baru a nalil si koňak. Vypil ho jediným douškem, počkal, až mu hřejivý pocit sestoupí do žaludku, a pak se teprve otočil zpět k Okamimu. „Chcete říct, že jste zavraždil Johnnyho Leonforta na příkaz mého otce?“

Okami dopil poslední zbytek svého espressa. „Povím vám něco, co jste se v tom životopise dočíst nemohl. Posledním oficiálním činem Alphonse Leonforta před odchodem na odpočinek byl příkaz zavraždit Jamese Hoffu. A víte, proč nikdy nenašli jeho mrtvolu? Já vám to řeknu. Starším senátorem státu New York byl v té době dobrý Leonforteho přítel – jeho jméno mi vypadlo, ale na tom nezáleží. Jestli chcete, můžete si ho vyhledat v té knížce. Každopádně ten senátor měl dům – myslím, že to bylo letní sídlo – na Shelter Islandu. Znáte to tam, Linnear-san?“

„Dost dobře,“ připustil Nicholas a žaludek se mu sevřel.

Okami přikývl. „Nikdy jsem tam nebyl, ale jednoho dne bych se tam rád podíval. Má to tam být velmi krásné a poklidné.“

„Nejen to.“

Okami znovu naklonil hlavu. „Jak jsem už říkal, ten senátor tam měl dům, kam jezdil odpočívat. Leonforte to místo zbožňoval, i když za světla tam nikdy nesměl. Snad by to pro toho senátora bylo moc riskantní. Na pozemku ovšem rostly dva japonské javory – už tehdy to byly nádherné stromy. Leonforte ty stromy miloval, zvláště, když na podzim dostaly Jejich listy temně rudé zbarvení.

Možná, že senátor ty stromy nevědomky zanedbával a Leonforte se rozhodl, že potřebují zvlášť dobře pohnojit. Nebo si chtěl ze svého přítele jenom vystřelit. Kdo to může dneska vědět s jistotou? Každopádně Leonforte nařídil svým lidem, aby Hoffu zakopali právě tam, pod kořeny senátorových javorů. Slyšel jsem, že ty stromy tam pořád stojí a jsou krásnější než kdy předtím.“

Nicholas si promnul čelo. „A mladšího bratra tohohle člověka jste zavraždil.“

„Nezavraždil,“ ohradil se Okami. „Kdepak. Bojovali jsme spolu, on a já. Ano, možná jsem tu hádku vyprovokoval sám. Vzpomínám si, že byl dost silný a tvrdý a rozhodně měl instinktivní schopnost přežít. Jenže já jsem se v té době dost vyznal v bojových uměních a tyhle souboje,“ pokrčil rameny, „je těžké při nich rány jenom markýrovat, jestli víte, co tím myslím.“

Nicholas se zadíval na své vlastní ruce. Věděl moc dobře, co tím Okami myslí. Jeho ruce měly na svědomí několik lidských životů. Pohlédl zpátky na Okamiho. Chtěl, aby mu stařec řekl přímo, že mu jeho otec nařídil zabít Johnnyho Leonforta, ale nezdálo se mu, že by to byl Okami ochoten udělat. Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Měla smrt kapitána Leonforta nějaký smysl? Skončil pak ten obchod s pašovaným zbožím?“

Okami neodpověděl hned. „Na chvíli,“ pronesl nakonec, což bylo zřejmě nejhlubší doznání, k jakému byl ochoten. „Jenže potom to k velkému překvapení vašeho otce začalo celé znovu. Tentokrát se už ani jednomu z nás nepodařilo vystopovat, kde se to zboží bere.“

Nicholas se zavrtěl. „Copak vás to nepřekvapilo?“

Okami mu věnoval úsměv profesora, který je potěšen bystrým dotazem svého oblíbeného žáka. „Věřte tomu nebo ne, ale o americké mafii jsem toho věděl podstatně víc, než váš otec. Studoval jsem jejich práci, dokonce jsem si zajel na Sicílii“ – mávl rukou – „ale to je jiná historie. Věděl jsem, že pokud v tom jel jeden Leonforte, ostatní v tom měli prsty taky.“

„Myslíte Alphonse?“

Okami zavrtěl hlavou. „Původně byli čtyři bratři. Jeden z nich zahynul při nehodě na lodičkách, ještě když byl na vysoké škole. I když u těchhle lidí vlastně jeden nikdy neví, jestli jde skutečně o nehodu, zvláště když se jednalo o člověka, kterého si Alphonse pěstoval jako svého následníka. Každopádně Paul Leonforte zemřel mladý, takže zbyla jenom černá ovce rodiny, Francis. Přestěhoval se do San Francisca a už tam zůstal, i přes Alphonsovy naléhavé protesty. Jenže Frank si vždycky žil po svém. Rozhodně netoužil zůstávat ve stínu svého staršího bratra. Věděl, že ať získá sebevětší osobní moc, bude na Východním Pobřeží vždycky jenom ten, kdo dostává rozkazy. Neměl v úmyslu vyzvat Alphonse na souboj, a tak se vydal na Západní Pobřeží, aby si tam vybudoval svou vlastní říši, což se mu obdivuhodně podařilo. Měl tři děti, dceru a dva syny. Jeden syn, Michael, zemřel jako mnohokrát vyznamenaný veterán ve Vietnamu. Druhý, Caesare, rozmnožil Frankovy úspěchy a nyní je donem západní poloviny Spojených států.“

3.

New York – Tokio – Washington

Margarite Goldoni se spící dcerou v náručí se vrátila domů, aby zjistila, že její manžel mezitím sehnal celou armádu svých goril, kterou chtěl vyslat za Robertem. Tony byl ze staré školy – zakládal si na své mužnosti. Proto mu také Dominic svěřil správu obchodní činnosti Rodiny.

Ve skutečnosti se svého návratu bála. A sotva Tony rozrazil dveře, všechny její obavy se vyplnily. Nezeptal se jí, kam ji odvezli, jak velký podíl měla na smrti svého bratra, ani na to, jak se dostala domů. Položil jí jedinou otázku:

„Nechalas na sebe sáhnout?“

Tony se neptal „Sáhnul na tebe?“, protože nechtěl personifikovat to, co se s ní podle jeho mínění stalo.

Ve skutečnosti mu na její odpovědi vlastně nezáleželo. O jejím osudu už stejně rozhodl na základě vlastní představy o tom, co se z ní stalo. Ta madona, kterou z ní vždycky chtěl mít, byla nyní nenapravitelně pošpiněna.

Odpověděla mu, že ne. Vysvětlila mu, že Francie byla pod vlivem drog, což byla pravda, a že ona sama měla zavázané oči, což samozřejmě pravda nebyla. Ale jak by mohla někomu – a zvláště jemu – přiznat k čemu byla donucena? Spáchat takový čin bylo už samo o sobě hrůzné; přiznat se k němu by však byla ještě větší hrůza. To už nedokázala snést.

Ani neposlouchal, co mu říkala – nezajímalo ho to. Nechtěl se k ní ani přiblížit, stál opodál a díval se na ni studenýma, káravýma očima, jako by na té své podivné cestě chytila lepru.

Přestože z ní zoufalství a citové vyčerpání přímo čišelo, Tony ji donutil, aby mu všechno vyprávěla a on se mohl pustit do boje s Robertem. Toužil po pomstě.

„Ježíšikriste, Tony, vždyť ani nevíme, jak se doopravdy jmenuje!“ vybuchla.

Tony se zatvářil vychytrale, jak se obvykle tvářil, když vnucoval poraženému protivníkovi nějakou smlouvu. „Zato máme tebe, Margarite. Když je děcko s námi a v bezpečí, můžeš tomu malíři, co jsem ho přivedl, dát jeho přesný popis. Potřebujeme jenom jeho obličej. Je to přece všivej Asiat. Myslíš, že ho nedokážeme najít?

Zhluboka se nadechla a pomalu, zřetelně pronesla: „Tony, chci, abys mě chvíli poslouchal. Říkal, že nás bude sledovat, a jestli něco podnikneme, vezme si Francine.“

Tony pohrdavě mávl rukou. „Slova, nic než slova. Chtěl tě postrašit, nic víc. Zkus trochu přemejšlet, Margarite – jak chce hergot sledovat to, co děláme? Ani Federálům se to moc nedaří, a přitom si uvědom, kolik na to mají lidí.“ Skoro lítostivě zavrtěl hlavou. „Jsi jenom ženská. On ví, že tě může zastrašit. Chlapi jako on to dělají pořád. Nech to na mně. Dostaneme toho hajzla dřív, než se stihne vysrat.“

Přiložila si hřbet ruky na spánek, jako by tím mohla zpomalit divoce bušící tep a zkrotit rostoucí paniku. Připadala si bezmocná jako malé dítě. Měla stejný pocit jako kdysi před svým otcem. V zoufalství namítla: „Ty ho neznáš. On ji unese. Je toho schopen.“

Pokoušela se ovládnout svůj hlas, ale stejně jí přeskočil a z očí jí vyhrkly slzy. „Francie je tady s námi, v bezpečí. Panebože, nech to prostě zatím být.“

„Nechat to bejt? Ty ses musela sakra zbláznit. Na to zapomeň! Ten grázl mi vleze do domu, napadne mě, poníží mě a nechá mě tu v mém vlastním domě se spoustou mrtvol. Tohle je posvátná půda, Margarite. Ani ten hajzl Špatný Škeble Leonforte by se neodvážil znesvětit můj dům.“ Do tváře se mu nahrnula krev. „Panenko Maria, Margarite, vždyť on ti zabil bratra!“

Jeho síla a spravedlivé rozhořčení, jimiž se tolik podobal jejímu otci, ji umlčely. Tony začal vydávat rozkazy svým gorilám. Potom zvedl telefon a volal na různá místa. Vrazil do koupelny, právě když se sprchovala. „Sbal si věci,“ nařídil jí. „Pojedete s Francine na výlet.“

Margarite na něj vytřeštila oči. „Už ve škole zameškala toho dost, nechci, aby…“

„Uděláš, co ti říkám!“

Poslechla.

Tony dokončil všechny přípravy a vešel do ložnice, kde se oblékala. „Nikdo neví, kam jedete, jenom pár mých nejlepších lidí a ten člověk, co jsem s ním telefonoval. Je to jeho dům a patří k Rodině, takže si s ním nemusíš dělat starosti.“

Poslal jednoho ze svých lidí, aby jim snesl dolů zavazadla. Vzal spící Francine do náruče a sešel po schodech za nimi. Pokusil se jí z rukou vypáčit Ryana, jejího zamilovaného plyšového medvídka, ale nepodařilo se mu to. I když byl medvídek celý vypelichaný a odřený, byl poslední připomínkou jejího dětství a ani teď, v období dospívání, se s ním nechtěla rozloučit.

Venku Margarite nastoupila do lincolnu a on jí podal Francine. Všude je obklopovali tělesní strážci Rodiny, jak uvnitř auta, tak ve vozech před a za limuzínou.

„Uvidíme se, až bude po všem,“ pravil Tony a pleskl dlaní do střechy automobilu.

Teprve když vyjeli na ulici, Margarite si uvědomila, že ji ani nepolíbil, že se jí od jejího návratu vlastně ani jednou nedotkl.

Francine ležela své matce na klíně, v rukou svírala Ryana a Margarite hladila svou dcerku po vlasech, jak to dělávala, když byla ještě malá a měla záškrt. Zatímco se řítili nocí, nemohla z hlavy vypudit myšlenky na to, co chce Tony dělat, a její nervozita rostla. Snažila se uklidnit sama sebe. Říkala si, že bez její pomoci ten Robertův portrét nezískají, ale uprostřed temnoty noci to pro ni byla jenom chabá útěcha.

Ke kamennému domu v New Hampshire dorazili hodinu před svítáním. Muži v prvním autě vstoupili do domu napřed, rozsvítili světla a důkladně prohledali všechny místnosti. Teprve potom dali znamení řidiči lincolnu.

Margarite sama odnesla Francine do ložnice, zabalila ji do přikrývek a opřela Ryana o stěnu v jejím dosahu, aby si ho ve spaní mohla přitáhnout. Pak se vrátila do ložnice, kterou jí vyhradili.

Pokud usnula, vůbec o tom nevěděla. Místo toho za plného vědomí znovu v duchu prožívala své umírání, ztuhlou nehybnost svého dítěte i bloudění po nekonečných silnicích, jimiž se proplétala. Viděla sama sebe jako v zrcadle, nepochopitelně zmrzačenou, napůl v bezvědomí a poháněnou jedinou hnací silou, kategorickými příkazy té primitivní části jejího já, která stále ještě nepřestala fungovat a která ji poháněla, aby zachránila svou dceru před zlem, které jí běželo v patách. V takovém stavu se místo spánku dostavily snové vidiny.

Probrala se kolem poledne, oči měla zalepené a zdálo se jí, jako by usnula teprve před chvílí. Tělem se jí přehnala záplava adrenalinu vyvolaná úzkostí. Vrhla se do koupelny, k záchodu doběhla právě včas, aby se ohnula v pase, s vlhkýma očima a plnými ústy.

Později se šla podívat na Francine, která pořád ještě spala. Potom se osprchovala a oblékla. V kuchyni se mlčky nimrala v snídani, kterou jí připravil jeden z tělesných strážců, rozložitý chlapík S mývalíma očima a milým úsměvem. Jenom postrkovala vajíčka z jedné strany talíře na druhou a přemýšlela, jak moc svého manžela nenávidí.

Nakonec se objevila Francine, celá pomačkaná a s kruhy pod očima. Margarite ji musela vysvětlit, kde jsou a proč.

„No jasně,“ na to Francine otupělým hlasem, „Tony.“

Chtěla se vrátit domů; stýskalo se jí po kamarádkách. Margarite se snažila svou dceru ukonejšit ze všech sil, ale nedařilo se jí to. Nedokázala k ní vůbec proniknout. Aspoň ji přiměla, aby se trochu nasnídala. Zdálo se, že ty podivné drogy, které Robert připravoval a dával jí je, aby spala, neměly žádné následky.

Za hodinu vešel do domu jeden z tělesných strážců a promluvil si s mužem, který jim vařil snídani.

„Co se děje?“ zeptala se Margarite a její úzkost se změnila v paniku.

„Možná nic,“ odpověděl muž, ale úsměv se z jeho tváře vytratil. „Venku našli nějaký balík. Je na něm napsáno, že je pro Francine.“

Francie se zatvářila poděšeně. Margarite nadskočila a krátce vykřikla. „Chci ho vidět.“

Chlapík zavrtěl hlavou. „To není zrovna dobrý nápad, paní DeCamillo. Zatím myslím, že byste měla jít i s dcerkou do svého pokoje. Sal zůstane s vámi.“

Z malé ložnice slyšela, jak ten muž telefonuje Tonymu.

Čekali dvě hodiny. Potom slyšela, jak se z dálky přibližuje a sílí rachot rotoru vrtulníku. Konečně mohla opustit místnost, ale Francine nechali uvnitř se Salem.

Krabice ležela na zídce u vchodu. Tony si Margarite ani nevšiml a hned nařídil jednomu ze svých lidí, aby balík otevřel. Uvnitř bylo něco zabaleného do barevného papíru a převázaného růžovou mašlí. Muž ji rozvázal a všichni nahlédli dovnitř.

Margarite pronikavě vykřikla. Na růžovém krepovém papíře spočíval Ryan, Francinin medvídek.

Vřítila se do ložnice, kde Francie spala, a vytřeštěně zírala na zmuchlanou postel a na prázdné místo u zdi, kam včera v noci Ryana položila.

„Matko boží!“

Přitiskla si ruku na ústa právě ve chvíli, kdy se za ní objevil Tony. „Tony, byl tady, byl přímo u ní.“ Hlas jí přeskočil, takže se musela odmlčet a trochu se vzpamatovat, než dokázala pokračovat. „Sama jsem jí ho položila na postel, když jsme v noci přijeli.“ Obrátila se a upřela na Tonyho vytřeštěné oči. „Už chápeš, co jsem ti říkala? Je to varování. Jaký to mělo smysl, vozit nás sem? K čemu jsou ty stráže? Říkala jsem ti to. Teď už nás nezachrání ani všechny gorily světa. Nemůžeme se před ním schovat. Jakmile se zmíníme slovem o tom, co se stalo, je s Francine konec.“

„Uklidni se,“ vybídl ji automaticky, ale Margarite si všimla, jak je i pod svým opálením bledý.

„Prosím tě, Tony, poslouchej mě. Nesnesu pomyšlení, že by se mělo Francie ublížit ještě víc, než se už stalo. Bůh ví, co si z té hrůzy pamatuje. Nechce o tom se mnou mluvit. Prosím té, v zájmu života naší dcery, nech to plavat.“ Bylo to skutečně jen zoufalství, které dodalo jejím slovům takovou přesvědčivost, že se jí podařilo pohnout i Tonym?

A co ještě jsem ti dal, Margarite? Teď už víš, že máš sílu odhodlání., udělat cokoliv.

„Dobře, souhlasil nakonec. „Máš pravdu. Ale chci tě s děckem vidět okamžitě v helikoptéře. Padáme odtud.“

Tak o tohle vlastně jde, pomyslela si Justine, když ucítila svalnaté stehno Ricka Millara, jak se pod stolem v restauraci tiskne k její noze. Chce mne – ne jenom kousek mě, ale mne celou. A pak jí nečekaně vytanulo na mysli: Je to už dávno, co jsem od mužského něco takového cítila.

V očích ji pálily slzy. Musela odvrátit obličej a rychle si utřít oči hřbetem ruky. Nemohla mu dát najevo, jak je zranitelná. Její poslední obranné prostředky byly přinejlepším chabé a trochu ji zamrazilo, když si uvědomila, že až – ne když, ale až – se jí dotkne, nebude schopná mu odolat. Rozhodně ne dnes večer, ne tady. Nabízel jí příliš mnoho věcí, které potřebovala. Když ho tu měla takhle blízko u sebe, dokázala si představit, jaké to je bloudit celé týdny v deliriu po poušti a nečekaně narazit na oázu. Stála těsně u pramene čiré, chladivé vody. Kdo by jí mohl vyčítat, že se napije do sytosti?

„Dneska to vypadá, že mezi námi nestojí vůbec nic,“ poznamenal Rick, když jim doléval víno. „To s tebou skutečně zacházeli tak špatně, co jsem tě neviděl?“

„To jsem byla vždycky tak nepřístupná?“

Naklonil se k ní a přiložil jí ústa na rty. Ucítila jeho chuť a rychlý záchvěv jeho jazyka. Cítila, jak se její tělo rozpouští na jeho.

„Máš pravdu,“ pravil bez dechu. „Už se tě na to nebudu ptát. Až mi to budeš chtít říct, až se budeš chtít svěřit, rád si to poslechnu.“

„To bych ráda věděla,“ začala Justine a vytrhla se mu, aby se dostala z dosahu jeho žáru, „jestli jsi sem přijel, abys mě svedl.“

Rick se zasmál. „Panebože, něco takového by mě ani nenapadlo. Svádět tebe, Ledovou pannu?“

„Takhle mi říkali v agentuře?“

„Co já vím, tak jenom chlapi, co po tobě jeli. A myslím, že to byli všichni – tedy aspoň ti, co nebyli teplí.“

Teď bylo na Justine, aby se zasmála, ale stejně jí to polichotilo. Sklopila hlavu. „Připadám si, jako bych byla na nějaké jiné planetě.“

„Bez legrace,“ opáčil Rick. „Co se mě týče, Tokio je jiná planeta.“ Položil dlaň na její ruku a stiskl. „Je čas, aby ses vrátila domů.“

Když ji odvezl zpátky do Hiltonu, zjistila, že nechce, aby odešel. Nijak ji to nepřekvapilo. Už během večeře zjišťovala, že jí chuť k jídlu bez přestání kazí jiná, stejně elementární touha. Podle svého tónu hlasu, pohledu a poddajnosti svého těla poznala, že se ho snaží svést. Byl to dobrý pocit. Po letech, kdy nad sebou neměla vládu, kdy se ve skutečnosti stala loutkou v rukou cizího prostředí – včetně děsivých rozmarů Nicholasova tandžianského dědictví – si nyní připadala jako vysvobozená, když dokázala projevit svou vlastní osobnost. Konečně poznala, kolik z ní samotné bylo uvězněno, podřízeno jejímu strachu z toho, co se stávalo z jejího manžela. Teď jí bylo jasné, že už nechce mít s jeho silou a magií nic společného. Všechny tyhle tajemné věci ji jenom zneklidňovaly, když vedle něj ležela v noci, nemohla usnout a úzkost ji zaplavovala adrenalinem.

„Zůstaň tady se mnou,“ zašeptala Justine Rickovi do ucha, když se za nimi zavřely dveře pokoje.

„Chci, aby sis byla úplně jistá, že to chceš, opáčil Rick a uchopil ji do náruče.

Jsem si jistá, řekla si Justine v duchu. Potřebuju žít normálním životem, dělat svou práci večer se vracet domů, pomilovat se s manželem, o víkendech se scházet s přátel dvakrát za rok jezdit na dovolenou.

Zaklonila hlavu a přitiskla mu rty na ústa. Její rty rozkvetly a když ucítila, jak se jeho jazyk proplétá s jejím, tence zasténala.

Cítila na svém těle jeho ruce, které jí rozepínaly blůzku, přetahovaly ji přes ramena, stahovaly sukni. Padla mu do náručí, jako kdyby omdlela, poháněna nesmírnou touhou. Uchopil ji a odnesl na lůžko.

Svítila jenom jedna lampa a v jejím světle Justine s očima zúženýma chtíčem pozorovala jeho tělo, které se vynořovalo ze šatů. Na něco se pamatovala ještě z doby jejich pobytu na Maui. Tehdy ho viděla v plavkách, které věru neponechávaly představivosti příliš velký prostor. Každopádně se jí zdálo, že když mu stáhla spodky, srdce se jí rozbušilo mnohem rychleji, než by kdy pokládala za možné. Stál nahý u postele a díval se na ni. Justine si říkala, že má krásné tělo, s úzkým pasem a plochým břichem. Samozřejmě, neměl tak vyvinuté svaly jako Nicholas, ale připomněla si, že Rick je úplně obyčejný chlap a po ničem jiném právě teď ani netoužila.

„Pojď sem, miláčku.“ Napřáhla k němu paže.

Rick poklekl na postel a něžně ji líbal, zatímco jí rozepínal podprsenku a stahoval kalhotky. Sotva ucítila jeho tělo na svém, vyhrkly Justine slzy. Bylo to už hodně dávno, co se milovala s někým jiným než s Nicholasem, a jeho neznámá váha, podoba i vůně ji vzrušovaly tak, že se mu zakousla do ramene a přitiskla mu boky k podbřišku.

Sotva dýchala a v závratném víru touhy slyšela jenom bušení vlastního srdce. Roztáhla nohy, ucítila, jak se jí jeho tuhý úd otřel o kůži, zalapala po dechu a přitiskla si jeho hlavu na prsa. Začal jí olizovat bradavky; zavřela oči a zavrtěla boky, aby mu dala najevo, jak zoufale po něm touží.

Okamžitě pochopil a nadzvedl se na rukou, aby jej mohla rukou zavést dovnitř. Chvíli hladila jeho sametovou kůži, pak si však nemohla pomoci, položila mu dlaň na špičku a stiskla. Slyšela ho, jak zasténal a jeho tělo sebou škublo. Nadzvedla nohy a zasunula jej do sebe.

Byla nesmírně vlhká, takže hned na první pokus pronikl až do poloviny.

„Ach!“ vykřikla Justine a nadzvedla boky. Zmocňovalo se jí vzrušení a když hned při následujícím pohybu dospěl až úplně na konec, přestala se ovládat a vykřikla jak jejím tělem prorazila vlna vyvrcholení. Přisála se k jeho kůži a toužila po tom, aby jeho chuť pronikla celým jejím bytím.

‚Ach, Bože, ach, Bože!“ opakovala při každém jeho pohybu. Něco uvnitř ní vědělo, že tohle je skutečně ona – její vášeň se potřebuje vybít, vyjádřit, proniknout ven. Stehna se jí roztřásla a cítila, že se blíží její další orgasmus. Zvedla hlavu, zasténala mu do ucha, jeho boky sebou škubly kupředu a pak už jen cítila jeho křeč uvnitř ní.

Justine vychutnávala své druhé vyvrcholení. Tentokrát bylo jiné, méně dramatické, ale zato silnější, jako by vycházelo z větší hloubky.

Když bylo po všem, ležela vedle něj s jednou nohou přehozenou přes jeho a poprvé po několika měsících spala hlubokým dětským spánkem beze snů.

Duchové.

Washington má v sobě něco, uvažoval Harley Gaunt, co nemá žádné jiné americké město. Půdorys podobný loukotím kola, široké bulváry lemované stromy, parky, netečná sloupoví hlavních budov, to vše mu připomínalo Paříž nebo Londýn, Evropu, spíše Starý než Nový svět.

Kromě toho bylo město nabito mocí. Gaunt ji cítil ve vzduchu, jako by ulicemi probíhaly tramvajové troleje. A tato moc, stejně jako všechny ty široké bulváry ve stínu stromů, směřovala k jedinému bodu: Pennsylvania Avenue 1600. Bílý dům seděl uprostřed Washingtonu jako pavouk uprostřed sítě.

Město bylo plné duchů.

Gaunt znal hlavní město dobře a měl zde hodně přátel. Jako syn bývalého demokratického senátora za stát Maryland se narodil ve stínu Kapitolu. Vyrůstal v prostředí, kde moc praskala ve vzduchu jako statická elektřina. Také se jí brzy nabažil, na rozdíl od svého otce, který u ní vydržel déle, než bylo zdrávo, a zemřel v úřadě.

Gaunt dobře věděl, že moc, která řídila běh tohoto města, mohla být stejně životu nebezpečná jako atomové záření. Hravé uzavírání nejrůznějších dohod vždycky zavánělo honbou za mocí. Buďto jste byli Někdo ve Washingtonu, nebo jste nebyli vůbec. Tato elitní klika spravovala zemi – jedinou zbývající světovou supervelmoc – a to byl dostatečný důvod, který ospravedlňoval lhaní, podvody, vydírání a porušování všech možných přikázání ve snaze získat na té moci podíl.

Taková moc spíše připomíná virus, který proniká do krve zúčastněných, mění jejich osobnost a jejich zásady při rozhodování. Gaunt se s tímto virem setkal tolikrát, že jej nyní dokázal u lidí rozpoznat stejně, jako se na očích pozná horečka. Měl ním dostatečné zkušenosti. Byl přesvědčen o tom, že jeho otec zemřel právě na tuto zimnici, ne stářím či přepracováním. Jeho otec, v jádře dobrý chlap, čestný tak, jak není mezi úspěšnými politiky zvykem, se postupně měnil. Nebyl vůči viru imunní tak, jak to o sobě předpokládal Gaunt. Gauntova matka a sestra oplakávaly otce na pohřbu, ale Gaunt ho oplakal už dávno předtím.

Pokaždé, když se vracel do Washingtonu, Gaunt cítil, jak duchové šepotají ve vlhkém větru vanoucím od Potomacu, jak se vznášejí mezi třešněmi u Zrcadlového jezírka, jak se šklebí z výšin Kapitolu. V jistém smyslu odtud jeho otec nikdy neodešel – moc si jej přidržela u sebe i po jeho smrti.

Lobbista, kterého Gaunt zvolil, aby zde zastupoval zájmy Tomkinových závodů, byl v předešlé vládě státním tajemníkem. Byl to vysoce vážený umírněný konzervativec, který držel zelené plameny washingtonské moci pevně v rukou. Na rozdíl od mnoha jiných svůj boj s nákazou vyhrál.

Terrence McNaughton měl kancelář na G Street, vedle starého úřadu vlády, jehož skoro viktoriánská budova vypadala, že v n v noci straší – a také v ní strašilo, i když nešlo o obyčejné duchy z hororů, ale o trpělivé dříče ze současné vlády, kteří skoro jako tajní agenti prováděli spousty „Přísně tajných“ směrnic, jejichž následky se nikdy nedostaly na denní světlo.

Impozantní průčelí kamenné budovy, kterou si McNaughton vybral za sídlo, připomínalo mnoho jiných budov v hlavním městě, z nichž byly cítit peníze, vliv a zelený oheň moci.

McNaughton byl vysoký Texasan stuhou kůží zabarvenou příjemně do bronzova, s bleděmodrýma očima s vějířky drobných vrásek v koutcích a hustými stříbrnými vlasy. Jeho dlouhý, téměř pochmurný obličej oživoval římský nos a upřímný úsměv, který si v mládí nacvičil v průběhu mnoha volebních kampaní. Připomínal starou rukavici, trochu zmuchlanou a zároveň dobře známou.

Sotva mu Gaunta ohlásili, vyšel ze své kanceláře a podal mu pevnou, suchou ruku. Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a tkaničkovou vázanku s ručně tepanou kruhovou sponou z želvoviny a stříbra.

„Pojď dál,“ vyzval Gaunta zvučným barytonem. „Rád tě zase vidím, Harley…“ Dveře za nimi zavřel kopnutím své kovbojské boty. „I když bych byl sakra radši, kdyby to bylo za jiných okolností.“

Gaunt se posadil do křesla. „O jaké okolnosti vlastně jde?“

McNaughton zabručel a zvolil si pohovku naproti Gauntově křeslu, než aby si sedal za svůj psací stůl ve tvaru ledviny, který byl tak staromódní, že už pomalu zase přicházel do módy.

„Okolnosti,“ začal, když své dlouhé tělo složil do polohy, která připomínala posez, „se dají shrnout třemi slovy: senátor Rance Bane.“

„Bane mi jde po krku.“

„Jde po krku Nicholasovi Linnearovi, ale toho nemůže najít,“ opravil ho McNaughton. „Nevíš, kde je?“

„Pokud není v Tokiu, tak nemám ponětí,“ odpověděl Gaunt.

„Doufám.“ McNaughton spojil své dlouhé prsty a zadíval se na strop. „Znám Ranceho už hezky dlouho. Vyrůstal v sousedním městě. Můj bratr chodil přes rok s jeho sestrou. Dlouho jsem sledoval, jakou dělá kariéru, a dělal jsem si starosti. Ten člověk je vždycky něčím posedlý. Teď je právě posedlý tím, že dostane Japonce z velkých amerických podniků. Pro něj byla Tomkinova fúze se Sató International prst Boží, který mu symbolizuje všechno špatné, co na mezinárodních fúzích vidí.“

McNaughton natáhl nohy. Tím uvolňujícím gestem zmírnili napětí svého hosta. „Protože Linnearova firma pracuje na některých důležitých počítačových projektech je z toho senátor pořádně nervózní. Chce Linneara pohnat před soud a zrušit platnost té fúze.“

„Z čeho by mohl Nicka obvinit?“ zeptal se Gaunt poplašeně. „Nick neudělal nic nezákonného.“

„Víš určitě, že to tak je? Můžeš odpřisáhnout, že víš o všem, co se v Tomkin-Sató děje?“

„To ne, ale – Nicka znám. Nikdy by…“

„To nestačí, synku. Slyšel jsem různé zvěsti. Třeba že Tomkin-Sató používá technologii získanou od Hyrotechu k výrobě svého vlastního klonu přísně tajného počítače Úl, který pak prodává do ciziny tomu, kdo nabídne víc. Úl je majetkem vlády Spojených států. Jeho zneužití by mohlo znamenat vlastizradu.“

Gaunt vyjeveně civěl na starce. „Ale no tak, Terry, to jsou všechno bláboly.“

„Davis Munch si to nemyslí. Je to vyšetřovatel z Pentagonu přidělený Ranceově komisi.“

„Dokonalá paranoia.“

„Záleží na tom, co Munch s těmi svými ohaři vyčmuchá.“

„Nemá co strašnýho vyčmuchat.“

„Jde o to, jak se na to díváš,“ namítl McNaughton. „Záleží na tom, do jaké míry se postarají o to, aby to, co objeví, vypadalo strašně.“

„Poslyš, Terry, tady jsme v Americe. Přece není možný šít na lidi takovýhle boudy. Tedy, aspoň ne v takovýmhle měřítku – před očima veřejnosti.“

McNaughton na něj vrhl žlučovitý pohled. „To je dost vratký tvrzení, synku, zvlášť, když ho pronášíš ty,“ pravil. „Ale i kdyby to tak bylo, člověka jako Rance Bane jsme u vesla neměli od časů – no, myslím, že jako nejotřesnější případ dobře poslouží McCarthy.“

Gauntova úzkost se nebezpečně rozrůstala. „Takže, kdybys to nějak shrnul,“ pronesl, „jak to vypadá?“

McNaughton poposedl a stiskl tlačítko na pultíku z umělé slonoviny. „Marcy, teď bychom si dali tu kávu.“

Chvíli mlčky seděl a poklepával prsty o sebe v jakémsi neznámém rytmu. Za okamžik se otevřely dveře a jeho dlouhonohá asistentka jim přinesla na skvělém tepaném stříbrném servisu kávu a sušenky.

„Mockrát děkuju, Marcy,“ usmál se McNaughton, když postavila podnos na stolek. Zeptala se, jestli ještě něco nepotřebují, a když odpověděl, že ne, odešla.

S láskou se zahleděl na kávový servis. „Vzpomínka na staré časy,“ poznamenal. „Dala mi ho Thatcherová, když jsem…“ mazaně se usmál, „ale vlastně ani teď o tom nemůžu mluvit.“

Pustil se do nalévání kávy. Do Gauntova šálku přidal smetanu a lžičku cukru – vždycky si všechno pamatoval. Sám pil kávu černou.

„Dáš si sušenku? nabízel, když podával Gauntovi šálek. „Ty se švestkama jsou zvlášť dobrý.“

Gaunt zavrtěl hlavou. Pochyboval, že by zrovna teď dokázal cokoli udržet v žaludku. Upíjel kávu a díval se, jak si McNaughton vybírá cukroví a zakusuje se do něj zářivě bílými zuby.

Teprve když McNaughton dojedl sušenku a nalil si další šálek kávy, odpověděl Gauntovi na otázku: „Vypadá to na beznadějný případ. Víš, tady se už nejedná jenom o problém s image. To je moje parketa a něco takovýho bych zvládl levou zadní. Ale s tímhle se nedá dělat nic: věř mi, snažil jsem se o to. Rance se zakousl do Tomkinových závodů a nedá pokoj, dokud je neroztrhá na cucky.“

„Musíme mu v tom nějak zabránit.“

McNaughton se zadíval na Gaunta a pronesl: „Jsi odtud, synku. Zamysli se nad tím, cos zrovna řekl.“

„Ale…“

McNaughton zavrtěl hlavou. „Tady není žádný ale, Harley. Mám určitou moc, mám přátele, ale na Banea nemáme. Panebože, vždyť na něj nestačí ani sám prezident. Z toho chlapa má vítr celý město, protože za ním stojí stará evangelická vrstva, kterou si ani ten nejlíp zajištěnej politik nechce poštvat proti sobě. Zrovna teď je pořádně rozjetej a kdo mu stojí v cestě, ten by měl koukat uhnout, aby ho nepřeválcoval.“

V tichu, které nastalo, Gaunt slyšel Marcy nebo někoho jiného, jak píše na počítači. Zazvonil telefon a někdo ho zvedl. Bouchly dveře.

Nakonec už to Gaunt nevydržel. „Terry, tohle je důležitá věc,“ pravil. „Potřebuju, abys mi to řekl po lopatě.“

McNaughton přikývl a přitáhl nohy k sobě, až mu podpatky zavrzaly na parketách. „Dobře, synku, takhle to je. Vy – myslím Tomkinovy závody – mi platíte slušný peníze za to, abych za vás lobboval – a můžu tě ujistit, že to jsem skutečně dělal.

Jenže teď ti chci dát osobní radu. My dva se známe už pěkně dlouho. Byl jsem na tvý promoci, když tam tvůj otec nemohl přijít, protože zrovna na Kapitolu bojoval za jeden zákon, kterej slíbil podpořit. Mám na něj jenom dobrý vzpomínky – a myslím, že i s tebou jsme byli vždycky přátelé.“

Naklonil se nad stůl. „Jak to vidím já, máš jenom dvě možnosti. Jedna z nich je jít před komisi a odpovědět na všechny Baneovy otázky s tím, že půjdeš ke dnu i s lodí. A nepleť se, s Tomkinem-Sató je ámen tak jistě, jako že tady sedíme.“

Gauntovy vyschlo v krku. Dopil zbytek vychladlé kávy a málem se udusil několika zrnky sedliny.

„A ta druhá možnost?“ Ani se nemusel ptát.

„Právě tu druhou možnost bys měl podle mě zvolit,“ pronesl McNaughton odměřeně. Oči se mu leskly jako v horečce a zdálo se, že jeho ústa ztratila schopnost úsměvu. „Uteč. Dej výpověď. Zachraň se, dokud můžeš. Ať si ten splašenej parní válec užije. Ať si převálcuje ty, které převálcovat chce: Tomkinovy závody a Nicholase Linneara.“

Margarite Goldoni otevřela oči a srdce se jí bolestivě rozbušilo. V prstech svírala saténovou pokrývku. Už zase, říkala si, ten strašný pocit, jako bych padala.

Ležela v posteli vedle svého tiše pochrupujícího manžela, prsty se zbělelými klouby se držela pokrývky, lapala po dechu a nevidoucíma očima zírala na strop. Přicházelo to na ni vždycky, když se probouzela, unikalo jí to z podvědomí jako hárající čubka.

Ten zvláštní pocit, jako by padala.

Ne ze schodů nebo přes okraj bazénu, ale do jakési nicoty – do prázdna zaplněného jen jejím vlastním strachem.

Potom se vždycky probudila – jako teď – pokrytá studeným potem a s vědomím, že nenávratně ztratila něco velmi cenného.

Nejprve se její noční můry omezovaly na záblesky vzpomínek z její neskutečné cesty napříč Amerikou, na jejímž konci čekala smrt jejího bratra, obrazy zbarvené šílenými emocemi, jako když postříkáte stěny barvou ve spreji. Pak se jí zdálo o Dominicovi, či spíše o jeho honosném pohřbu, samé květiny, limuzíny jedna vedle druhé, federální policie natáčela každého, kdo přešel přes ulici ke hřbitovu. A když stála vedle lesklé rakve z mahagonu a třešňového dřeva, odevšad na ni zíraly obličeje s otevřenými ústy a tiše bědovaly, až už ten hluk nemohla vydržet a podívala se do otevřeného hrobu, kde ležel znetvořený a bezhlavý Dominic, který najednou začal vstávat, polámané prsty kostlivce se zarývaly do hlíny, plazil se nahoru k místu, kde stála přikovaná k zemi strachem, který jí zaplňoval plíce, hrdlo i ústa.

Když se celá zpocená a roztřesená po těchto snech probouzela, říkala si, samozřejmě, jeto nesmírná ztráta, přišla o bratra, měla na té ztrátě svůj podíl.

Ale později, za denního světla, při nějaké schůzce v kanceláři nebo ještě později, když večerní stíny pronikaly do kuchyně, kde podávala Francine večeři, její podvědomí jí jasně říkalo, že tahle ztráta je mnohem hlubší, než může napravit sebevětší zármutek nebo pocit viny. Tohle ale bylo daleko osobnější.

Margarite ležela, bledá a napjatá, naslouchala svému chrčivému dechu a rozebírala svůj pocit ztráty, jako by šlo o nějaký skutečný předmět, tak hmatatelný byl. Připomínalo jí to jedno léto, když jí bylo jedenáct. Tehdy ji otec s nevlastní matkou vzali k babičce z otcovy strany, která, jak se ukázalo, právě umírala.

Stará paní byla pokroucená jako benátská vycházková hůl a shrbená, jako by nesla na ramenou každičký rok svého života. Vlasy měla bílé, svázané do úhledného drdůlku, a Margarite si nadosmrti zapamatovala její prosté černé šaty, které nosila i v největších vedrech, aniž by se jí na čele zaperlila jediná kapička potu.

Špatně slyšela a v ústech jí zbylo jen pár zubů. Před časem jí chirurgicky odstranili hrtan, takže její hlas vycházel z malé krabičky a připomínal spíše jakési zvukové vibrace než lidskou řeč. Margarite se musela naklánět blízko k ní, aby jí vůbec rozuměla.

Babička příbuzné pohostila a když dojedli, potají stiskla Margarite ruku. Zavedla vnučku do své ložnice plné fotografií v sépiovém odstínu, které zachycovaly ji samotnou jako dítě, její rodiče, první přijímání a její svatbu v Benátkách. Margarite si prohlédla i fotografie babiččina otce a její sestry, která zemřela na choleru, když byla ještě hodně malá.

Margaritina babička jí nejprve vyprávěla o každém snímku a pak přistoupila k horní zásuvce svého kaštanového sekretáře. Něco vyndala a těsně předtím, než odešli, jí to vtiskla do dlaně. Když ji líbala na rozloučenou, zašeptala jí do ucha: „To je pro tebe. Patřilo to předkům mé prabáby. Měla to u sebe, když před staletími přijela do Benátek. Byla uprchlice a tohle jediné jí zůstalo z její rodiny, která pomřela ve velké válce, co trvala dvacet let.“

Cestou domů rozevřela upocenou dlaň a objevila v ní obraz nejkrásnější ženy, jakou kdy viděla, vyrytý do jantaru. Nikdy o tom dárku nikomu nepověděla a když za několik měsíců stála u babiččina hrobu, sevřela rytinu v dlani, aby s její pomocí zahnala tísnivý pocit nenávratné ztráty.

Teď, když ležela v posteli a lapala po dechu, se jí zmocňoval podobný pocit. Smrt jejího bratra pro ni představovala těžkou ránu, ale její účast na ní, i když vynucená, ji nepřestávala trápit.

Muž, kterého znala pouze jako Roberta, ji v podstatě donutil, aby volila mezi vlastní dcerou a bratrem. Byla to strašlivá volba a nepochybovala, že ať se rozhodne jakkoli, zanechá to v její duši děsivé následky. Co jiného také mohla dělat, než ho zavést k Dominicovi Goldonimu? Francine musela ochránit za každou cenu a ona kupodivu Robertovi věřila, když jí sliboval, že pokud sehraje svou roli k jeho spokojenosti, její dceři se nic nestane. Dodržel slovo a zmizel, jako by se do země propadl, sotva ji s Francine zanechal ve špinavém pokojíku motelu na dálnici 95, kousek od Marine on St. Croix v Minnesotě.

Znovu se ptala sama sebe, jestli ji nějakým způsobem neočaroval. S rostoucím zděšením si až příliš zřetelně vzpomínala na svou touhu a i když teď byl jistě hodně daleko, cítila jeho tíhu a jeho žár jako nesmírně silný erotický náboj. Vzduch jakoby prosytila jeho vůně.

Ne, na to nesmím ani pomyslet.

Bezmyšlenkovitě si položila ruce na pohlaví, ucítila vlhkost a pochopila, jaký hřích spočívá jako kámen na její duši. S velkým úsilím se donutila myslet na něco jiného a pokusila se soustředit na Dominica. Ale co to vlastně Robert udělal? Co jí to vzal a co jí věnoval místo toho? Dominic, jediný muž v jejím životě, který jí věřil, který dokázal i přes její ženství rozeznat její duši, ji využíval v tajnosti a osamění jako jeptišku za zdmi kláštera obrostlými břečťanem.

Všichni muži jsou jako děti, napadlo ji, pořád si hrají na papeže. Copak nevědí že žijí ve skutečném světě? Vedle ní spal Tony DeCamillo hlubokým spánkem a z otevřených úst se mu ozývalo slabé chrápání. Připadal jí tak vzdálený, jako by ležel až v Londýně. Nikdy nevěděla, do jaké míry jím pohrdá, dokud se Dominic nepustil do svého složitého a odvážného plánu, v němž chtěl Tonyho využít jako svého nástupce. Představa, že bude capem Rodiny, Tonymu okamžitě stoupla do hlavy. Bylo to snad překvapivé? Vždycky toužil po vlivu – byla to jeho hollywoodská mentalita, dědictví po klientech od filmu. Moc byla jediná věc, která pro filmaře něco znamenala, a Tony měl spoustu zkušeností s tím, jak ji hromadit. Když mu Dominic otevřel dveře do zbrusu nového světa, Tony se s nesmírnou radostí vrhl dovnitř.

Jenomže neměl ani ponětí, co tento nový svět skutečně žádá – to věděla jen ona a Dominic. Dominic mu řekl, že ona bude mezi nimi dvěma fungovat jako spojka. Tonyho styky s Dominicem, včetně společenských, musí být minimální – kvůli Tonyho advokátní praxi.

Potom byl Dom zavražděn. Margarite si vzpomněla na chvíli, kdy musela Tonymu říct, jak budou věci vypadat dál. Jeho moc a vliv byly jenom iluzí. Bylo až příliš snadné předvídat jeho reakci, napadalo ji v retrospektivním pohledu. Jeho sicilská povaha se plně projevila, zmocnila se ho zuřivost a zmlátil ji tak, že nakonec necítila rány, jenom jakýsi znehybňující tlak, který ji tiskl ke stěně ložnice. Kousla se do rtu. Kolik z toho slyšela Francine? A záleželo na tom? Ať už slyšela všechno nebo jenom polovinu, bude to mít na děvče stejný účinek – účinek, který se Margarite necítila dost silná zvrátit.

Proč se Dominic svěřoval právě jenom mně? ptala se sama sebe. Její nesmírná hrdost na jejich zvláštní a tajený vztah musela až příliš často bojovat s drtivou zodpovědností související s jeho odkazem. Na okamžik pocítila zoufalství, pocit, který stará Margarite znala až příliš dobře.

Pak se jí v mysli zjevil Robert jako pára nad mořem.

Když tak ležela v posteli, naslouchala noci a sledovala film běžící v jejím mozku, Margarite poznala, že překročila Rubikon. Když se vrátila domů, bylo všechno jiné. A nyní v duchu slyšela Robertův šepot: A co ještě jsem ti dal, Margarite? Teď víš, že máš sílu odhodlání… udělat cokoliv.

Ať se mi to líbí nebo ne, za všechny ty podstatné změny může on, řekla si Margarite. Vím, že mi něco vzal, a za to ho nenávidím, ale proboha, co mi to jen nechal výměnou?

Najednou, jakoby vypustila z láhve džina, se její mysl zaplnila jeho obrazem. Ve průzračné vodě svého podvědomí zahlédla kámen, hřích ležící na dně její duše.

Zdálo se jí, jako by on byl tady a ležel vedle ní; roztřásla se jakýmsi dosud nepoznaným citem. Pochopila, že jí dal sílu jít dál po Tonyho boku na cestě k jejich nové budoucnosti. Ale to nebylo všechno, jenom její mysl se té myšlence vzpírala, jak dlouho jen dokázala. Jenže nakonec ji ta myšlenka stejně pohltila a nová, rodící se Margarite poznala, že má sílu unést celou váhu bratrova odkazu.

Diky Robertovi. S tichým zasténáním se poddala myšlence, že ho chce znovu vidět.

Vietnam

Léto 1965

Po pravdě řečeno, Do Duc svého otce nikdy nepoznal. Z toho, co zaslechl po domě, vyvodil, že jeho otec byl Japonec, ale ani jeho matka, ani nikdo jiný mu to nikdy nepotvrdili. Zvláště jeho matka nebyla vůbec ochotná o jeho početí a příchodu na svět mluvit, jako by díky této záměrné nevědomosti mohla předstírat, že k němu nikdy nedošlo. Představoval si, že muž, který byl jeho otcem, byl Japonec, protože všechny ostatní alternativy byly mnohem horší.

Dům byl chráněný komplex budov v Saigonu, kde pracovala Do Ducova matka. Patřil jednorukému Francouzovi. Rozlehlá vila ve tvaru podkovy se zkosenými střechami a procovskou zahradou uvnitř byla obehnána bledě zelenou omítnutou hradbou. Kolem vily se táhly zahrady plné buganvilií a šumících tamarindů, které Do Duc celé hodiny v potu tváře sestřihával tak, aby odpovídaly Francouzovým představám. Uprostřed se prostíralo kamenné patio s asymetrickým bazénkem, jehož tvar Do Ducovi připomínal buvolí hlavu.

Ten bazének měl v sobě něco, co Do Duc zbožňoval. V těch několika hodinách, které měl vyhrazené spánku, mnohokrát vyklouzl ze svého kavalce, nahý vlezl do čiré vody a ponořil se ke dnu. Tam pak setrvával ve světě naprostého ticha, se zakloněnou hlavou hleděl do prázdna nad sebou, nemyslel na nic a všechno, co jej zaplavovalo a nedovolovalo mu usnout, se rozplývalo v nicotě.

Tady, na Francouzově pozemku, se dal rytmický tep Saigonu a hlavně války samotné udržet v uctivé vzdálenosti jako pouhá vzpomínka. Jenom odrazy letadel v chladné azurové vodě bazénku, míhající se jako přeludy, připomínaly krutou skutečnost za omítnutou hradbou.

První Do Ducovy vzpomínky na Francouze byly dokonale klamné: jemný člověk, svým způsobem nábožensky založený, protože si každý večer prozpěvoval Simeonovu modlitbu Nunc dimittis, kterou naučil Do Duca, jako když otec učí syna dětskou říkanku:

Nyní propustíš, Pane, služebníka svého v míru, jakož i přislíbils jemu…

Aby Do Duca přiměl ke zpěvu – píseň měla neznámá a těžko vyslovitelná slova – dával mu Francouz bonbóny připravované podle vlastního receptu. Byly tmavé a sladké a chutnaly po medu, skořici a hřebíčku.

To však bylo dávno, když bylo Do Ducovi pět – dostatečný věk na to, aby mohl podle Francouzova mínění začít pracovat. Když byl ještě malý, Do Duc vůbec nepochyboval o tom, že si Francouz ve sklepě tiskne sám peníze – tak obrovské množství jich v jeho okolí neustále měnilo majitele. Později pochopil, že Francouz obchoduje se zbraněmi a drogami a pokud jej Strýček Cukr, jak se cynicky přezdívalo vládě Spojených států, přímo nepodporuje, alespoň jej tato záhadná, téměř božská entita, jejíž stín dopadal na všechen život ve válečném Saigonu jako stín nějakého obra, toleruje.

Často, když byl Francouz přiopilý Médocem, nařídil Do Ducovi, aby pořídil soupis jeho válečného materiálu. Jednou jistý dodavatel, rozzuřený Francouzovým odhodláním ušetřit na platbách, připojil k víku jedné krabice samopalů odjištěný ruční granát. V té době si Francouz, konzervativní v otázkách bezpečnosti, vedl inventář sám. Díky tomu také přišel o ruku. Teď k této práci nutil domorodce. Do Duc zjistil, že je již třetím mladým Vietnamcem, který má tento úkol na starosti.

Ještě později, když vystupoval jako sluha či spíše otrok na jednom z Francouzových výstředních večírků, dověděl se od dvou omámených Švédů, k čemu na takových večírcích sloužila jeho matka před lety, ještě než jí čas vyryl do tváře vrásky a zkazil jí postavu. Tehdy poprvé uviděl aury.

Švédové, rozpálení kombinací šampaňského a zvláštní směsi marihuany a opia, kterou měl Francouz v oblibě, vyprávěli Do Ducovi s jistou nevázanou živostí, která nemohla být hraná, o jistých událostech, k nimž došlo před dvaceti lety. Jeho matka, která jim k tomu podávala jejich oblíbený jed, přitom stála nehnutě stranou a naslouchala tomu vyprávění s očima upřenýma do prázdna, temnýma jako mraky, které na noční obloze zakrývají srpek měsíce.

Do Duc se nemohl rozhodnout, zda je to z jejich strany necitelná nostalgie nebo záměrný sadismus. Jak by mohli nevědět, s kým mluví, nad čí matkou se pochechtávají? Jenže Evropané měli tu nepříjemnou schopnost považovat Asiaty za pouhou součást exotické krajiny společně s palmami, rýžovými políčky a močály porostlými kořenovníky.

Pokud jde o aury, tenhle zvláštní světelný jas, který viděl vyzařovat z lidí, oznamovala podobně jako stigmata na kůži hlubokou změnu, jíž procházel. Zdálo se mu, jako by byl schopen odloupnout vrstvy rozumového jednání, jimiž civilizace jednotlivce obalila, a na základě jejich aur nahlédnout do jejich čistě primitivního bytí.

Aury se pro něj staly jakousi rozbuškou. Postupně začal věřit, že uvolnění této hluboké zášti se bude podobat stavu osvícení. Jakmile se dostavily aury, čistota odhodlání, která ho přiměla k činu, mu přinášela nesmírnou úlevu po všech těch vzájemně protichůdných citech, které do té doby vláčel všude s sebou jako kosti zemřelých.

A takhle se Do Duc díval na Francouze: byl to někdo, kdo dal jeho matce šanci přežít i poté, co muže, jehož milovala, zabili vojáci za to, že se odvážil otevřeně se zastat zájmů svého národa. Ať už měla jakékoli vzdělání či společenské postavení, se smrtí jejího milovaného se to všechno rozpadlo na prach. Tento pád jí byl osudný. Na rozdíl od jiných totiž měla představu o tom, co mohlo být. Nyní tedy mohla jen hledět do prázdna se zamženýma kočičíma očima a s hlavou opřenou o ledničku.

Život pro ni teď znamenal pár piastrů, lůžko, na kterém se mohla vyspat (její stálo v kuchyni, aby mohla kdykoli, ve dne nebo v noci, připravit něco k jídlu) a čas od času i ochrana ze strany dobromyslného Francouze, který měl nesmírnou moc, dokonce i v zahnívajících a zrádných saigonských vodách.

Zároveň jí Francouz dával najevo své hluboké opovržení, které měl jinak vyhrazeno pro prašivé čubky. Nechápal, jak ji ponižuje a jak ji zbavuje důstojnosti. Spíše se radoval ze své dobrodušnosti, z toho, že téhle Vietnamce zabránil, aby se stala kurvou v nějaké špinavé zastrčené uličce, kde by nakonec zemřela na souchotě nebo na předávkování drog. Místo toho se stala kurvou v jeho domě a získala si oblibu díky službám poskytovaným zástupcům nejrůznějších národů, kteří se střídali pod Francouzovou střechou.

Život? říkal si často Do Duc. Jaký život? Čekalo se od ní, že bude neustále k dispozici, aby mohla posloužit nenasytným Francouzovým hostům. Byl tak pyšný na svou pověst dobrého hostitele – se smíchem prohlašoval, že tím trochu napravuje špatný dojem, kterým působí Evropané žijící v Indočíně na své krajany doma.

A přesto by bez strážného anděla v podobě tohoto Francouze jeho matka neměla nic, ulice by ji vysála a donutila zemřít mnohem dříve. A Do Duc? Žádný by nebyl. I za svou nevýslovně ponižující a ostudnou existenci vděčil tomuto muži. Vlastně mu vděčil za všechno, co pro něj něco znamenalo. A přitom…

Ukazovalo se, že Francouz má zcela jinou auru než ostatní. Byla jasně modrá, téměř kovová, a teprve mnohem později, když uvažoval o mnoha takových příležitostech, měl Do Duc pochopit, že tato barva znamená blízkost smrti svého nositele.

„Hromadný znásilnění,“ pronesl Do Duc, když přiložil nůž na krájení chleba na Francouzovu kůži vysušenou sluncem. Energie večírku vyhořela jako slunce, které zazářilo příliš jasně. Všichni hosté buď odešli, nebo leželi a nevěděli o světě. „Řekli mi to. Všichni stáli kolem a počítali, kolikrát jí ho tam můžou strčit, než omdlí.“

Nůž se leskl jako kormorán ve slunečním světle, zvedal se a dopadal v děsivém rytmu. „Tohle jste provedli mé matce.“ Krev se objevila nejprve na Francouzových rukou, jako když se rozlije láhev nejlepšího vína. „Takhle jsem se narodil, jako krutý žertík bandy opilců.“ Najednou měl i Do Duc ruce pokryté horkou, lepkavou tekutinou.

„Chápeš, jak jsi zostudil mou matku? Nemůže se ani odhodlat, aby mi o mém početí vyprávěla.“ Tenkou bavlněnou košili měl vlhkou a ztěžklou krví. „Ne, to nemůžeš pochopit. Co ty víš o studu?“

Francouz na něj zíral vytřeštěnýma zakalenýma očima, s nechápavým údivem nad tím, co se děje, a život z něj vyprchával stále novými a novými ranami, které mu Do Duc zasazoval.

„Pokaždé, když se na mě podívá, vzpomene si znovu, co se z ní stalo, co jsi z ní udělal.“

Francouz otevřel ústa dokořán.

„Ví, jak je život hořký a zlý, protože takový jsi jí ho udělat.“

Napřáhl svou zkrvavenou ruku: otvírala se a zavírala naprázdno, křečovitě jako roztančený samopal.

„Pro ni jsi Zákon ty, víc než nějaký Bůh nebo Buddha, protože na těch absolutně nezáleží. Ty jsi ale tady, z masa a kostí. Člověk, který stvořil svět.“

Francouz klesl na kolena a komíhal se do stran pod Do Ducovými údery. Krev, která mu klokotala v hrdle, mu téměř nedovolovala promluvit. „Neudělal jsem nic, co bys… zachránil jsem ji.“ Až do konce nevěřil, že se něco takového může stát, nic nepředstíral, naopak, strašné bylo, jak se domníval, že má pořád pravdu. Tahle nevinná víra Do Duca rozzuřila ještě víc, i když o něco později, když už aura odumřela, ho to Francouzovo přesvědčení o vlastní pravdě pronásledovalo a mátlo spoustou složitých dospělých pocitů, na které nebyl ani trochu připraven.

„Zachránil jsi ji pro tohle – pro bídu a ponížení. Nikdy by se tě ani nedotkla, ani by o tobě špatně nesmýšlela, protože už je taková. Ale já ne. Já jsem jiný… jiný… jiný.“

„A nyní propustíš, Pane, služebníka –“

Do Duc mu prořízl hrdlo, protože nemohl nebo nechtěl dopustit, aby slovo mír v Nunc dimittis zaznělo právě zde, v poklidném ústraní luxusního sídla, které s pohrdáním zapíralo chudobu a utrpení všude kolem.

Francouzova poslední slova byla zastřena krví a žlučí, propletená nečitelnými hieroglyfy smrti, ale přesto byla natolik jasná, aby se navždy vryla Do Ducovi do duše. „Nejsou žádné… zlé myšlenky,“ vyrážel ze sebe Francouz. „Jenom… zlé činy.“

Tím posledním kázáním se zřejmě vydal ze všech zbývajících sil, protože mu zapadly oči, zhroutil se na zem a jedna noha sebou křečovitě zaškubala. Pak mu povolil svěrač a učinit tak tečku za jeho životem, která Do Ducovi připadala obzvlášť výstižná.

Do Duc ve strachu o život uprchl ze Saigonu. Věděl, jakou moc Francouz měl, a bylo mu jasné, že si musí pospíšit, pokud chce zůstat mezi živými.

Ze všeho nejvíce se mu chtělo bojovat, vlézt si do kabiny jednoho z těch tryskových letadel, která celé roky vídal jen jako odlesk v dálce.

Komunisty nenáviděl ještě víc než Francouze a Američany – mnohem víc, protože komunisté patřili k jeho vlastnímu národu a měli mít tolik rozumu, aby se neobraceli proti svým krajanům. Zatím ještě nedokázal pochopit, jaké šílenství se jich zmocnilo, když se pustili do rozsáhlé genocidy a snažili se zničit svou vlastní jedinečnou historii. Jistě věděl jen to, že jsou jako smečka vzteklých psů, které je nejlépe co nejrychleji vyhladit.

Ovšem vstoupit do ARVN – jihovietnamské armády – právě v tuto chvíli by mohlo být nebezpečné, protože ti, kdo ho budou hledat, si jistě prolistují i seznamy čerstvě odvedených dobrovolníků. Vydal se tedy do hor a změnil tím svůj život navždy.

V té době nebyly hory rozhodně místem, kde by se měl potloukat dvanáctiletý chlapec. Zde se formovaly skupiny otrhaných příslušníků horských kmenů. Shromažďoval se tu Vietcong a dnem i nocí se zde prolévala krev. Do Duc to však považoval za mnohem bezpečnější než život, který dosud vedl ve Francouzově sídle uprostřed Saigonu.

V horách ovšem žili i jiní, které válka a komunisté vyhnali z jejich domova v severovietnamských kopcích na jih. Byli to Nungové, divoký kmen čínského původu, který si zachovával svůj primitivní náhled na světa své starobylé způsoby boje za záchranu toho, co považovali za své.

Dokonce i zuřiví komunističtí partyzáni se Nungů báli, drželi se od nich v uctivé vzdálenosti a vyhýbali se oblastem, kde byli příslušníci tohoto kmene spatřeni. V horách zaslechl Do Duc o Nunzích řadu neuvěřitelných pověstí a přehnaných informací – říkalo se například, že ovládají magii nebo že sedávají u ohně zahaleni do stažených kůží svých nepřátel a pojídají jejich maso.

Taková vyprávění Do Duca nijak neodstrašila, spíše povzbudila jeho zvědavost. Kmen, kterému se podařilo nahnat strach komunistům, jej lákal. Ve Francouzově sídle se naučil jedinou věc, která v Asii stojí za to, aby si ji člověk pamatoval: v životě nejde o peníze, ale o moc. Nungové moc měli, kdežto Do Duc ne. To stačilo, aby se je vydal hledat. Uvažoval tak, že může přijít pouze o život, který v dané chvíli neměl v podstatě žádnou cenu. Naproti tomu se mu zdálo, že může získat nekonečně mnoho.

Bylo to zároveň nejlepší nejhorší rozhodnutí, které kdy v životě udělal. Starý Do Duc, ať už byl jakýkoliv, se mezi Nungy rozplynul a zrodil se nový. Nazvat to zmrtvýchvstáním by bylo příliš velké zjednodušení, ale i poté, co se už přizpůsobil novému životnímu stylu, často odcházel o samotě na vysoká skaliska, odkud sledoval houstnoucí safírové šero a bezmyšlenkovitě si prozpěvoval Nunc dimittis.

Čas ke zpěvu tohoto hymnu si Do Duc vyhradil i poté, co ho starý Nung Ao prohlédl a sdělil mu, že byl závislý na opiu. A to přesto, že si přitom uvědomil, co muselo být v těch cukrátkách, jimiž ho Francouz krmil, kromě medu, skořice a hřebíčku, a udivoval ho cynický způsob, jímž si Francouz zajišťoval oddanost obyvatel svého sídla.

„A nyní propustíš, Pane, služebníka svého, jakož i přislíbils jemu.“

Ta slova, která zatím chápal pouze nejasně, jej natolik uklidňovala, že by na ně nedokázal zapomenout. Jistě, z biologického hlediska rodiče měl, svou matku – třebas povrchně – poznal, ale ona se nechtěla znát k němu, protože v jeho tváři se odráželo vše, čeho se jí v životě už nemělo dostat.

Hymnus Nunc dimittis pro něj představoval jediné bezpečí a jediné skutečné teplo, jaké kdy poznal. Z hlavy si ho vyhnat nedokázal ani poté, co začal s výcvikem.

Nungům se zamlouvalo, že je na útěku před zákonem. Hned první noc, co na ně narazil za jedním vysokým hřebenem, se jeho příběhu smáli, plácali ho po zádech a plivali na zem, aby dali najevo, jak se jim jeho čin líbí. Reagovali tak všichni kromě Aa, nejstaršího a nejváženějšího muže kmene. Seděl opodál mlčky, se zavřenýma očima barvy zázvoru. Jako by Do Ducova slova byly paprsky světla, které by ho mohly oslepit.

Když ho při řeči pozoroval, získal Do Duc dojem, že Ao ví, co se odehrává v jeho srdci, ví o vzteku, hořkosti, odporu a dokonce i o něze, která se v něm skrývala jako ryba v hlubinách kalného jezera a kterou cítil k muži, jehož zavraždil.

Když se ostatní rozešli do chladné horské noci, každý po svém, Ao otevřel oči a prohlížel si Do Duca, který u ohniště osaměl. Zapraskala větev a klesla hlouběji do plamenů.

„Lidé vyprávějí o Nunzích divné věci,“ začal Do Duc a znenadání se otřásl. Položil si ruce na pokrčená kolena, jako by se chtěl chránit. „Říká se, že si opékáte maso nepřátel a jíte ho.“

„Mám radši maso syrové,“ opáčil Ao. Po zdánlivě nekonečné době propukl v chraptivý smích. Když se jeho tvář znovu vrátila k původní podobě nehybné sítě vrásek a proláklin, pronesl: „S námi jsi v bezpečí, mladší bratře.“

A tak stoik Ao rozpřáhl svou duševní náruč a přijal do ní z temnot Do Duca. Byl to nezvykle velký muž se zjevnou autoritou. Znal všechna tajemství a vyznal se i ve zvyklostech Evropanů. Kupříkladu uměl poslepu rozebrat americký kulomet M-60, vyčistit ho a znovu složit. Znal druhy plastické trhaviny a věděl, jak používat granáty plněné bílým fosforem nebo slzným plynem; rozuměl i taktice leteckých bojů.

Jedné noci odvedl Do Duca na úpatí hory, do černě a zeleně pruhované džungle. Byla tak vlhká a hustá, že se zdálo, jako by pluli pod vodou. Do Duc si všiml, že i když je Ao tak starý, pohybuje se naprosto neslyšně. Vypadalo to, jako by šel po nějaké stezce, ale přes veškerou snahu Do Duc neviděl nic, dokonce ani žádný vryp v kůře stromu, který by se dal považovat za ukazatele směru.

Tak kráčeli nocí. Pohltila je naprostá tma, takže Do Duc, který šel za Aoem, musel starci položit ruku na rameno, aby se neztratil. Všude kolem se ozývalo noční švitoření a volání džungle. Ostrý pach mechu a hnijících rostlin byl stejně silný jako čerstvě uvařený černý čaj z čínských Železných hor.

Bzučící hmyz narážel Do Ducovi do rukou a do tváří a jednou zaslechl i tlumené vrčení velké šelmy. Země se začala svažovat dolů a nakonec zahlédl bledé měsíční světlo, které prosvítalo řídnoucím příkrovem džungle.

Ao se zastavil, přikrčil se a ukázal přímo před sebe. Do Duc nejprve neviděl nic, ale pak se vítr otočil a on uslyšel hluboké tóny pomalu tekoucí vody, které připomínaly chrámové zvony.

Nechal se jimi vést a brzy se před jeho očima vynořil z temnot břeh, na němž seděli, a za ním horský potok. Zaslechl šplouchnutí a uviděl jakousi temnou siluetu, která pomalu vklouzla do vody.

Ao vydal zvláštní hrdelní zvuk, při kterém se Do Ducovi zježily vlasy na hlavě. Ten neznámý tvor zvedl hlavu a Do Duc spatřil lesklou srst hlavy černého levharta.

Už o takových zvířatech slyšel vyprávět, ale nikdo, koho znal, nikdy žádné ve skutečnosti neviděl. Říkalo se, že černý levhart má kouzelnou moc, která způsobila, že mu oranžové pruhy na těle zčernaly, jako by je spálila jeho vnitřní síla – Ao vydal stejný zvuk ještě jednou a Do Duc se otřásl. Černý levhart se otočil a vykročil k nim. Do Duc cítil, jak se mu svaly, podněcované vybičovanými nervy, nad nimiž ztratil vládu, křečovitě škubou. Dokonce i hlava se mu začala třást, takže se mu obrysy přibližující se šelmy střídavě rozostřovaly a zaostřovaly. Cítil, jak hrůzou té chvíle se do něj dává zima, jak mu krev odtéká z údů a svírá mu žaludek.

Černý levhart se vynořil z vody. Stál tak blízko, že by mohl Do Duca srazit k zemi jedinou ranou své těžké tlapy. Byl asi jedenáct stop dlouhý a tlustý ocas, jímž sekal do stran, měřil další tři stopy.

Do Duc cítil jeho těžký, pižmový pach, pach síly a smrti. V ústech měl tak vyprahlo, že se mu jazyk přilepil na patro a nemohl s ním pohnout. Zvíře na něj hledělo, nehýbalo se a zhluboka oddechovalo.

Ao položil Do Ducovi dlaň na rameno, aby mu naznačil, že se nemá hýbat. Potom k Do Ducově hrůze zčistajasna zmizel v džungli.

Černý levhart mu připadal velký jako celá planeta. Mocná prsa se nadouvala a zase klesala. Velké zlaté oči se na Do Duca dívaly podivně inteligentním, i když poněkud krátkozrakým pohledem. Jeden plukovník americké armády, který býval častým hostem Francouzovy vily, vyprávěl Do Ducovi, že levharti dobře nevidí ani neslyší, ale že se spoléhají především na svůj čich.

Šelma zamrkala a Do Duc sebou i přes veškerou snahu škubl. Černý levhart zavrčel a sklonil hlavu. Do Duc měl pocit, jako by se mu roztékaly vnitřnosti. Zoufale se mu chtělo močit.

Ao se vrátil a levou ruku držel nataženou před sebou. Když přidřepl k němu, Do Duc si všiml, že má kolem předloktí obtočenou jedovatou krajtu. Její trojúhelníkovou hlavu držel mezi palcem a ukazováčkem.

Napřáhl ruku směrem k černému levhartovi, jako by mu ji nabízel, a Do Duc si všiml, jak se zvířeti rozšířily nozdry, sotva ucítilo jedovatého hada. Levhart nesmírně rychle otočil hlavu. Do Duc pochyboval, zda se Aovi podařilo z tak těsné blízkosti dravce uniknout.

Obrovské čelisti se rozevřely a pohltily krajtu i s Aovou paží. Za okamžik Ao paži vytáhl. Krajta už na ní nebyla.

Nějakou dobu se ozývaly jen zvuky levhartova hodování. Potom šelma tiše zafuněla a Ao znovu vydal ten zvláštní hrdelní zvuk.

Položil ruce Do Ducovi na ramena a postrčil ho dopředu na břeh, směrem k velkému zvířeti. Když se k němu přiblížil, zlomyslné oči šelmy se na Do Duca dívaly stejně inteligentně a krátkozrace jako předtím. Po Do Ducově noze stékala moč a levhart, kterého začal chlapcův pach zajímat, zavětřil.

Cítil, jak z šelmy sálá horko. Zvířecí pižmo mu vnikalo do chřípí nosu, až se mu z něj točila hlava.

Za černým levhartem dopadalo měsíční světlo na hladinu potoka a měnilo ji v lazurit, na kterém, jak se Do Ducovi zdálo, by se dalo chodit.

Znovu obrátil pozornost k šelmě a udiveně zamrkal. Už před ním nestál černý levhart. Místo něj spatřil štíhlou ženu s krásným obličejem a hustými černými vlasy, které jí splývaly po ramenou jako měsícem ozářený potok za jejími zády. Vypadala dokonale lidsky, až na to, že její dlouhé prsty byly pokroucené kořeny stromu, a když se pohnula, Do Duc si všiml, že od pasu dolů nemá ani kůži, ani maso, jen kosti, které se bledě lesknou v měsíčním světle.

„Kdo – co jsi?“ Do Duc si nemohl pomoci, musel se na to zeptat.

„Copak mě nepoznáváš?“ ptala se žena. Pohlédla na něj zlatavýma očima. „Jsem tvoje matka.“

Do Ducovi bušilo srdce tak mocně, až se mu zdálo, že krajtu spolkl on a ne levhart. „To není možné,“ namítl ustrašeným hlasem. „Moje matka je mnohem starší než ty.“

„Ne,“ opáčila krasavice. „Jsem mrtvá.“

„Cože?“

„Francouzovi přátelé mě zabili, protože jsem jim nechtěla říct, kam jsi utekl.“

„Ale tys to přece nevěděla!“ vykřikl Do Duc. „Nemohlas to vědět!“

„V hloubi duše jsem to věděla,“ pravila. „Zbyla ti jedna jediná možnost, kam bys mohl jít. Ty, který ses nikdy neměl narodit, ty, jehož život byl jenom strašný omyl. Abys mohl žít, musíš zemřít a narodit se znovu. Tvůj první život byl pouhé nedorozumění. Teď máš druhou příležitost.“

Teď už věděl, že je to skutečně ona, že se mu zjevila taková, jaká byla kdysi – mladá a krásná – aby pochopil, proč po ní všichni ti poutníci, co se shlukovali pod Francouzovou střechou jako straky, tolik toužili – třebas jen na jedinou noc.

„Matko,“ pronesl a oči měl nezvykle vlhké. Doposud nikdy neprolil jedinou slzu ani pro ni, ani pro kohokoli jiného.

„Neříkej mi tak. Nikdy jsem ti matkou nebyla,“ pravila smutně. „Byla jsem zlá, nikdy jsem v sobě nenašla dost soucitu, abych se přiměla tě milovat. Byl jsi pro mě vyvrženec. Ten Francouz tě určitě měl raději než já.“ Sklonila hlavu a tmavé vlasy jí přepadly přes stříbřitý obličej. „Je dobře, že jsem mrtvá. Každý den jsem se modlila k Buddhovi, aby mi dovolil cítit lásku, kterou jsem k tobě měla chovat, ale mé modlitby zůstaly oslyšeny. Srdce se mi scvrklo a odumřelo.“

„Matko, to nebyla tvoje vina.“

Zvedla hlavu a vlasy jí odlétly z tváře. Oči jí bledě žhnuly a výraz jejího obličeje měl v sobě cosi z černého levharta, který cení žluté tesáky na kořist.

„Ne. Samozřejmě, že ne,“ zašeptala zuřivě. „Jsem Asie, která poslušně roztahuje nohy, aby ji mohli znásilnit Francouzi, Rusové, Číňani, Američani. Bezohledně nás zneužili, nadělali z nás otroky opia, nechali nás za ně dřít, až se z nás stali vzteklí psi, kteří si v zuřivém šílenství ukusují vlastní nohy.“

Vztyčila se a její kostnaté prsty se zaryly do vzduchu. „Jsem také šílená, dokonce tak, že jsem nedokázala milovat to, čeho jsem si měla nejvíc vážit. Jsi moje krev, Do Ducu, a já se na tebe dívala tak, jak oni se dívají na nás.“ Zavrtěla hlavou. „Ne, neztrácej čas tím, že bys pro mě truchlil. Mám svůj vlastní osud a vítám ho. Jsem teď součástí zničené Asie. Je to možná hrozné, ale je to aspoň něco.“

„Ale já jsem tě zabil!‘ vykřikl. „Kvůli mně…“

Její nádherná tvář se rozjasnila. „Neřekla jsem jim, kam jsi šel. Uchovala jsem tvoje tajemství, Do Ducu. Nemyslíš, že jsem věděla, jaké to bude mít následky? Ano, ano. Udělala jsem to ráda, bylo příjemné se jim postavit. Konečně!“ Povzdechla si. „Tohle byl jediný čin v mém životě, který měl nějaký smysl. Nakonec jsem zjistila, že moje srdce pořád ještě bije, že bije pro tebe.“ Upřela na něj zlatavé oči.

„Teď přichází tvá chvíle, synu. Využij ji.“

Oblohu musel zakrýt mrak, protože měsíční světlo zesláblo, okolí zahalila tma a mrkající Do Duc stál opět před černým levhartem. Omámený jeho pižmem zavřel na okamžik oči a když je znovu otevřel, spatřil šelmu, jak se od nich rychlými tempy vzdaluje po proudu potoka.

Sklonil hlavu a bezmocně se rozplakal. Nikdy předtím nepoznal dotek lásky a nyní, když se mu ho konečně dostalo, byla ta zkušenost tak bolestivá, že se rozhodl ji navždy vyloučit ze svého života.

Ucítil na rameni pevnou, uklidňující dlaň. „Ano, mladší bratře,“ šeptal mu Ao do ucha. „Zatvrď své srdce, až se změní v kámen, protože se vydáváš na těžkou a zrádnou cestu.“

Do Duc, skrčený na břehu horského potoka, ta slova spíše cítil než slyšel; zaplnila nicotu uvnitř něj. Tu prázdnotu, kterou kdysi vyhledával v chladu a tichu u dna Francouzova bazénku.

Hlavu zvedl až v onom podivném čase těsně před rozbřeskem, kdy je svět zbaven veškeré barvy a pokryt pouze mlžnou šedí a posledními nočními stíny.

„To jsme tu byli celou noc?“

„Na čase teď nezáleží,“ odtušil Ao. „Na čas zapomeň.“

„Co se stalo?“ Do Duc se obrátil ke starci. „Černý levhart, krajta, duch mé matky. To se mi to všechno jenom zdálo?“

Aovy rty se roztáhly do sardonického šklebu. „Je to Ngo-mei-yut, Měsíční srpek,“ prohlásil. „Teď mě poslouchej, protože ti chci povědět o tanci Paau: Za starých časů, kdy byla civilizace Nungů na vrcholku, uctívaly některé naše městské státy levharta. Nungové tomu zvířeti říkali Paau a věřili, že je to bůh. Někteří však chtěli získat stejnou sílu jako bohové a Paau chytali. Dělali to s nesmírnou chytrostí a odvahou pomocí maskované pasti, kterou sami vymysleli.“

Ao mluvil téměř hypnoticky, jako by jeho hlas dokázal očarovat i vzduch kolem.

„Nejprve zvířeti zlámali nohy, aby nemohlo utéci – i jejich zlo mělo své meze, a tak se neodvážili dát ho do klece a rozhněvat sítím bohy. Tím, že mu zlámali nohy, zaručili, že jeho duše zůstane neporušená a bude moci přejít do nich. V celistvých kostech lidí i zvířat sídlí zbytky ‚duše‘ ze které se dá pomocí patřičných obřadů a modliteb vytvořit nový život.

Potom ho krmili syrovým masem svých nepřátel, aby zesílil a jeho božská moc se zvětšila. Po devíti dnech levhartovi rozřízli prsa a vypáčili hrudní koš, aby se dostali k ještě tepajícímu srdci. To snědli a pak se, nazí, zabalili do vyvrženého těla Paau, jako by mohli přijmout i jeho krev. Říkalo se, že ten strašný šat se jim na ramenou natřásal. A to byl tanec Paau.“

Od břehu se valila ranní mlha a zahalovala potok. Opalizující atmosféra pohlcovala i zvuk, takže se vlastně mohli nacházet kdekoli v prostoru i čase.

„Tihle lidé se tím obřadem spojili a jejich moc, ať už skutečná nebo vymyšlená, rostla. Jejich nepřátele nacházeli se zlámanými a dozadu otočenými prsty, aby už neudrželi moc, a se zlámanýma nohama, aby nemohli utéci.“

Aovy zázvorově zbarvené oči nabraly nezvyklý odstín. „Nejdůležitější ze všeho ovšem bylo, že jim vytrhli z prsou srdce a přišili je k pupku, aby z nich v okamžiku smrti nemohla uniknout duše.“

Na chvíli odvrátil hlavu a Do Ducovi se zdálo, že skrze stěny mlhy hledí na jiná místa a do jiných časů.

„Tanec Paau,“ pronesl. „Brána k moci a ještě větší moci – naučím tě ho, protože právě kvůli tomu jsi sem přišel.“ Zvedl ruku. „Teď si musíš zvolit stvoření, které tě bude zastupovat, které bude souputníkem tvého ducha. Vyber si!“

Do Duc vyslovil první věc, která ho napadla. „Bílá straka.“

„Bílá straka.“ Ao se otočil k Do Ducovi, až na sobě chlapec ucítil jeho žhoucí pohled. „Jsi sítím jistý?“

Do Duc přikývl. Bylo to zvláštní, ale poprvé v životě si skutečně byl jistý.

Ao se tvářil vážně. „Ať je tedy po tvém. Tvým znamením bude bílá straka.“

Aova slova pronikla Do Ducovi pod kůži jako sprška šípů; projela jím ostrá bolest.

Ao se na něj díval očima černýma jako kameny na dně řeky, hladké a neproniknutelné. Váhal jenom okamžik. „Je rozhodnuto! Stane se z tebe Ngo-mei-yut a jedině jiný Ngo-mei-yut tě dokáže najít.“

„Co to znamená?“ zašeptal Do Duc.

Na Aových rtech se opět objevil pohrdavý škleb. „Stane se z tebe někdo jiný. Bojíš se toho? Ne? Dobře. Tvoje duše bude totiž trpět nesmírnou žízní. Brzy – velmi brzy – tě jídlo a pití přestanou zajímat.“

„Z čeho budu žít?“

„To bude záležet na tom,“ odpověděl Ao vážně, „co z tebe zbyde, až se staneš Ngo-mei-yutem.“

„Budu přece smrtelný.“

Ao nespěchal s odpovědí. Nakonec pronesl: „Pokud ti někdo zasadí smrtící ránu, pak ano, je možné, že zemřeš. V tomto smyslu budeš smrtelný. Ale budeš také Ngo-mei-yut a tvoje tělo bude schopné se do značné míry zotavovat a hojit.“

„Přiblížím se k nesmrtelnosti?“

Aovy oči se zakalily. „To bude nakonec záležet na tobě.“

Do Duc si všiml, že ho Ao bedlivě pozoruje. Nakonec stařec mezi ně natáhl ruku a obrátil ji dlaní vzhůru.

Džunglí se rozlehlo volání jakéhosi ptáka a tajemně se odráželo od mlžného příkrovu.

Ao čekal, až mu Do Duc položí ruku na dlaň. Když tak učinil, pocítil Aovo sevření celým tělem. A když pak Ao promluvil, zněl jeho hlas jako zastřený závojem.

„Jsi připraven na cestu z jednoho světa do druhého?“

Do Duc otevřel ústa, aby promluvil, ale Ao už přikyvoval, jako by odpověď na svou otázku vyčetl z hlubin jeho mysli.

4.

Benátky – Tokio – New York

Nicholase probudil hukot lodí na Velkém kanálu. Otevřel oči do tmy a podíval se na hodinky. Ještě ani nezačalo svítat. Cestou přes pokoj však zahlédl, jak se dřevěnými okenicemi prodírá dovnitř cosi, co se už nedalo nazvat ani tmou. Rozevřel okenice a spatřil, jak bledé světlo nepopsatelného zbarvení zalévá mramorová průčelí palazzi podél ria. Ve vodě se mihl odraz jakéhosi mořského ptáka, ale zmizel příliš rychle. Zbyl po něm jen pohled na kostel Santa Maria della Salute, chladný a jasně vykreslený.

Zamířil do koupelny, ulevil si, nastříkal si na obličej studenou vodu, oblékl se a vyšel z pokoje. Neměl ponětí, kam vlastně jde. Věděl jen to, že musí chodit po ulicích, vdechovat vzduch a cítit na sobě město jako zlatavý závoj.

Když se do něj opřel studený vítr z ria, vytáhl si límec bundy ke krku. Vyšel z náměstíčka ulicí posetou obchody. Tak brzy ráno tu nebylo ani živáčka a většina obchodů byla ještě zavřená. Po čichu došel k malému pekařství, kde si koupil šálek kávy a výtečný rohlík, který pak s chutí ukusoval cestou přes můstek na Piazza San Marco.

Na chvíli se zastavil na nejvyšším bodě můstku a zadíval se na hru světel na hedvábné hladině ria. Uvázané loďky se na ní lehce pohupovaly a trpělivě čekaly na své majitele.

Přešel další dva mosty, aniž by narazil na živou duši, a nakonec prošel pod obloukem, který vedl na náměstí. Před ním se tyčil Dóžecí palác a nalevo od něj stála zvonice, na které už po desetiletí odbíjely hodiny. Obrovský prostor ohraničený na obou stranách loubím s obchody a kavárničkami s rozestavenými stolky vypadal v tuto hodinu tak útulně, jako by vstoupil do salónu bohů.

Vyšel na dláždění a za chvíli uslyšel vrkání vykrmených holubů čekajících na davy turistů, kteří se začnou objevovat pár hodin před obědem.

Najednou Nicholas zaslechl zpěv. Uchváceně naslouchal tónům „Nessun Dorma“, nádherné árii prince Calafa z Turandot od Giacoma Pucciniho. „Nikdo ať nespí,“ zpíval tenor a Nicholas zahlédl, jak se k němu blíží metař, táhne za sebou popelnici na kolečkách a rytmicky se ohání koštětem. Hlavu měl při zpěvu zakloněnou a Nicholas při poslechu té árie uprostřed honosného prostranství benátských dóžat cítil, že ať už ho čekají jakákoli nebezpečí, ať už zanechal v Tokiu cokoli, za takovéhoto ráno je dobře být naživu.

Cestou kolem tomu opernímu zpěvákovi de iure pokynul. Statný muž se na něj usmál, aniž by se nechal rušit ze zpěvu, a pokračoval v práci, zatímco se jeho vášnivý hlas rozléhal náměstím.

Nicholas zahnul za roh a zamířil přes Piazzettu k nábřeží Velkého kanálu.

Z hlubin oceánu se vynořily první barvy úsvitu, které dodaly obloze i budovám u vody stejný barevný odstín, až se zdálo, že mezi mořem a pevninou není žádný rozdíl.

Nábřeží – jmenovalo se Riva degli Schiavoni – se začínalo zaplňovat školáky nastupujícími do vaporett aby se nechali odvézt do školy. Utíkali k pokladně, mačkali se na palubu a jejich vysoké hlasy se rozléhaly po piazzettě. Smáli se, strkali a zaplňovali úzké vnější paluby lodí, zatímco ospalí dělníci uvnitř schovávali hlavy za novinami.

Kolem nebylo mnoho lidí. Turisté se patrně teprve hrabali z postelí a objednávali si šátečky a kapučíno. Kráčel směrem k traghetti, kde přistávaly a odplouvaly vaporetti. Po jeho pravici stála socha sv. Theodora, po jeho levici pak slavný okřídlený lev. Připadalo mu naprosto přirozené, že si benátská dóžata vybrala jako symbol svého města mytické zvíře.

Zastrčil si do úst zbytek rohlíku, dopil kávu a uvažoval, že čím déle zde je, tím lépe chápe, jak se stalo, že Benátky jsou i dnes skutečným městským státem. Místní obyvatelé jsou možná podle národnosti Italové, ale tím to končí. Mnoho krajů v zemi mělo svá nářečí, stejně jako Benátčané, ale nikdo nemyslel jinak, jak bylo zvykem Benátčanů. Jejich způsob života byl pro ně naprosto jedinečný a Nicholas cítil, jak něco uvnitř něj na tu jedinečnost silně reaguje.

Když se přiblížil k soše okřídleného lva, spatřil u ní sedět mladou ženu v krátkém kabátku s kožešinovým límcem. První vlna školáků už plula po Velkém kanále a, alespoň v tomto okamžiku, byl široký oblouk rivy dokonale opuštěný. Žena vypadala nádherně. Měla takový ten středozemský obličej s širokými ústy a protáhlým nosem, který upomíná na Féničany stejně jako na Římany. Husté rusé vlasy byly stažené dozadu a její kůže měla barvu severoafrické pouště. Když k ní Nicholas přistoupil, všiml si, že její hluboko posazené oči mají barvu akvamarínu. Oválná tvář, která nebyla zdaleka dokonalá ani úplně symetrická, v sobě skrývala jakousi bezdechou vášeň, jako by byla pod vlivem nějakého mocného kouzla. Seděla s lokty opřenými o kolena a v ruce držela čokoládovou tyčinku, ze které se zjevným požitkem ukusovala.

Když se přes ni mihl Nicholasův stín, zvedla hlavu a v jejích průsvitně modrých očích se zalesklo slunce. Podle toho, jak se usmála, ji okamžitě poznal.

V koutcích úst měla drobné šmouhy od čokolády. „Nevadilo by vám, kdybyste kousek popošel? Překážíte mi ve výhledu.“ Mluvila anglicky, ovšem s nepatrným přízvukem, který mu napověděl, že nejde o její rodný jazyk.

Nicholas se posadil vedle ní.

„Čekala jsem tu na vás,“ prohlásila.

„Doufám, že ne moc dlouho,“ odpověděl Nicholas. „Je docela příjemné vás vidět bez masky.“

Kousla do tyčinky a její úsměv se ještě rozšířil. „Svátek Všech svatých je za námi,“ pravila. „Ve dne můžeme být zase sami sebou.“

„Mikio Okami také?“

Ostře se na něj podívala. „Okami-san je pod strašným tlakem. Slabší povahy by něco takového tak dlouho nevydržely.“

Nicholas mlčel. Promnul si ruce, aby z nich vyhnal ranní chlad. „Pomůžete mu?“

„Proč se vlastně spojoval s Dominicem Goldonim, nejmocnějším mafiánským donem v Americe?“

„Pokoušel se zachránit,“ odpověděla Celeste. Po chvíli dodala: „Víte o Goldonim ještě něco víc, než že patří k mafii?“

„Co bych o něm ještě měl vědět?“

Smutně se na něj usmála. „Za prvé, Goldoni byl poloviční Benátčan. Proto měl mezi capi mafie ovládané Siciliány výlučné postavení. A za druhé, měl plány, o jakých se mafii nikdy ani nesnilo. Věděl, že dny Sama Giancany a jemu podobných jsou sečteny, a připravoval se na novou éru. Jeho kontakty v Americe měly pro Okami-sana nesmírný význam v souvislosti s jeho plánem na potlačení Godaišu.“ Upřela na něj své jasné oči. „Znamená to snad, že Okami-sanovi nepomůžete?“

Nicholas postřehl ustaraný tón jejího hlasu. „Povězte mi,“ vyzval ji, „víte, kdo se to proti Okamimu postavil, kdo vytvořil to spojení mezi jakuzou a mafií?“

„Ne,“ odpověděla Celeste. „Ale ráda bych to věděla.“

„Jakou asi může mít moc – jaký může mít vliv na všechny ty ostatní šéfy?“ Celeste mlčela tak dlouho, až Nicholas ucítil potřebu změnit téma. „Jaký máte k Okamimu vztah? Je to váš zaměstnavatel? Adoptivní otec? Milenec? Nebo všechno dohromady?“

Celeste se zasmála. „Okami-san by byl pyšný, kdyby vás tohle slyšel říkat. Víte, že je mu přes devadesát?“

„To jsem nevěděl.“

„Je to tak. Tady v Benátkách žije už dlouho a ještě předtím, než se sem přistěhoval, měl – ehm – jisté styky s některými významnými benátskými rodinami.“

„Počítám, že vaše byla mezi nimi.“

„Můj otec obětoval za Okami-sana život.“ Utřela si ruce do kousku papíru. „Předpokládám, že vám to připadá divné – nebo snad nezvyklé.“

„Vůbec ne,“ opáčil Nicholas. „Jsem poloviční Asiat. Chápu, jaký význam mají závazky.“

„Ano, ovšem.“ Odvrátila se a zadívala se na slunce, které vycházelo nad lagunou. Napravo od nich, na druhém břehu Velkého kanálu, zářila v perleťově růžovém světle Santa Maria della Salute a křídla benátského lva nad nimi jakoby hořela. „Moje rodina, tedy aspoň její část, pochází z Karthága,“ pronesla po chvíli. „Byli to mořeplavci, ale také filozofové a prý i významní vědci. Vypálili jim domovy a zpustošili město, a tak se obrátili k jedinému příteli, který jim zůstal: bylo jím moře. Nakonec se ocitli tady, v Benátkách.“ Obrátila hlavu a zadívala se mu přímo do očí. „Takovéhle historky mi vyprávěl můj dědeček. Přísahal, že je to pravda, stejně jako přísahal, že ví, kde je pod tím palácem, kde jsme včera byli, zakopaná loď, na které naši předkové připluli.“

„To byl váš dům?“

„Teď patří Okami-sanovi,“ odpověděla Celeste beze stopy smutku nebo hořkosti. „Já teď žiju jinde – dál od Velkého kanálu, kde je větší klid.“

„A zbytek vaší rodiny?“

„Okami-san koupil mé matce vlastní byt, o který se může starat sama. A moje sestra už nebydlí v Benátkách.“

Pohnula hlavou a odlesk slunce u kořene jejího nosu v něm vzbudil představu Celeste, jak stojí na přídi nějaké starobylé lodi plující z Karthága přes Středozemní moře směrem k poklidnému místu, z něhož se měly stát Benátky.

„Myslím, že v historii Benátek není úděl mé rodiny nijak neobvyklý. Tady jsme se naučili přizpůsobovat se – době, osudu a především politice.

Můj otec obchodoval s látkami: samet, krajky, hedvábí a podobně. Můj dědeček vynalezl zvláštní postup na výrobu jednoho druhu brokátového moaré, který pořád patří jenom nám. Rodina Okami-sana pochází z Ósaky a kdysi také obchodovala s látkami. S otcem si okamžitě skvěle porozuměli. Oba měli smysl pro čest a oba byli pragmatici. Rodina mého otce v sobě měla hodně z Východu, takže chápal, proč chce Okami-san koupit jeho podnik. Nakonec se stali partnery.“

„Takže to bylo dokonale legální partnerství, výborná záminka pro to, aby se Okami usadil tady v Benátkách.“

„Starám se jenom o to, co Okami-san udělal pro mou rodinu.“ Pochopil, že jeho tón se jí vůbec nelíbí. Tiše dodala: „Odpovězte mi na mou otázku, prosím. Pomůžete mu?“

Vzpomněl si na minulou noc, kdy mu Okami říkal, že je v nebezpečí života. Budou s tím problémy, oznámil tehdy Okamimu. Předně je tu otázka totožnosti: nevíme, koho pošlou, aby vás zabil. Potom otázka času: musíme vycházet z toho, že ho máme jen málo. Za takových podmínek jsou naše možnosti značně omezené. Nemělo by smysl někde vás schovávat, protože musíte pokračovat v práci a to by z úkrytu nešlo. Taky nemá smysl hlídat vás ve dne v noci, protože ať už po vás půjde kdokoli, bude ve výhodě, protože si bude moci sám určit čas, když už ne místo, a já budu v nevýhodě. Ostatně v nevýhodě jsem už teď, protože nemám představu, koho mám proti sobě.

Okami se na něj ponuře zadíval. Chcete tedy říct, že jsme ztraceni.

Vůbec ne. Říkám jen to, že extrémní podmínky vyžaduji extrémní opatření. Náhle se do něj dala zima, jako by palácem prolétl průvan. Abych vám mohl pomoci, musím ze sebe udělat magnet.

Magnet?

Ano. Můžete tomu říkat třeba lidský štít. Chci prostě odlákat vrahovu pozornost od vás na sebe.

„Udělám, co bude v mých silách,“ pravil Nicholas nyní.

„Ano, já vím,“ přikývla Celeste. „Dlouho jsme o tom s Okami-sanem mluvili, když jste včera odešel. Ale chtěla jsem to slyšet od vás. Abych měla jistotu.“ Chvíli mlčky hleděla na moře. „Musím vám povědět o třech lidech z Kaišóova úzkého kruhu poradců, protože jeden z nich nařídil, že Okami-san musí zemřít.“

„Ten, o kterém Okami říká, že stojí za vzestupem Godaišu jako mezinárodní zločinecké organizace.“

Celeste přikývla. „Úzký okruh poradců se skládá jen z ojabunů, kteří stojí v čele tří hlavních rodin japonské jakuzy: Tecuo Akinaga, Akira Čósa a Tomoo Kozó.“ Ukázala mu jejich fotografie. „Všechny tyto tři muže je třeba považovat za viníky, dokud se vám nepodaří prokázat jejich nevinu. Prosím vás, abyste žádnému z nich nevěřil. Jeden z nich zradil Okami-sana a všechno, co budoval.“

Díval se na fotografie a ukládal je do paměti. Potom pohlédl na ni. „Okamisan není váš milenec, ale přesto k němu máte silný vztah. Už předtím jste říkala, že tlak, kterému je vystavený, by mohl slabší povahu zabít.“

„Přesně tak.“

„A přitom je mu devadesát.“

Znenadání vstala. „Pojďme se projít. Je mi zima.“ Strčila ruce do kapes a vydali se po nábřeží. Hejna holubů vzlétala a opět klesala jako křídla nějakého obrovského opeřence a pouliční prodavači nabízející jízdu lodí na ostrov Murano na povinnou prohlídku sklárny překřikovali rachot lodí. Holubi žadonili o krmení a pleskali křídly nízko nad jejich hlavami.

„Teď vám povím něco, co o Kaišóovi nevědí ani lidé z užšího kruhu, je to jeho tajemství: má korjóku.“

Korjóku. To slovo se mu vpálilo do mozku. „Mikio Okami má Osvětlující sílu?“

„Právě to mu dovolilo tak dlouho přežít,“ přisvědčila Celeste. „Tím se spousta věcí vysvětluje, nemám pravdu? Je mu přes devadesát, a přitom má sílu a odhodlání padesátníka.“

Nicholasovi se rozbušilo srdce; musel začít dýchat pomaleji. V hlavě mu vířily myšlenky. Korjóku, vstupní brána Šukenu. Jestliže má Okami skutečně Osvětlující sílu, mohl by Nicholasovi říci, jestli on sám může korjóku získat. Mohl by tak dosáhnout svého snu, najít ztracené tajemství svého starobylého rodu, spojení Akšary a Kširy, Světla a Tmy, obou polovin Tau-tau.

Ovšem jen v případě, že zajistí Okamimu bezpečí.

„Konečně se mi vás podařilo zaskočit,“ poznamenala Celeste.

„Obávám se, že se vám to skutečně povedlo.“

Otočila k němu hlavu a krátce na něj pohlédla. „Nechce, abyste to dělal. Abyste se vystavoval jako terč místo něj.“

„Na to už je pozdě.“

„Proč myslíte? Já s ním souhlasím.“

„Jděte dál, ale přidejte trochu do kroku,“ vyzval ji Nicholas. Zavedl ji z nábřeží do postranní uličky. Doba už pokročila, takže se otevřelo více obchodů a uličkou se prodíral dav lidí spěchajících do práce. Nicholasovi to připadalo jaksi zvláštní a trochu žertovné. Těžko se mu věřilo, že v tomto městě zázraků vůbec někdo pracuje. Ovšem, pod benátskými poklady se skutečně nacházelo město, třebaže ne zrovna obyčejné.

„Ani Okami, ani já už nemáme na vybranou,“ prohlásil, „jiná cesta neexistuje. Musíte se smířit se vším, co se stane.“

„Karma. Je to váš osud.“

Zaslechl v jejím hlase stopu sarkasmu. „Poslyšte, Celeste, když na karmu nevěříte, žádná není.“

„To je jako giri.“ Překvapený pohled, který se mu objevil v očích, se jí líbil. „Ano, vím o těch závazcích, o dluzích, které se nedají nikdy úplně splatit.“

Zahlédl malé pekařství, zatáhl ji dovnitř a společně se dívali do výlohy na bochánky chleba a koláčky čerstvě vytažené z pece.

„Máte hlad? Vždyť jsme před chvílí jedli.“

„Rád bych věděl, jestli jsme tady sami.“

Celeste ho pozorovala, jak se dívá do zrcadla na zdi za zády prodavačky, růžolící ženy ve středních letech, která měla pro všechny své ranní návštěvníky vlídné slovo.

„Co jste viděl?“

„Možná nic,“ odpověděl Nicholas, když k nim prodavačka přistoupila. Ukázal na velký, plochý bochník chleba plněný černými olivami a čerstvým rozmarýnem. Naznačil, jak velké plátky chce, ale neustále přitom pokukoval po zrcadle. „Možná něco.“

„Už to začalo?“ Zčervenala jí tvář strachem nebo vzrušením?

Vytáhl z kapsy několik lire, vzal si bílý papírový pytlík společně s drobnými a zamířil k východu. „Nechám vás tady. Počkejte pět minut a pak se vraťte zpátky na nábřeží.“

„Ne,“ protestovala. „Půjdu s vámi.“

„Nemáte s tím nic společného.“

„Samozřejmě, že mám. Myslete na giri. Jsem Okami-sanovi zavázaná. A vůbec, jestli po něm někdo jde, tak už o mně stejně ví. S vámi budu určitě ve větším bezpečí.“

Nicholas na tenhle argument nedokázal hned odpovědět. Nemyslel si ani, že by tahle žena patřila k těm, které se schovávají za máminy sukně, dokud se bouře nepřežene. Rozhodl se tedy, že jí to nebude rozmlouvat, i když věděl, že teď, když není sám, bude muset své plány pozměnit.

Když vyšli na ulici, zamířili směrem od Velkého kanálu. Úzké uličky se čas od času zaplňovaly lidmi, ale sotva se tyto drobné davy rozptýlily po nárožích a mostech, zavládlo kolem zase pusto a prázdno.

Nicholas neustále pozoroval ulici za nimi ve výlohách obchodů a restaurací.

„Co vidíte?“ ptala se Celeste.

„Zrovna teď mi ani tak nedělá hlavu to, co vidím,“ odpověděl Nicholas, „jako spíš to, co cítím. Někdo nás docela určitě pozoruje.“

Přešli můstek a zabočili vlevo do další uličky.

„Takže to opravdu začalo,“ usoudila. „Co budeme dělat?“

„Necháme ho, ať je to kdokoli, aby nás sledoval.“

„Proč?“

„Protože,“ opáčil, „čím déle nás budou muset sledovat, tím větší budeme mít možnost je uvidět. A přesně to chci, aby se stalo.“ Stiskl jí ruku. „Jste připravená podívat se našemu nepříteli do tváře?“

Na rtech se jí mihl úsměv. „Za těchhle podmínek netoužím po ničem jiném.“

„Máme stopu.“ Lillehammer nejistě kráčel chodbičkou tryskáče amerického vojenského letectva a v ruce držel několik papírů z faxu. Tvář měl rozzářenou vzrušením.

„Jde o tu pořezanou holku,“ nadhodil Croaker, odsunul šálek s kávou a zakryl ho, aby se nerozlil.

„Přesně tak,“ souhlasil Lillehammer a zamával faxy. „Měla na zubech můstek, dost neobvyklou záležitost. Snad jí nevylezly dva zuby, takže místo mléčných jí nasadili můstek.“

„Nějaká dobrá víla, co?“

Lillehammer se ušklíbl a na kůži se mu objevila síť bledých jizev. Za tlustými oválnými skly se protrhávala a slévala temná oblaka, z nichž místy vystřelovaly do výšky dlouhé koňské ohony. Vystoupali nad bouřku, která zuřila nad středem Minnesoty, a ve vzduchu bylo málo kyslíku. Letadlo se ještě otřásalo po průletu silnou turbulencí na východním okraji fronty, od níž se však rychle vzdalovalo.

„Byla to tak speciální práce, že ji počítač našel hned: nějaká Virginia Morrisová.“

Jaký počítač, uvažoval Croaker, vládne tak dobře zorganizovanou obrovskou databází, že dokáže identifikovat oběť podle zubů během dvanácti hodin? Rozhodně ani jeden z těch, s nimiž kdy sám pracoval, včetně těch, k nimž ho tu a tam na chvíli pustila FBI. Ale možná to bylo jen tím, že už hodně dlouho přístup k žádnému takovému počítači nepotřeboval.

Croaker se zadíval na bouřku, která se táhla pod lehce vibrujícím trupem letadla. „To s ní porušoval Dominic pravidla WITSECu?“

„Vypadá to tak. Pochází z Queensu, kde kdysi působil. Mluvil jsem o ní s lidmi z projektu a rozhodně nevědí nic o tom, že by patřila k personálu WITSECu.“ Potřásl hlavou. „Ani jsem se tomu nedivil. Dominic byl vždycky na ženské. Potřeboval s nimi spát, jako si jiný potřebuje čistit zuby.“

„Takže si přímo pod nosem WITSECu propašoval do Minnesoty milenku. Jak se mu to povedlo?“

Lillehammer pokrčil rameny. „Měl pod sebou tisíce lidí. Mohl to zařídit kdokoli z nich.“

Croaker odtrhl oči od zamračené oblohy. „Pochybuju. Já tyhle lidi znám. Nemají ve zvyku zatahovat svoje gorily do osobních záležitostí. Kdo ví, který nepřítel by se mohl o takové slabině dovědět?“

„Napadá tě, kdo by mu mohl pomoct?“

„Jenom uvažuju o tý tvý teorii, že šlo o někoho zevnitř.“

„Co se ti na ní nelíbí?“ Lillehammer naklonil hlavu. „Kdo jiný, než někdo z projektu, mohl dát vrahovi zprávu o tom, kde Dominica najde?“

Croaker zavrtěl hlavou. „Vím, že si myslíš, že se u vlády někdo nechal podmazat, ale mně instinkt říká, že je tu ještě jedna možnost, a chci ji prošetřit. Podívej, Goldoniho zabili vtom domě, kde jsme ty těla našli. Jak se tam dostal? Unesli ho? O tom pochybuju; na to byl moc dobře hlídaný. A navíc, kdyby to byl někdo zevnitř a pověděl jím, kde ho najít, šli by prostě za ním. Ale co když svým strážcům schválně vyklouzl, aby se mohl s někým setkat? Bylo by to docela jednoduché: jenom by řekl ženě, že jde do obchodu pro hajzlpapír nebo pro maso, a pak by na poslední chvíli zahnul někam jinam.“

„To je samozřejmě možné.“ Zdálo se, že myšlenka Lillehammera upoutala. „Ale proč by to dělal?“

„Třeba aby se s někým sešel,“ nadhodil Croaker. „S někým, komu naprosto věřil.“ Podíval se na hodinky. „Když místo do Washingtonu poletíme na Kennedyho letiště do New Yorku, za jak dlouho tam můžeme být?“

„Zeptám se pilota,“ pravil Lillehammer a sáhl po palubním telefonu.

Když se Justine probudila v obrovské posteli tokijského hotelu Hilton, ze všeho nejdřív hrábla po muži, který spal vedle ní. Když místo něj nahmátla jenom pokrývky, srdce se jí málem zastavilo a na okamžik ji zaplavila tupá, těžká bolest, obyčejná jako hlad.

Potom zvedla hlavu z polštáře a zaslechla ho, jak močí v koupelně. V tom čistě mužském zvuku, pleskání čůrku o porcelánovou mísu, bylo něco, co ji nesmírně uklidňovalo.

„Ricku?“

Objevil se ve dveřích koupelny, nahý a s úsměvem na tváři. „Tak ses konečně probudila? Dobře. Doufám, že máš hlad. Zrovna chci objednat snídani.“

Justine se posadila a protáhla se. Cítila, jak ji lačně a smyslně pozoruje.

„Víš, co to dělá s mým id?‘

Zasmála se. „Tvoje id jde kousek před tebou.“ Rozevřela náruč a on se do ní vrhl, naklonil se nad ní a Justine mu pohlédla do obličeje. „Co ta snídaně?“

„Nevím, jak ty, ale co ses probudila, nemám už takovej hlad.“

Později, když se osprchovali a oblékli, sešli dolů do restaurace. Objednal slaninu s vejci, brambory, pomerančovou šťávu, kávu a topinky. Justine se musela smát – bylo to tak americké. Celá rozradostněná a vyhládlá prohlásila, že si dá to samé.

Džus a kávu dostali skoro okamžitě. Pil kávu bez mléka. Když si nalévala do kávy smetanu a přidávala cukr, zeptal se jí: „Pokud sis to nerozmyslela, kdy se můžeš vrátit do New Yorku?“

Justine na něj pohlédla přes stůl a vzala ho za ruku. „Nerozmyslela jsem si to. Kdy mě tam potřebuješ?“

„Teď hned,“ odpověděl a přitiskl si hřbet její ruky ke rtům. „Čekal jsem už moc dlouho, než abych to dokázal ještě nějakou chvilku vydržel.“

Justine se na něj usmála. Jeho neskrývané nadšení bylo nakažlivé. „Dobře. Bude mi trvat den, než si sbalím věci.“

„Proč? Copak tady máš něco, co si skutečně musíš – nebo chceš – brát s sebou?“

Donesli jim jídlo, takže měla čas přemýšlet o jeho slovech. Rick požádal o jahodovou zavařeninu. Justine žvýkala slaninu a dívala se na něj, jaksi maže topinku máslem a džemem. Nakonec prohlásila: „Když o tom tak uvažuju, vlastně tady nemám nic, bez čeho bych se neobešla.“ Zvedl oči. „Vím, na co myslíš. Začínám znova. Úplně od začátku.“ Dojedla plátek slaniny. „Myslím, že se na to docela těším.“

„Výborně!“ Utřel si rty. „Hned nám rezervuju letenky.“

Sledovala ho, jak odchází a žádá vrchního o telefon. Nemohla odtrhnout oči od jeho obličeje. Představovala si sama sebe v New Yorku jako jeho ženu, zpátky ve starém zaměstnání. Cítila, jak jí celou prostupuje nová chuť do života. V něco takového už dávno přestala doufat. Nemohla se dočkat, až se vrátí do práce, až zase začne být sama sebou, až si vybojuje zpátky svůj starý život, úctu k sobě samé a znovu získá svou vlastní identitu.

Právě v tom okamžiku číšník přinesl bezdrátový telefon.

„Paní Linnearová,“ oslovil ji, „to je pro vás.“

Justine na okamžik ztuhla. Vyděsila ji představa, že se Nicholas dověděl, kde ji má hledat, možná přes Nangiho. Sevřel se jí žaludek a nemohla ani dýchat.

„Paní Linnearová?“

Přikývla, věnovala číšníkovi cosi, co pokládala za úsměv, a vzala si nabízený telefon.

„Haló?“

„Justine, tady je Nangi.“

„Dobré jitro,“ pozdravila s jistou úlevou.

„Už je vám lépe? Bylo dobře, že vás Millar-san navštívil?“

„Ano, moc dobře,“ přisvědčila Justine. Jasně si uvědomovala, jak blízcí si Nicholas a Tanzan Nangi jsou. Ovšem Nangi nebyl tandžian. Neměl žádnou zvláštní moc, s jejíž pomocí by dokázal odhalit, co si skutečně myslí, a už vůbec ne přes telefon. „Bylo příjemné zase vidět někoho známého ze Států.“

„To si dovedu představit,“ opáčil Nangi. „Tokio je centrum Japonska, ale kolikrát se mi také zasteskne po městě, kde jsem se narodil. To je naprosto přirozené.“

„Děkuji vám, Nangi-san,“ pravila Justine, „že se o mě tak staráte.“

„Možná se brzy uvidíme.“ Jeho hlas zněl smutně. „Nevím, jak dlouho bude Nicholas pryč.“

„Mluvil jste s ním?“ Jakmile tu otázku vyslovila, uvědomila si, že udělala chybu.

„Copak jste mu nevolala?“ podivil se Nangi. „Požádal jsem Itó-sana, aby vám nechal jeho číslo v hotelové recepci.“

Dostala vůbec od Nicholasova odporného tajemníka ten vzkaz? Nevzpomínala si. Zoufale přemítala. Jakou lež by mohla použít? „Ano, dostala jsem ho. Zkoušela jsem to několikrát, ale nedovolala jsem se.“

„Ani mě to nepřekvapuje,“ odpověděl. „Ani mně se nepodařilo ho zastihnout. Budeme to muset zkoušet dál.“

„Ano, budeme muset.“

„Zavolejte mi, kdykoli budete chtít, Justine-san.“

„Ano, Nangi-san. Ještě jednou díky.“

Zavěsila se silným pocitem úlevy. Neměla žádnou radost z toho, že mu musela zalhat, ale copak měla na vybranou? Když odložila sluchátko, všimla si, že je vlhké jejím potem.

Rick se vrátil a z tváře mu zářil úsměv. „Všechno je zařízeno,“ oznámil, když si sedl naproti ní. „Letíme ještě dnes večer. Aspoň budeš mít čas, abys mě provedla po městě jako správného turistu.“

„Ne,“ namítla Justine, „už mám Tokia tak akorát dost. Projedeme se spíš po venkově, je tam nádherně. A stejně musím vrátit auto domů.“

Chvíli jedli mlčky a Justine napadlo, že už dávno neměla z žádného jídla takový požitek.

Ke kávě si Rick objednal další topinku s jahodovým džemem a pak spolu mluvili o svém budoucím společném životě.

„Kde bys raději bydlela, ptal se jí Rick, „na Manhattanu nebo někde venku, třeba na Long Islandu?“

Justine zauvažovala. „Podle toho, co jsem poslední dobou slyšela o Manhattanu, tak tam určitě ne.“ Oči se jí na chvíli zamžily. „Ale na Islandu taky ne.“ Hlavou se jí honilo příliš mnoho vzpomínek na dům ve West Bay Bridge, kde žila s Nicholasem. „Co třeba Connecticut?“

„Dobrý nápad,“ připustil Rick a upíjel kávu. „Jeden z viceprezidentů firmy bydlí v Darienu; tam je docela pěkně.“ Usmál se. „Aspoň nebudeme muset platit newyorskou městskou daň, což bude pořádná úleva.“

„Nevadí ti, že se musíš vystěhovat z bytu?“ Vzpomněla si na Rickův byt na Páté avenue.

Zavrtěl hlavou. „Ani ne. Po pravdě řečeno mě moje bývalá žena už nějakou dobu otravuje s tím, že ten byt chce.“ Utřel si ústa. „Bůh ví, proč chce bydlet zrovna na Manhattanu. Dneska je tam skutečně lepší chodit s pětačtyřicítkou v kapse.“ Pokrčil rameny. „Každopádně mi to dost zjednoduší život. Můžu jí ten byt prodat a ona mi bude zavázaná.“

„Určitě ti nevadí, že o něj přijdeš?“

Rick se zasmál. „Děláš si legraci? Už se nemůžu dočkat. Hned první víkend se porozhlídneme po nějakém domě.“

Znělo to tak báječně, že se Justine rozplakala. Bude hledat dům v Darienu. V Americe. Doma. Ach, Bože! Bylo to skoro příliš krásné, než aby to byla pravda.

Rick ji uchopil za ruce, naklonil se přes stůl, něžně ji políbil na obě oči a ucítil na jazyku její slané slzy. „Už nebudeš mít důvod plakat, lásko,“ zašeptal. „To ti slibuju.“ Přitiskl jí rty na ústa a zdálo se mu, že v sobě slyší rezonovat její němý výkřik.

„Tony,“ pravila Margarite Goldoniová, sotva vstoupila do jejich ložnice, „s tou siciliánštinou je konec.“

Anthony DeCamillo, novopečený kmotr rodiny Goldoniů, ležel nahý – až na bílé slipy – pod horským sluníčkem. Bílé umělohmotné brýle na jeho očích společně s nezvyklým odstínem kůže ve světle lampy připomínaly Margaritě laciné plastikové sošky svatých, které si newyorčané připevňovali na palubní desky aut.

Zazvonil budík, ultrafialové světlo zhaslo a Tony se pohnul. Pak vstal a sundal si umělohmotné brýle. Zadíval se na její smyslné tělo zahalené do přiléhavé noční košile a pocítil vzrušení.

„Margarite, je to zvláštní, ale teď vypadáš líp než před deseti lety. Už jsem ti to někdy řekl?“

„Až doteď jsi k tomu neměl důvod,“ opáčila Margarite a zamířila k němu. Roztírala si po rukou zvlhčovací krém.

Tony zavrčel a okamžitě zapomněl na svůj pokus o smír. „Víš, bratr mi říkal, že ještě budu litovat, když si nevezmu Sicilanku.“

„Tvůj bratr je pitomec,“ odtušila Margarite.

Naklonil se směrem k ní. „Poslouchej, tady je řeč vo Rodině! Dávej si sakra pozor na hubu!“

„Promiň, Tony.“ Posadila se na postel vedle něj a uvažovala, jestli se od ní odtáhne.

Připadala si rozervaná, odtržená sama od sebe. Část jí samé zoufale toužila po tom, odčinit škodu napáchanou jejím únosem a znovu se v manželových očích očistit. A zatím jiná, dosud neznámá část jejího já vychutnávala pohrdání, které k němu cítila od chvíle, kdy ji i s Francie poslal do New Hampshiru.

„Oba víme, že jsi v pěkný bryndě,“ prohlásila. „Leonfortové potáhnou na východ a pokusí se ti vyrvat to, co bylo kdysi Dominicovo království.“

„Jestli jsem v bryndě, tak je to kvůli tvýmu zatracenýmu bratrovi,“ odsekl nazlobeně. „Nikdy neměl pořádnýho consigliere. Nikdy se žádnýmu ze svejch pomocníků nesvěřoval. Nikdy si nikoho nepustil k tělu. Všechno si nechával pro sebe. A všechny ty tajnosti, co s nima držel v hrsti ty svý mocný kamarády ve Washingtonu, jsou teď v prachu.“ Tony zašermoval rukama. „Panenko Maria, kolikrát jenom jsem ho prosil, aby mi ty věci svěřil? ‚Jestli mám něco dokázat, tak musím vědět všechno,‘ povídal jsem mu. ‚Nemůžeš mi takhle svazovat ruce.‘“

Zakroutil hlavou, rozzuřený a zarmoucený zároveň. „Přísahám, Margarite, že jsem ho miloval jako bratra, ale on byl sakra tvrdohlavej. Nenechal mi tu nic a já tu teď stojím sám proti Špatnejm škeblím a celýmu Západnímu pobřeží.“

„Máš mě,“ namítla Margarite.

„Tvůj bratr byl blázen, že to všecko svěřil tobě! Zasraný ženský!“ Máchl rukama. „Dost na tom, že jsem musel sedět na schůzích s Domovejma známejma, i když jsem věděl, že mu to stejně budeš všechno hlásit ty, že ty rozhodnutí, co o nich mluvím, jsou vlastně tvoje. A teď abych se smiřoval s tím, že Dom dal všechno tobě!“

Vstal, začal se oblékat, navlékl si bílou košili a uhlově černé kalhoty. Zavrtěl hlavou. „A to ti povím, to se tomu hajzlovi musí nechat. Ten parchant Caesare Leonforte konečně dosáhl svýho. Toužil po Dominicově smrti tak, že se za ni nejspíš vo nedělích modlil. Ale já nedovolím, aby mu to jen tak prošlo. Vím, že si najal toho hajzla, vo kterým si myslíš, že nás má všecky v hrsti. Já ho…“

„Oba víme, že na Caesareho nemáš. Myslím, že je načase, aby sis přestal namlouvat, že jsi skutečná hlava Rodiny.“

Tony ji chvíli pozoroval, zatímco si navlékal do kalhot opasek. „Něco ti povím, holka. Je mi jasný, že to pro tebe byl šok – zvlášť, když Domovu ženu a děti odvezli ze země, aby je mohli federálové držet pod zámkem. Vím, že to bylo těžký – jak si nechali mrtvolu a jak jsme včera museli předstírat, že v tý rakvi je skutečně Dom.“

Přemítala, jestli se zmíní o Robertovi. Dokonce se vsadila sama se sebou, že po všem, co se stalo, to neudělá. Nemýlila se.

„Ale proboha, co ses vrátila z toho tajemnýho vejletu, ‚seš úplně jiná.“

„Samozřejmě, že jsem jiná.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a vklouzl do italských mokasínů se střapci. „Copak to nechápeš? Úplně ses změnila. Jako by ta Margarite Goldoniová, kterou jsem si bral, vůbec neexistovala.“

„Máš moc bujnou fantazii,“ přerušila ho Margarite, ale v hlavě se jí znovu vynořil ten hlas: A co ještě jsem ti dal, Margarito? Teď už víš, že máš sílu odhodlání… udělat cokoliv. Otřásla se, očekáváním stejně jako strachem.

„Myslíš? Než se stalo tohle, ten tvůj kšeft ti dokonale stačil.“

„Kšeft je kšeft, Tony. Aspoň jsem dokázala, že mám na kšefty hlavu.“

Odfrkl si. „No, to ti musím přiznat, že ses všeho koukala rychle zbavit. Dětí taky.“

Do očí jí vhrkly slzy. „Je to od tebe hnusný, vyčítat mi, za co nemůžu. Chtěl jsi mít syna a já kvůli tomu třikrát potratila. Naposledy mě to málem zabilo.“

Tony zavrtěl hlavou. „Možná to bylo fyzický,“ připustil, „ale možná spíš psychologický. Nikdy ses nechtěla vázat na děti. Jen si vezmi svou dceru. To, žes ji měla, ti v ničem nebránilo. Napadlo tě vůbec, že bys s ní mohla zůstat doma, když byla malá?“

„Napadlo někdy tebe, abys kvůli ní přišel dřív domů?“

„To je něco jinýho,“ zařval. „Dřel jsem jako votrok, abych pro ni a pro tebe zajistil nějakej majetek, abych nebyl závislej na tvým bratrovi. A co z toho mám? Žiju na tomhle zasraným statku s dcerou, která mě ani neumí pořádně pozdravit.“

„Aha. Takže podle tebe je v pořádku vyhejbat se rodině, protože jsi mužskej?“

„Vůbec bychom o tom nemuseli mluvit,“ zaječel, „kdybych měl ženu, která by chápala, že její první povinností je starat se o dceru! Která by věděla, co to znamená, bejt matka!“

„Ježíšikriste, to tvoje zastrašování mě už unavuje.“

Udělal na ni sprostý sicilský posunek. „Tak si běž.“

Sklopila oči a rozvzlykala se. „To bych klidně mohla.“

„‚Seš posraná až za ušima!“

Margarite zbělela vztekem a zvedla hlavu. „Takhle se mnou nemluv! Se svejma kamarádama tak taky nemluvíš.“

„To proto, že to nejsou žádný zkurvený ženský!“

Pokusila se mu vytnout políček, ale Tony ji chytil za zápěstí a přimáčkl na stěnu. Bolelo to. Byl to až příliš známý pocit.

Výhrůžně se nad ní vztyčil. „Dohlídnu na to, aby s tím byl konec, ať se děje, co se děje.“ Vytáhl si z kalhot opasek. „Už jsem ti dlouho neukázal, zač je toho loket.“

V následujícím okamžiku hleděl do ústí pětačtyřicítky s upilovanou hlavní. „Vy zatracený Siciliáni rozumíte akorát jedný věci,“ prohlásila, když se škrábala na nohy.

„Margarine…“

„A nemysli si, že s tím snad neumím zacházet.“

Co to bylo za nový pocit, který ji zaplavil? Zlost? Ne, tu už cítila předtím, uzavřenou jako džin v láhvi její duše. Co tedy? Hluboko pod zlostí a strachem ucítila železné jádro, o kterém dříve neměla ani potuchy, pevnou vůli nořící se z děsivého víru událostí, v nějž se změnil její život. Natáhla ruce a zoufale se jej zachytila jako unavený plavec, kterému docházejí síly. Hlas, který pomalu ani nepoznávala, pravil: „Dlouho jsem – jak to mám říct? Dlouho jsem se tě bála. Bála jsem se tě. Teď, když to říkám, ani tomu nemůžu uvěřit. Mlátil jsi mě a já to přijímala, mlčky jsem se kousala do rtů a neřekla jsem ani slovo, ani svýmu bratrovi ne. Protože jsem se bála.“

Přistoupila blíž k němu a Tony ucukl.

„No tak, zlato. Klídek. Bylo toho na tebe moc, zabili ti bratra a ten člověk…“

„A když jsem se vrátila s naším dítětem domů, nečekalo mě ani jedno milý slůvko, ani kapka soucitu. Jenom ta tvoje nenávist, Tony. Myslel sis – vlastně ne, věděl jsi – že mě znásilnil. Podle tebe jsem byla pošpiněná. Už jen tím, že jsem s ním byla. Díval ses na mě tak – panebože, až to ve mně probudilo všechno, co jsem si do tý doby odmítala připustit; připadala jsem si jako…“

„Zlato…“

Když zvedla pistoli, zastavil se. Stál od ní příliš daleko na to, aby ji dokázal přemoci hrubou silou. Nezvyklý lesk v jejích očích ho děsil.

„Margarite, řeklas mi, cos chtěla. Co kdybys dala tu věc pryč, než se někomu něco stane.“

„Ne, Tony. Už žádný ‚zlato‘, žádnej křik, žádný bití. S tím je konec. Teď na to půjdeme jinak. Protože mám dost síly na to, abych tě teď zabila. Klidně to můžu zmáčknout. Stačí, když mi k tomu dáš jedinej další důvod, jako bych jich už dávno neměla dost. Takhle jsem se změnila: získala jsem sílu – vlastně ne, jenom jsem ji v sobě objevila. Úctu sama k sobě. Tys mi ji vzal, Tony, a Bůh ví, že jsem to dopustila.“

Tony si olízl rty a očima přejížděl z hlavně pistole na její tvář. „No tak, nech toho. Mám pocit, žes tak docela nepochopila, co se v posledních dnech stalo. Vím, že si děláš hlavu kvůli holce. A Domova –“

„Ty parchante, já vím moc dobře, co se tady stalo – Dominicovi, Francie a mně! Ale to bys ty nikdy nepochopil.“

„Teď chápu akorát to, že nás všechny pokořili. Můj vlastní dům – moje rodina –“

V očích se jí zablesklo. Pleskla se do čela. „Tak už je mi to jasný. Nebylo to kvůli Francie, kvůli mýmu bratrovi nebo kvůli mně. Bylo to kvůli tobě, ty hajzle nafoukaná! Nemůžeš se smířit s tím, co udělal tobě!“

Konečně jí to došlo: ten hlas, který vycházel z jejích úst, patřil jejímu bratrovi. Zatímco se jedna část její duše nad tím zdánlivým zázrakem podivovala, druhá vzpomínala na chvíli, kdy viděla, jak Dominic přikládá nabitou pistoli k hlavě Riche Coopera, svého obchodního partnera. Margarite chtěla rozšířit svou prodejnu kosmetiky Serenissima také do zahraničí, ale Rich si myslel, že je to příliš riskantní. Dominic strávil celé odpoledne tím, že Richovi snášel všechny možné argumenty, které ho napadly. Nemělo to smysl. Když nakonec strkal podepsanou smlouvu do kapsy, řekl jí Dominic: Vidíš, Margarite, na každýho chlapa potřebuješ jinou přesvědčovací metodu.

Když nyní viděla, jaký respekt má její muž ke zbrani, kterou držela v ruce, pochopila, jaká přesvědčovací metoda na něj platí.

„Potřebujeme zrcadlo,“ prohlásil Nicholas.

„Zrcadlo?“ podivila se Celeste, když znovu vyšli na nábřeží.

„Ano. Nějaké místo, kde bychom mohli zmizet a podívat se, kdo jde za námi.“ Celeste se na něj usmála a vzala ho za ruku. „Myslím, že takové místo znám.“

Vedla ho přes Ponte della Paglia, Slaměný most, kde se za dávných věků vykládaly lodi se slámou, a kolem Mostu vzdechů, kde vězně zatčené z dóžecího příkazu čekalo vězení a mnohdy i horší osud. Se skloněnými hlavami prošli sottoportegem, klenutou branou vedoucí do podchodu, a zanedlouho se vynořili na campu, jemuž vévodil kamenný kostel, podle benátských měřítek nijak honosný, společně s přilehlou budovou.

„Tohle je klášter San Zaccaria,“ upozornila ho Celeste, když vyšli z campa jediným druhým východem. „Má zajímavou historii, protože místní jeptišky kdysi vyšívaly obřadní klobouk pro dóžete.“ Na malém náměstíčku zahnuli ostře doprava a spěchali úzkou uličkou, která se nakláněla vpravo jako záda nějaké stařeny. „Od devátého století sem na velikonoce chodil každý vládnoucí dóže na nešpory.“

Znenadání se ocitli na široké fondamentě. Po pravici měli domy a obchody, po levici tepané zábradlí, za nímž teklo rio překlenuté dvěma kamennými můstky.

„Proto bylo campo i s klášterem tak dobře opevněné,“ vysvětlovala Celeste cestou přes fondamentu. „Z campa se do kostela ani do kláštera nedá jinudy vejít.“

Asi v polovině fondamenty narazili na stará vrata. Nápis nad nimi hlásal: SCUOLA ELEMENTARE ARMANDO DIAZ. Celeste pohlédla na druhý konec fondamenta a zatáhla jej do otevřených dveří.

Prošli páchnoucím sottoportegem a objevili se na dvoře porostlém travou, který byl na třech stranách obklopen budovami z hnědých cihel v novějším stylu. Zpoza průčelí byly slyšet dětské hlasy.

Celeste ho vedla přes dvůr posázený obrovskými jilmy a zářivě natřenými houpačkami, tříkolkami a dalšími dětskými hračkami. Za tímto nevinným průčelím se skrývalo překvapení: zadní trakt kláštera San Zaccaria.

Celeste ho dovedla do sklepa nejstarší z budov. Páchlo zde popelem a močí. Na druhém konci velké kotelny stály dřevěné dveře, staré a otlučené. Celeste je otevřela a Nicholas ucítil vodu ria. Slyšel pištění krys a viděl ve tmě jejich rubínová očka.

Jejich kroky se odrážely od kamenných zdí, o nichž byl Nicholas přesvědčen, že jsou nesmírně staré. Připadalo mu, že se ocitli ve spleti podzemních chodeb.

Celeste mu jeho domněnku potvrdila. „Benátská dóžata byli paranoici, jeden jako druhý,“ prohlásila. „I když se obávám, že za daných okolností jim ani nic jiného nezbývalo. Proto nechali vyhloubit tyhle katakomby, aby mohli v bezpečí docházet do San Zaccaria. O staletí později přímo nad nimi postavili na skále školu podle přání jeptišek ze San Zaccaria, které nechtěly, aby část jejich tradice přišla k úhoně.“

Temný vzduch byl prosycen kamenným prachem a historií. Přímo před sebou viděl Nicholas jasnou hřívu Celestiných vlasů, světlo, které ho vedlo chodbou času.

Tunel končil u dřevěných dvířek pobitých starými železnými pásy. Tiše a rytmicky na ně zaklepala a dveře se téměř okamžitě otevřely. Rychle vklouzla dovnitř a Nicholase táhla za sebou.

Dveře za nimi zapadly.

Vzplála pochodeň a Nicholas spatřil malou ženu v rouše jeptišky. Celeste s ní rychle a tiše prohodila několik slov benátským nářečím, takže i kdyby Nicholas stál na doslech, nemohl by jejich rozhovoru porozumět. Nakonec jim jeptiška pokynula loučí, aby ji následovali po vyšlapaných točitých schodech.

„Kde to jsme?“

Celeste se k němu obrátila. „Chtěl jste zrcadlo. Máte ho mít.“ Pokynula hlavou. „Tamhle.“

Dovedla ho k oknu z olovnatého skla zakrytého okenicemi. Pověsila louč na stěnu a ukázala přes barevné sklo ven. „Podívejte. To je to campo, kde jsme byli před chvilkou.“

Nicholas se podíval ven a skutečně poznal průčelí kláštera.

„Takovouhle moc má paranoia; bez ní se benátská politika nikdy neobešla,“ vykládala Celeste. „Někteří předchůdci dóžat, o kterých jsem mluvila, se do svého paláce už nevrátili, protože je při návratu z nešpor zavraždili zrovna na tom místě, na které se díváte. Když si Benátčané něco usmysleli, dokázali být neuvěřitelně krvežízniví.“

Nicholase napadlo, že tak je to se vším v Benátkách: směs světla a tmy.

Jak se tak díval na campo, zahlédl jakéhosi muže. Byl oblečený stejně jako normální obyvatel Benátek, pouze na hlavě měl staromódní klobouk se širokou střechou, která mu stínila tvář. Z výšky nemohl Nicholas rozeznat rysy jeho tváře.

„Tenhle člověk nás sledoval?“ zeptala se Celeste.

Nicholas se díval, jak muž opatrně přechází přes campo. Zkušenýma rukama přejížděl dveře a okenice a zkoumal, zda jsou zamčené. Dělal to tak přirozeně, že by si ho žádný náhodný pozorovatel ani nevšiml.

„Je to on,“ pravil Nicholas. „Pojďme.“

Sestoupili po schodech a ponořili se do tmy předsíně v přízemí. Nicholas přistoupil ke dveřím a položil ruku na tepanou kliku. Nadešla chvíle, kdy začnou pronásledovat svého pronásledovatele.

Společně opustili zrcadlo, prošli podzemní chodbou, minuli školní dvůr a zamířili po fondamentě pryč od kláštera.

Přímo před sebou zahlédli stín muže, který se opatrně vynořil z campa a pustil se do bludiště uliček. Nicholas si všiml, že je velmi zkušený. Postupoval metodicky a nezapomněl na jedinou možnost. Mnohokrát zkoumal ulici za svými zády ve výkladních skříních a jiných skleněných plochách. Když to udělal poprvé, málem se mu podařilo Nicholase nachytat, ale naštěstí se oba včas schovali do blízkého průchodu.

Nyní, když se seznámil s mužovými zvyklostmi, bylo pronásledování snadné, ale zanedlouho se mělo podstatně ztížit. Až agent zjistí, že mu kořist upláchla, přestane se skrývat a vrátí se co nejrychleji na základnu, aby svému pánovi sdělil nepříjemnou novinu. Nicholas věděl, že v takovém případě musí jednat rychle a hlavně s notnou dávkou štěstí, aby mu nedali možnost uniknout nebo je odhalit.

Agent je dovedl zpátky na Piazza San Marco, které bylo nyní plné turistů. Všude pobíhaly děti s rukama plnýma drobtů, lákaly a zároveň svým pohybem rozháněly hejna holubů, kteří pleskali křídly a vrkali po celé ploše náměstí.

Muž prošel pod obloukem na pravé straně Torre dell Orologio, věže s hodinami na severním okraji náměstí, a ponořil se do úzkých, lidnatých uliček Mercerie. Ulice této obchodní čtvrti, kde se kdysi prodávaly pouze skvostné benátské látky i zhotovené oděvy, se klikatily od Piazzy San Marco až na Rialto. Dnes však obsahovaly obchody a restaurace všeho druhu.

Sluncem zalité otevřené prostranství piazzy vystřídalo přítmí, které v sobě mělo cosi tajemného, jako by procházelo závojem času. Dokonce i moderní obchody Gianfranca Ferrea a Franca Zancana vyzařovaly něco nadčasového.

Agent se zastavil u krámku se starožitostmi, zůstal stát ve dveřích a rozmlouval s majitelkou. Nicholas uchopil Celeste za ruku a rychle ji vtáhl do blízkého obchodu módní návrhářky, Benátčanky Roberty di Camerino. Uvnitř dovedl Celeste k vystaveným vlněným šatům v benátských barvách mořského akvamarínu a nebeského indiga, zatímco on sám pozoroval z okna v rohu krámek se starožitnostmi na druhé straně ulice.

„Zastavil se, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje,“ pošeptal Nicholas Celeste. „Není to žádný hlupák.“

Elegantně oblečená prodavačka se snažila přimět Celeste, aby si jedny šaty vyzkoušela.

„Poznal jste ho?“ vyptávala se Celeste.

„Neviděl jsem mu do tváře,“ vysvětloval Nicholas, zatímco Celeste zdvořile odháněla prodavačku. „Šli jsme pořád za ním a on se celou dobu držel ve stínu. Hodně by nám pomohlo, kdybychom se mu mohli podívat do obličeje,“ pronesl zamyšleně. Vyslal svou duši kupředu a ucítil tichý tep kokora, samotného středu a srdce celého vesmíru.

Do agenta se najednou opřel vítr a nadzvedl mu lem kabátu. Pak mu strhl s hlavy klobouk a vrhl jej dýnkem napřed na zem. V tu chvíli poprvé zahlédl jeho tvář: bronzová kůže, orientální rysy, ale smíšené; nebyl to čistě japonský obličej, jeho tvrdé rysy byly zmírněny khmérskou, barmskou nebo snad tibetskou krví. Všiml si jeho pevných rtů a mateřského znaménka v koutku úst. Byla to snadno zapamatovatelná tvář, alespoň, pokud šlo o Nicholase.

Agent se bez váhání shýbl pro klobouk a vytáhl jej ze stružky. Když se nakláněl, zahlédl Nicholas linie svalstva a šlach na jeho ramenou a pažích, štíhlých boků a dokonale uvolněného obličeje. Pak se muž narovnal a narazil si klobouk znovu na hlavu.

„Pojďme.“

Agent se vydal na další cestu a vedl je za sebou klikatými uličkami města. Kráčeli za ním a viděli ho, jak mizí za ostrou zatáčkou doleva. Když k ní dorazili, ocitli se na drobném kamenném dvorku obrostlém buganviliemi, na jehož protější straně se nacházel vchod do restaurace. Vstoupili do místnosti, která připomínala plyšový jídelní vůz. Levou stranu zabíral mahagonový bar, napravo stály tři malé stolky.

„Tohle místo má ještě jeden východ,“ ozvala se Celeste naléhavě.

Pospíšili si uličkou mezi stoly a přes sametovou halu k dvojitým dveřím, které ústily do vedlejší ulice.

„Támhle!“ ukázal Nicholas vpravo od nich. Dali se do běhu úzkou uličkou.

„Panebože, myslím, že míří na Rialto,“ poznamenala Celeste po chvíli. „To je zlé. U mostu je tam vždycky taková tlačenice, že ho můžeme snadno ztratit.“

Její předpověď se vyplnila. Za několik minut se vynořili na nábřeží u slavného krytého mostu, který až do devatenáctého století vedl jako jediný přes Velký kanál. Od počátku své existence byl Ponte di Rialto zaplněn krámky a svou směsí cizokrajného zboží a různých jazyků připomínal spíše arabský súk než evropský most.

Zahlédli agenta a Nicholas se rozběhl k riu s Celeste v patách. Propletli se přes fondamentu právě včas, aby ho uviděli, jak vstupuje na imbarcadero, k němuž přirážel vaporetto číslo 1 směřující k Arsenalu.

Nicholas a Celeste běželi po nábřeží, zatímco agent společně s davem dalších lidí nastupoval na vaporetto. Prostrkali se tlačenicí u imbarcadera a posledních několik stop k lodi překonali těsně předtím, než odrazila od břehu.

Nicholas zůstal stát na boku lodi, aby neměli daleko k východu, kdyby se sledovaný rozhodl znenadání vzít nohy na ramena. Vaporetto proplulo kolem Fondaco dei Tedeschi, obrovského paláce se sto šedesáti místnostmi, který nyní sloužil jako hlavní pošta, ovšem kdysi patřil rodině Tedeschi, která zde zřídila skladiště a jakýsi hotel pro cestující příslušníky jiných rodinných klanů.

Mířili směrem k Voltě dei Canal, velké zátočině, kde se Velký kanál obrací sám k sobě. Zde stály čtyři Palazzi Mocenigo a vévodily Velkému kanálu, jak se sluší na rodinu, která dala Benátkám sedm dóžat. Celeste mu všechny tyto informace sdělovala jako součást hry na turistu a průvodkyni, kteří se vypravili na prohlídku města.

Agent vystoupil na břeh, sotva vaporetto přistál na přístavišti Sant‘ Angelo, a Nicholas s Celeste se prodírali davem za ním. Minuli průčelí dalšího paláce postaveného v mnohem tradičnějším stylu než ty, které mu Celeste předtím ukazovala. Muž prošel rychlým krokem Palazzo Corner-Spinelli, pustil se úzkou uličkou a zahnul na ulici, kde stál další palác – menší a starší. Otevřel postranní dvířka a zmizel uvnitř.

Chvíli vyčkávali. Vteřiny ubíhaly a Nicholas cítil, jak z Celeste, která stála těsně vedle něj v přítmí, vyzařuje nervozita. Palác měl cihlové průčelí pokryté tradiční benátskou omítkou z drcených cihel a mramorového písku na vápenném podkladu, jejíž sytý odstín byl pro stavby ve městě typický.

Nakonec jí pokynul a společně se připlížili ke dveřím. Přiložil k nim ucho a chvíli naslouchal, ale neslyšel nic. Co je asi čeká na druhé straně? Nicholas se zhluboka nadechl a otevřel dveře.

Vstoupili dovnitř a ocitli se na dvorku porostlém růžemi, s pokroucenou smuteční vrbou, jejíž tlustý zelený kmen vypadal jako mramorový sloup. Z jednoho rohu dvora je chladně a nezaujatě pozoroval kamenný lev.

Nicholas zaslechl někde nahoře tichý zvuk. Když zvedl hlavu, spatřil otevřenou lodžii, která se příliš nelišila od svého protějšku v dóžecím paláci. Přes řadu oblouků vykládaných složitými byzantskými reliéfy vedlo sešlapané schodiště z červeného veronského mramoru končící na piano nobile, které vypadalo, jako by viselo mezi nebem a zemí na řadě štíhlých byzantských pilířů.

Na konci schodiště je čekala samotná lodžie. Podlaha byla pokrytá žlutými, tmavě oranžovými a bledě zelenými dlaždicemi sestavenými do vzorů, které rovněž ukazovaly na byzantský původ. Vnitřní zeď byla štuková a natřená na barvu sladkých brambor politých máslem. Na druhé straně stály temně zelené kamenné sloupy verde antica s vytesanými spirálami.

Rozhlíželi se kolem sebe; zdálo se, že jsou zde sami.

Celeste stála těsně vedle něj a Nicholas cítil, jak se slabě třese. Došli do části lodžie, která neměla ani okna, ani dveře, což bylo zvláštní, protože benátské paláce v byzantském slohu si libují v otevřenosti.

Zamířili na druhou stranu lodžie. Za několika šroubovitými pilíři po levici šuměly stromy na dvorku ve větru, který opět zesílil. Nebe se zatahovalo. Lodžii zaplavilo perleťové světlo, které z ní vyhnalo všechny stíny a zbavilo je jediné možnosti orientace, kterou jim až dosud poskytovalo slunce.

Odbočili za roh, kde mezi nízkými okolními budovami zahlédli kousek ria. Voda potemněla a nabrala šedou barvu, která jakoby vysávala poslední zbytky odpoledního světla. Ozvalo se burácení motoscafa, které však brzy umlklo. Rozhostilo se podivné ticho.

Došli k těžkým dubovým dveřím s mosaznou klikou, kterou čas pokryl nazelenalou patinou. V celé štukové zdi to byl jediný otvor. Skutečnost, že v tomto prostoru naprosto chyběla okna, byla záhada, která je zneklidňovala stále víc.

Napřáhl ruku po klice, ale zadržela ho. „Počkejte!“ pošeptala mu naléhavě. „Já tam nechci!“

„Musíme tam jít,“ odpověděl Nicholas podrážděně. „Musíme zjistit, kdo nás sledoval.“

Přitiskla se k němu a lehce se třásla. „Musí to jít jinak. Bojím se toho, co na nás může čekat uvnitř.“

„Chyťte se mě za ruku.“

Když mu vsunula ruku do dlaně, stiskl kliku a otevřel dveře. Tiše jako dým vklouzli dovnitř a zavřeli za sebou.

Ocitli se v naprosté tmě. Trochu zde páchl popel a pak jakási těžká, nahořklá vůně, na kterou se Celeste nedokázala upamatovat. Sotva postoupili několik kroků ode dveří, zdálo se jim, jakoby procestovali v tom podivném prostoru celé míle. Pocit, že se nacházejí v místnosti – uvnitř něčeho – se dokonale rozplynul. Ozval se šum, jako by se přes prérii přehnal vítr, chladný a zlověstný. Na okamžik se jich zmocnila závrať.

Uslyšeli, nebo spíše ucítili, jak na jejich ušní bubínky útočí vibrace, které sílily a byly stále zřetelnější. Brzy se změnily v rytmus, jemuž se zanedlouho přizpůsobil i tep jejich srdcí.

Celeste potlačila výkřik.

Před sebou, jakoby přes závoj lepkavé mlhy, spatřili klenutý most, celý postavený z kostí. Bledě se leskly. Tu a tam na nich byly patrné rudé skvrnky, jako by byly od masa odděleny teprve nedávno.

Most spojoval oba konce tmy, jako by byl sám středem, jedinou hmotnou stavbou v jinak beztvarém a děsivém prázdnu.

Celeste si přitiskla zaťatou pěst k ústům a otočila se zpátky ke dveřím, ale Nicholas ji přitáhl zpátky k sobě.

„Tohle místo znám,‘ vydechl. „Nebo ho aspoň poznávám.“

„Bolí mě hlava,“ stěžovala si Celeste. „Špatně se mi dýchá, jako bych byla pod vodou.“

Nicholas stál bez hnutí a soustředil se. Celeste cítila, jak jí něco proniká myslí, načež se jí zmocnil pocit úlevy podobný tomu, když člověk na konci dlouhé a kruté zimy vystrčí hlavu z okna. V hlavě se jí pomalu začalo vyjasňovat. Ani se ho nestačila zeptat, co se stalo, a už ji táhl dopředu, směrem k mostu.

Most byl sám o sobě dost děsivý, protože všechny kosti, z nichž byl postaven, pocházely nepochybně z lidských bytostí. Nyní, když stáli už jen jediný krok od něj, zjistili, že je také nesmírně úzký. Pokud jej budou chtít přejít, budou muset kráčet za sebou a ještě velmi opatrně, protože „zábradlí‘ mělo podobu dovnitř zatočených žeber s ostře zahrocenými konci.

Zdálo se, že prší – alespoň slyšeli zvuk deště, který k nim odkudsi doléhal, přelétal kolem jejich uší a zase mizel – ale dopadající kapky necítili.

„Kde to jsme?“ zeptala se Celeste. „Je to nějaká halucinace, nebo se nám to všechno jenom zdá?“

„Ani jedno,“ odpověděl Nicholas.

„Takže tohle…“ Zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že tenhle most z kostí skutečně existuje.“

„Je naprosto reálný,“ pravil Nicholas a sevřel její ruku. „To ovšem neznamená, že nemůže každou chvíli zmizet. Pamatujete se na ten zápach, který jsme cítili, když jsme vešli? Někdo tu pálil muchomůrky.“

„To je jako peyotl. Takže je to přece jenom halucinace.“

„Ne,“ odporoval Nicholas. „Používání halucinogenních látek je omyl. Skutečný mystik je nepoužívá, naopak, jeho vytržení je čisté, vyvolané pouze dobře vycvičenou vůlí.“ Vykročil na most a táhl ji za sebou. „Tahle houba se používá při určitých obřadech. Soustřeďuje éterické síly nekromantů a umožňuje jim vytvářet věcí, které jsou skutečné, ale jen málokdy je někdo spatří.“

„Podlážka“ mostu měla šířku pouhých devíti kostí a z uličky nabroušených žeber šel mráz po zádech. Cítil její strach, jako by to byla živá bytost – další postava, která kráčela za nimi jako stín, neustále připravená nabodnout je na některé z čekajících žeber. Věděl, že právě tenhle strach pro ně představuje smrtelné nebezpečí. Musel ji nějak rozptýlit, aby na svůj strach zapomněla.

„Celeste,“ pronesl tiše, „myslel jsem to vážně, když jsem říkal, že vím, kde jsme. Tohle je most Kanta – střed vesmíru, místo, kde se setkávají nebe a země, život a smrt.“

Při řeči kráčel dál a opatrně ji vedl za sebou.

„Na mostě Kanta čas přestává existovat – nebo se spíš přestává chovat tak, jak jsme zvyklí. Neubíhá ve vteřinách a minutách, ani se neubírá jenom jedním směrem.“

Udělali další krok a Celeste za ním zalapala po dechu, zapotácela se a její tvář se málem otřela o jednu z ostrých špiček. Nicholas se zastavil a sevřel její ruku pevněji.

„Tady čas plyne všemi směry najednou, mnohdy překrývá sám sebe, hromadí se a víří, opakuje se jako ozvěny minulosti, současnosti i budoucnosti, dokud se hranice mezi nimi nerozplynou a všechny tři se neslijí do jediného oceánu času.“

Mířil pomalejším krokem dát. Když ucítil, jak Celeste otáčí hlavu a naklání se mezi žebry, upozornil ji: „Nedívejte se dolů. Kanta má výšku stovky mužů. Pod ním leží místo, které křesťané nazvali peklem, ale kněží Tau-tau je znají pod jiným, mnohem starobylejším názvem.“

Celeste se zadívala přímo před sebe, do jeho týla. „Je tenhle most nějaké kouzlo Tau-tau?“

Nicholase překvapilo a zaujalo, že Celeste v o Tau-tau i o jeho tandžianském původu. Odpověděl: „Jenom částečně.“ Na okamžik se odmlčel. „Most Kanta je výtvor nejstarších psychonekromantů. Byli známi jako Messulethové a jejich kořeny jsou tak dávné, že nikdo neví jistě, odkud skutečně pocházejí. Možná na tom ani nezáleží, protože to byli nomádi, kteří se toulali po nekonečných pláních pouště Gobi, po stepích, z nichž se postupem času stala Sibiř, a po tibetských a bhútánských horách.“

Kosti pod jejich nohama chrastily a rachotily; opatrně našlapovali na jejich kluzký povrch.

„Byli to lidé s bronzově zbarvenou kůží, velkými nadočnicovými oblouky, a rovnými černými vlasy, kteří jsou nyní rozptýleni po severní Číně, Kambodži, Laosu, Barmě a Polynésii. Všichni mají jenom jedno společné: svislý modrý srpek tvaru ubývajícího měsíce, který mají vytetovaný na vnitřní straně levého zápěstí.“

Most Kanta byl nyní ještě užší a rachot kostí jim skoro nedovoloval myslet na nic jiného. Dost možná, že v primitivním mozku duše vyvolával jakési starodávné vzpomínky na smrt.

„Říká se, že jejich jméno, které bylo neustále překládáno do nových a nových jazyků, se nakonec ustálilo v podobě označení Metuzalém – jména jediného starého mudrce – a tak se Messulethové dostali dokonce i do bible.“

Blížili se k nejvyššímu bodu mostu Kanta a se zvyšujícím se náklonem byla chůze stále obtížnější.

„O několik staletí později narazil perský mystik Zarathustra na záznamy o Kantě a začlenil je do svého učení. Podle jeho verze bude spravedlivým, tedy těm, kdo v něj věří, umožněno přejít most, načež je strážný duch odnese na nebesa.“

„A co ti nevěřící?“ zajímala se Celeste.

„Podle Zarathustry je přechod přes most Kanta jakási zkouška – něco jako zasvěcení do jeho víry. Symbolizuje kosmický boj o lidskou duši. Myslím, že zbytek už uhodnete. Nevěřící nemohou projít. Přímo uprostřed mostu na ně čeká pekelný démon, který je svrhne dolů.“

Celeste sebou trhla a vykřikla.

Přímo před nimi stála postava a bránila jim v cestě. Tvář měla zakrytou krutou maskou s vyvalenýma očima, zdviženým obočím a odpudivým šklebem na rtech. Měla v sobě něco hmyzího, co muselo vyvolat odpor v každém člověku. Nicholas cítil, jak se Celeste za ním kroutí a pokouší se mu vytrhnout. Ze všech sil se snažil, aby toto vzájemné pouto spojených rukou prasklo. Věděl, že v takovém případě by měli sotva nějakou šanci dostat se na druhou stranu.

Duševním zrakem Tau-tau vytušil, co je čeká, ještě než prošli dveřmi lodžie. Nijak ho to však nezastrašilo; spíše to vzbuzovalo jeho zvědavost – a zároveň ho to mátlo. I když základní aspekty mostu Kanta znal z četby, nevěděl, že se most dá skutečně vytvořit pomocí Tau-tau nebo jiné známé magie. Kněží Tau-tau Messulethy velice pečlivě studovali, ovšem pravdou zůstávalo, že jejich vědomosti o této starobylé sektě záhadných mágů byly přinejmenším nedostatečné a v mnoha případech si dokonce protiřečily.

Podle něj bylo zajímavé, že se most Kanta zhmotnil právě tady – v Benátkách. Jistě, zajímavé, ale nikoli nepochopitelné. Copak se Celeste při jejich prvním setkání v kostele svatého Belisaria nezmínila o Skythech? Také Skythové praktikovali starodávná kouzla Messulethů, a to ještě před Zarathustrovou dobou. Podle Celeste patřili k oněm uprchlým národům, které založily Benátky.

Nicholas pohlédl na maskovaného démona. „Vím, co chceš,“ prohlásil. „Nedostaneš to.“

„Nevíš nic.“ Z otvoru v masce, který měl představovat jakási ústa, se ozval hluboký, dunivý smích. Zvuk se odrážel v temném prostoru a naháněl jim husí kůži.

Nicholas začal rozšiřovat svou mysl směrem ven, ale najednou se zarazil. Uposlechl varování instinktu a náhle si uvědomil, proč se most Kanta zhmotnil právě zde. Odvrhl všechny síly Akšary, které se naučil od Kansacua, mistra Tau-tau a svého zapřisáhlého nepřítele – muže, k jehož zničení byl předurčen. Litoval, že v sobě nemá Šuken, celé vědění Tau-tau, Akšary i Kširy, protože v takovém případě by byl jistě lépe připraven na hrozící smrtelné nebezpečí.

Pustil Celestinu ruku, přikrčil se a vrhl se na maskovaného ďábla. Zaútočil na jeho pravý bok zuřivým atemi – jedním z hlavních úderů aikida – a zároveň se otočil na patě levé nohy, přičemž se také napřímil.

Démon se úderu vyhnul.

Zaútočil dalším atemi a vsunul pravou nohu mezi démonovy nohy. Když se démon snažil odrazit jeho úder, přesunul Nicholas váhu a kopl protivníka pravou nohou do vnitřní strany kotníku.

Zároveň vrazil démonovi loket do pravé ledviny, proklouzl kolem něj a obrátil se k němu. Jeho ruka vystřelila kupředu, minula a jeho atemi přistálo ďábloví na nejnižším a nejméně chráněném žebru.

Ďábel vydechl a Nicholasovi se zdálo, jako by zápasili pod vodou. Jeho plíce se zoufale snažily dýchat vzduch, který byl náhle hustší než bahno. V uších se mu rozezněl bzukot, který sílil a zarýval se mu do mozku.

Věděl, o co jde. Žák Tau-tau nabírá psychickou energii tím, že rozechvívá blánu kokora, srdce vesmíru. Právě tento rytmus slyšeli, když vstoupili do dveří, právě tato magie vytvořila most Kanta.

Jeho předtucha se naplnila. Nestál před ním žádný démon ze Zarathustrova pekla, ale Tandžian, mistr Tau-tau, který byl podle Celestina názoru vyslán, aby Okamiho zavraždil. Navíc se nějakým způsobem dostal k moudrosti Messulethů!

Cítil, jak mu nekonečný, hypnotický rytmus Tau-tau proniká do vědomí, ale svou vlastní sílu nechtěl použít. Místo toho pokračoval ve fyzickém útoku na démona a zároveň metodicky uzavíral všechny otvory, jimiž k němu mohlo proniknout protivníkovo Tau-tau.

Jenže tady nešlo jenom o Tau-tau. Nicholas ucítil, že to neznámé cosi se vkrádá mezi jednotlivé údery kokora, obtáčí se kolem něj jako psí víno nebo planá růže, a pochopil, že starodávná magie Messulethů rozkvétá jako jedovatý květ páchnoucí hnilobou.

Celeste je viděla, jak s napjatými svaly a zbroceni potem bojují nad propastí. Probrala se z podivné nehybnosti, která se jí zmocnila, a spěchala Nicholasovi na pomoc. Sotva se k nim přiblížila, ucítila, jak se zvedá studený vítr, ovšem ne proti ní, ale uvnitř ní. Ustoupila tedy a v té chvíli pochopila, že tento boj není jen fyzický, ale i duševní.

Zvedla se vichřice, která vířila a skučela mezi žebry kostěného mostu, až se Celeste zapotácela a padla na kolena. Oslepil ji záblesk chladného zeleného světla. V domnění, že jí ten výbuch serval maso z kostí a roztrhal na kusy její duši, vykřikla, ale i tento zvuk trval jen do chvíle, než se v bezvědomí sesula na podlahu nabitou energií.

Nad Tokiem se vznášela kupole rozptýleného světla jako obrovská turbína létajícího talíře. Bledé, bez ustání se objevující a mizející stíny pronásledovaly Justine a Ricka Millara od chvíle, kdy za sebou zanechali přeplněné srdce velkoměsta.

Možná však stíny nebyly to jediné, co je pronásledovalo. Zatímco Rick pokračoval v monologu o tom, jak se změní pracovní vztahy mezi staršími partnery v reklamní agentuře, sotva ji přijmou mezi sebe, Justine se dívala do zpětného zrcátka, kde se ve vzdálenosti tří aut za ní neustále držela bílá toyota.

Nelámala si s tím hlavu. I když měla dojem, že tu toyotu už předtím viděla na jedné velké křižovatce v Tokiu. Mohlo to ale klidně být jen jedno z tisíců dalších aut, které touhle dobou křižovaly městem.

Přesto v ní tahle bílá toyota vyvolávala jakousi nepříjemnou předtuchu, které se nemohla zbavit. Že by začínala být paranoidní? Paranoiu v n ovšem nevzbuzoval ani tak pocit viny, jako spíše její minulost. Ostatně, proč bych neměla být nervózní? ptala se sama sebe, když znovu hledala ve zpětném zrcátku bílou toyotu. Když uvážím, s kolika nebezpečnými lidmi Nick jedná, měla bych mít s sebou ochranku. Nicholas se vlastně o takové možnosti několikrát sám zmínil. Pochopitelně odmítla. Nijak netoužila po tom, aby někdo, zvláště nějaký cizí člověk, kontroloval každý její pohyb. To však neznamenalo, že by se na svých výletech do Tokia občas obezřetně neohlížela přes rameno. Proto také na ní přítomnost podezřelé bílé toyoty tak tíživě doléhala.

Zůstala na dálnici, víceméně ve směru ke svému domu, kde chtěla nechat auto. Objednala taxi, které je mělo vyzvednout a odvézt na letiště. Znovu se podívala do zrcátka a snažila se zahlédnout řidiče, ale rozptýlené sluneční světlo se odráželo od předního skla toyoty a dovnitř nebylo vidět.

„Copak je, miláčku?“ zeptal se Rick, když se její soustředěný výraz změnil v ustaraný.

„Nejspíš nic,“ odpověděla, přejela do pravého pruhu a přidala plyn. Za okamžik spatřila, jak bílá toyota vyjíždí zpoza černého BMW a řítí se za ní. „Nechci tě zbytečně plašit,‘ dodala, „ale možná nás někdo sleduje.“

„Cože?“ Rick se otočil, aby se podíval skrz zadní okno. „Kdo?“

„Vidíš tu bílou toyotu? Myslím, že se na nás pověsil, ještě když jsme byli ve městě.“

Rick se znovu podíval na toyotu, obrátil se a narovnal si sako. „To je přece nesmysl. Proč by nás měl někdo sledovat?“

„Nevím,“ odpověděla, „možná to má něco společného s tím, co Nicholas dělá v Benátkách. Kvůli němu se pořád objevují nějaké problémy.“

Rick zabručel. „Myslím, že se ti to jenom zdá, ale pro klid duše můžeme tu tvou teorii vyzkoušet.“ Ukázal. „Sjeď z dálnice u příštího výjezdu. Uvidíme, jestli ta toyota pojede za námi.“

Justine přikývla, ale i když se k nim blížily směrové tabule výjezdu, nepřejela do levého pruhu.

„Co to děláš?“ ptal se Rick. „Při téhle rychlosti, jestli tam nepřejedeme hned teď, tak – panebože!“

Justine šlápla na plyn, proklouzla těsně před chladičem nákladního auta do vedlejšího pruhu a málem si přitom urazila předek vozu. Nákladní automobil podrážděně zahoukal. Výjezd se přibližoval a v levém pruhu se pokojně plazil malý nissan. Šlápla na brzdu, prolétla po straně jediným volným místem v odbočovacím pruhu a na spálených pneumatikách se vřítila do výjezdu dvojnásonou rychlostí než povolovaly předpisy.

Málem vrazila do svodidla, vyrovnala vůz a zpomalila. Když se ocitli na ulici za výjezdem, zeptala se: „Tak co, viděl jsi, jestli se nás ta toyota pokoušela sledovat?“

„Děláš si legraci?“ opáčil Rick a zasmál se. „Měl jsem spoustu práce abych se z toho tvého manévru nepodělal.“

Obrátil se. Justine právě zabočila doprava a silnice za nimi byla prázdná. „Nic,“ usoudil a než se znovu pohodlně opřel, políbil ji na tvář. „Vždyť jsem ti to říkal. Ale proboha, toho samého bys dosáhla, kdybys to projela normální rychlostí.“

„Panenbože, to snad ne!“

„Co je?“

Spatřil ji, jak třeští oči do zrcátka. Naklonil se a vzápětí zahlédl povědomou siluetu bílé toyoty. „Je to ta samá?“

Justine pochmurně přikývla. „Co říkáš tý mý teorii teď?“

„Zkusíme ho setřást.“

Justine znovu přikývla. „Už tam skoro jsme. Tady to znám líp než kde jinde v Japonsku. Jestli se dostaneme na silnici, co vede k našemu domu, a nebude nám zrovna dejchat na paty, můžeme se ho tam zbavit.“

S hvízdáním kol zabočila doleva, na plný plyn proletěla nebezpečnou křižovatkou a znovu zahnula doleva. Pochopil, že jezdí dokola a snaží se zahýbat dostatečně rychle, aby se dostala za bílou toyotu a nedala jí už možnost dál je sledovat.

Po šestém odbočení se mu už motala hlava. Po pronásledovateli nebylo ani stopy a Rickovi se zdálo, že si Justine svůj pocit viny za to, že podvedla manžela, vybíjí na něm.

„Už budeme na té cestě, kam jsem se chtěla dostat,“ poznamenala Justine. „Vidíš ho?“

„Ne,“ odpověděl Rick. Starosti mu však dělala jiná věc. Bylo jasné, že je Justine výborná řidička. Nyní se však musela soustředit na příliš mnoho věcí najednou – hledat správné cesty, pamatovat, že musí jet vlevo, kontrolovat, zda je bílá toyota nesleduje. A kromě toho jistě také myslí na Nicholase.

„Zpomal,“ vybídl ji. „Ta toyota nás už nesleduje – pokud nás vůbec kdy sledovala.“

„Ne,“ nedala se Justine. „Už jsme tady. Chci si být jistá, že nás nenajde.“

Silnice byla úzká a klikatá. Lemovaly ji velké japonské cedry a husté živé ploty, takže na krajnici místa nezbývalo. Připadal si jako uprostřed obrovského bludiště. Nebylo divu, že si tady Justine připadala v bezpečí. Zdálo se mu, jako by po Tokiu z oceli a betonu konečně našel rajskou zahradu.

Zatáčky se kroutily jako had téměř o sto osmdesát stupňů. Byly tak ostré, že většina majitelů domů rozvěsila na kmeny stromů kulatá zrcadla, aby motoristé viděli, zda proti nim za zatáčkou něco nejede.

Uháněli po silnici a neustálé zatáčky ho připravovaly o nervy. „Proboha, Justine, zpomal!“

Pořád se dívala do zpětného zrcátka. Z výrazu její tváře se dalo vyčíst, že stále věří, že je pronásleduje Boží hněv. „Ještě kousek, až budu mít jistotu.“

Vřítili se do zatáčky, která byla ještě ostřejší než ty předchozí. Neviselo tady žádné zrcadlo a Rick zakusil pocit podobný tomu, když poprvé skákal padákem. Tehdy neměl pod sebou nic, jenom vzduch a pak zemi, která se k němu rychle blížila.

Hluboký řev motoru obrovského buldozeru zaslechl ještě předtím, než jeho mozek zaregistroval to, co spatřily jeho oči. Justine pátrala v zrcátku po pronásledovateli. Rick na ni zakřičel a uchopil volant.

Obří stroj se řítil přímo na ně, zatímco Justine s výkřikem dupla na brzdy. Houkačka buldozeru se rozeřvala do tichého odpoledne a zněla pochmurně jako pohřební chorál.

Rick se vrhl přes Justinino sedadlo a škubl volantem, ale v tom okamžiku zbývaly mezi oběma vozidly pouhé dvě stopy.

Co si v takovém nekonečném okamžiku člověk myslí? Justine měla v hlavě prázdno. Viděla jen kousek azurové oblohy, která se podivně leskla za rudou masou buldozeru. V tomto osvětlení jí proletěl před očima celý život, jako by to bylo jediné vydechnutí Božích úst.

Auto překonalo ty dvě stopy ve zlomku vteřiny a zabořilo se do masívní radlice buldozeru. Kapota se zkroutila, jako by byla z lepenky, a rozbitý motor, rozlomená palubní deska a roztříštěné sklo vlétly do kabiny jako ničivý běs.

Trosky vozu, který se nárazem zkrátil na polovinu, se nadzvedly jako matador napíchnutý na roh rozzuřeného býka a vyletěly do vzduchu. Střechou napřed dopadly do korun dvou starých cedrů, které pod vahou okamžitě praskly. Vůz zůstal na okamžik viset ve vzduchu a benzín z proražené nádrže vytékal jako krev z naříznuté žíly.

Vyjevený řidič buldozeru ucítil pach benzínu, vyskočil z kabiny a dal se na útěk. Přesto ho tlaková vlna výbuchu srazila k zemi. Opřený o pahýl přeraženého stromu pak mátožně pozoroval, jak mastná ohnivá koule pohlcuje automobil, modrou oblohu a nakonec i jeho vědomí.

Pohádky deseti tisíc a jedné noci

Vietnam – podzim 1971

Zvláštní jednotky americké armády ve Vietnamu si díky své zkratce SF vysloužily přezdívku Science Fiction, která docela seděla. Jejich příslušníci měli na starosti špinavou práci, o které nikdo nechtěl ani slyšet a už vůbec ne mluvit. Rozhodně o nich nepadla ani zmínka v týdenních zpravodajských svodkách INTSUM, které se doručovaly do oddělení Pentagonu Východ – velitelství vojenské pomoci v Tan Son Nhutu. Armáda jim říkala UWO; v překladu to znamenalo Nekonvenční vojenské operace.

Přesto byl i v rámci Science Fiction Do Duc jistou výjimkou. Oficiálně byl E-9, staršina RVAF čili Ozbrojených sil Vietnamské republiky, kde sloužil u 3. výsadkového velitelství a kde získal zkušenosti v záškodnických akcích. Tam si ho také povšimli lidé ze Science Fiction.

Do RVAF vstoupil v šestnácti letech, přičemž zatajil svůj věk i smíšený původ. Bylo snadnější být pouhým Vietnamcem, a tak své původní příjmení nahradil jiným a nikoho ani nenapadlo si to ověřovat. Jižní Vietnam bojoval o život; záleželo na lidech, ne na papírování.

Hodnost staršiny byla nejvyšší, jakou mohl řadový voják dosáhnout. Nepochybně by z něj byl dobrý důstojník, ale Do Duc vytrvale odolával všem nabídkám, které mu v tomto směru činili jeho nadřízení.

Část jeho povahy se utvořila právě zde, v bublajícím tyglíku války. Život tu byl v podstatě jednoduchá záležitost. Muži byli vysíláni, aby se zabíjeli navzájem, a ženy – těch bylo vždycky dost, aby se s nimi jeden mohl mezi akcemi vyspat.

V takové pekelné atmosféře nebylo divu, že lidské bytosti začaly ztrácet svoji hodnotu. Život se redukoval na zboží, které se dalo koupit nebo prodat, které sedalo vlastnit nebo zničit. Srdce se zatvrdila natolik, že už ani nedokázala vnímat nízkost takové existence.

Ve Vietnamu vám džungle dokázala vzít úplně všechno. Kousek po kousku z vás ten děsivý úl setřel nátěr civilizace a odhalil nejtemnější stránky lidství jako obnažené nervy. Všechny základy dobré vůle byly rychle podkopány, až nakonec člověk pochyboval, zda vůbec kdy věděl, co je to lidskost. Není divu, že Do Ducovou oblíbenou písní se stala skladba „Spřízněnost s ďáblem“ od Rolling Stones.

Soucit se změnil v pouhou matnou vzpomínku na sen. Místo něj nastoupil žraločí imperativ: neustále se pohybovat. To znamenalo další a další akce: ponořit se do strašidelné džungle, naplněn dusivým strachem. Stačí jediný chybný krok a člověk skončí bez nohou nebo napíchnutý na kůly Pundži – žíhané špičaté bambusové hole pokryté jedem, který paralyzuje centrální nervovou soustavu. Muži z Do Ducovy jednotky se často přiznávali, že je pronásledují noční můry s vidinami takových konců. Kupodivu vás však takové sny nutily pořád do dalších akcí, i když jste už měli dávno nárok na dovolenou.

Co se totiž dělo mezi akcemi? Žraločímu imperativu bylo nutno nějak vyhovět. Sex byl samozřejmě jedna možnost a navíc tu byly drogy, které poskytovaly iluzi pohybu. Jenže Do Duc potřeboval víc – mnohem víc.

Proto také navázal podivný vztah, který byl i na tu zvláštní dobu, ve které žil, dost výjimečný. Začal v okamžiku, kdy byl do jeho jednotky zařazen desátník jménem Rock. Když sloužil u čety bačkorářů První pěší divize, která patřila k prvním pěším jednotkám ve Vietnamu, vysloužil si Rock za odvážný útok na opevnění Viet Congu povýšení ze svobodníka na desátníka. Než ho zasáhli do ruky, postřílel pět nepřátel, mezi ostatní hodil granát a vzal nohy na ramena. Za chrabrost v poli byl povýšen a dostalo se mu vyznamenání od opravdového generála.

To však bylo ještě předtím, než ho Do Duc poznal, než se dal na vlastní žádost přeřadit k Do Ducově jednotce Science Fiction. O přeřazení požádal místo dalšího vyznamenání za službu v poli. Co se jednotky týče, její členové si říkali Vlkodlaci. Oblékali se jako Viet Cong, jedli jako Viet Cong a s vojáky okolo měli tak málo společného, jak jen to bylo možné. Vlkodlaci byli jakási napůl samostatná jednotka šílenců, která se nasazovala do akcí, které jiné jednotky nemohly nebo nechtěly absolvovat. Do Duc se domníval, že s některými takovými akcemi by nesouhlasil ani sám prezident, kdyby se dověděl o jejich plánování a realizaci.

Do Duc nikdy nezjistil, kdo tyto akce nařizoval, ale velitelem Vlkodlaků byl plukovník se zarputilým obličejem jménem Bud Powell, který pocházel ze samého středu Ameriky. V šedesátých letech býval univerzitním profesorem, kterého začala nudit vědecká práce, a tak se přihlásil do armády. Podle jeho nadšení a důmyslu, s nimiž na žádost vedení americké armády vodil své muže do krvavých operací, byste však rozhodně neuhodli, že byl někdy učitelem. Jeho vojáci mu s láskou přezdívali Bowel, Střevo.

Právě Bowel dal Do Duca s nováčkem Rockem dohromady. „Slyšel jsem, že je to pořádně vostrej chlapík,“ oznámil Bowel Do Ducovi těsně před oficiálním vydáním bojového rozkazu. „Představ si to: nosí s sebou LAW.“ Šlo o vrhač protitankových raket M-72, který dokázal prorazit díru do každého bunkru, který si rákosníci postavili.

„To by moh bejt můj typ.“

Bowel se uchechtl. „Taky jsem si to myslel. Posílám vás na jednu rychlovku, aby sis vyzkoušel, co v něm skutečně je.“

Oba muži byli vysláni, aby zlikvidovali „upíří“ hlídku Viet Congu – jednu z těch obávaných jednotek, které se v noci proplížily přes linie a zabíjely spící vojáky. Takové chování ze strany nepřítele „nebylo možno tolerovat“, jak říkal Bowel, který to musel vědět, protože měl tak dobré styky na velitelství Pentagonu Východ.

Takové nájezdy měly především ničivý psychologický účinek, a proto bylo třeba je zarazit. Provedení tohoto úkolu připadlo právě Vlkodlakům.

Bowel ovšem sdělil Do Ducovi a Rockovi, že po nich chce víc, než jenom zlikvidovat vietnamskou hlídku. „Chci, abyste to zařídili tak, aby ostatní přešla chuť. Jak to uděláte, to už je vaše věc.“

„Řeknete nám ještě, co se může a co ne?“ zeptal se Rock.

Bowel se k nim obrátil zády. „Poslyš, synku, nemám ani ponětí, o čem to sakra mluvíš.“

A tak se Do Duc s Rockem vydali na lov upírů.

„To myslel Bowel vážně?“ ptal se Rock Do Duca, když za svitu měsíce vyšli z tábora.

„Vždycky všecko myslí vážně,“ odpověděl Do Duc. „A hlavně myslí vážně to, co neříká.“

Rock se zašklebil. „Vy chlapi si tady vedete úplně jinou válku. Počítám, že se mi u vás bude líbit.“

V džungli mu Do Duc zašeptal: „Nechci ty hajzly zastřelit, rozumíš?“

„Jasně,“ na to Rock. „Už teď mě napadá tisíc různejch věcí, který jsou lepší, než je postřílet.“

Utábořili se v džungli a střídavě po dvou hodinách spali, až se přiblížil úsvit. Potom vystopovali upíry Viet Congu – byli čtyři – právě, když se vraceli po nočním výpadu na základnu.

Počkali si na ně v jejich provizorním táboře, kde na ně čekali ještě čtyři další, a nepadl jediný výstřel. Pověsili všech osm vojáků Viet Congu za nohy a rozpárali je od krku až po rozkrok, načež je tam nechali viset jako důkaz síly lidské nenávisti a rozkladu lidské duše, jediné skutečné a trvalé škody, kterou válka působí těm, kdo se jí účastní.

Rock dokázal, že neví, co je strach. Kdyby ho sledoval jen povrchně, mohl by si Do Duo myslet, že je jenom příliš tupý na to, aby strach vůbec cítil. Jenže Rock nebyl ani trochu tupý. Do Duc si brzy všiml, že Rock má vyvinutou intuici: až ďábelsky snadno dokázal odhadnout situaci a co nejlépe jí takticky využít.

Pravda byla taková, že Rock připomínal velké městské šváby, kteří dovedou vyžít celý měsíc ze zbytků proteinu v otisku lidského prstu. Živil se strachem. Zabíjení, které motivovalo většinu ostatních Vlkodlaků, bylo pro něj skoro jen vedlejším efektem. Bowel udělal dobře, že jim přidělil právě tento úkol.

Potom pochopitelně museli zachránit sami sebe – aby se nezbláznili, či spíše, aby příliš nevychutnávali to, co udělali. O to se postaral alkohol, přinejmenším na osmačtyřicet hodin. Po těch dvou dnech byli nadržení tak, že už to dál nešlo. Jedno uvolnění vyvolalo potřebu druhého.

Do Duc byl u své dívky, pěkně rostlé Vietnamky, které mohlo být tak čtrnáct let. Něžně ji hladil po hustých černých vlasech a přejížděl svýma mozolnatýma rukama po její sametové pleti s takovou něhou, že se zvedla z matrace a vděčně ho políbila na krk.

V tu chvíli zaslechl Do Duc výkřik z vedlejšího pokoje, kde pobýval Rock se svým děvčetem. První jeho myšlenka platila Viet Congu. Popadl tedy svůj útočný nůž a utíkal za kamarádem. Z toho, co spatřil ve vedlejší místnosti, mu ztuhla krev v žilách. Rock svou dívku svázal kabelem tak těsně, až jí kůže ohavně natékala. Na místech, kde se do ní drát zařízl nejhlouběji, dokonce krvácela.

Nahý Rock ji tloukl bambusovou holí. Z rozkroku mu trčel rudý, vztyčený úd. Do Duc si při tom pohledu vzpomněl na jatka, která za sebou zanechali v džungli. Stál tak tiše, že kromě rytmického šlehání bambusu na nahé kůži slyšel jen tep vlastní krve.

„Co se děje?“ zeptala se ho vietnamsky jeho vlastní dívka, která stála za ním.

„Podívej na tu krev,“ odpověděl.

„Tohle? To je úplně normální,“ opáčila. Přejela mu rukou přes stehno a uchopila jeho úd. „Aá, ten je ale pěknej. Co tady pořád stojíš? Pojď zpátky, je čas si to rozdat.“

Do Duc se ještě naposledy podíval na Rocka a na krvácející dívku, jako by to byla nějaká freska v pohanském chrámu, která přetrvala věky. Přitom ucítil něco, co mu připomínalo bolest hluboké, ale dávno zapomenuté rány.

O mnoho let později bude mít Do Duc příležitost vzpomenout si na tu úděsnou scénu, na pach krve a na hlas toho ztraceného dítěte, které mu šeptá: je čas si to rozdat.

Dvě hodiny poté, co vyšli ze základny umístěné asi pět hodin člunem od Ban me Thuotu, byla celá jednotka pokrytá potem, blátem a rýžovými lístky.

Bylo jich šest: Do Duc, Rock, obrovský potetovaný černoch jménem Riggs, ženijní odborník Donaldson, který byl tak mladý, že se k němu dokonale hodil obrázkový seriál „Dr. Strange, mistr mystických umění“, který si četl pořád dokola, a dva příslušníci CIDG. Tato zkratka označovala jednotky nepravidelné civilní obrany. V podstatě šlo o vojáky vybrané z různých místních kmenů, které dobře znaly okolí, vycvičené v Science Fiction. Tihle dva příslušníci CIDG byli protikomunisticky naladění Nungové, kteří znali cílovou oblast jako svoje boty. Nungové patřili k těm horským kmenům severního Vietnamu, které poskytovaly Science Fiction vojáky a informace nutné k boji proti Viet Congu.

Nungové byli vyhublí, s vpadlýma očima, takže Do Ducovi připomínali spíš nešťastné, napůl lidské, napůl zvířecí postavy z Ostrova doktora Moreaua. Jediný pokus využít je se týkal zničení dělostřelectva, které systematicky ostřelovalo jejich zemi. Neměl pocit, že by je znal. Spíše mu, vytržení ze svého prostředí, připadali stejně bezmocní jako mnozí Američané. Bylo mu jich líto.

Do Duc pilotoval U-8F Seminole, neozbrojené dopravní letadlo, které pro ně nějakým způsobem sehnal Bowel. Bylo speciálně vybavené leteckým radarem SLAR.

Udivovalo ho, proč jim dali místo silně vyzbrojené helikoptéry bezbranné letadlo. Bowel mu k tomu poskytl jisté vodítko.

„Je to Boží poslání.“ Vlkodlaci takhle často vtipkovali. Boží poslání znamenalo akci, která oficiálně neexistuje. „Nechci, aby se nám do toho pletli nějaký praštěný kovbojové od letectva, jasný?“

„Jasný,“ odpověděl Do Duc.

Bowel se na něj po očku podíval. „Tohle se mi na tobě líbí, Do Ducu, že víš, kdy je dobře pomoct Strejčkovi Samovi.“ Vytáhl si ubohý zbytek doutníku, který už žvýkal několik měsíců. Byl celý oslintaný a málem se rozpadal, ale stejně si ho zasunul mezi rty.

„Dobře, pravil. „Není to jenom Boží poslání, je to taky Desetitisícovka.“ To znamenalo, že jde o nejhorší možnou akci. „Jedná se o jednoho chlapa. Oficiálně je vedenej jako ‚Pohřešován v boji‘. Buďto je po smrti, nebo ho chytil Viet Cong, nevíme.“ Bowel žvýkal svůj odporný nedopalek a čekal, jestli bude mít Do Duc nějaké připomínky. Když se žádných nedočkal, přikývl a pokračoval. „Vypadá to, že to tam bude pěkně hustý, ale takhle nám to předhodili.“

„Už jsme měli horší akce.“

„Jo? Ještě’s neslyšel, co vás tam čeká. Jdete do mrtvýho prostoru.“ To byla rozhodně špatná zpráva. Mrtvý prostor byla oblast, kde nebylo možné zajistit dělostřeleckou podporu ani zálohy. Protože s nimi šli Nungové, Do Duc předpokládal, že půjde o severní Vietnam.

„Jméno hledaného je Michael Leonforte.“ Bowel se odmlčel, jako by čekal nějakou reakci. Když žádná nepřišla, pokračoval. „Ten chlápek žije někde úplně jinde. Veterán z Jedovatýho břečťanu.“ Čtvrtá pěší divize. „Výbornej voják, jedna pochvala za druhou, ale taky byl dvakrát v lochu, jednou za to, že zbil domorodýho civilistu do bezvědomí, podruhý, že vrazil kudlu do holky, o který tvrdí, že dělala pro Viet Cong.“

„Ověřili si to?“

Bowel se zašklebil. „Chtěli, ale ta holka už byla tuhá.“

„Ten Mick vypadá zajímavě. Jak to, že ho z toho lochu pustili?“

„Protože pro pár hlavounů Z Pentagonu Východ je to významná osoba. Pustili ho do terénu a dokonce mu svěřili velení jednotky. Vyhodili je za nepřátelskejma liniema – brzo poznáš, kde. Pět dní udržovali rádiový spojení podle předpisu. Potom se spojení přerušilo a už se je nepodařilo najít.“

Bowel sklouzl očima k listu papíru s označením „Tajné“, který držel v ruce. „To se stalo tak před třemi měsíci. Když ho hlásili jako pohřešovanýho, na Pentagonu Východ se mohli zjančit. Vyhlásili kvůli němu pěknejch pár akcí ve zvláštním režimu.“ Bowel tím mínil podrobná pozorování nepřátelské činnosti v určitých sektorech. „Dokonce zmobilizovali celou divizi, sakra.“

„Jenom proto, aby našli Michaela Leonforteho.“

Bowel zabručel a podal mu černobílou fotografii. Do Duc se zadíval do tváře okouzlujícího mladého poručíka s protáhlým obličejem, široko posazenýma černýma očima a zamračeným čelem. I z fotografie vycítil Do Duc sílu, která z té tváře vyzařovala.

„Těžká váha,“ usoudil.

„Jo.“ Bowel si vzal fotografii zpátky. „To je celej Mick.“

„Určitě má v Pentagonu Východ svýho velitele,“ připomněl Do Duc. „Proč si ho nejde najít sám?“

„Taky že šel,“ opáčil Bowel suše. „Jednotka se nevrátila. Zmizeli stejně jako Mick.“

Do Duc o tom nějakou dobu přemýšlel. „Víte, proč Pentagon Východ kvůli tomu jeho zmizení tak řádí? Měl snad nějaký tajný informace?“

„Možná. Nebo s ním chtějí něco udělat,“ pravil Bowel, aniž by hnul brvou. „Anebo to má něco společnýho s tím, že je to synek Franka Leonforta, toho mafiánskýho kmotra.“

Do Duc chvíli mlčel. Ten chlápek žije někde úplně jinde. Díval se na Bowelův úšklebek a uvažoval, kolik toho o Mickovi Leonfortem ještě ví, co mu neřekl.

„Co máme dělat, až toho parchanta najdeme?“

„Jestliže je mrtvej, přinesete tělo. Jestli žije, máte ho vyvést z nepřátelského prostředí a…“

„Ježíšikriste, pane plukovníku!“

„Takhle přesně mi to řekli, synku, tak ti to jenom tlumočím. Chci, aby to bylo všechno úplně jasný. Samozřejmě na tohle Boží poslání nejsou žádný papíry. Vůbec žádný.“

„Tak dobře, řekněme, že je naživu,“ připustil Do Duc. „Najdu ho a vytáhnu vodtamtaď. Co dál?“

„Přivedeš ho ke mně,“ odpověděl Bowel. „Nic jinýho.“

Možná, že právě v tomto okamžiku začal Do Duc něco tušit. Pokud ano, nedal to na sobě nijak znát.

Bowel se na něj podíval. „Chci ho dostat živýho, rozuměl jsi?“ Do Duc přisvědčil. „Přidělím ti pár CIDG. Tam, kam jdeš, budeš potřebovat jejich zkušenosti. Radím ti, abys je využíval, kdykoliv to půjde. A mimochodem, prcka tentokrát nedostaneš. Nechceme, aby někdo poslouchal nepovolený vysílání.“ Prcek byla lehká radiostanice PRC25, kterou Vlkodlaci běžně používali v terénu.

Bowel se zadíval na Do Duca. „Jak jsem už říkal, je to Desetitisícovka.“ Odkašlal si. „Tak, to je všechno. A Do Ducu, hlavně proboha s tou zatracenou Seminole nikde nespadni. Nepotřebujeme dávat nikomu důkaz, že jsme tam byli.“ Tohle bylo myšlení typické pro Vietnam a nemělo smysl se zabývat jeho ironií.

„Ještě poslední věc, pane,“ vzpomněl si Do Duc s rukou na klice. „Co když se nám bude hledaný vzpírat?“

Bowel dlouho mlčel a hleděl na Do Duca, jako by tam ani nebyl.

„V takovém případě,“ prohlásil nakonec, „se zachováte podle vlastního uvážení.“

„Ano, pane.“

Bowelovy oči se zaostřily a přejely Do Ducův obličej. „Přiveďte mi toho parchanta, staršino, a zařiďte si to, jak chcete.“

Odstartovali v noci, aniž by Do Duc věděl, kam vlastně letí, až na základní směr, který mu oznámil Bowel ústně při posledním velitelském shromáždění. Jakmile byli ve vzduchu, Donaldson, který byl o něco napjatější než obvykle, začal obsluhovat SLAR, jako by s ním dělal od narození. Rock se mu díval přes rameno. Do Duc mu podal zalepenou obálku s instrukcemi psanými na papíře, který se v ústech rozpustí. Taková věc se hodí, když potřebujete papír sníst poté, co jste si informace uložili do paměti. Každých pár minut zavolal Rock na Do Duca opravu kurzu, jako by ji vyčetl z radaru. Riggs zíral na Donaldsonův zátylek, jako by odtamtud čekal nějaký psychický útok doktora Strange. Oba Nungové celou cestu prospali.

Letadlo nemělo vůbec žádnou vyzbroj, takže bylo jasné, že mají být vysazeni v oblasti, kde není ani silný letecký provoz, ani nepřátelské pozemní radary. To v nich vzbuzovalo obavu, že cílovým prostorem bude Kambodža, kde si Viet Cong postavil bunkry a doplňoval výzbroj a zásoby, než se pustí zpátky přes hranice proti americké armádě.

Přestože dostával všechny instrukce kousek po kousku, Do Duc měl jakousi celkovou představu o tom, kterým směrem mají namířeno, a proto ho nijak nepřekvapilo, když nakonec přistáli v zelené zóně – na přistávací ploše mimo dosah nepřátelského pozorování. Původně ho mátla jenom ta vzdálenost. Nyní už chápal, proč jim dali Seminole s dlouhým doletem místo ozbrojené helikoptéry. Jediné, co mohl říci s jistotou, bylo, že se nacházejí uprostřed divočiny; mapa, kterou si vryl do paměti a poté snědl, obsahovala kromě řeky Mekong jediný orientační bod – nepatrnou vesničku Sre Sambor, tři kilometry na severozápad od místa přistání.

„Přeletěli jsme půlku Kambodže,“ pronesl Rock s jistým údivem. „Co tady sakra ten Michael Leonforte hledal?“

Do Duc se po něm podíval. „Spíš bychom se měli zeptat: proč ho sem Pentagon Východ posílal?“

Do Duc věděl, že Kambodža vystupuje ve válce jako neutrální země, ale dlouhotrvající politické potíže se silnějším Vietnamem vedly k tomu, že kambodžský vůdce Lon Nol musel dělat, jako že neví o vietnamských vpádech na své vlastní území. Jak Do Duc tušil, mířili přímo do bojové zóny, a bez vysílačky neměli vůbec žádnou podporu. Desetitisícovka jako vystřižená.

Bylo právě období dešťů a před zahájením akce plných dvanáct dní pršelo. Do Duc věděl, že období dešťů není právě nejvhodnější doba na útočné akce, takže to, že na ni byli přece jenom vysláni, svědčilo o významu a neodkladnosti jejich úkolu.

U plochy, kde přistáli, nestála ani kůlna. Bůh ví, jak na ni vůbec přišli. Do Ducovi připadalo, že vůbec nejde o vojenské letiště, i když bylo zjevně dobře udržované. Kdopak se o něj asi tak dobře stará? uvažoval.

Přistávací plocha ležela na kraji rozlehlých rýžových polí táhnoucích se k východu. Jakmile vyložili z letadla své věci, vyrazili přes políčka na sever k řece Mekong. Když se na nechráněné ploše ohlížel, neměl Do Duc žádnou radost z toho, že Seminole zvolna mizí v dálce.

Přechod přes rýžová pole je stál spoustu sil. Žádné hlídky Viet Congu nepotkali. Po pravdě řečeno, k Do Ducovu nesmírnému údivu nepotkali vůbec nikoho. Naprosto osamoceni putovali rovnou, bažinatou krajinou, v jejíž rozlehlosti se ztráceli, ať se podívali libovolným směrem.

Vůdce Nungů byl vychrtlý mladík jménem Jin. Právě s Jinem Do Duc nejčastěji rozmlouval a ustupoval mu v případě, že se jejich názory lišily. Rock s tím nesouhlasil a brzy kvůli tomu mezi nimi narostlo napětí.

„Co to ksakru děláš?“ zeptal se Rock, když Do Duc poprvé požádal Jina o radu a řídil se jí.

„Panebože, neřvi tak,“ upozornil ho Do Duc. „Džungle odráží všechny zvuky jako katedrála.“

Rock vrhl zlostný pohled po Nunzích, ale přece jen ztišil hlas. „Možná se jim nedá věřit. Jestli nás prozradili, tak už Viet Cong ví, že jsme tady.“

„Uklidni se. Zapomínáš, že jsme se dověděli teprve cestou, kam vlastně letíme.“

„Jo, možná, ale tihle parchanti by nás mohli klidně slupnout k vobědu.“

„To se pleteš,“ opáčil Do Duc. „Nejsou to žádný barbaři.“

„Jakpak, že ne. Jen se na ně koukni!“

„Jejich civilizace je o hodně starší než tvoje i moje.“

Rock si odfrkl. „Jaká civilizace? Vždyť celý staletí nedělali nic jinýho, než že se pobíjeli mezi sebou!“

„A co dělaly ty tvý civilizovaný země?“

Rock na něj ostře pohlédl. „Ty máš zrovna co mluvit. Kde jsi vůbec vyrůstal, co? Uprostřed týhle zasraný džungle, nemám pravdu? Pěkně jako v době kamenný, co? Možná proto si s nima tak rozumíš.“

Do Duc na Rocka vycenil zuby.

Rock se usmál. „A do prdele! No jen se na sebe podívej! Seš vobyčejnej divoch, jako voni! Dokonce mluvíš i jejich nářečím.“ Zasmál se. „Tak dobře, možná těm prasatům rozumíš líp než já.“

„Tak si to zapiš za uši.“

Za nimi, v dálce za jižním obzorem, byla vidět rudá záře války, když na tu vzdálenost nebylo nic slyšet. Umělé osvětlení v podobě vzdušného bombardování zalévalo břicha mraku hořkým deštěm napalmu. V začouzeném království prokletých přicházel úsvit nepřirozeně brzy.

Ještě, než začalo skutečně svítat, utábořili se.

Rock nadělal práce za tři, ale stále se tvářil ustaraně. Sotva spolykali koňské dávky tablet proti malárii a snědli denní příděl, zeptal se Do Duca: „Kde ksakru jsou?“ Poplácal raketomet LAW, který měl zavěšený u pasu jako titánský šestiraňák. „Nemůžu se dočkat, až je rozsekám na kousky.“

„To chce trpělivost,“ opáčil Do Duc. „Mám takový nepříjemný tušení, že jim lezeme rovnou do chřtánu. Ještě budeš mít příležitost.“

„Jo, a kdy? Je tady takovej klid, že bys slyšel špendlík.“ Odplivl si a zavrtěl hlavou. „Jsme tady tak nějak divně izolovaný, jako bychom byli mrtvý a nevěděli o tom.“

Do Duca napadlo, že má svým způsobem pravdu. „Jin říká, že je tohle horká zóna, ale já tomu nerozumím a on mi k tomu nic víc nepoví. Copak se Viet Cong dostal skutečně tak daleko na sever Kambodže?“ Pokrčil rameny. „Stejně na to brzy přijdeme. Jak se začne stmívat, půjdeme dál.“

„To ti povím, že se už nemůžu dočkat,“ pronesl Rock a vyplivl sousto z konzervy. „Kristova noho, to bych radši sežral hnátu svýho nejhoršího nepřítele.“

První den spali pod vlhkými keři na pahorku kousek nad hladinou políček. Rock, který měl první hlídku, nemohl usnout. Neměl na sobě nitku suchou a všechno ho svědělo. Kde jenom ty rákosníci jsou?

Za soumraku se vydali na cestu. Nyní už nemohli odhadovat vzdálenost podle toho, co viděli. Jin jim poradil, aby se nedívali na obzor, ale aby se soustředili na své bezprostřední okolí, které bylo ovšem tak jednotvárné, že se Rock několikrát přistihl, jak cestou nekonečnou bažinou poklimbává.

Před půlnocí se zastavili, aby trochu pojedli. Obloha byla naprosto jasná; světlo hvězd a měsíčního srpku na ně dopadalo jako hrsti démantů. Rock si šel ulevit a v podřepu se díval do zakalené vody. Hra světel a stínů vyvolaná jeho kroky se pozvolna uklidňovala a pod hladinou se vytvořil jasný obraz.

Panebože!

„Pojďte se podívat!“

Do Duc a Jin, kteří stáli nejblíž, šli za ním. Zadívali se do vody.

Lebky.

Rock se brodil kolem a pod nohama mu praskaly lidské lebky. Dno políčka bylo pokryté tisíci lebek. A také kostmi: stehenními, loketními, žebry, lopatkami. Stál uprostřed skutečného pohřebiště.

Do Duc pochopil, že Jin nelhal. Tohle byla opravdu horká zóna.

„Zeptej se těch Nungů, co se tady sakra dělo,“ volal Rock a tančil na hrudním koši s rozdrcenou pánví. Blízkost tolika mrtvých na něj měla stejný účinek jako dávka adrenalínu.

„Měl by ses naučit jejich jazyk,“ připomněl mu Do Duc, než se otočil k Jinovi. Jin se tvářil neproniknutelně. „Vietnamci ze severu a Viet Cong masakrují Kambodžany stejně jako můj lid,“ prohlásil ve svém nářečí. Tak dokonale se ovládal, že Do Ducovi chvíli trvalo, než si všiml zloby v jeho hlase. „Tohle je naše historie. Tohle zůstane našim dětem – těm, které tuhle válku přežijí. A nevím, jestli to pro ně bude nějaké štěstí.“

Do Duc jeho slova přeložil Rockovi, který konečně ztichl a přestal skotačit. „Takže Viet Cong je někde tady, blízko,“ usoudil Rock a nahmátl odpalovací mechanismus svého raketometu.

Šli dál. Do Duc nepochyboval o tom, že je žene pomyšlení na kostry, přes které přecházejí, i když nikdo o tom moři hrůzy, praskajícím pod jejich nohama, nemluvil.

Když konečně zahlédli konec rýžových polí, bylo už k ránu. Znovu se spustil hustý liják, který je s přestávkami pronásledoval po celou cestu. Vítr jim vháněl teplý déšť do tváří a snižoval viditelnost na několik set stop.

Hladina vody značně poklesla. Plahočili se smutnou krajinou zmáčenou deštěm. Do Duc, který šel vpředu, zahlédl na břehu posledního políčka temnou šmouhu. Za ní by měla ležet řeka Mekong, podél které se mají vydat dál. Postupovali stále na východ a řeka by je měla zavést výše na sever, k laoské hranici. Laos ležel jako milenka přitisknutá k zadní části Vietnamu, táhl se od jižního konce, k němuž směřovali, na severozápad až k hranicím jihočínského Jün-nanu a Šanského státu v Barmě, do oblasti známé jako Zlatý trojúhelník díky makovým polím, která pokrývala její náhorní planiny.

Vzpomněl si, jak se Pentagon Východ mohl zbláznit, když se v těchto končinách ztratil Michael Leonforte. Zamyslel se i nad jednotkou, která se vydala ho hledat, a také zmizela beze stopy. Připomněl si Bowelův rozkaz vysvobodit Leonforteho a přivést ho Bowelovi. Ne jeho nadřízeným na velitelství Pentagon Východ. Tak, říkal si Do Duc, tohle bude ještě zajímavé.

Přidal do kroku a rychle se blížil k temné skvrně. Bylo to provizorní přístaviště: tři shnilá prkna na rozvrzaných kůlech zaražených do kalné řeky, která se klikatila do mlhy.

„To je určitě ono, prohlásil Do Duc a Jin, který se brodil kousek od něj, mlčky přikývl.

Vybalili černý nafukovací člun a vytrhli několik pojistek. Člun se rychle nafoukl a společně jej odstrčili od okraje přístaviště.

„Nevystrkujte ruce ze člunu,“ upozorňoval Jin.“Voda je plná krokodýlů. V tomhle šeru budou vypadat jako plovoucí klády.“

Na řece strávili čtyři noci. Jak bylo jejich zvykem, za dne vytahovali člun na blátivý břeh do stínu stromů, pod nimiž se ukládali ke spánku. Jednou hlídka hlásila, že kolem nich proplouvá khmérská loďka, ale vojáci na ní si jich nevšimli a člun pokračoval v cestě. Jinak se zdálo, že jsou v okolí sami.

„Kde jsou ty komunisti?“ vyptával se Rock, jako vždycky dychtící po prolité krvi.

Nikdo mu neodpověděl; ani nemohl.

Živili se rybami, které z kalné vody vylovil Jin a jeho společník z CIDG. Nungové jim mnohokrát ukazovali hrbolatá záda krokodýlů, kteří tiše klouzali mezi peřejemi a víry. Do Duo sledoval zvířata s výrazem, který Rock nedokázal definovat.

Řeka připadala Do Ducovi povědomá, ne proto, že by tady už snad byl někdy předtím, ale protože si dobře zapamatoval mapu uloženou do zapečetěné obálky, kterou dostal od Bowela. Mezitím už všechny příkazy a doprovodné informace snědl. Ostatně, právě z toho důvodu byly natištěny na jedlém papíře.

Na sklonku čtvrté noci jim nařídil, aby přistáli u levého břehu. Kraj zalévalo perleťové světlo, které stačilo na vyznačení obrysů, ale nedokázalo dát předmětům barvu.

„Už jsme blízko,“ prohodil k Rockovi, když táhli člun do úkrytu. „Někde tady už musí bejt komunisti.“ K laoským hranicím jim zbýval sotva kilometr. Dál už zprávy jejich průzkumu nesahaly. Někde před nimi zmizel Michael Leonforte a osm dalších mužů.

Do Duc a Jin se vydali na hlídku, zatímco zbytek jednotky připravoval tábor. Když Rock skončil s přípravami, stále ještě nebyli zpátky. Vytáhl svůj raketomet LAW a vydal se je hledat. Netrvalo mu to dlouho. Stáli na druhé straně malého hájku.

„Co je?“ ptal se Rock.

Do Duo ukázal prstem. „Hezoučký stvořeníčko.“

Bylo to, jako když se v autě vyřítíte stodvacítkou z mlhy a zjistíte, že přímo proti vám jede náklaďák. Stáli před nahým tělem děvčátka, kterému mohlo být tak deset let. Mrtvá ležela zkroucená na shnilém pařezu. Kůži na dvou třetinách těla měla spálenou na uhel; nohy měla zlámané a ze sežehnutého masa jí vyčnívaly kosti, jako by je tam někdo schválně naaranžoval. Spodní části obou paží jí chyběly.

„Do prdele,“ ulevil si Rock. „Čím to dostala?“

Do Duc dál mlčky zíral na děvčátko.

Znovu začalo pršet, těžké kapky jako pot z Buddhova čela. Vzduch tížil jako kroužkové brnění. Už jenom dýchat dalo člověku nesmírnou práci.

„Je jasný, že ji postříkali napalmem,‘ poznamenal Riggs, který se vynořil za nimi. Neklidně si přehodil svou em šedesátku z ruky do ruky. „Ale ten zbytek…“

„Něco takovýho jsem v životě neviděl,“ prohlásil Donaldson a pevněji sevřel svou M16A1. „Jednomu z toho vstávaj vlasy na hlavě.“

„Zasraný komouši,“ mínil Rock.

„To neudělal Viet Cong,“ pravil Jin anglicky.

Rock vytřeštil oči a Do Duc se usmál.

„Tys věděl, že umí anglicky, co?“

„Říkal jsem ti, aby ses naučil jeho jazyk,“ opáčil Do Duc. „On se naučil tvůj.“

„Ty parch –“

Do Duc ho mávnutím ruky umlčel a obrátil se k Jinovi: „Kdo tedy, když ne komouši?“

Jin přistoupil k mrtvému děvčátku, dotkl se jí hlavní svého kalašnikova, a Do Ducovi se zdálo, že se jeho rty pohybují v tiché modlitbě.

Do Duc pokynul ostatním, aby zůstali stát, a vydal se za Jinem. Zastavil se a z malého pahorku se chvíli díval, jak Nung sedí na patách se samopalem mezi koleny.

Do Duc přidřepl vedle něj a vyklepal z balíčku cigaretu. Chvíli mlčky kouřili. Potom Do Duc zašlápl nedopalek do bláta a tiše se zeptal: „Stalo se něco, o čem bych měl vědět?“

Jin dlouho neodpovídal. Zíral dál přes paseku uprostřed džungle, do které začal znovu bušit déšť.

„Když jsem byl malý, hrál jsem si celé hodiny u babičky na zahradě. Všechny ty květiny tak nádherně zářily! A jak rád jsem běhal mezi těmi vyrovnanými záhony!“ Dlouze potáhl z cigarety a ochraptěle vyfoukl kouř. „Ani ne rok poté, co ji zabil Viet Cong, jsem měl nějakou práci v kraji, kde jsem se narodil, atak jsem si trochu zašel. Dům zůstal pořád stejný, ale zahrada byla zarostlá plevelem a trním. Byla ohavná.“

Jeho mahagonová ruka se rozevřela jako květina, dlaní nahoru. „Rád bych věřil tomu, že jednoho dne se budu moct vrátit domů bez tohohle.“ Poplácal svou zbraň. „Ale čím déle sloužím jako voják, tím míň tomu věřím. Každý den někde vyroste nějaká nová hrůza, jako plevel nebo trní.“

„Jsme, cítím stejný zármutek jako ty,“ pravil Do Duc, „ale potřebuju vědět, co se stalo tomu děvčeti.“

„Na to se zeptej Gwaiů.“

Do Duc škubl hlavou. „Gwaiů?“ To slovo znamenalo v nungském nářečí ďábla.

„Gwaiové jsou Nungové jako já, ale jsou jiní. To oni to udělali.“ I přes svou buddhistickou výchovu nedokázal zabránit tomu, aby se mu do hlasu nevloudila stopa hořkosti.

„O žádných Gwaích jsem nikdy neslyšel.“

„Oni si tak sami neříkají, tohle jméno jim dali jiní.“

Jin vypadal neklidně a to Do Duca mátlo. Jin dával najevo mnohem větší dojetí nad smrtí tohoto jediného děvčátka než nad tisíci mrtvých Khmérů, jejichž kosti rozšlapávali cestou přes rýžová pole pohnojená kostrami.

Že by to dítě mučila nějaká nungská sekta – Gwaiové? Do Ducovi se v hlavě rozezněl stejný varovný signál jako při jeho posledním rozhovoru s Bowelem. Laos. Jižní cesta ze Zlatého trojúhelníka. Najednou to, co předtím jen nejasně tušil, začalo nabírat pevné obrysy.

„Vědí Nungové – tedy Gwaiové – kde je ten člověk, co ho hledáme?“ zeptal se Do Duc. „Chtějí za něj výkupné?“ Tím by se vysvětlila hysterie, která se zmocnila velitelství Pentagonu Východ, když vyšlo najevo, že je Michael Leonforte pohřešován.

„Nevím,“ odpověděl Jin, vstal a zamířil zpátky pod klenbu lesa.

Den, prosycený pachem strachu. Pocit izolace zmizel. Déšť bušil do kraje a ve své zuřivosti utápěl všechny ostatní zvuky. Spali, jak nejlépe mohli, což znamená, že nijak zvlášť dobře.

Do Duc zjistil, že nemůže zavřít oči, aniž by se mu před nimi neobjevil obraz děvčátka, pohozeného jako obětní beránek přes shnilý pařez. Její smrt ho sama o sobě nevzrušovala – co záleželo na jedné z mnoha? Takových ještě bude – ale spíše způsob, jak k ní došlo. Vzpomínal.

Vstal a vrátil se k místu, kde ležela. Přidřepl, podíval se na ni a usilovně přemýšlel. Vypadalo to jako obraz, dokonale rozvržený a vypočítaný na efekt. Kompozice. V hlavě mu jako zvonění zvonu neustále znělo spojení „obětní beránek“. Obětovali ji snad? Že by se Jina tolik dotklo právě tohle?

I když už měl za sebou dobrých dvacet akcí, během nichž unikl smrti jen o vlásek, a strach znal stejně dobře jako svoje vlastní tělo, tentokrát narazil na něco naprosto nového. Nevěděl, jestli má být vyděšený nebo vzrušený.

Zůstal na místě; vědomí měl připoutáno k hrůzné podívané a jeho podvědomí se zabývalo éterickými pozůstatky jakési zvláštní alchymie. Celý den strávil v napůl bdělém stavu, v němž se sny, vzpomínky a představy spojovaly a vytvářely novou realitu: věčnou válku, ze které se nikdy neměl vrátit.

Armády jeho představ se srážely jedna s druhou v boji na život a na smrt. Ze strašlivých zranění tryskala krev, vojáci padali k zemi a byli ušlapáváni svými postupujícími druhy, kteří táhli kupředu po pláni plné mrtvých.

Z nitra bezbarvého dne se vynořil smaragdový soumrak. Zatímco spali, přestalo pršet, ale sotva se probudili, začalo znovu. Ulevili si, rychle se najedli, poslušně spolykali pilulky proti malárii a sbalili si věci. Za hodinu se vymotali z džungle a spatřili nedaleko od sebe několik lesklých klenotů. Plály ohněm.

„Laos,“ pronesl Jin těsně vedle něj.

Do Duc přikývl, zavelel „Motýlek“ a muži se rozptýlili. Motýlek byla hlídková sestava, která dovolovala hlídce největší vzájemné krytí při průchodu neznámým a pravděpodobně nepřátelským územím. I přes zvýšenou bdělost nikoho neobjevili.

Ohně hořely asi kilometr od nich. Ukázalo se, že jde o zbytky větší vesnice. Na jejím okraji se zastavili. Na několika místech byly trosky ještě rozžhavené doběla, což v tomto počasí jasně ukazovalo na oheň založený chemickými prostředky. Scénu zahaloval bzukot hmyzu jako síť. Pach spáleného masa začínal být nesnesitelný.

„Napalm,“ usoudil Do Duc. Účinky napalmu byly na první pohled snadno rozpoznatelné a důkazů byla přehršel. Mlčenlivé moře mrtvých je sledovalo s vyčítavými pohledy v osleplých očích. Mračna hmyzu, která hodovala na mrtvolách, se zvedala a opět klesala v odpudivých vlnách. Kopnutím obracel těla a prohlížel si je, jako by mu ještě mohli něco říci. Ani Nungové nedokázali zjistit, zda šlo o příslušníky Viet Congu nebo o Laosany.

„Co myslíš, že se tady dělo?“ zeptal se Rock. „Americká čistka?“

Do Duc pokrčil rameny. Věděl, co má Rock na mysli: mohlo jít o něco podobného jako v případě Calleyho a jeho brigády řezníků u My Lai. „Co já vím, v Laosu žádné jednotky nemáme.“

„Musíme se s tím smířit,“ pravil Rock. „Ani jeden z nás neví, kde hoši z M1 operujou, ani co mají za lubem.“

Mluvil o vojenské rozvědce a Do Duc zauvažoval o tom, zda Michaela Leonforteho na tuto akci nevyslali lidé odtamtud.

Nungové s napřaženými kalašnikovy v rukou a nepohnutými tvářemi hlídkovali na rozbitých ulicích vesnice. Do Duc si vzpomněl na Jinovo tvrzení, že v Kambodži působí Gwaiové. Mohli by se dostat až do Laosu? Zdálo se, že každá otázka, kterou si položí, ho vede na sever ke Zlatému trojúhelníku. Obrysy nejasného tušení, které se ho zmocnilo už při posledním rozhovoru s Bowelem, se nyní zaostřily: z celé téhle záležitosti koukaly těžké peníze.

V tom samém okamžiku Riggs vykřikl a celá jednotka se vrhla k východnímu okraji zbořeniště. Do Duc spatřil betonový bunkr. Společně s Rockem se vydali do přirozené prolákliny, aby si jej lépe prohlédli. Zvláštní bylo, že i když byl bunkr jen napůl schovaný v zemi, zůstal jako jediný ušetřen zkázy, která postihla celou vesnici.

Do Duc pokynul Rockovi, který namířil svůj raketomet na zamčené dveře bunkru a stiskl spoušť. Po výbuchu se k otvoru jako první přiřítil Donaldson a vhodil dovnitř granát se slzným plynem. Všichni ustoupili, přidřepli a čekali, až se vzduch vyčistí.

Do Duc s Rockem vnikli do bunkru a rozhlédli se. Uvnitř nikdo nebyl; šlo pouze o skladiště zbraní. Zajímavé bylo, že tu byly uloženy vesměs jenom ká padesátky, samopaly ráže 7,62 vyráběné v komunistické Číně. S ohledem na Jinovo upozornění to mělo svůj význam.

Prohledali celý bunkr a objevili několik dalších čínských zbraní. „Tohle nevypadá na Viet Cong,“ poznamenal Rock. „Ty kvéry jsou úplně nový, naleštěný jako zrcadlo. Komouši takovýhle nádobíčko nemaj‘.“

„Znáš Nungy?“

Rock přikývl. „Když jsem byl u pěchoty, byl jsem s nima párkrát na hlídce. Vždycky jsme byli v přední linii.“ Zasmál se. „Jo, sakra vepředu.“

„Vypadá to na ně?“

„Hergot, ti by nikdy nedali dohromady tolik peněz.“

„Už jsi někdy slyšel o skupině Nungů, co se jim říká Gwaiové?“

Rock zavrtěl hlavou. „Ne. Proč?“

„Jin se o nich zmínil. Podle něj je lepší se jim vyhnout.“

Rock zabručel. „Zasraný Nungové.“

Do Duc pokrčil rameny. Pach špinavých peněz zesílil. „Kdo by na to podle tebe moh mít dost peněz?“ zeptal se.

„No kdo. Sovětskej svaz. Nebo Strejček Sam.“

Oba muži se na sebe dlouho mlčky dívali. Nakonec Rock prohodil: „Myslíš, že tenhle sajrajt má něco společnýho s Michaelem Leonfortem?“

„Možná,“ připustil Do Duc. „Kdo ví, co má Pentagon Východ za lubem.“

„Jestli jsme tyhle hračky koupili my, tak pro koho?“

„To je dobrá otázka,“ pravil Do Duc. „Mám takovej dojem, že jedinej, kdo nám na ni může odpovědět, je Michael Leontorte.“

„Když ho najdeme.“

„Proto jsme tady,“ odtušil Do Duc. „Ale jestli je už po smrti, tak si pamatuj, že se vrátíme sem a všechno tohle nádobíčko ‚osvobodíme‘. Na tom už se dá sakra něco trhnout.“

„Jasná páka,“ souhlasil Rock.

Obrátili se k odchodu, ale Rock položil Do Ducovi ruku na paži. „Ať už tohle patří komu chce, určitě je někde poblíž. Dost možná, že si nás už zaměřujou.“

Vyšli z bunkru. Oba trochu bolela hlava, jak se nadýchali zbytků slzného plynu. Do Duc rozdělil jednotku do dvojic a vyslal je do čtyřlístkové formace, aby se všichni vzájemně kryli.

Společně s Rockem prozkoumali okolí bunkru. Nenašli nic zajímavého. Za deset minut zahlédli Riggse a Donaldsona, jak se vracejí z průzkumu přes rozstřílenou vesnici. A právě v tu chvíli začaly dopadat granáty, obloha se prohnula a ve smrtelných křečích se změnila v proud rozžhaveného olova.

Hned první nebo druhá dávka skosila Donaldsona a vrhla jeho tělo přímo doprostřed dalšího rudočerného gejzíru. Do Duc, který se kryl těsně vedle Rocka, nemohl v kouři a sprškách výbuchů zjistit, co se stalo s Riggsem. Ani Nungy nebylo nikde vidět. Do Duc doufal, že se pokoušejí najít útočníka.

Ticho po takovém útoku bývá vždycky děsivé, protože samo člověka ohlušuje. Do Duc vystrčil hlavu zpoza polorozbořené zdi a uviděl to, co zbylo z Donaldsona: sotva víc než šmouha na rozryté zemi, Mezi troskami poblíž spatřil obrovského Riggse, který se opíral o další stěnu. Obr zíral na krev, která se mu valila ze spodní části trupu, a prsa se mu křečovitě zdvíhala.

„A do prdele,“ zaklel Do Duc, když se vedle něj vztyčil Rock, aby se také rozhlédl.

Všude vládlo ticho. Pořád nevěděl, kde jsou Jin a druhý Nung, ani odkud ta salva granátometů přišla. Viděl, jak sebou Riggs křečovitě škube, a věděl, že se k němu musí co nejdříve dostat.

„Krej mě,“ vyzval Rocka.

Zhluboka se nadechl, vyskočil z úkrytu a prokličkoval přes prostranství k Riggsovi. Žádný ostřelovač si ho nevzal na mušku, ani neviděl žádné stopy po nepřátelské pěchotě. Nezahlédl však ani Nungy a to ho zneklidňovalo. Co se s nimi stalo? Nezdálo se, že by se jim podařilo zlikvidovat nepřátelské palebné stanoviště, protože Do Duc neslyšel střelbu. Že by zběhli?

Poklekl vedle Riggse. „Bude to dobrý, stará vojno,“ uklidňoval ho, zatímco urážel hrdlo ampulky s morfiem. „Jenom klídek.“

Právě se chystal prozkoumat jeho zranění, když vzduch proťalo známé hvízdání přilétajících granátů. Do Duc se vrhl do relativního bezpečí rozbité stavby. Cítil, jak se za ním v křivkách snášejí dopadající granáty.

Kde jsou ti zatracení Nungové?

Svět se na něj sesypal za řevu a kvílení hmoty, která vzápětí rozervala sama sebe na cucky. Země se pod jeho podrážkami otřásla, načež se rozlétla směrem k němu a připlácla ho k sobě.

Nějakou dobu tam ležel, zmámený a tak otřesený, že byl později ochoten přísahat, že v tu chvíli viděl strašidelnou armádu ze svého včerejšího snu, jak pochoduje kolem, rachot jejich zbraní setřásá listí ze stromů a jeho vlastní silueta v přílbě a maskovacím oděvu se rýsuje v posledních paprscích zapadajícího slunce.

Pak zamrkal a uviděl nad sebou skrčeného Rocka, který jím třásl a křičel na něj.

„Co?“ zeptal se. „Co je?“

„Padáme vocaď!“ řval Rock. „Našel jsem ty Nungy – nebo spíš, co z nich zbylo. Máme to spočítaný!“ Vytáhl Do Duca na nohy a podepřel ho. „Sakra, brácho, musíme hejbnout prdelí!“

Do Duc přikývl, jenže bombardování začalo znovu. Oba se odpotáceli k severozápadnímu okraji vesnice, hlouběji do nitra Laosu, ale hlavně dál od kartáčové palby.

Té noci měl Do Duc pocit, že se mu v jednom kuse něco zdá. Ležel v dešti pod palmou, stočený do klubíčka, vyčerpaný a hladový. Byl celý rozbolavělý od trosek, které mu spadly na záda, kůži měl rozedřenou do krve a všechno ho svědilo, až se už přestal škrábat. Považoval to spíš za dobré znamení: byl pořád ještě naživu.

Usnul… a zdály se mu sny –jeden obraz střídal druhý, jako by jeho mysl byla automobil poháněný adrenalínem války.

Mluvil se zmrzačenou dívkou na břehu rýžového pole. Neměla oči, ale její zuby se na něj nevinně usmívaly. Její prázdné oční důlky zářily žárem vzpomínky jako stopovky protiletadlových střel.

Samozřejmě, že to nebyly vzpomínky její, ale Do Ducovy. Odehrávaly se na ponurém jevišti jeho vlastního dědictví, zmrzačené děsem, a když s příchodem úsvitu otevřel ulepená víčka, nezbývalo pro něj v celém širém světě jediné útočiště, jediné bezpečné místo, kde by se mohl skrýt. Zbývala jenom válka, ta, ve které chtěl být, jako by to byla nějaká cizí země, v níž se mohl ztratit jako emigrant znechucený životem doma.

Což byla ostatně v jistém smyslu pravda.

Do Duc si vzal první hlídku, ale usnul při ní a vzbudil se až těsně před úsvitem. Ještě štěstí, že na ně nepřítel v noci nenarazil.

Mraky zahalovaly výhled. Vypadalo to, jako by se nacházeli někde vysoko v horách, a ne v rovinaté nížině.

„Kde to ksakru jsme?“ chtěl vědět Rock.

„Nevím,“ odpověděl Do Duc a udělal několik dřepů. Cvičení mu pomohlo rozhýbat ztuhlé tělo. „V týhle mlze nevím ani, kde je západ a kde východ.“

Vytáhl kompas, který se však někdy během akce rozbil, možná, že při bombardování, a nebyl teď k ničemu. Podíval se na Rocka, který seděl na pahýlu přeraženého stromu s hrozivým raketometem opřeným o pravé stehno.

„Chtěl bych, abychom si něco vyjasnili: teď hned,“ spustil Rock. „Je mi docela jedno, jestli se odtud vrátím nebo ne. Vůbec, když o tom tak přemejšlím, skoro bych byl radši, kdybych se vracet nemusel. Tady se mi docela líbí – jeden je hezky daleko od tý zasraný armádní byrokracie.‘ Odplivl si. „Ty a já víme, že veškerá válka se vodehrává v džungli. V džungli se potloukaj komouši a akorát v džungli jim to můžeme nandat.“

„A co podpora?“ připomněl Do Duc. „Bez ní se válčit nedá.“

„Na to seru,“ ucedil Rock.,, Když nás bude podporovat Pentagon Východ, tak na to akorát dojedem. Na to můžeš vzít jed. Stačí přátelský bombardování, špatně zadaný souřadnice nebo blbě sestavená zpráva průzkumu o zelený zóně, kde na nás bude zatím Viet Cong pěkně čekat – každopádně to budem my, kdo si to vodsere.“

„Neříkám, že ne.“

„Tak proč se vracet? Jsem tady pěkně v džungli a mám takovej pocit, že čím jsem tady dýl, tím víc se mi to tu líbí. A víš proč? Protože si tady připadám v bezpečí. Musím se spolejhat jenom na sebe a na tebe – a ne na partu papalášů ze Saigonu, co nemaj ani ponětí, jak se vede válka. My to víme. A vocaď bychom měli tu válku vést.“

Do Duc o tom chvíli přemýšlel. „Musíme splnit úkol,“ pronesl nakonec.

„Je ti jasný, že ten úkol pěkně smrdí,“ pravil Rock. „Teď, když jsme tady mezi čtyřma vočima, snad nevadí, když si o tom promluvíme otevřeně.‘

„Co máš na mysli?“ Do Duc to sice věděl, ale chtěl si poslechnout Rockovu verzi.

„Myslím, že nás zatáhli do nějaký pekelně tajný operace rozvědky, která se jim pořádně rozesrala.“

Do Duc přikývl. „Souhlasím. Ale stejně ho chci najít.“

„Michaela Leonforteho. Vlastně, proč ne? Jestli je ještě naživu.“ Rock chytil mouchu a chvíli ji drtil mezi palcem a ukazováčkem. „Víš, že je dost pravděpodobný, že tahle akce už není to, co byla na začátku.“

„Říkal jsem si, jestli vůbec někdy taková byla,“ prohodil Do Duc.

„Tím líp.“ Rock vstal a zašklebil se. „Povídám, sakra, deme na to.“

Těsně před polednem se zastavili v dolině mezi dvěma pruhy rozmáčené hlíny, kde snad před válkou byla pole. Do Duca bolelo celé tělo.

Mlha ještě zhoustla, takže nebylo vidět skoro ani na krok. Všechny zvuky zněly tlumeně, ale vlastně nebylo slyšet skoro nic. Do Duc měl pocit, jako by procházeli dokonale pustou krajinou, jako by se z nich samotných stali duchové, kteří jen přelétají nad zemí, které se již nemohou ani dotknout.

Smyslové vjemy se vytrácely jeden po druhém, až už nebylo vidět ani slyšet skoro nic. Stejně tak ostrý zápach subtropické zeleně cítili jen z dálky, jako by jej také tlumila hustá mlha.

V tomto stavu na pomezí snu a bdění bylo snadné zaregistrovat každou, i sebemenší změnu v okolí.

Do Duc se zastavil. „Nejsme tady sami.“

„V tomhle sajrajtu nás beztak nikdo neuvidí, ani s termovizí,“ opáčil Rock. Přesto si však opřel pažbu raketometu pevně o stehno. „Povím ti jedno: jestli jsou tady komouši, tak poznají, zač je toho loket.“

Do Duc mu položil ruku na paži. „Nepospíchej. Nijak bychom si nepomohli, kdybychom pana Leonforteho rozstříleli na maděru.“

„Jestli ho maj komouši, Gwaiové nebo čertvíkdo pod zámkem, tak si určitě dají bacha, aby nepřišel k úrazu.“

Do Duc si byl jist, že Rock má pravdu. Tím, zda vycházejí ze správných předpokladů, si ovšem už tak jistý nebyl.

Ukázal směrem ke stromům, které se rýsovaly v mlze. „Tudy.“

Pohltil je pochmurný zvuk odkapávající vody. Kráčeli pomalu, jako by se pohybovali pod vodou nebo na planetě s několikrát vyšší přitažlivostí. Dýchalo se jim ztěžka a prodírat se džunglí bylo nesmírně obtížné.

„Počítám, že jste sem přišli kvůli mně.“

Strnuli a dívali se, jak se před nimi objevila napřed jedna a posléze pět nebo dokonce šest postav, které jako by se vylouply přímo ze stromů. Do Duc si je rychle prohlédl – že by Gwaiové? – ale pak se rychle soustředil na muže vpředu, který je oslovil.

„Předpokládám, že jste Michael Leonforte.“

Muž se usmál. „Pro vás Mick. Poznali jste mě podle fotek, co vám je dali na velitelství Pentagon Východ. Počítám, že jste od nich.“

„Ne tak docela,“ odpověděl Do Duc na obě otázky najednou. Tenhle Michael Leonforte se poněkud lišil od toho, kterého mu Bowel ukázal na fotografii, ale čím déle si jej Do Duc prohlížel, tím více si uvědomoval jeho podobu s mužem na fotografii. „Nejsme tady oficiálně jako ta jednotka, co ji poslal Pentagon Východ. Jsme Vlkodlaci.“

Mick Leonforte se ušklíbl. „Vlkodlaci od Science Fiction, co? Už jsem o vás slyšel.“

Stál uprostřed Nungů s hubenými čínskými obličeji a měl na sobě stejné šaty jako oni: maskovací oděvy, vysoké výsadkářské boty, opasky – všechno z výstroje americké armády z druhé světové války. Vyzbrojeni byli čínskými ká padesátkami podobnými těm, které Do Duc objevil v bunkru. Nikdo z nich neměl žádné hodnostní označení, dokonce ani Leonforte ne, ale když zvedal levou ruku, aby si zajistil ticho, Do Duc si na spodní straně jeho zápěstí povšiml podivného tetování: byla to lidská tvář s levou polovinou v barvě kůže a s otevřeným okem, zatímco pravá polovina měla modrou barvu a na místě oka jen svislý srpek.

Obraz se před ním mihl jen krátce: byl malý, sotva tři palce, ale Do Ducovi se nesmazatelně vryl do paměti.

„Vy chlapi jste udělali hezkej kus tvrdý práce,“ pokračoval Mick Leonforte. „Bude to škoda vás zabít.“

Do Duc, který vycítil, jak se k němu Rock přibližuje, mlčel. Prohlížel si dál Leonforteho, protože nyní bylo třeba co nejrychleji přijít na to, co ses ním vlastně stalo. Slyšel o několika případech důstojníků námořní pěchoty, kteří měli na starosti pár chlapíků z CIDG a v horách se přidali k domorodcům, ale zdálo se mu, že to by bylo příliš jednoduché řešení celé záhady. Mohl se řídit jen několika nesouvislými vodítky, ale z rostoucího napětí mezi Nungy usuzoval, že má jen málo času.

„Můj velitel nás poslal, abychom vás přivedli zpátky.“

„To mě nepřekvapuje,“ opáčil Mick Leonforte. Nechal si narůst vlasy, měl je černé a lesklé stejně jako čínští horalé, kteří mu nyní dělali doprovod. Plnovous měl pěstěný, i když rozhodně ne podle armádních měřítek. Tváře měl trochu propadlé a v očích mu seděl jakýsi divoký lesk, který by se hochům z armádní rozvědky určitě vůbec nelíbil. „Moji nadřízení se mě snažili odvolat od chvíle, kdy si uvědomili, že poslali na špatnou akci špatnýho člověka.“

„Poslali vás k rozvědce, co?“ zajímal se Rock.

„Jo, a pořádně mě v tom vymáchali,“ odpověděl Leonforte. „Když se mnou skončili, připadal jsem si jako Alenka v Říši divů. Najednou mi rozkazoval někdo, kdo si říkal Tlachapoud.“ Zasmál se. „Zatracený špióni. Všichni si dali takovýhle jména: Tlachapoud, Kloboučník, Srdcová královna.“

„Měli vás tu držet jako zajatce,“ vyhrkl Rock. „Co má ksakru –?“

„Zapomeň na to, co tvrdí rozvědka. Na tuhle akci vás poslali právě ti špióni, nemám pravdu?“ přerušil Rocka Do Duc „Proto vás Tlachapoud vytáhl z lochu. Myslel si, že vás má v hrsti. Buďto uděláte, co vám řekne, nebo vás šoupne zpátky za katr.“

„A ‚zahodí klíč na deset tisíc a jednu noc‘, tak mi to povídal.“ Leonforte se zasmál, ale zároveň vrhl na Do Duca bystrý pohled. „Jo, tak to nějak bylo. Jeho smůla, že vyhrožoval tomu nepravýmu. Mě vychovali tak, abych se hrozbám bránil, a ne, abych jim podléhal. Můj otec mě dost brzo naučil, jak si takový voprsklý parchanty držet vod těla.“

Pokrčil rameny a mávl rukou. „Co na tom sakra záleží. Poslali vás, abyste jim přinesli můj skalp. To nemůžu dopustit.“ Nungové zamířili pušky na Do Duca a Rocka. „Je načase se pomodlit, volové.“

Pro Do Duca bylo spíše načase vsadit všechno na jednu kartu. „Vůbec jsme neměli v úmyslu vás vodit zpátky.“

„To má bejt fór?“ Leonforte k nim přistoupil a přejel Do Ducovi prstem po čele. „Copak, zpocenej strachy?“ V krku mu zachrčelo. „Proč byste se jinak hnali celou cestu až sem, na moje území?“

Konečně se ho dočkal, toho důkazu, který potřeboval. Moje území. „Proč bychom vás vodili zpátky?“ pokračoval Do Duc.“To by bylo přece jako zabít slepici, co snáší zlatý vejce, no ne?“

Úsměv z Leonforteho tváře zmizel jako lesk z chromovaného nárazníku. Ticho, které následovalo, nabíralo energii tak dlouho, až se změnilo v jakýsi tichý bzukot, z kterého Do Ducovi vstávaly vlasy na hlavě.

„Zlatý vejce,“ opakoval Leonforte tónem, jakým by asi Aladdin pronesl „Ali Baba“.

„Jistě. Proto taky velíte Gwaiům – téhle sektě, která se odtrhla od Nungů.“ Leonforteho oči se trochu rozšířily. „Co můžeš vědět o Gwaích, kromě pár klepů a pověstí? Jsou to hluboce věřící lidé.“

„Zrovna teď mě víc zajímá ta slepice, co snáší zlatý vejce,“ opáčil Do Duc. „Myslím, že to je docela dobrý označení pro někoho, kdo měl odvahu přivlastnit si zásobovací trasu Viet Congu ze Zlatýho trojúhelníka. Kolik může ten kšeft s drogama ročně vynášet? A myslím, že mluvím tady za Rocka stejně jako za sebe, že bychom byli radši, aby nám z toho něco skončilo za nehtama, než abychom vás vodili zpátky.“

„Jen si ho poslechněte!“ Leonforte se obrátil k Gwaiům. „Věříte mu? Ten má ale držku!“ Obrátil se k zajatcům.“A když už mluvíme o odvaze.“ Vytáhl důstojnickou pětačtyřicítku a zabořil její hlaveň Do Ducovi do spánku.

Rock se nepatrně pohnul, ale jeden z Gwaiů ho udeřil pažbou do zátylku.

„Ani na to nemysli,“ pronesl Leonforte, aniž by otočil hlavu.

„Zhasínáme.“ Sevřel pistoli a stiskl spoušť. Kromě dutého zvuku dopadajícího úderníku se nestalo nic.

Leonforte se zblízka usmál na Do Duca, vrátil pistoli do pouzdra a téměř současně jej mocně políbil na obě tváře.

Gwaiové začali povykovat a mávat zbraněmi.

„Vítejte,“ pravil Leonforte, „do Země mrtvých.“

V oné nekonečně dlouhé době od chvíle, kdy Leonforteho prst stiskl spoušť, do okamžiku, kdy úderník narazil do prázdné nábojové komory, přehnala se Do Ducovým mozkem jedna událost z jeho minulosti jako neřiditelný vlak.

Všechno začalo aurami, světlem vyzařovaným z lidí kolem něj, jako by se jejich kůže a maso rozpustily a změnily se v čočky, jimiž si je nyní prohlížel. Udiveně se na ně díval, jako by mezi těmi pulzujícími barevnými skvrnami mohl zahlédnout jejich duše, obnažené jako mrtvoly na pitevním stole.

Poté následovalo švitoření bílé straky, které se rozléhalo a odráželo, jakoby k němu, zesílené, přicházelo z velké dálky.

Straka velká jako nemluvně mu seděla na rameni, načechrávala si dlouhá, všemi barvami hrající pírka a zvědavě ho pozorovala svým červeným a zlatým okem. Do Duc měl pocit, že kdyby na něj promluvila, celá scéna by se rozplynula jako mýdlová bublina nebo jako sen, ale straka mu neřekla ani slůvka a na něj dál působily pouze aury.

Ao, vůdce Nungů, učitel a kmenový šaman, často vodil Do Duca z hor k široké, kalné řece, kde Nungové rybařili. Vypadalo to spíše jako idylické procházky otce se synem než jako obřad magického zasvěcování.

Jednoho dne, kdy bylo takové horko, až se Do Ducovi zdálo, že mu slunce spaluje holou kůži, Ao chytil krokodýla, posadil se mu na hrbolatá záda a před vyjevenými Do Ducovými zraky vypáčil zvířeti mocné čelisti, vložil mezi ně silný naleštěný kolík a šelmu tak zneškodnil.

Ao pak posadil Do Duca krokodýlovi na záda a položil mu dlaně na drsnou kůži. Do Duc se srdcem v krku cítil tep krokodýlova srdce a šum krve v jeho vnitřním uchu. A pak ho z nějakého jemu neznámého důvodu Ao popostrčil kupředu, takže mu hlava visela přímo nad krokodýlí tlamou. Zadíval se do drobných oček zvířete.

Co v nich měl asi vidět? Nevěděl to s jistotou ani teď, když si na celou událost vzpomínal. Nemohl se však zbavit podezření, že si tak měl hledat spřízněnou duši mezi zvířaty, protože mezi lidmi žádnou takovou nenacházel.

Pro někoho jiného mohla být taková představa strašná, ale pro Do Duca ne. To on sám sledoval, jak Ao zabodává krokodýlovi do hlavy nůž, přímo mezi ta očka, která na Do Duca hleděla ne-li přímo se zvědavostí, pak alespoň se zájmem.

Když toho večera sledoval Nungy, jak se cpou pečeným masem, které Aovi pomáhal oškrábat z kostí, ucítil, jak se mu vracejí aury, a vzpomněl si na bílou straku, která křičela ve větvích, jako by ji urazily jeho ruce zrudlé plazovou krví.

Poprvé od svého příchodu mezi Nungy Do Duc Aa neposlechl a ochotně se podrobil trestu, o němž nepochyboval, že jej pro něj předurčila bílá straka.

Tehdy poprvé poznal, co je hřích – ne ten hřích, o němž s takovým fanatismem kázali odpudiví katoličtí misionáři, ale hřích proti přírodě. I když bílá straka k Do Ducovi nepromlouvala slovy, měla v očích lesk touhy, jas božství i trnitou korunu hříchu.

A i když byl sám staršími Nungy povýšen do kněžského stavu, udržel si část své duše svobodnou a čistou pro svatou trojici, kterou bílá straka ukryla hluboko ve svém nitru.

Při obřadu zasvěcení ho vyzvali, aby ulovil a zabil krokodýla v podstatě stejným způsobem, jak to udělal Ao před třinácti měsíci. Měl přinést jeho krvavé maso nakrájené na proužky, aby z něj mohli všichni – starší kmene i novopečený adept – načerpat při slavnostní hostině sílu.

Do Duc se vydal k řece sám, jak vyžadoval zvyk, a svého krokodýla našel, jak leží jako uschlý kmen v klidné vodě řeky Song Ba. Bylo to nádherné stvoření, naprosto klidné, ale přesto připravené kdykoli zaútočit na vše, co by mu zkřížilo cestu.

Klid a síla: Do Duc si byl jist, že bílá straka chtěla, aby právě toto spojení pochopil. Jaký člověk by ho mohl naučit tomuto a podobným tajemstvím? Ani kněží Nungů. Nikdo.

Místo, aby krokodýla zabil, dlouho s ním rozmlouval tak, jak s ním kdysi svým zářivým okem rozmlouvala bílá straka. Posadil se krokodýlovi na záda a plul s ním po řece plné pijavic, dokud nenarazili na jednoho z těch katolických misionářů, kteří se tolik naotravovali lidí z nížiny svými řečmi o Bohu, Ďáblu, pekelném ohni a věčném zatracení. Tihle misionáři nenáviděli džungli a vůbec nedokázali splynout s prostředím. Znali jen Řím a nic jiného.

Kněz přišel ke břehu řeky, aby se ochladil v kalné vodě. Krokodýl se na něj s udivující rychlostí vrhl, chytil ho za kotník a podržel ho dostatečně dlouho, aby ho Do Duc mohl zabít a tak umlčet jeho křik. Krokodýl pak lenivě ležel ve vodě a trpělivě sledoval, jak Do Duc stahuje z misionáře kůži a vyřezává mu z prsou a ze zad proužky masa. Teprve, když skončil, shodilo zvíře zbytek těla do vody a stáhlo jej pod hladinu.

Jaká zvláštní síla vstoupila do starších kmene, když toho večera pojídali čerstvé maso, které jim Do Duc s triumfálním výrazem přinesl? Ještě, když s úsměvem na tváři pojídal s ostatními voňavou pečínku, zněl Do Ducovi v hlavě pronikavý křik bílé straky.

„Mohl jsem vás oba zabít,“ pronesl Mick Leonforte. „A možná jsem to měl udělat.“

„Nebudete litovat, že jsme se k vám přidali.“

Rock to pronesl s takovou jistotou, že si ho Leonforte dlouho prohlížel. Nakonec pravil: „Nevíte všechno. A až se to dovíte, uvidíme, jaké kroky bude třeba podniknout.“

„Takže jsme tu jenom na zkoušku,“ mínil Rock.

„Bude po vás, jestli nedokážete přijmout jisté zásady, které vám třeba půjdou proti srsti. Už se to párkrát stalo.“

„Už se to stalo,“ opakoval Do Duc. „To máte asi na mysli tu jednotku, co za váma poslali ti špióni z Pentagonu Východ.“

„Podívejte, já jsem tady za Pánaboha,“ prohlásil Leonforte, jako by Do Ducova slova přeslechl. Mávl rukama směrem ke Gwaiům, kteří seděli v džungli s nimi. Jedli prostý oběd složený z nasolených sušených ryb a studených lepkavých rýžových kuliček, které Do Ducovi a Rockovi chutnaly po vojenských konzervách jako božská mana. „Jen se zeptejte mých poddaných.“

Do Duc si znovu uvědomil, že by nikomu z Pentagonu Východ nedalo moc práce prohlásit Leonforteho za šílence. Říkali tomu ZVN – Za vlhka nebezpečný. Vůbec nepochyboval, že ti, kdo o něm v Saigonu vědí, na něj mají přesně takový názor. Byl to nebezpečně jednoduchý – a zbrklý – závěr. Možná právě proto přišla ta skupina z Pentagonu Východ o život. Do Duc věděl, že kdyby na tomto závěru příliš zarytě trval, stálo by to jeho i Rocka krk.

„Líbilo se mi, cos povídal o té slepici se zlatými vejci,“ prohodil Leonforte. „Co vlastně víš o té zásobovací trase ze Zlatého trojúhelníku?“

„Jenom to, co jsem si odvodil,“ odpověděl Do Duc. „Můj velitel mi o tom neřekl ani slovo, i když teď si myslím, že o ní musí přinejmenším vědět.“

„Proč si to myslíš?“

„Především má na Pentagonu Východ spoustu známých.“ Do Duc se na okamžik odmlčel. „Kolikrát jsem se tomu sám divil. Chci říct, vždyť on ani není pořádný důstojník, nic takovýho. Než ho začal nudit život a než se dal k armádě, učil na univerzitě. Co má co lízt do zadku papalášům na velitelství?“ Olízl si sůl z prstů. „A za druhý, dostal jsem rozkaz dostat vás odtud a přivést vás k němu, ne na Pentagon Východ.“ Zabručel. „To mi taky nepřipadalo košer. Aspoň dokud jsem vás neuviděl a nedošlo mi, že jste tady na svý vlastní triko. Pak mi to všechno začalo do sebe zapadat. Kdyby pro ně můj velitel dělal už v civilu – třeba kdyby na univerzitě rekrutoval agenty – dávalo by to smysl: to, že ho poslali sem, že se kamarádí s Pentagonem Východ, že jeho jednotka dostala rozkaz vás najít, a nakonec i to, že chtěl, abych vás přived osobně k němu.“

Po Leonforteho tváři se pomalu rozlil úsměv. „Víš, Do Ducu, tak se mi zdá, že jsem udělal dobře, že jsem ti nevystřelil mozek.“ Vstal a oprášil z kalhot zrnka rýže. Gwaiové následovali jeho příkladu.

Do Duc, který vstal také, si více než kdy jindy uvědomoval, do jaké míry ho má Leonforte v hrsti.

„Jdeme,“ rozhodl Leonforte. „Rád bych ti něco ukázal u nás na základně.“

K cíli dorazili těsně před západem slunce. Podmračená obloha nabrala syté zbarvení a vrcholky stromů vypadaly jako meče z barevného skla. Mezi větvemi neklidně poletovali ptáci a odněkud z dálky Do Duc zaslechl tiché varovné vrčení velké šelmy – snad tygra.

Leonforteho tábor jeho očekávání překonal a zklamal zároveň. Skládal se z něčeho, co připomínalo spíše domky než stany, ale chatrče byly skoro na spadnutí a čišela z nich chudoba a utrpení, které jsou pro Evropana téměř nepochopitelné. Pach odpadků a vyvržených vnitřností byl tak silný, že jim v ústech zanechával odpornou pachuť.

Gwaiové se téměř okamžitě rozptýlili, aniž by si Do Duc všiml, že jim Leonforte dal nějaké znamení. Zůstal s nimi jen jeden, který je společně s Leonfortem vedl k jedné z chatrčí, která byla o něco větší než ostatní. Do Duc předpokládal, že je to Leonforteho sídlo, ale mýlil se. To bylo také naposledy, co si nechal svůj úsudek o tomto muži zatemnit nějakými apriorními předpoklady.

Tato chatrč byla ve skutečnosti vězením. Nacházel se v něm jediný muž, běloch v černém oděvu Viet Congu. I když na sobě samozřejmě neměl žádné hodnostní označení, bylo z jeho postoje a vystupování na první pohled znát, že jde o vojáka.

„Nějakej špión?“ zeptal se Rock.

Leonforte přikývl: „Kloboučník.“

Muž na ně mlčky a vyzývavě hleděl. Byl opálený a ve formě. Byl štíhlý a vysoký, takže mu trochu vadil nízký strop vězení, ale to bylo všechno. Jeho pronikavé modré oči je pozorovaly zdánlivě bez zaujetí, ale Do Duc se tím nenechal zmýlit natolik, aby jejich pohled považoval za lhostejný.

„Velel té první jednotce, co mě přišla hledat.“

Do Duc se už už chtěl zeptat, kam se poděl zbytek, ale pak si uvědomil, že tenhle muž je odpovědí. V Leonforteho vězení seděl sám, o ostatních už nikdo nikdy neslyšel. Byli mrtví.

Tehdy Do Duc pochopil závažnost hranice, kterou Michael Leonforte překročil, a nesmírnost kroku, který on s Rockem učiní, pokud se k němu rozhodnou připojit. Není divu, že se považuje za boha, neboť se mu podařilo přestoupit snad všechny lidské zákony. Aby to mohl dokázat, musel mít jistotu, že stojí mimo jejich dosah.

„Co s ním uděláte?“ zeptal se Rock tím svým téměř něžným hlasem, o němž už Do Duc věděl, že předchází vražednému běsnění.

„Ještě jsem se nerozhodl.“

Rock přistoupil ke kleci, ve které byl Kloboučník zavřený. Podíval se mu zpříma do očí a pronesl: „Mám nápad.“

Do Duc proti Rockovu nápadu nic nenamítal, protože se tím mohl upevnit jejich vztah s Mickem Leonfortem. Na samotného Leonforteho ten plán zapůsobil, protože nejen posiloval jeho vládu nad Gwai a tím i jeho přepravní kanál, ale zároveň k němu oba muže poutal svazkem, který byl téměř neporušitelný. Také se mu líbila lekce, kterou tím uštědří Tlachapoudovi.

„Až dostanou tohle,“ mínil Rock, „tak si příště rozmyslej posílat za náma další.“

Nařídil Gwaiům, aby Kloboučníka přivázali k bambusovému rámu. Potom si nad něj dřepl a začal mu klást otázky. To byla do jisté míry léčka. Rock chtěl, aby si Kloboučník myslel, že z něj chtějí vytáhnout jeho tajemství. Ve skutečnosti z něj však chtěli udělat jen odstrašující příklad a zmrzačit ho tak, aby si toho Srdcová královna okamžitě všiml, sotva ho vyloží přede dveřmi Pentagonu Východ.

„Mohli bychom ho zabít,“ říkal Rock, „ale to je moc jednoduché a možná by ani nepochopili, co jim chceme říct. Koho by napadlo, že mu to třeba neudělali komouši? Ne, my je musíme opravdu přesvědčit, musíme jim ho poslat jako dáreček a zachránit ho před nejhorším, aby měl Srdcové královně co vyprávět a aby je mohl dokonale zmást, pokud jde o to, co chceme dělat – dokáže to mnohem líp než my sami.“

Rockovy úvahy udělaly na Do Duca dojem. Ty podvodníky dojme až k slzám, že jim někdo pod nosem buduje konkurenční obchod s vojenskými tajemstvími. Kšeft je totiž věc, které takoví křiváci rozumí líp než čemu jinému. Nezáleží na tom, jestli je člověk kapitalista nebo marxista, fašista nebo anarchista. Prvním heslem podloudnictví je: obchod překračuje hranice ideologie.

A tak společně s Michaelem Leonfortem udiveně přihlíželi, jak začal Rock Kloboučníka zpracovávat. Vyslýchal ho celé hodiny s využitím světel a zvuků prokládaných bolestivým mučením. Při pohledu na celý postup, který Rock prováděl skoro jako chirurgickou operaci, Do Ducovi vstávaly vlasy na hlavě.

Něco takového se Rock nemohl ani náhodou naučit u své jednotky, u První pěší divize. Vypadalo to, jako by se nějaký rádoby dobře vycvičený pitbulteriér utrhl z vodítka a skřípal zuby v okolním houští.

Leonforteho zřejmě napadaly podobné myšlenky, protože jednou, když s Do Ducem opustili svoje místa diváků, se ho zeptal: „Tohle se naučil u Vlkodlaků?“

„Já jsem se to u Vlkodlaků teda nenaučil,“ opáčil Do Duc.

Stáli u latríny a močili do hluboké bažiny pod sebou.

„Počítám, že tvůj velitel ví, jak z takovejchhle věcí vyklouznout.“

„Bowel? To se mi nezdá. Co by dělal u malý jednotky Science Fiction, kdyby moh bejt s kamarádama na Pentagonu Východ?“

„Křivácký myšlení,“ usoudil Leonforte, když si zapínal poklopec. „Má tak blíž k dění a může se dát do práce, aniž by se ho někdo na něco ptal. Taky nikoho ani nenapadne, kdo doopravdy je.“

„Možná,“ připustil Do Duc a urovnal si kalhoty. „Ale taky možná, že vidíš tajný agenty za každým rohem.“

„Něco ti povím,“ pravil Leonforte, když se vraceli k chatrči, kde se Rock neúnavně snažil proniknout do Kloboučníkova podvědomí. „V tomhle kšeftu, na kterej jste se s kámošem dali, je dobrý vidět tajný všude kolem sebe. Jinak se jednomu může stát, že ho pošlou před vojenskej soud a popravěj dřív, než si stihne vymyslet obhajobu.“

Vrátili se do chatrče. Ve vzduchu visel jako pavoučí síť pach strachu, potu a fekálií. Viděli Rockova záda. Svlékl si blůzu a jeho napjaté svaly se při práci leskly potem.

Do Duc viděl, že drží v pravé ruce krátkou čepel, kterou s chirurgickou přesností provádí zářezy do Kloboučníkova obličeje.

Když je slyšel vcházet, Rock poznamenal: „Chci se ujistit, že nikdy nezapomene, co jsme po něm chtěli.“

Ozval se podivný zvuk, mrazivé šustění, které se rozplynulo v tichých vzlycích a zvířeckém lapání po dechu. Když přistoupil blíže, zahlédl Do Duc, co vlastně Rock provádí. Kloboučník měl zaťaté zuby a skřípal jimi, zatímco ho Rock řezal do tváří, z nichž vycházely zoufalé zvuky.

Víc ani Do Duc vidět nechtěl. Pokynul Leonfortemu a společně vyšli z dusného vzduchu v místnosti do slabého světla pozdního odpoledne.

„Řekneme Gwaiům, aby ho vyložili u Pentagonu Východ,“ navrhl.

„Ten tvůj kámoš Rock je pěknej pracant.“

„Nejen to,“ opáčil Do Duc, „ale jak to tak vypadá, všichni, co jsme tady, máme tyhle věci radši než kdekdo druhej.“

Leonforte se zasmál. „Jak říká můj otec: kapitalistickýmu duchu se nic nevyrovná.“

„Pokud jde o Rocka, v tomhle podniku se nežene za prachama ani za mocí. Pro něj to je tak trochu duchovní záležitost, něco jako svatej Grál.“

„Jo, vím, co myslíš,“ přisvědčil Leonforte a utřel si čelo rukávem. „Měl jsem dojem, že by na tom Kloboučníkovi vydržel dělat ještě pár dní.“

„Nemyslím, že by to byl dobrej nápad,“ mínil Do Duc. „Co by z něj zbylo?“

„Abych ti pravdu řek,“ na to Leonforte, „radši to nechci vědět.“ Do Duc ho sledoval, jak hovoří s Gwai. Rozhodli se, že Kloboučníka odvezou hned za úsvitu zpátky přes hranice.

„A teď to hlavní, kamaráde,“ pronesl, když Leonforte propustil Gwaie. „Chci vědět přesně, jak se ti podařilo přebrat komoušům jejich kanál.“

Leonforte zaklonil hlavu a od srdce se zasmál. „Tobě to pořád ještě nedošlo, co?“

„Co, sakra?“ Do Ducovi už pořádně lezlo na nervy, že si z něj Leonforte střílí a on stále neví, proč.

„Pěkně sis naběh, Do Ducu. Ten kanál ze Šanskýho státu je hotová zlatá žíla. Nepatří komoušům a nikdy jim nepatřila. Řídí Strejda Sam. A financuje se z n celá tahle zasraná válka.“

„Chceš říct, že vláda Spojenejch států řídí kanál pro pašování opia? To ses musel zbláznit.“

„Jestli tou vládou myslíš kongres nebo generální štáb, tak to ne. To by bylo vážně šílenství,“ opáčil Leonforte. „Kdepak, mám na mysli kliku papalášů z nejrůznějších míst ve vládě – z armády, soudnictví, zákonodárství i z exekutivy – prostě organizaci, která věří, že pod svícnem je největší tma, a má svoje vlastní cíle.“

„A to?“

„Moc,“ odpověděl Leonforte „Na ničem jiným jim nezáleží. Chtějí mít moc, aby mohli manipulovat s děním, s lidma, s vládama, s hospodářstvím. Chtějí moc a možnost obcházet zákon. Ta skupina má dokonce jméno. Říká si Zrcadlo.“

„Jak to všechno víš?“

„Poslali mě sem, abych tu zlatou žílu pro Zrcadlo hlídal, ale stačilo mi, abych se na ni podíval, a zjistil jsem, že takováhle příležitost se dvakrát za život nenaskytne, tak jsem ji osvobodil. Nemám pocit, že by mělo Zrcadlo mít všecko akorát pro sebe.“ Leonforte se znovu zasmál. „Proč si myslíš, že se Tlachapoud tak snažil, aby mě dostal zpátky?“

„To jsou všechno nesmysly,“ pravil Do Duc. „Při tom, co o tobě vím, bys byl ten poslední, komu by Zrcadlo nebo kdokoli jinej svěřil největší opiovej kanál v Asii.“

Leonforteho oči se při smíchu leskly. „Mám vysoko postavený kamarády,“ odpověděl. „Nebo jsem je aspoň měl. A taky mám bratra, kterej mě hlídá jako strážnej anděl.“

Do Duc stál bez hnutí a po těle mu stékaly čůrky potu. Dlouho nedokázal ani pořádně myslet. Důsledky toho, co právě slyšel, ho dokonale paralyzovaly. Se zájmem zaregistroval, že Leonforte říká „bratr“ a ne „otec“. Jaký na tom má vlastně podíl ten mafiánský šéf – Frank Leonforte?

„Teď jsi těm chlapům pořádně zavařil. Proč?“

Leonforte pokrčil rameny. „Tahle džungle s tebou něco provede. Jako Vietnamec bys to měl pochopit, protože vedle ní žiješ celej život. V těch horách je síla. Otravuje člověku krev, jako když ho kousne upír. Tak jsem si říkal, proč mám dělat Zrcadlu poskoka, když tady můžu vládnout.“ Znovu se zasmál. „A kromě toho, Do Ducu, je bezvadný lidem podrážet nohy, když víš, že s tím nemůžou nic dělat.“

Do Duc opáčil: „Jestli mi říkáš pravdu, tak to Zrcadlo jenom tak nenechá. Pošlou sem celou divizi, aby to s tebou skoncovala.“

Leonforte se ušklíbl. „Vážně? Pověz mi, kolik armádních jednotek by se muselo přemísťovat? Kolik důstojníků by si něčeho takovýho muselo nutně všimnout? A ještě v horký zóně jako je Laos? Ani náhodou.“ Usmíval se. „A kromě toho jsem dohodnutej s bratrem. Vo nic nejde.“

Do Duc uvažoval. Vzpomínal, jak s Pentagonem Východ zatřásla zpráva, ze Leonforte zmizel, a jak zorganizovali rozsáhlý speciální průzkum jenom proto, aby ho našli. Jak si nakonec vybrali Bowelovy elitní Vlkodlaky, aby ho přivedli zpátky. Pak si vzpomněl na Bowelův příkaz, aby Leonforteho zajistil všemi možnými prostředky, a pochopil, že se něco pokazilo.

Nadechl se a řekl: „Chci, abys něco věděl. Dostal jsem příkaz tě přivést zpátky mrtvýho nebo živýho.“

„Zrcadlo,“ přikývl Leonfoe. „Toho parchanta za mnou poslali taky voni. No a?“

„Nemyslím, ze to bylo Zrcadlo,“ namítal Do Duc. „Podívej, můj velitel to říkal úplně jasně. Měl jsem tě dodat jemu, ne lidem z Pentagonu Východ. Připadalo mi to divný –“

Leonforte na něj chvíli třeštil oči. Pak zamrkal, jako by nevěřil svým uším, a nakonec se tiše zeptal: „Kdo ti dal ten rozkaz?“

Můj velitel, Bud Powell.“

„Můj bratr,“ pronesl Leonforte, jako by vyslovoval jedno z deseti tisíc božích jmen. „Powell dělá v Zrcadle pro mýho bratra. Takže můj zasranej brácha se vobrátil proti mně.“

Na okamžik se odvrátil a nahrbil se, jako by se chránil před ostrým větrem, který cítil jenom on. Když se znovu otočil, zdálo se, že se s ním stala nepatrná změna. Oči mu zářily, jak by se v nich odrážely plameny, a Do Duc, který si toho všiml, pozorně naslouchal jeho slovům. „Tím se všechno mění, včetně vaší role v tomhle divadýlku.“

Kniha druhá

Staří nepřátelé

Pravda o člověku

je uložena především v tom,

co skrývá

André Malraux

5.

Benátky – Tokio – Washington

Když se Celeste probrala, ďábel i most Kanta zmizeli. Zhluboka se nadechla a zamrkala jako někdo, kdo se probouzí ze zlého snu. Zjistila, že leží na chladné kamenné podlaze ve velké místnosti bez oken, která se zřejmě nacházela přímo uprostřed paláce. V místnosti nebyl žádný nábytek, pouze sedm obrovských bronzových svícnů, v nichž se popel z konopí nebo snad z té houby, o níž se zmiňoval Nicholas, mísil s mazlavým zbytkem žlutého loje.

Spatřila Nicholase, jak sedí přikrčený zády k ní uprostřed místnosti, tam, kde se původně nacházel vrcholek strašlivého mostu. Byl vysvlečený do pasu, jako by v zápalu boje přišel o sako i košili. Viděla napjaté svaly na jeho ramenou a zádech a všimla si, jak se jeho žebra při dýchání slabě roztahují a stahují.

„Nicholasi?“

Neodpověděl.

Pomalu se jí vracel dech. Uvědomila si, že stěny jsou ověšeny starými vlámskými gobelíny s loveckými výjevy. Na jednom z nich štvali lovci malého stříbřitého jednorožce, na druhém pak rohatého draka, jemuž z tlamy vycházel jasný plamen.

Dlouho zmámeně hleděla na silné koně lovců, s očima rozšířenýma hrůzou a pachem krve.

Je to strašné, říkal si Tanzan Nangi, že musela skončit tady, v Tokiu, na místě, které jí bylo tak dokonale cizí, které nechápala, natož aby ho měla ráda – na místě, které se postavilo mezi ni a Nicholase.

Nangi hleděl na zavřenou rakev, která stála v postranní lodi kostela sv. Terezy, jediného římskokatolického chrámu v Šindžúku, čtyři bloky na západ od Meidži-dóri. Byl to Nangiho kostel – místo modlitby, kam jednou Justine zavedl, když se cítila zvlášť špatně.

Aspoň na nějakou dobu jí to přineslo jakousi útěchu, ale ne nadlouho. V poslední době se spíše zdálo, že navázala známost se svým starým přítelem a šéfem Rickem Millarem.

Justinina tvář, ve smrti vyrovnaná a uvolněná tak, jak za života už dlouhá léta nebyla, připomínala zrcadlo odrážející úlomky nedávné historie, které si ještě ani pořádně neuvědomil – do chvíle, kdy viděl, jak policisté a požárníci vytahují z ohořelého vozu zbytky Justine a Ricka Millara. Jak mohl vědět, že Rick Millar hledal Justine proto, aby ji mohl vzít s sebou do Ameriky? Jak mohl vědět, že poté, co s ním strávila noc, Justine přijala?

Nangi se snažil odtrhnout oči od jejího obličeje, ale nedokázal to. Stejně tak k ní nedokázal cítit nenávist za to, co provedla jeho příteli. Nebylo to jen tím, že byl věřící křesťan nebo šintoista, ale spíše proto, že věděl, že lidské vztahy mají vždy více vrstev. Navíc se musel také ptát sám sebe, co jí Nicholas udělal, že ji přiměl přijmout nabídku lásky a ochrany od jiného muže.

Trhl sebou, když zaslechl sborový zpěv žalmů nahraný na pásek, což mu nijak neubíralo na kráse ani na vznešenosti. Samozřejmě, část té odpovědi už znal: Tau-tau. Vycítil něco, čeho si Nicholas možná sám nevšiml: Justine se nesmírně bála toho, co se z Nicholase stane, jakmile se mu odhalí matčino dědictví v celé své síle a jakmile udělá první krok k tomu, aby se stal Tandžianem. Ani Nangi netušil, jaké magii byl Nicholas vystaven na Hodace, hoře pokryté věčným sněhem a ledem, kde mu předával své vědomosti Kansacu, jeho učitel a nepřítel. Nangi věděl jen to, že ať už se na té hoře stalo cokoli, Nicholas se vrátil jako někdo jiný. Nyní byl připraven pohroužit se do sebe a odhalovat tajemství svého lidu, bez ohledu na to, jak byla temná a děsivá. Nangi a Nicholas spolu mluvili o mnoha věcech, byli blízkými přáteli a dělili se o všechna svá tajemství, obavy a vítězství s jedinou výjimkou – a tou bylo Tau-tau, jehož principy byly všem nezasvěceným utajeny.

Nangi něco takového dokázal pochopit a dokonce obdivoval míru vnitřní disciplíny, díky níž Nicholas tajil své nitro před svými nejbližšími, ale zároveň mu bylo jasné, že Justine to nikdy nepochopí. Nicholas jí věřil jako nikomu jinému, a proto také považoval za samozřejmé, že pro něj bude mít pochopení – stejně jako věřil, že si Justine zamiluje Japonsko tak, jako on. V obou těchto předpokladech se zmýlil. Nebylo ani tak překvapivé, jako spíše tragické.

A tady, napadlo Nangiho, když znovu přejel pohledem tělo v rakvi, tady je výsledek. Tohle byla její karma. Měl jsem to poznat. Cítil, jak jej v očích pálí slzy, ale nezvedl ruku, aby si je otřel. Chtěl cítit jejich žár, jejich tíhu, jejich palčivý dotek, když mu stékaly po tvářích – a to nejen za sebe, ale i za Nicholase, který u toho nebyl a nikdy se neměl dovědět, co dělala jeho žena v posledních šestatřiceti hodinách svého života.

Opřel se silněji o svou hůl a vyřezávaná dračí hlava se mu zaryla do dlaně.

Poznal jsem to, říkal si, a nedělal jsem nic. Co se ale vůbec dalo dělat? Kdo by ho vyslechl? Kdo věří ve vlastní osud? To, co se stalo, se muselo stát.

Sbor dospěl k vášnivému crescendu a školené hlasy se mohutně rozléhaly kaplí, jejíž dokonalá akustika dokázala donést ke sluchu kněží i ten nejtišší šepot hříšníků.

Nangi si uvědomil, že v kostele není s Justine sám. Obrátil se, až ho zabolela zmrzačená noha, a spatřil Seiko, Nicholasovu asistentku. Bůhvíproč mu v tu chvíli připomněla Geldu, Justininu sestru a jedinou žijící příbuznou. Celé dopoledne se pokoušel jí dovolat do Států, ale bezvýsledně. Vypadalo to, jako by se do země propadla.

Teprve když si Seiko byla jistá, že ji poznal, vykročila mlčky k němu.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, Nangi-san,“ pravila s úklonou. „Ale chtěl jste, abych vám okamžitě předala všechny zprávy o Linnear-sanovi, jakmile nějaké dojdou.“

Nangi napjatě poslouchal a přitom si všiml, že se dívka očima vyhýbá rakvi. Bylo to jen buddhistickým odporem k pohřbu pod zem místo čisté kremace, nebo to mělo ještě nějaký jiný důvod? Jako Justinin přítel a občasný důvěrník věděl o jejím podezření, že si Nicholas se Seiko něco začal. Snažil se ji ze všech sil uklidnit a ujišťoval ji o Nicholasově věrnosti, ale když nyní viděl, jak je Seiko nervózní, začal znovu uvažovat o tom, že pravda zřejmě bude jiná.

„Linnear-san už není v Benátkách,“ oznámila Seiko.

„Cože?“

„Včera večer se nečekaně odhlásil z hotelu.“

„Jakou nechal novou adresu?“

„Zřejmě žádnou,“ odpověděla Seiko. Kousala se do spodního rtu malými bílými zoubky. „Recepční nemá ani tušení, kam odjel.“

Nangi se na ni upřeně zadíval, což ji znervóznilo ještě víc. Možná by raději pokračovala v jejich rozhovoru na nějaké neosobní, sluncem ozářené ulici, ale Nangi, který si teprve nyní v plném rozsahu uvědomoval, co všechno mu v důsledku zaneprázdnění obchodními detaily ušlo, to nechtěl dopustit. Ze zkušenosti věděl, že napětí dokáže přimět lidi k tomu, aby na sebe nechtěně prozradili skutečnosti, které jinak měly zůstat ostatním skryty.

„Kolik vzkazů jste mu nechala?“ zeptal se.

„Tři.“

„A ani na jeden neodpověděl?“

„Ne, pane.“

„Takže jste s Linnear-sanem mluvila naposledy, když před odletem do Benátek odcházel z kanceláře?“

Všiml si jejího nepatrného zaváhání a v duchu ho prozkoumal, jako by ochutnával archivní víno. „Ne, pane. Setkala jsem se s ním ještě na letišti, těsně před odletem.“

„Na jeho žádost?“

„Ne, pane.“ Seiko přešlápla z jedné nohy na druhou. Její temně hnědé oči uhnuly stranou a odhalily vysokou hradbu, která stála mezi ní a Justine. „Když Linnear-san odešel z kanceláře, dostala jsem šifrovaný fax Od Vincenta Tinha ze Saigonu. Připadal mi natolik naléhavý, že jsem mu ho chtěla doručit ještě předtím, než odletí do Benátek.“

Nangi si všiml, že Seiko se začala potit, i když v kostele nebylo žádné zvláštní horko. Po pravdě řečeno tu bylo spíše chladno.

Napřáhl ruku a Seiko mu do ní vložila kopii faxu. Dvakrát si ho mlčky přečetl, jak bylo jeho zvykem, kdykoli dostal do ruky nějaký dokument. Na první pohled na něm nebylo nic znepokojivého. Bylo jasné, že Nicholas význam zprávy hodnotil shodně, protože se v souvislosti s ním ani nepokusil s Nangim spojit.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se jí znenadání.

Tentokrát ale už byla Seiko připravena. „Když tady Linnear-san nebyl, poslala jsem Vincentovi Tinhovi fax, aby blíže vyjasnil tu pasáž týkající se stínové vlády,“ pravila. „Neodpověděl mi.“

„To mě nijak nepřekvapuje,“ odtušil Nangi, i když se mu její iniciativa zamlouvala. Přesně pro takovéhle samostatné jednání ji Nicholas vychovával.“Tinh určitě neměl ještě dost času na to, aby si ty povídačky někde ověřil.“

„Tak jsem to nemyslela,“ odpověděla Seiko a navlhčila si rty. „Od té doby se Tinh-san vůbec neozval.“

Sborové soprány se hnaly do dalšího crescenda. Když dosáhly vrcholu, nebeský zpěv se začal zpomalovat a odumírat, až z něj v kapli zbyla jenom vzdálená ozvěna.

Nangi s reakcí na tuto znepokojivou zprávu nespěchal. „Podle mě bude nejlepší,“ rozhodl nakonec, „když se teď hned vrátíme do kanceláře a pokusíme se Vincenta Tinha najít.“

Venku bylo jasno a obloha měla matně bílou barvu, na jejímž pozadí neplul ani jediný mrak, ani sluneční kotouč. Vypadalo to, jako by se ocitli ve skleněné kouli pohrbené uprostřed postmoderního velkoměsta, které leželo za skleněnými a železobetonovými mrakodrapy kolem nich.

Přesto museli cestou k Nangiho limuzíně BMW zaparkované u chodníku několikrát zamrkat, aby se jejich oči přizpůsobily světlu. Na chvíli se zastavili, než jim řidič otevřel zadní dveře.

Justine se mu svěřila se svou obavou, že Nicholas a Seiko spolu něco mají. Nangi ji ze všech sil ujišťoval, že to není pravda, ale Justine nechtěla poslouchat žádné rozumné argumenty.

A proč by vlastně měla? Ze zkušenosti věděl, že láska není zdaleka tak prchavá záležitost, jak se o ní většina lidí domnívala. Ve skutečnosti byla hmotná, měla svou váhu a svá vlastní přikázání, která dokázala člověka znenadání změnit stejně jako vrstva líčidla. Aureola lásky byla sama o sobě neviditelná jako andělský polibek, ale její přítomnost se dala zprostředkovaně rozpoznat.

Napjatý výraz v tváři Seiko byl dostatečně výmluvný, i když jinak na sobě nedávala nic znát. Najednou Justininy obavy pochopil a dokázal se na ně dívat i jako na něco jiného, než jako na pouhé vrtochy. Vztah mezi Nicholasem a Seiko byl něčím víc než vztahem šéfa a asistentky. Jeho pravou povahu neznal, ale už to, že takový vztah existoval, jej nutilo být stále bdělý a ve střehu.

Obrátil se k Seiko. „Jestli budou v Saigonu nějaké problémy, budu potřebovat vaše zkušenosti. Chci, abyste na to byla připravená.“

Nezvykle obřadně se před ním uklonila. „Je mi velkou ctí, Nangi-san.“

Když se auto rozjelo, předal jí malou krabičku na léky z tepaného stříbra. Pocházela z Anglie a představovala nádhernou ukázku stříbrotepecké práce z přelomu století. Byl to dárek od Nicholase. Hodně mu na ní záleželo, ale přece jen méně, než na lidském životě.

Seiko držela krabičku v dlani a oči jí přecházely nad tou krásnou prací.

Pochopitelně o ní věděla, znala částečně i její historii, a ruka, na níž krabička ležela, se jí lehce třásla.

„Seiko-san, oslovil ji Nangi, „chci, abyste se mi o ni starala.“ Když na něj tázavě pohlédla, pokračoval. „Už nějakou dobu je prázdná. Ty prášky, co v ní původně byly, už neberu a myslím, že budete souhlasit, že to není ono, když ji není čím naplnit.“

Vůz zpomalil v dopravní zácpě. Krátící se odpoledne přecházelo do pod zimního soumraku a ulice zaplňovalo modré a šedohnědé šero. Odněkud se ozvala policejní siréna, která pronikla i účinnou zvukovou izolací BMW.

„Myslím, že máte něco významného, co do té krabičky můžete uložit,“ pokračoval do houstnoucího ticha. „Něco cenného a krásného, co však vyžaduje správný čas a správné místo. Něco, co je třeba odložit, ale ne zavrhnout.“

Z výrazu jejích očí poznal, že uhodla, kam směřuje: že vytušil její lásku k Nicholasovi, že není přímo proti, ale že ona sama musí zajistit, aby tím nijak neutrpěla její práce pro Nicholase – a pro něj – v Sató International.

Seiko velice uctivě a pomalu otevřela krabičku, dlouho se do ní dívala a pak ji zavřela. Opatrně ji odložila stranou.

„Žádná slova nedovedou vyjádřit, co cítím, Nangi-san,“ pronesla tiše. Oba byli tak zabráni do kouzla okamžiku, že si ani nevšimli bílé toyoty, která se za nimi vynořila při průjezdu křižovatkou na Meidži-dóri a sledovala je až k budově Šindžúku Suirjú, na ředitelství Sató International.

Po třech hodinách obíhání federálních úřadů dospěl Gaunt k názoru, že dostat se k Davisovi Munchovi nebude nijak snadné. Štěstí mu nepřálo, přestože měl kontakty na mnoha místech a znal ty správné lidi, kteří by mu za normálních okolností uměli a měli pomoci. Munch, zvláštní vyšetřovatel Pentagonu přidělený komisi Rance Banea pro strategický hospodářský dohled, byl věčně zaneprázdněn. A nejen to, zřejmě se rozhodl, že se s Gauntem setkat nemíní. To bylo jistě nemilé, ale Gaunt se rozhodl, že se s Munchem sejde tak jako tak. Nic ho nemohlo zastavit.

Po svém nepříjemném rozhovoru s Terrym McNaughtonem nějakou dobu rozvažoval jednotlivé možnosti, které mu lobbista předestřel. Šel se projít po potahové stezce u kanálu C & O v Georgetownu, kam chodíval vždy, když si potřeboval pročistit hlavu od politické hantýrky a rozmyslet si plán dalšího postupu.

Panoval zde klid, který mu připomínal nejlepší časy strávené v této baště moci a vlivu a skutečný důvod, proč chtěl svůj život spojit se státní správou, dokud se ten důvod neztratil v každodenním politikaření, které bylo pro Washington typické. Bylo to město žraloků a dokonce ti, kdo se tvářili jako vaši přátelé, byli připraveni otočit se k vám zády při prvním náznaku politického tlaku.

Procházel se podél Potomacu a přemýšlel. I přes McNaughtonova varování se ještě neměl k tomu opouštět loď. Předhazovat přátele – a Nicholase Linneara za svého přítele rozhodně považoval – vlčí smečce neměl ve zvyku. Především, co by tomu řekl jeho otec? A za druhé, byl Nicholasovi značně zavázaný za to, že mu věřil i tehdy, když i on sám už nad sebou zlomil hůl. Nicholas ho objevil krátce poté, co jej po jedné nepěkné politické čistce vyhodili z jeho teplého místečka v Bílém domě.

Bylo hloupé, že si to tenkrát vzal osobně. Proti všem zvyklostem i dobrým radám, které platily už od dob George Washingtona, přešel do protiútoku. Díky tomu si nadělal pár zapřisáhlých nepřátel na vysokých místech, kteří mu zavřeli dveře na ministerstvo zahraničí i na ministerstvo obchodu, kde by se jinak politický sirotek jeho typu mohl snadno uchytit. Nabídli mu jen podřadné místo na ministerstvu obrany, které spočívalo v dohledu nad prodejem zbraní do třetího světa a o němž nestálo ani za to uvažovat.

Pokud šlo o něj, v těch dobách byl Washington jediným městem, které mělo nějakou váhu. Nicholas mu dokázal, že se mýlí. Dnes už by žádnou politickou funkci nevzal, ani kdyby mu ji nabízeli. Teprve ze zpětného pohledu si uvědomil, že s Washingotnem v duchu skoncoval ještě předtím, než ho Nicholas přesvědčil, aby se přestěhoval do New Yorku. Bylo ironické, že se nyní musel vrátit, aby Nicholase bránil.

Hleděl do líně tekoucích vln Potomacu a věděl, že z téhle tonoucí lodi nemůže utéci. Věděl ovšem také, že druhá možnost, o níž se McNaughton zmínil – potopit se i s ní – nepřichází v úvahu. Co má tedy dělat?

Mohl se vydat jedinou cestou a po té už šel: hledal Davise Munche.

Nakonec na něj narazil v jednom vietnamském restaurantu ve Falls Church ve Virginii. Když mu jakýsi známý z Pentagonu sdělil, že Munch odjel na celé odpoledne z úřadu, vyhledal Gaunt svou starou známou Josie Randovou, která pracovala pro jednoho z mnoha pomocných asistentů na ministerstvu zahraničí. Ta mu dokázala zjistit, že Munch má schůzku se zástupcem tajemníka pro východní Asii a Tichomoří, ale pokud věděla, Munch a jeho společník nebyli nikde v budově.

Gauntovi trvalo dobrých dvacet minut, než se probojoval do kanceláře zástupce tajemníka a připravil si všechno potřebné. Ministerstvo zahraničí připomínalo středověký lenní statek, kde si dočasní Solónové pečlivě hlídali svou moc i naturální požitky. Cizinci se obvykle setkávali s posměchem, podezřením nebo obojím najednou.

Mladší asistent zástupce tajemníka byl růžolící mladík s plavými vlasy, který se teprve učil, podle kterého zábradlíčka se mu podaří projít bažinou a které ho zavede přímo do jejího nitra. Přesně takového člověka Gaunt potřeboval. Jednal s ním způsobem, jaký ovládá pouze někdo, kdo je na vládních úřadech jako doma. Dbal i na to, aby propašoval zpět do svého hlasu lehký jižanský přízvuk, který během svého pobytu v New Yorku skoro ztratil.

„Brock Peters, prezidentský atašé,‘ představil se Gaunt, upřel na mladšího asistenta pevný pohled a napřáhl ruku. Poplácal napěchovanou aktovku, kterou si vypůjčil od Josie Randové. „Nesu zástupci tajemníka nějaké papíry od POTUSe.“ POTUS byla zkratka pro prezidenta Spojených států, kterou používali jen zaměstnanci Bílého domu a nejbližší prezidentovi spolupracovníci.

Mladší asistent nadskočil tak, až musel Gaunt potlačit úšklebek.

„Zást… zástupce tajemníka není přítomen,“ vykoktal mladík. „Můžeme to sepsat a já to od vás převezmu.“

Gauntův ledový pohled ho přimrazil k zemi. „Synku, tyhle papíry jsou tajný. Jen mi hezky rychle toho zástupce tajemníka sežeňte.“

Mladší asistent nasucho polkl. „Ale pan zástupce tajemníka není právě v budově. Nikdo mě neupozornil…“

„Na tajný dokumenty?“ Gaunt se ušklíbl. „Nebuďte blázen, synku. Bílej dům nemá ve zvyku hlásat do světa, že rozesílá tajný materiály.“

Mladší asistent teď už stál téměř v pozoru. Potil se strachy.

„Ano, pane. Ale já nevím…“

„Synku, zkuste si to v tý svý makovici přebrat. Když POTUS posílá tajný materiály, tak čeká, že si je někdo přečte. Okamžitě. Mluvím dost jasně?“

Vypadalo to tak. Během patnácti vteřin obdržel jméno a adresu vietnamské restaurace, do níž Davis Munch pozval zástupce tajemníka na oběd.

Šlo o kamennou budovu obrostlou psím vínem, která kdysi sloužila jako mlýn a která stála v romantickém prostředí mezi lípami a olšemi. Pod stromy vesele zurčel potůček a nad nízkým živým plotem prosvítala horní část dřevěného mlýnského kola. Cesta z parkoviště k restauraci byla lemována oleandry a klematisy.

V restauraci, která měla nízký trámový strop a kamennou podlahu, vládla nepřirozená tma. Kolem stěn stály rozestavené sošky Buddhy a jiné vietnamské artefakty.

Přistoupil k němu vietnamský vrchní a Gaunt se zeptal na Munche, protože předpokládal, že stůl objednával on. Hlavní polední nápor už pominul a většina hostů jen popíjela kávu nebo tlachala, zatímco číšníci sklízeli ze stolů.

„Je mi líto. Pan Munch si nepřeje být vyrušován, pronesl vrchní ponuře se silným přízvukem. Vůbec se netvářil, jako by mu to bylo líto.

„Mě přijme,“ ujistil ho Gaunt a podstrčil mu padesátidolarovku.

„Ach, jistě,“ usmál se na něj Vietnamec. Pokynul ke stolu v levém zadním rohu a rychle zmizel v kuchyni.

Gaunt se zastavil u baru, objednal si pivo, chvíli ho popíjel a pozoroval přitom dvojici u stolu. Zástupce tajemníka se dal odhalit snadno. Vyznačoval se uhlazeným vzhledem, na který si na ministerstvu zahraničí hodně potrpěli. Byl to vysoký chlapík s nakrátko ostříhanými prošedivělými vlasy, orlím nosem a modrýma aristokratickýma očima. Jeho společník – Davis Munch – byl malý brunet, jehož tělo i celkové vzezření připomínalo profesionálního zápasníka. Při řeči hrbil ramena a vystrkoval hlavu dopředu. Naléhavost jeho slov neunikla ani Gauntovi, který stál na druhé straně místnosti. Gaunta napadlo, že by mnohem raději mluvil se zástupcem tajemníka.

Čekal trpělivě jako Buddha, který seděl se zkříženýma nohama ve výklenku nedaleko od místa, kde spolu oba muži rozmlouvali. Zástupce tajemníka jednou sáhl do aktovky a vytáhl svazek tenkých papírů se známými modrými proužky. Tajné dokumenty. Přisunul dokumenty přes stůl vyšetřovateli, který je přelétl očima. Munch se zřejmě na pokyn svého společníka zastavil u čtvrtého listu, který si přečetl pozorněji. Za chvíli se zástupce tajemníka ocitl v bubnové palbě otázek.

Pracovní oběd skončil. Munch odložil svazek papírů a požádal o účet. Zaplatil hotově a řekl si o stvrzenku. Oba muži vstali a potřásli si rukama. Zástupce tajemníka zamířil na záchod a Munch vyšel ven, ke svému autu.

Gaunt ho následoval k východu. Když byl asi v polovině cesty, zavolal na něj. Munch se zastavil a obrátil se ke Gauntovi, který k němu beze spěchu kráčel po cestě.

Gaunt se představil. Jakmile uslyšel jeho jméno, Munch se pousmál.

„Co děláte ve Washingtonu týden před zasedáním komise, Gaunte?“

Gaunt pochopil, že mu to Munch nehodlá nijak usnadnit. Ostatně, proč by to měl dělat? Jeho pracovní náplní přece bylo strkat lidem nosy do jejich vlastních výkalů. Nejspíš to považoval za skvělé povolání.

„Třeba proto, abych sis vámi promluvil,“ odpověděl.

Munch zabručel, otočil se a spěšně vykročil po cestě. „Tak to jste si vybral špatnou dobu. Musím do Pentagonu na důležitou schůzku. Měl jste se objednat u mě v kanceláři.“

„To by nemělo smysl. Váš asistent mi říkal, že jste pořád na zasedání.“

„Měl jste ho poslechnout.“ Na parkovišti panoval klid. Nehybný podzimní vzduch byl prosycen jakousi těžkou ospalostí, jako by se obrátil tok času a léto se vrátilo. Nebylo však slyšet ani bzukot hmyzu, ani ptáky, a výsledné ticho vypadalo téměř nepozemsky.

‚Jenže já jsem ho neposlechl a proto jsem tady.“

„Rád bych věděl, jak jste to dokázal, ale popravdě na tom nesejde.“ Vytáhl klíčky od svého služebního fordu. „Nemám, co bych vám řekl, kromě toho, že tentokrát jste vsadil na pěkně špatnou kartu.“

Zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. Gaunt se natáhl přes něj a dveře zabouchl.

„Vypadněte,“ zavrčel Munch.

Gaunt se postavil mezi vyšetřovatele a auto. „Nehnu se odtud, dokud mi neodpovíte na pár otázek.“

„Chcete se snad se mnou prát?“ divil se Munch a zaujal boxerský postoj. Na vojně jsem vyhrál turnaj v boxu.“

„Když to jinak nepůjde, tak jo,“ opáčil Gaunt. „Ale radši bych vás pozval na pivo.“

Munch na něj zaútočil krátkým úderem zleva, který Gaunt odrazil, i když ho v předloktí zabolelo. Odpověděl rychlým zvedákem, až Munchovi odskočila hlava dozadu, což Gauntovi dodalo odvahy.

Jenže pak Munch naznačil úder zprava a vrazil mu pěst do žeber. Gaunt cítil, jak mu rána vyrazila dech, ale bojoval dál; jeho pěst dopadla bez valného účinku na Munchovo rameno a ještě ke všemu si pustil soupeře k tělu. V následujícím okamžiku ležel na zádech a díval se na Munche, který stál nad ním. Vůbec si nevzpomínal na ránu, která ho složila, ale čelist ho nepříjemně bolela.

Munch se zasmál a uvolnil se. Napřáhl silnou, mozolnatou ruku a vytáhl Gaunta na nohy. „No jo, sakra,“ pronesl. „Jsem venku sotva pět minut a už mám žízeň.“

Uvnitř v baru prohlásil: „To vám povím, Gaunte, že je to už hezky dávno, co si to se mnou chtěl někdo rozdat. Věřte tomu nebo ne, dneska je to na vládě samá měkkota.“

Gaunt si třel čelist, kterou měl stále ještě poněkud ztuhlou. „Za mejch časů to vypadalo jinak.“

„Dělal jste v Bílým domě, co?“

Gaunt přikývl, což ho zabolelo tak silně, až sebou trhl. Nalili si pivo. „Docela se mi to líbilo, až jsem se dostal mezi kola a ani jsem nevěděl, proč.“

„Vím, co myslíte,“ odpověděl Munch. „Moje sestra dělala u námořnictva. Dostala se do sporu s nějakejma ožralejma důstojníkama, který ji nejdřív pořádně propleskli, pak ji osahávali a bůhvíco. Samej výkvět námořnictva.“

Drsně se zasmál. „Ta se taky dostala mezi kola. Měla po kariéře. Nikdo nemá rád ty, co si stěžujou.“

Napili se piva a dlouho mlčeli. Číšníky a ostatní personál restaurace nebylo skoro slyšet.

Gaunt najednou ucítil bolest v místě, kam zřejmě dopadla Munchova rána, a když si ohmatal čelist, zjistil, že mu teče krev. Omluvil se a zašel na záchod, aby si vypláchl ústa a podíval se do zrcadla. Zdálo se, že má jen roztrženou dáseň.

„V pořádku?“ zeptal se Munch, když se vrátil.

„Jenom troška krve,“ odpověděl Gaunt a jemně se dotýkal tváře. „Nic zvláštního.“

„Když myslíte.“ Munch jim objednal ještě jedno pivo. „Vím, proč jste za mnou přišel. Nechtěl jsem vám původně říkat nic, ale jak to vypadá, máme něco společnýho, takže vám poradím, abyste hejbnul zadkem a vypad z tý vaší firmy, dokud to jde.“ Zvedl ruku. „Ne, nepřerušujte mě, na žádný otázky vám odpovídat nebudu.“ Dopil pivo a zadíval se na fotografii Saigonu z 50. let.

„Můžu vám říct jen tohle. Z různejch stran se nám doneslo, že ten počítač Úl, co na něm vaše firma dělala s Hyrotechem, se začal objevovat na černým trhu v Tchaj-wanu, Bangkoku a Singapuru. Jeden se nám podařilo zachytit a nakonec jsme ho vystopovali do Saigonu, kde ho vyrobili. Tam se stopa ztratila. Nemám tam žádný kontakty – nikdo v týhle zatracený vládě je nemá. To je problém.“

Všiml si, jaksi Gaunt stále mne potlučenou čelist, a podal mu kapesník. „Přimáčkněte si ho tam, kde vám teče krev,“ poradil. „Každopádně jsme to v Hyrotechu obrátili vzhůru nohama – je to malá firma, takže s tím nebyly potíže. Byla to ztráta času a já to věděl předem. Hyrotech nemá ani kapacitu, ani dost peněz na to, aby mohl ty počítače vyrábět tady, natož v jihovýchodní Asii, kde nemá žádný pobočky. Takže zbyl Sató-Tomkin, který si otevřel v Saigonu zastoupení.“

„Před rokem,“ upozornil Gaunt. „To není zdaleka dost času na to, aby se nějakej počítač dostal na trh – a zvlášť taková technologie jako Úl.“

Vyšetřovatel si ho nevšímal. „Tahle schůzka se zástupcem tajemníka pro východní Asii a Tichomoří rozhodla. Dal mi kopie šifrovaných faxů z ředitelství Sató-Tomkin v Saigonu na generální ředitelství v Tokiu. Na vládě ten kód luštili šest dní. Všechny faxy se týkají klonů Úlu, kterým Sató-Tomkin říká Projekt Či.“

Obrátil se k Gauntovi a dodal: „A ani nepotřebuju, abyste mi potvrzoval to, co už dávno vím: celej Projekt Či řídí osobně sám Nicholas Linnear.“

6.

Benátky – Tokio

Hlava stála na palladiovském sekretáři z osmnáctého století a její tmavé, inteligentní oči hleděly přímo na muže, který si ji s rukama v kapsách a v mírném předklonu prohlížel.

„Dominic Goldoni,‘ pronesl Leon Waxman s jistou úctou v hlase.

„Panenko Maria, jak dlouho už jsem si představoval, že tě takhle uvidím: nehybného, bez krve, nabalzamovaného jako trofej – a Bůh je mi svědkem, že ty jsi pořádná trofej! Kdybys tak jen mohl, milý Dominicu, vidět ten Gim, posvátný srpek, který máš vyříznutý uprostřed čela!“ Jeho smích se odrážel od stěn hotelového pokoje.

„Tys mi, Do Ducu, o Gimu pověděl všechno, když si se vrátil z laoské džungle, kde Michael a Rock sklízeli plody toho, co mělo být moje! Když jsem se dostal do vedení Zrcadla, myslel jsem, že se mi podaří ty zběhy zvládnout.“ Waxman se na okamžik odmlčel, ale celý se třásl vzrušením. „Jenže Michael a Rock jsou pořád tam dole, ve svém plovoucím městě. Ani ty bys je nenašel.“ Kousl se do rtu.

„Dalo mi dost práce, abych ji sem dostal,“ řekl Do Duc Fujiru a ukázal na hlavu. Chtěl přejít k jinému tématu, než byly jeho neúspěchy. „Vlastně to byla ironie. Uložil jsem to do bedny s hřebíky – jedné z mnoha beden v dodávce stavebního materiálu.“

Waxman se otočil a na tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „Primo Zanni. Dominic by ocenil, jaké jsem ti dal jméno – mazaného, chameleónského benátského sluhy. Prostě další odraz Zrcadla.“

Waxmanova tvář vypadala podivně, jako umělecký předmět, který náhodou objevíte v zapadlém chrámu. Velké kulaté oči byly posazené tak hluboko, že se zdály být obklopeny fialovými kruhy. Nad nízkým, svažujícím se čelem se rýsoval špičatý ostrůvek černých vlasů, který vypadal stejně agresivně jako brada na protějším konci obličeje.

„Vidím, že Florida ti prospěla – slunce, surfování a americká děvčata. Potom, cos prožil, sis tuhle dovolenou zasloužil.“

„Raději bych byl v Laosu.“

„Ano. Tam v Hollywoodu jsi za sebou nechal pěknou paseku.“

Přestože byl zjevně dost starý, nebylo na Waxmanově tváři nic křehkého, vysušeného ani ochablého. I přes svou sílu to však byl nestvůrný obličej, jehož polovina zůstávala nehybná vzhledem k přerušeným nervům ve tváři a pod okem.

„Ta žena, co jsem si ji vzal, mě jenom kryla. Udělal jsem, co bylo třeba.“

Zdálo se, že Waxmanovi tohle vysvětlení stačí. „Nedělalo ti potíže dostat se ke Goldonimu?“

„Náhodou to bylo docela jednoduché.“

„Pokud šlo o Dominica Goldoniho, nic nebylo nikdy jednoduché.“ Waxmanovy oči se na okamžik rozšířily. „Bylo by dobře, kdyby sis to zapamatoval.“

„Proč? Je mrtvý, je po všem.“ Do Duc se opřel o přeplácanou komodu z období Ludvíka XV., z níž přímo odkapávalo pozlátko. Přehnaně luxusní vybavení tohoto pokoje ho zneklidňovalo.

„Ano, mrtvý,“ připustil Waxman. „Ale ještě zdaleka není po všem, alespoň dokud nezískám přístup k jeho moci.“ Napřáhl ruku, přičemž mu z manžety košile vyklouzlo holé zápěstí. Na jeho spodní straně byla vytetována lidská tvář s levou polovinou v barvě kůže a s otevřeným okem, s pravou polovinou modrou a se svislým srpkem místo oka.

„Tihle všiví Goldoniové se prostě ne a ne vzdát.“ Waxman ruku opět spustil. „Ale on byl poslední mužský potomek. Kdo zbývá? Dvě sestry a jeho dcery. To nic není.“ Přistoupil k boku sekretáře a začal si hlavu prohlížet znovu z jiného úhlu. „Mám radši, když se dívá přímo na mě,“ usoudil a vrátil se na původní místo.

Do Duc mlčel. Chápal. Ta zatracená hlava pořád vysílala auru, která byla sice slabá a pořád slábla, ale stejně… Byla mrtvá. „Dominic byl vrah – a zrádce. Tenhle osud si zasloužil.“ Pokrčil rameny a s klapnutím zavřel čelisti; tenhle zvuk většinu lidí dráždil. „Ale co na tom teď sejde? Udělal jsem, co se udělat muselo, i když ostatní říkali, že to nejde. Ale já ho znal líp než ostatní. Ano, věděl jsem, jak dokáže být prchlivý, jak nade všecko miluje svou sestru Margarite a svou neteř – možná dokonce víc, než svoje vlastní děti. Zvláštní věc, Ale takový už Dominic byl.“

Jeho zuby o sebe cvakaly v jakémsi pomalém rytmu. „Dal bych pět let života za to, abych mohl vidět, jak se tvářil, když mu náš informátor předal zprávu o tom, že Tony D. netluče jenom Margarite, ale také Francine.“ Waxman zabručel. „Ještě štěstí, že ho hned na místě netrefil šlak. Každopádně chtěl vidět svou milovanou sestru a neteř a pravidla WITSECu mohla jít k čertu. Věděl jsem, že to tak bude… cítil jsem to tady,‘ poklepal si na hrudník, „kde to cítil i on. Věděl jsem to.“ Znovu se otočil k hlavě. „Takhle jsem tě dostal, ty parchante. Láska tě zabila.“

Do Duc mlčel a sledoval Waxmana lesklýma přivřenýma očima. „Dověděl ses od něj něco?“ zeptal se Waxman. Téma změnil rychle, jak měl ve zvyku, i když to jeho nejbližší spolupracovníky značně znervózňovalo.

„Nakonec mi prozradil, jak se jeho informátor skutečně jmenuje,“ odpověděl Do Duc a když se na něj Waxman podíval, dodal: „Vymačkal jsem ho jako citrón. Řekl mi všechno, co věděl.“

„Takže jsem tam, kde jsem chtěl být.“ Waxman se zasmál a znovu se zadíval na hlavu. „Jen si to představ! Znám Goldoniho tajemství, zdroj jeho veškeré moci,“ šeptal a v hlase se mu znovu objevila posvátná bázeň.

„Dal nám pořádně zabrat, to se mu musí nechat,“ prohodil Do Duc. „Hajzl!“ To slovo z Waxmana vylétlo jako žlučovitý chrchel. „Zatracení Goldoniové – neměli nikdy dost. Ten parchant Dominic – co toho všiváka vůbec napadlo, že nás chtěl shodit? Co asi vyzradil federálům, když byl ve WITSECu? To, že zradil nové capi, to nebylo nic ve srovnání s tím, co prováděl mně za zády. Zradil mě, spolčil se s Mikiem Okamim a oba se rozhodli, že srazí Zrcadlo na kolena.“

Waxman se náhle odvrátil od hlavy a probodl Do Duca pohledem. „Ale musím přiznat, že Dominic byl tak trochu génius. Všechny nás přelstil. Napřed nám namluví, že patří k Zrcadlu, a pak, když se rozhodneme Zrcadlo rozšířit, se stane členem Godaišu.“

S tváří zrudlou zlostí se obrátil k hlavě. Praštil do ní, až odlétla do rohu místnosti, kde zůstala ležet temenem dolů. „Co to do tebe ksakru vjelo, Dominicu? Co jste s mým partnerem Okamim plánovali? Proč jste nás zradili?“

Samým dojetím a vzpomínkami se rozklepal, jako by se do něj dala zimnice. Pak se odvrátil, zatímco Do Duc zvedal hlavu a postavil ji zpátky na sekretář. Aura, kterou vysílala, i když se válela vzhůru nohama, ho připravovala o klid.

Najednou Waxmanova tvář změkla. „Z toho Gimu soudím,“ pravil s pohledem upřeným do Dominicových temných očí, „že jsi s ním udělal to, cos chtěl.“

„Ano.“

Uchechtl se. „Lillehammer si z toho musel nasrat do kalhot.“

„O tom nepochybuju,“ přisvědčil Do Duc.

„Dávej si na něj pozor. Bude tě chtít stáhnout z kůže zaživa.“

„S tím počítám,“ odpověděl Do Duc.

„Já vím. Proto jsem taky vybral jeho, aby vedl vyšetřování. Vy dva se musíte znovu setkat.“ Waxman zabručel. „Aspoň ses pobavil,“ pravil. „Doufám, že na tom se nic nezměnilo.“

„Ne.“

„Rituály se nemění nikdy a vtom je jejich síla – a útěcha.“

„Mýlíte se,“ namítl Do Doc. „Nepotřebuju útěchu.“

Waxman našpulil rty. „Všichni občas potřebujeme nějakou útěchu. Jenom mrtví se bez ní obejdou.“

Samozřejmě, měl pravdu. Bylo tady to děvče. Do Duc se nikdy nehodlal zmínit o tom, že vůbec existovala, tím méně o tom, co s ní provedl – to by nebylo chytré. Bylo to s ní riskantní – riskoval, aby získal větší moc. Jenže Do Duc byl zvyklý riskovat, riziko mu prospívalo tak, jako jiným klid a ticho. Protože se u ni nemusel soustředit tak, jako u Dominica Goldoniho, podrobil ji úplně jinému rituálu: nemusel se hrabat v její duši a tahat z ní informace. Stala se z ní Kšira, Stezka. U Goldoniho musel smiřovat bohy, zpomalovat chod psychických motorů, aby se neobrátily proti němu. U ní tomu bylo naopak: nasytil se její duší a nabral tak novou sílu.

„Poteče krev a bude jí hodně,“ pravil Do Duc, „než se dostanu až k tomu člověku, co předával Goldonimu jeho tajemství.“

„Podívej, je mi úplně jedno, co budeš dělat, hlavně, když to uděláš rychle.“ Waxman na něj vrhl varovný pohled. „Nezapomínej, že ani mrtví nejsou úplně bezmocní.“

„Vy víte o moci všechno,“ opáčil Do Duc.

Waxman přikývl. Pak opatrně, jako by zacházel s nesmírně nebezpečným hadem, uchopil Do Duca za levou paži.

„To víme oba.“

Waxman sevřel Do Ducovu paži silněji, pootočil ji a rozevřel prsty, aby byl vidět symbol pod nimi: Tvář uprostřed barevně rozdělená, s pravým okem otevřeným a vytřeštěným jako oči Dominica Goldoniho, na tmavé levé straně Gim, posvátný srpek.

Dlouho se dívali jeden druhému do očí.

„A teď mí pověz, kdo byl Dominicův informátor?“ zeptal se Waxman nakonec. „Kdo mu předával všechny ty informace, díky nimž ovládal své kontakty ve vládě a v obchodním světě?“

„Linnear,“ odpověděl Do Duc. „Nicholas Linnear.“

„Pokoušel se mě vylákat,“ prohlásil Nicholas.

Celeste stála těsně vedle něho a dlouhé rudé vlasy jí vlály kolem obličeje. „Nerozumím.“

„Myslím, že rozumíš.“ Nicholas ji objal paží. Na otevřené palubě vaporetta bylo chladno a klikatým Velkým kanálem se proháněl vítr. Košile a sako, které si koupil, ho nemohly ochránit před zimou, ale dovnitř se mu nechtělo, protože voda kolem měla zvláštní, tajemnou zelenou barvu, která mu připomínala nejjemnější muranské sklo.

Byla však zima jediný důvod, proč toužil po troše jejího tepla? Nechtěl o tom přemýšlet, stejně jako se mu nechtělo volat do kanceláře nebo mluvit s Justine.

Jaký by to mělo smysl? Teď, když byl až po uši ponořený do záhad Okamiho a Messulethů, nebyl by ani Nangimu, ani Justine nic platný. Nejlepší bude počkat. Pokud budou nějaké potíže s Tinhem, pomůže Nangimu Seiko. A pokud jde o Justine, předpokládal, že čím déle počká, až jim oběma vychladnou hlavy, tím lépe.

Sluneční světlo, které se prodíralo oblaky barvy zinku a ostrým větrem, dopadlo na vodní hladinu a změnilo ji ve starodávné měděné zrcadlo. Celeste mlčela. Dívala se na palazzi, kolem nichž proplouvali. Po jejich pravoboku se přehnal policejní člun, v jehož brázdě se pomalu sunula poštovní loď na objížďce. Hladina se zčeřila deštěm, který vytvořil z odražených obrazů pointilistické malby. Když se jí podíval do tváře, nevyčetl z ní nic, co by hovořilo o její reakcí na jeho dotek nebo blízkost. Vypadalo to, jako by setkáním s adeptem Tau-tau ztratila kus sama sebe a nyní vedle něj stálo jen torzo té dřívější mladé ženy.

„Celeste, jsi taková zamlklá. Na co myslíš?“

„Divím se, že se na to musíš ptát.“ V očích se jí zablesklo. „Panebože, vždyť jsme tam málem přišli o život!“

„Možná máš pravdu.“

Otřásla se, ale tvářila se dál rozzlobeně. Dost možná, že tím jen maskovala svůj strach. „Jen se na sebe podívej – pořád v klidu, jako by ses právě vracel z procházky po pláži. Co je to s tebou? Nebo se to v tom tvém světě děje běžně? Protože jestli ano, tak s tím nechci mít nic společného.“

„Muselas přece vědět, že stýkat se s Okami-sanem je nebezpečné.“

„Ano, jistě. Kulky a nože,“ odpověděla Celeste. „S takovým nebezpečím se dokážu vyrovnat. Ale tohle –“ Zavrtěla hlavou. „Na tohle nestačím.“ Vaporetto se blížilo k přístavišti. Obrátila se k němu. „Abych ti řekla pravdu, tohle mě děsí. Nějakej parchant s bůhvíjakou silou nás málem zabije… čím vlastně? Kouzly?“ Otřásla se, vytrhla se mu a vrhla se do dočasného bezpečí davu cestujících, kteří se hrnuli z lodi.

Nicholas se rozběhl za ní. Před nimi stála Accademia se svým předvojem, nádherným dřevěným můstkem. Nyní mu však připomínal Messulethův most Kanta.

Nacházeli se v blízkosti Okamiho paláce a Nicholas pochopil, že právě tam mají namířeno.

„Ano,“ přisvědčil, když ji dohonil. „Tau-tau je svým způsobem magie. Ale dá se vysvětlit stejně jako fyzika.“

„Ne, pro mě ne.“

„Celeste, poslouchej mě. Do té pasti jsem nás dovedl schválně.“

Došlo jí to. Zastavila se a zlostně se na něj podívala. „Cože jsi udělal?“

Déšť jí dopadal na hlavu a lepil jí pramínky rudých vlasů ke tváři. Vypadala velmi krásně a v tomto okamžiku i nesmírně zranitelně.

„Cítil jsem ho tam – v tom paláci. V tak stísněném prostoru přede mnou nemohl zakrýt, co je zač. Už tehdy sbíral sílu – vzpomínáš na ten rytmický tep, co jsme slyšeli?“

Celeste se objala pažemi, jako by jí byla zima. „Na to nezapomenu do smrti.“

Zatáhl ji do blízkého průchodu, kam nepršelo. Nekonečná ranní fronta u Accademie zmizela. Zkrácený rozpočet vyžadoval, aby se zavíralo hned po obědě. Na schodech nyní sedělo jen několik studentů s baťůžky, kteří čekali, až přestane pršet.

„Musíš to pochopit. Potřeboval jsem zjistit, co máme před sebou. Musel jsem ho vyzkoušet tak, jako on mě. Chtěl mě vylákat, aby zjistil, co dovedu. Nedovolil jsem mu to.“

„Tím líp pro tebe.“

Obracela se k odchodu a Nicholas ji popadl za loket.

„Nechápeš.“

„Jak bych měla!“ vyhrkla zlostně. „Tys nás do té pasti zavedl. Neměl jsi ani ponětí, jak je ten člověk silný. Mohl tě porazit, mohli jsme už být oba po smrti. Ježíšikriste, co jsi to za člověka, že dokážeš takhle riskovat!“

„Ať jsem riskoval jak chtěl, stálo to za to, co jsem se dověděl,“ odpověděl Nicholas.

„Žádný riziko nestojí –“

„Prosím, poslouchej mě,“ požádal ji opatrně. „Ten, kdo jde po Mikiovi Okamim, není žádný normální zabiják Jakuzy.“ Vyslal k ní část své mysli a přinutil ji, aby se soustředila na to, co jí říká. „V jedné věci máš pravdu. Ten člověk, co na nás nastražil past, je velmi nebezpečný. Ovládá učení Messulethů, nejstaršího rodu mágů. Jejich kouzla vyvěrala z lidské mysli. Byli to psychonekromanti. Rozumíš, co ti říkám?“

Z očí jí vycházelo světlo podobné tomu, jaké vydává slunce těsně předtím, než se přehoupne na východě přes obzor.

„Podle legendy dokázali Messulethové pracovat se základní energií vesmíru, s božskou matérií, z níž byl stvořen svět.“

Celeste se rozklepala. „Zbláznil ses? Povídáš mi tady o bozích.“

Nicholas přikývl. „Byli tak blízko bohům, jak si to jenom dokážeme představit.“ Uchopil ji za ruku. „A jednoho z těch lidí sem poslali. Pokud má Okamisan pravdu, je tady proto, aby ho zabil.“

„Ach, Bože!“

Doběhli do Okamiho paláce. Celeste odemkla hlavní vchod a společně proběhli portikem. Nedaleko od nich se rýsoval kanál s vodou černou jako led v noci. Z oblohy dopadaly provazce studeného deště a vítr cloumal větvemi hrušně. Na dvoře se válely okvětní plátky buganvilií a růží jako kapky krve.

Když odmykala, třásly se Celeste ruce.

„Okami-san!“ zavolala, když vešli dovnitř. V paláci byla tma.

„Ježíšikriste,“ vydechla. „Jdeme pozdě!“

Vydali se po schodech do patra, odkud vysoká okna nabízela výhled na Velký kanál. V obývacím pokoji byla zima. Okna byla otevřená a jedno z nich naráželo do okenice.

Celeste doběhla ke stupínku na druhém konci místnosti, poklekla na polštáře, vystrčila hlavu z okna a podívala se ven. Málem se zeptal: Vidíš ho?, ale nebylo to ani zapotřebí.

Se zamítavým gestem vstala od okna a zavřela okenici. Obrátila se k němu. „Není tam,“ pronesla. „Ale to jsi přece věděl, že?“ Řekla to vyčítavě.

Nicholas přikývl. „Kdyby tady ten Messuleth byl, cítil bych ho. Kdyby Okami-sana zavraždil, zůstalo by to vzrušení viset ve vzduchu ještě nějakou dobu potom, co by odešel.“

„Mluvíš o tom tak klidně.“

„Celeste, tak to prostě je.“

Chvíli se na něj dívala a Nicholas vnímal hořkost, kterou k němu cítí, ale příliš ji nechápal. Sešla po třech schodech se stupínku.

„Vezmu si tohle patro, ty se podívej dolů.“

„Není třeba.“ Nicholas se díval, jak se k němu otočila. „Není tady, Celeste.“ Tvář jí zrudla. Sevřela pěsti, až jí zbělely klouby. „Je živý nebo mrtvý? Co ti říká ta tvoje magie?“

Takhle to tedy bylo. Neměla strach jenom z Tau-tau, ale i z něho samého. „Nechápeš to,“ řekl, „já to nevím.“

„No, tak bys měl radši koukat zjistit, co se s ním stalo.“ Třásla se a na hrdle jí vystoupily žíly.

Přistoupil k ní. „Zjistíme to. Společně.“

Z výrazu její tváře se nedalo nic vyčíst. „Máš takovou sílu,“ namítla. „Jak ti můžu věřit?“

Šli nejprve do Okamiho ložnice, ale žádné vodítko v ní nenašli. Postel byla ustlaná a šaty visely ve skříni. Prádlo bylo pečlivě složené a naskládané do přihrádek. Všechny předměty osobní potřeby v přilehlé koupelně stály na svých místech.

„No, aspoň tedy neutekl,“ usoudila Celeste a ukázala na jeho kufr uložený na horní poličce ve skříni.

„Mohli ho ovšem unést,“ namítl Nicholas, když prohledal všechny kouty skříně. „Neměl Okami-san žádného tělesného strážce?“

„Aby tím na sebe poutal pozornost?“ Celeste zavrtěla hlavou. „A kromě toho se i přes svoje stáří dokázal docela dobře bránit sám.“ Vrátili se do chodby. „Bůh ví, že byl dobře vycvičený; dělal to celý život.“

Nicholas na ni pohlédl. „Navíc měl tebe.“

„Ano, měl mě,“ připustila, když otvírala dveře do jeho pracovny.

„Musel mě nutit skoro násilím, abych šla s tebou.“

„To mě utěšuje.“

„Nechtěla jsem ho opustit.“

„Už vím, proč.“

Protáhl se kolem ní do zmatku Okamiho pracovny. Místnost byla pokryta papíry a stránkami vytrhanými z knih. Těžký psací stůl ležel s rozlámanými zásuvkami převrácený na zemi a jeho zadní stěna byla vytržena z rámu jako kůže z vařeného masa. Zarámované rytiny někdo strhal ze stěn a rozerval podklad. Tam, kde předtím visely, zely ve zdech díry.

„Panebože,“ vydechla Celeste.

Nicholas poklekl vedle stolu a zeptal se: „Co tady sakra hledali?“

„Nevím.“ Klekla si vedle něj a odstrčila rukou hromadu papírů.

„Pokud vím, všechno, na čem Okami-san pracoval, nosil jenom v hlavě. Byl příliš zkušený a chytrý na to, aby si cokoliv důležitého zapsal.“ Pohlédla na Nicholase. „Myslíš, že ho unesli?“

Nicholas právě nadzvedával psací stůl. „Co je tohle?“

Pod jednou nohou psacího stolu ležel zakleslý čtvereček tuhého papíru. Byla to matná a zrnitá černobílá fotografie, která zachycovala Celeste v kostýmu Domino. Na pozadí byl jasně vidět vnitřek kostela San Belisario těsně před scholou cantorum, kde na ni čekal Nicholas.

Celou věc otevřeli a předali technikům, jako když patologové zkoumají nalezenou mrtvolu. Dobré přirovnání, napadlo Nangiho, když mu přinesli sterilní kabát a boty, bez nichž do padesátého podlaží nikoho nevpouštěli.

Projekt Či.

Nangiho očekával Masamoto Goei osobně. Divže v zoufalství nelomil rukama.

„Kde ho našli?“ zeptal se Nangi cestou k pozinkovanému stolu, kde ležela ta věc rozebraná, s odhalenými vnitřnostmi – optickými vlákny, křemíkovými čipy, měděnou izolací a drobnými diamantovými relé.

„Na asijském černém trhu,“ odpověděl Goei a pospíchal, aby udržel krok s Nangim, který s pomocí hůlky rázoval přes místnost. Masamoto Goei byl jedním z vedoucích týmu Či, odborník na teoretickou lingvistiku, jeden z techniků, kteří tento počítač bez softwaru vymysleli.

„Je to Či?“

Přistoupili ke stolu a zírali na uspořádanou změť součástek uvnitř počítače. „No – ano i ne,“ opáčil Goei. Ukázal prstem. „Tady vlevo vidíte tři neuronové desky, které jsou naše, ale ten zbytek – nevím, co to je. Jediné, co můžu říct najisto, je, že to není od nás.“

„Ale část naše je,“ namítl Nangi. „Jak se to odsud dostalo do – kde to vlastně dali dohromady? A kdo je za to odpovědný?“

Odpovědí mu bylo ticho. Dokonce i technici, kteří počítač rozebírali, přerušili práci a zadívali se na oba muže.

Nangi pokynul Goeimu, aby ho následoval ven z laboratoře. Když se venku vysvlékl ze sterilního pláště, zeptal se ho: „Co mi o tom ještě povíte?“

„Ten klon – i když to vlastně není klon v pravém smyslu – postavili někde v jihovýchodní Asii. Moji lidé na to přišli hned. Hádal bych, že nejspíš v Hongkongu. Založí se nějaká malá firma, do měsíce zkrachuje, nikdo si toho ani nevšimne. Prostory a zařízení si může pronajmout v podstatě kdekdo, aniž by přilákal větší pozornost.“

Zatracená práce, pomyslel si Nangi. Nicholas musí zmizet zrovna, když bouchne jeho zamilovaný projekt. Chtěl se rychle vrátit do kanceláře. Teď, ještě víc než předtím, potřeboval sehnat Vincenta Tinha. Tinh měl v Saigonu větší možnost dostat se k informacím. Proto si také měl toho zparchantělého počítače na černém trhu všimnout. Jak to, že to neudělal?

„Průběžně mě informujte o všem, co zjistíte,“ nařídil úsečně Goeimu. „Tohle má přednost před vším ostatním.“

Vyjel předsednickým výtahem zpět do své kanceláře.

„Spojil se s námi Vincent Tinh?‘ zeptal se Nangi cestou kolem psacího stolu své asistentky Umi.

„Ne, pane,“ odpověděla, sebrala ze stolu několik desek a šla za Nangim a Seiko do jeho pracovny.

„Žádné zprávy o Linnear-sanovi?“ ptal se.

„Nic.“ Počkala, až si odloží na stůl hůlku, a pokračovala. „Ale mám něco, co s tím souvisí.“

„Ale?“ Nangi zvedl ruku. „Než mi to povíte, Umi, pošlete všem starším ředitelům zprávu elektronickou poštou. Ode dnešního dne je Seiko Itó jmenována ředitelkou pro vnitropodnikové styky. V této funkci mě bude v rámci celé organizace zastupovat.“

Umi vrhla krátký pohled na Seiko a pokračovala v zápisu.

„Zařiďte, aby to všichni dostali hned na stůl.“ Když Umi přikývla, pokračoval. „A teď bych od vás potřeboval –“

Zazvonil telefon a Umi ho zvedla.

„Mám jednání,“ upozornil ji.

Několik vteřin s někým mluvila. Nangi, který mezitím hovořil se Seiko, se zarazil. Tvář Umi zpopelavěla.

Třesoucí se rukou stiskla čekací tlačítko a pravila: „Myslím, Nangi-san, že byste si to měl přece jenom vzít.“

Nangi si od ní nechal podat sluchátko.

„Moši-moši.“ pronesl úsečně.

„Tanzan Nangi?“

„U aparátu.“

„Tady vrchní inspektor Hang Van Kiet. Pane Nangi, pracuji pro saigonskou policii. Mám tu nemilou povinnost vám sdělit, že vašemu zaměstnanci, jistému Vincentu Tinhovi, se stala nehoda.“

Nangi si uvědomil, že svírá sluchátko ze všech sil. Začínal se mu svírat žaludek. „Jak je to vážné?“

„Bohužel je mrtev, pane Nangi.“

Nangi naslouchal uspávajícímu šumu na lince, který k němu doléhal jakoby z dálky, oddělený od skutečnosti. Tinh byl mrtev. Přistihl se, že si musí připomínat, co ta slova vlastně znamenají. V duchu odříkal krátkou modlitbu a uvedl do plné pohotovosti své analytické myšlení.

„Mohu se zeptat, jaká nehoda se Tinhovi stala, vrchní inspektore?“

„Zvláštní věc. Zdá se, že pan Tinh si prohlížel jedno skladiště v severní čtvrti, a…“

„V severní čtvrti žádná skladiště nemáme,“ prohlásil Nangi.

„Skutečně,“ pronesl Van Kiet tónem, který Nangiho nenechal na pochybách, že o tom věděl už předtím. „Váš pan Tinh tam neměl co dělat.“

„Komu to skladiště patří?“

„Zdá se, že vlastnické vztahy jsou poněkud zmatené. Zatím to prošetřujeme.“

Nangi si přiložil konečky prstů k čelu, na místo, kde ho začínala bolet hlava. Tyhle lidi znal a věděl, jak se v případě krize dovedou semknout a držet pohromadě. Nikoho cizího mezi sebe nepustí. Van Kietova slova v něm vzbudila podezření, že se odpovědi na svou otázku nikdy nedočká.

„Pokračujte,“ vyzval ho.

„Z toho, co jsme mohli na místě zjistit, vyplývá, že pan Tinh šel po prkenné lávce. Noha mu propadla shnilým prknem a ztratil rovnováhu.“

Nastalo ticho zaplněné jen podivnou elektronickou hudbou nekvalitní dálkové linky.

„Ano, a…?“

„Spadl,“ odpověděl Van Kiet. „Do sudu s kyselinou sírovou.“

„Říkal jste s kyselinou sírovou?“

„Ano, pane.“

„A ten sud s kyselinou stál náhodou zrovna na místě, kam spadl?“

„V tom skladišti byla spousta sudů, pane Nangi.“

„Co v nich bylo?“

Van Kiet se na okamžik odmlčel a Nangimu se zdálo, že slyší šustění papírů.

„Sůl, benzín, jedlá soda, hypermangan.“ Z hlasu vrchního inspektora zaznívala jen zlost, zklamání a rezignace.

Nangi cítil, jak se s každým tepem jeho srdce bolest hlavy zhoršuje. „Jinými slovy, to skladiště byla továrna na drogy,“ pravil.

„Zdá se, že takový závěr je nevyhnutelný,“ souhlasil Van Kiet. „Nevíte náhodou, jestli pan Tinh –“

„Moji zaměstnanci neobchodují s drogami,“ ohradil se Nangi chladně.

„To vás musí tam v Tokiu utěšovat,“ ucedil Van Kiet.

Nangi neměl žádný zájem o to, dostat se s tímhle policistou do slovní přestřelky. Prozatím byl Van Kiet jediný spojovací článek se Saigonem a tajemstvím Vincenta Tinha.

„Jak jste došli k závěru, že se jednalo o nehodu?“ zeptal se.

„Pardon?“

„Jak jste mohli za téhle situace vyloučit vraždu?“

„Po pravdě řečeno, pane Nangi, jsem ji nevyloučil. Přesto se však toto úmrtí bude nutné považovat za nehodu. Nejsou žádní svědci, ani neexistují důkazy, že v době, kdy byl ve skladišti pan Tinh, tam byl ještě někdo jiný. A samozřejmě, vzhledem k okolnostem smrti se mnoho nedovíme ani z mrtvého těla.“ Povzdechl si.

„S lítostí vám musím oznámit, že mám málo lidí i prostředků. Zločinnost tady v Saigonu je podle všech měřítek kritická a pořád roste. Obávám se, pane Nangi, že, alespoň jak to vidím já, kapitalismus vede k pohrdání zákony.“

„Chcete mi říct, že nemůžete nic dělat?“

„Musím končit, pane Nangi. Je mi líto, že jste ztratil vašeho zaměstnance.“

„Jestli máte ještě chvilku, vrchní inspektore, předám vám svoji sekretářku, aby se zajistilo převzetí těla.“

„Ale drahý pane, o tyhle věci se už postarala rodina pana Tinha.“

„Pan Tinh žádnou rodinu nemá,“ odtušil Nangi. „Kdo si mrtvého vyzvedl?“

„Počkejte. Nějaký člověk, který tvrdil, že je bratr pana Tinha. Odvolával se na nějakou londýnskou firmu jménem Avalon Ltd.“ Van Kiet s bručením ohlásil Nangimu mužovo jméno. „A teď už opravdu musím končit. Nashledanou, pane Nangi.“

Nangi civěl na sluchátko, které bylo stejně němé jako Vincent Tinh.

„Zdá se, že to někdo fotil ten večer, kdy jsme se setkali,“ řekl Nicholas o fotografii Celeste. „Vědělas, že tě někdo fotografuje?“

„Ne. Bývala bych se vsadila, že jsme úplně sami. Ujistila jsem se, že tě nikdo nesledoval.“ Hlas se jí třásl.

„Je to špionážní fotka,“ upozornil Nicholas. „Podívej na to hrubé zrno a ty šedé šmouhy – to dělá teleobjektiv a krátká expozice.“

„Ale proč je to tady?“ ptala se Celeste. „Věděl o tom Okami-san?“

„Je to možné – dokonce pravděpodobné,“ připustil Nicholas. Vstal, důkladně prohledal pracovnu a vrátil se k místu, kde ležela fotografie. Znovu si ji prohlédl.

„Tohle je zvláštní. Celá pracovna jev troskách. Není tu nic, co by nebylo rozbité nebo roztrhané. Jenom tahle fotka.“ Podíval se na Celeste. „Nevěřím, že ji přehlédli.“ Přejel prsty po záhybech. „A podívej, jak pečlivě je složená, skoro jako origami.“

„Takže jediné možné vysvětlení je, že ji tady nechali schválně.“

„Přesně tak.“ Složil fotografii a znovu ji rozložil. „Co když ji tady nechal sám Okami-san? Jestli ho unesli, jistě by byl dost chytrý na to, aby nám nechal nějaký náznak, kam ho odvádějí.“

„Pokud by to věděl.“

„Celeste, on věděl, že po něm jdou. Začínám si myslet, že věděl i to, koho za ním poslali. Musím tedy věřit i tomu, že věděl, kam ho vedou.“

Dívala se na snímek. „Ale co z toho máme vyčíst? Vidím tam jenom sebe.“

„Neposlal tě Okami-san poslední dobou někam služebně?“

„Má podnik na Buranu. Každou chvíli po mně chtěl, abych tam místo něj jela.“

„Dobře,“ pravil Nicholas. „Burano je jedna možnost.“

„Bohužel dost chabá,“ namítla Celeste. „Okami-san tam má moc přátel. A je to jenom malý ostrov. Všichni rybáři tam znají jeden druhého. Nemyslím, že by ho tam někdo mohl schovat.“

„Co ještě na té fotce vidíš?“

„No, stojím v kostele San Belisario.“

„Přesně tak. Myslím, že by stálo za to se tam podívat.“

Cesta na Campiello di San Belisario jim trvala dvacet minut. Přitom museli projít Židovskou čtvrtí, o které Nicholas slyšel, že je to nejchudší čtvrť v Benátkách. Zjistil, že je spíše nejskromnější, ale to bylo jen přirozené. Ve srovnání s gotickými a byzantskými paláci a kostely, ve zbytku Benátek byly domy, včetně synagog Židovské čtvrti, jen prostými stavbami, které by mohly být snadno považovány za ubohé a nezajímavé těmi, kdo nikdy nepochopili, jak historie nutila Židy nechávat si všechny své radosti pro sebe. Už samotná posvátná kniha Židů, Tóra, varuje před stavěním bohatství na odiv.

Zde, bez mezilehlých gotických a byzantských vrstev, byl cítit skutečný tep lidu. Váha století tu visela bez ozdob jako závěsy z nejjemnějšího lnu, na nichž byly pečlivě vyobrazeny nekonečné útrapy Židů.

Náměstíčko před kostelem San Belisario bylo opuštěné, až na starého vychrtlého muže, který stál na druhé straně naproti kostelu. Krátce na ně pohlédl, unaveně se usmál a zmizel za dřevěnými dveřmi.

„Jisté je jen to, že nás nikdo nesledoval,“ pravil Nicholas. „Ale jestli je Okami-san uvnitř…“ Pokrčil rameny.

„Tudy,“ ukázala mu Celesto a vedla ho uličkou zpátky k riu a k můstku. Vzpomněl si, jak vyšli tajným vchodem z kostela právě pod tímto mostem. Tudy se vydali i nyní a vstoupili do kostela jeho nejstarším vchodem.

V šeru uvnitř na ně dolehla tíha věků naplno. Vzduch byl těžký vůní myrhy, kadidla a plísně. Blízko vody bylo vlhko a chladno a kamenné dlaždice se na okrajích zelenaly.

Celeste ho s jistotou vedla krátkou, tmavou chodbou s dřevěnými trámy a poté po kamenném schodišti nahoru. Vynořili se uvnitř chrámu za lomenou arkádou, poblíž scholy cantorum. Chvíli procházela kostelem, dokud nenarazila na určité místo. Vytáhla fotografii, podívala se na ni a ukázala mu ji. „Tady jsem stála, když mě fotili,“ zašeptala.

Nicholas přikývl.

„Co cítíš? Je tady nějaká stopa po Okami-sanovi… nebo po tom člověku, co nás sledoval předtím?‘ ptala se.

Dlouho nehnutě stál a zvykal si na drobné vibrace kostela. Jako by někdo vsunul do projektoru sadu diapozitivů, cítil stáří budovy i jednotlivé národy, které ji stavěly a znovu pozdvihovaly z prachu a popela předchozích vtělení: Kykladany, Féničany, Řeky, Římany a spousty národů z Malé Asie, kteří se později začali nazývat Benátčany.

Pro všechny ty lidi bylo tohle místo posvátné: cítil, jak se k němu sbíhají linie moci jako loukotě kola. Byly staré a kněží, kteří zastupovali Boží záležitosti v moderním světě, na ně dávno zapomněli. Ale přesto bylo toto místo stejně posvátné jako před staletími. Prostupovala je síla vonící po zralém ovoci a žhavých uhlících jako dech spící obludy.

Přitahovalo ho to sem, vloudila se Nicholasovi do hlavy myšlenka, kterou k němu přinesly vibrace atmosféry. Také on ucítil tu sílu a chce se na ní podílet.

„Krev,“ pronesl Nicholas najednou. „Vidím krev.“

Celeste se nadechla. „Kde?“

„Tudy.“

Nicholas je vedl přes scholu cantorum a hlouběji do nitra chrámu. Na druhé straně se nacházelo několik malých místností – ne větších než cely – vysekaných do obrovitých kamenných bloků. Když procházeli z jedné do druhé, mihotavé světlo loučí sláblo. V první stál kavalec se slaměnou matrací potaženou mušelínovým prostěradlem a tenkou vlněnou pokrývkou. Byla to skutečně cela. Druhá místnost byla využita jako jakési skladiště. Na bednách se svíčkami, hostiemi a láhvemi mešního vína tu ležely hromady zpěvníků a notových partů pro sbor.

Ve třetí cele nebylo nic kromě temných stínů, které stékaly po stěnách na malou čtvercovou podlahu. Všudypřítomný pach plísně zde nahradil ostrý zápach silného dezinfekčního prostředku.

„Nic tady není,“ pronesla Celeste.

Nicholas zavřel oči. „Ale pach krve je tu silnější.“

„Proto to tady vydezinfikovali?“

Přikývl. „Možná.“ Ustoupil ze středu místnosti, kde stáli, a zmizel ve tmě u zadní stěny.

„Nicholasi?“ Z nastalého ticha se jí málem naježily vlasy.

„Celeste, pojď sem.“

Jeho hlas byl nejasný a zkreslený ozvěnou, jako by se ozýval z velké dálky. Vydala se za zvukem a spatřila ho stát u stěny. Jeho postava se mihotala, jako by šlo o pouhý odraz světla. Přistoupila k němu a zdálo se jí, jako by prošla průsvitným otvorem v duhovce obrovského oka. Ohlédla se a měla pocit, že druhá stěna cely leží o mnoho metrů dál.

Nicholas zvedl ruce a ohmatával dlaněmi kámen. „Něco tady je.“

Slyšela ho, jak zafuněl, a trhla sebou, když spatřila, že se stěna začala pohybovat. Vlastně šlo jenom o část stěny. Za chvilku už oba procházeli tajnými dveřmi.

Ocitli se v malé zahrádce. Kvetoucí plamének se plazil po kamenných zdech, které se tyčily na všech stranách, lemovány nachově zbarvenými květy, hnědými šlahouny a malými zelenými lístky. Na jinanu, jehož koruna s kůrou bledou jako vybělené kosti vyčnívala nad zdí, švitořili ptáci.

Země byla vlhká a vydechovala zatuchlý pach podzimu, ale už nepršelo. Popelavé sluneční světlo sem dopadalo, jakoby bylo unavené a rozlámané, až se jim zdálo, jako by procházeli lesní pasekou daleko od civilizace.

Uprostřed zahrádky stála stará železná lavička. Země byla zelená a měkká jako houba. Celeste poznala, že kráčejí po mechu a nikoli po trávě. Někde nedaleko zazpíval pták, načež se rozhostilo ticho. Slyšeli jenom tiché šplouchání ria někde za vysokou zdí.

„Podívej!“

Nicholas ukázal na lavičku. Na sedadle ležela rozlomená benátská maska pokrytá zaschlou krví.

Celeste krátce vykřikla a zašeptala: „To je Domino, maska, kterou mi dal Okami-san, když jsem se s tebou měla sejít.“

„Jak víš, že je to zrovna ona?“ zeptal se Nicholas. „Takových musí být v Benátkách desetitisíce.“

„Ta moje nebyla z továrny. Byl na ní podepsaný výrobce,“ odpověděla. „Podívej se dovnitř!“

Nicholas se zadíval na část masky, kterou mu ukázala.

„Nicholasi, jak to, že je tady, celá zakrvácená? Čí krev to vůbec je? Myslíš, že Okami-sana?“

„To bych taky rád věděl.“

Přikrčil se a vytáhl fotografii, kterou našli v Okamiho pracovně.

Celeste přidřepla vedle něho.

„Tady máš na sobě kostým Domina a teď jsme našli tu samou masku,“ pronesl. „Možná právě to Domino v sobě skrývá odpověď, kam Okami-sana odvedli.“ Chvíli přemýšlel. „Co jsi mi to o něm toho večera vyprávěla?“

„Počkej, říkala jsem, že ten název pochází z latinského benedicamus Domino, dobrořečme Pánu. Myslím, že to byl žert, který si staří Benátčené ztropili ze svých domnělých papežských pánů. Ostatně, při karnevalu se všichni ti velebníčkové honili za ženskými.“

„Latina. Takže Domino bylo jednou z původních italských postav.“

‚Nemám ten pocit,“ prohlásila Celeste. „Ale neznám historii maschere tak dobře, abych si tím byla jistá. Někdo nám ovšem může říct všechno, co je známo o benátských maskách a především o mém Dominu. Ten, kdo ho vyrobil.“

7.

Old Westbury – Benátky – Paříž

Lew Croaker spatřil Margarite Goldoni DeCamillo přes rozlehlý trávník, který měl stále ještě zelenou letní barvu. A možná právě tahle jasná barva, téměř zářivá v poledním slunci, způsobila, že se mu celý výjev vryl nesmazatelně do paměti jako něco, co odolává přírodním zákonům.

Uviděl tmavé, kudrnaté vlasy, které mu připomínaly jazzovou hudbu a dvojitá espresa v nějakém zapadlém klubu v Greenwich Village. Když ho slyšela přicházet po dlážděné cestě, otočila se a Croaker spatřil sílu a vytrvalost, která vyzařovala z její brady a výrazného nosu. Dívala se na něj chladně. Ani ne s nepřátelstvím nebo s podezřením, jak původně čekal, ale spíš s jistou zvědavostí.

„Máte smůlu,“ sdělila mu, sotva se přiblížil k místu, kde stála v barevném pleteném kabátku. Na nohou měla černé leginy a kotníčkové boty. Uši jí zdobily náušnice vyrobené ze starých římských mincí a na prsteníčku jí zářil prsten s velkým diamantem.

„Pročpak?“

„Můj manžel není doma.“

„Když mu volali z mé kanceláře, řekl jim, že bude.“

Pokrčila rameny. „Tony je Sicilián. Buďto má k lidem úctu, nebo nemá.“

Croaker se na ni podíval a uvažoval, co si asi o svém manželovi myslí. Slovo Sicilián procedila mezi zuby, jako by to byla nadávka. „To znamená, že ke mně úctu nemá.“

„Jste policajt.“

„Bejvávalo,“ odpověděl s úsměvem.“Newyorská policie. Ale to už je dávno.“

Naklonila hlavu na stranu. „Co jste dělal, když bejvávalo?“

„Detektiva,“ odpověděl. „Oddělení vražd.“

„Takže je to vaše parketa.“

„Co máte na mysli?“

Vysmála se mu do očí. „Nechte toho, vy detektive nebo co jste zač. Chcete s Tonym mluvit o vraždě mého bratra.“

„Jenže on tady není,“ namítl Croaker. „Možná bych si měl promluvit s vámi.“

„Já k tomu nemám co dodat. Dom je mrtvý a tím to končí.“

„Pro mě ne.“ Croaker se díval na tělesného strážce, který se pohyboval na okraji zahrady. Byl to svalnatě vyhlížející mladík, který ho po očku nepřestával pozorovat. „Byl jsem pověřen zjistit, kdo ho zabil, a toho vraha dostat.“

„Mrtvého nebo živého?“ zeptala se s pohledem upřeným na jeho umělou ruku.

„No, to záleží na tom,“ odpověděl a zacvičil s článkovitými prsty, „jak se bude chovat, až ho najdu.“

Prohlížela si jeho umělé prsty a dotýkala se jich, jako se umělec dotýká nedokončené sochy nebo objektu a uvažuje, jak asi bude působit na diváka.

„Vypadají nebezpečně.“

„Můžu s nimi dělat i po čertech jemnou práci,“ pravil Croaker a vytáhl ze špičky jednoho prstu ocelovou čepel.

Podívala se mu do očí. „Změnilo vás to nějak?“

„Co myslíte?“

„Tahle… ruka.“

„Proč by měla?“

Margarite najednou přenesla pozornost jinam a kouzlo chvíle se rozplynulo. Dívala se, jak si strážce zapaluje cigaretu. „Hej,“ zavolala na něj, „ne abyste ten vajgl hodil na trávu.“ Obrátila se ke Croakerovi. „Jste si nějak jistý, že ho najdete – toho, co zabil Doma.“

„Najdu ho.“

Dlouho si ho prohlížela a oči se jí leskly ve slunci. Nevěděl, jestli je jenom zvědavá, nebo jestli k tomu má ještě i jiné důvody.

„Myslím, že tady chvilku počkám,“ rozhodl.

Otočila se a vydala se po dlážděné cestičce podél domu. „Nečekejte, že vás pozvu dál. Mám tam řemeslníky, leští parkety a všude se válí samý igelit a piliny.“

„Nevadí,“

Zastrčila si ruce do kapes kabátu. „Mluvil jste o své kanceláři. Pro koho teď vlastně pracujete?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl a usmál se jejímu vyjevenému pohledu. „Federální úřad,“ pronesl tajuplně. „Tenhle případ má celostátní důsledky.“

„Nesnažte se mi něco nabulíkovat,“ odtušila a obrátila se k němu. „Můj bratr měl celostátní důsledky sám. FBI mu lezla do zadku celý léta.“

„Zajímavá věc. Myslel jsem, že to bylo spíš naopak.“

„Cha!‘ Zastavila se, aby si prohlédla ostříhanou azalku, která nevypadala právě nejlépe. Její jemné prsty pronikaly změtí větviček s velkou zručností a jistotou. Croakera napadlo, že takhle zachází se vším. „Na federála toho teda moc nevíte.“

„Možná, ale chci se něco dovědět.“

Narovnala se a zadívala se na něj. „To se o ostatních říct nedá.“ Dali se znova do kroku. „Všichni si potřebujou spíš přihřívat svou polívčičku.“

„Myslíte ten věčný souboj agentur?“

„Ne, proboha,“ odpověděla a vjela si rukou do vlasů. „U nich jsou to osobní věci. V jednom kuse vidí ty chytráky, co se za nima ženou dnem i nocí, jak se procházejí v oblecích za tisíce dolarů, jezdí v bavorácích a žijou si na vysoký noze. Pořád jim to leží v žaludku. Tak se rozhodnou, že jednoho z nich dostanou.“ Na tváři se jí objevil trpký úsměv. „Víte, je to jako sportovní zprávy: nuda, dokud si nevyberete jednu stranu a nezačnete jí fandit. Dokud z toho neuděláte osobní záležitost. A přesně takto dělají federálové. Aby se nenudili, vyberou si cíl a jdou po něm.“ Podívala se na něj. „Myslíte, že si vymýšlím.“

„Ne, nemyslím si to.“

Došli k zadnímu traktu budovy. V dálce za krytým bazénem zahlédl Croaker mezi stromy několik mužů. Byly to jen další variace na dvojici, která ho zastavila u vchodu: svalnatí hlídači, pravděpodobně bývalí trestanci, s cynickýma očima a rychlými reflexy. Jeden z nich vedl na silném řetězu z nerez oceli mladého rotvajlera. Pes se zmítal na vodítku; zajímal ho Croaker, který stál v takové blízkosti osoby, kterou měl chránit.

Croaker hleděl na psa a vzpomínal na akta o rodině DeCamillů, která mu Lillehammer vytáhl z počítače v kabině vojenského tryskového letadla.

Vzduch byl prosycen vůní, která přesahovala hranice podzimu. Hořkosladký pach rozšlapaného listí nedokázal zakrýt vůni novoty. Instinktivně řekl: „To není ten samý pes, že ne?“

„Prosím?“

„Měli jste rotvajlera, který se jmenoval Caesar, ale tamhleten je nový.“

„No a co?“

„Co se stalo Caesarovi?“

Margarite neřekla nic, jen vrhla na rotvajlera zvláštní pohled.

„Caesar umřel,“ pronesla nakonec. „Nejspíš musel sežrat nějakou otrávenou myš.“

„To muselo být zlé.“

Obrátila se k němu a tváře jí zahořely. „Zlé bylo, že mi zavraždili bratra. Tamto…“ Zvedla paži a zase ji spustila. „Tamto byl jen zatracenej pes.“

Rotvajler se zastavil a otočil hlavu. Jeho pozornost přilákal Margaritin ostrý tón, ale jeho krutá žlutá očka byla upřena na Croakera.

Pobaveně přejela očima ze psa na Croakera. „Jestli se teď hnete, je po vás.“

„Díky za upozornění.“

Vydala jakýsi hrdelní zvuk a rotvajler zalehl. Boky se mu stále chvěly a pohled jeho očí se Croakerovi vůbec nelíbil.

„Už je to v pořádku,“ ujistila ho Margarite a znovu se začali procházet. „Ale musíte si dávat větší pozor.“

„Budu si dávat pozor, abych vás nevyváděl z míry, když u toho bude.“ Kráčeli dál zahradou, přes malý pahorek směrem k pergole porostlé wisteriemi. Stála zde ozdobná kamenná socha řeckého boha Poseidóna, pána moří. Bodce jeho trojzubce se zdály být pořádně ostré. Strážci s rotvajlerem je následovali v uctivé vzdálenosti, jako madridská dueňa doprovázející urozenou schovanku.

„Nemyslím, že můj muž s vámi chce mluvit.“

„Určitě ne,“ souhlasil Croaker. „Ani se mu nedivím.“

Došli k pergole. Mezi pokroucenými šlahouny pronikalo sluneční světlo a rozlévalo se po kamenných lavičkách, jejichž nohy obrůstal mechem.

„Vy jste ovšem statečnější než on. Vy se mnou mluvíte.“

Margarite se zasmála. „Osud tomu chtěl,“ odpověděla. „Zastihl jste mě doma.“

Posadila se na jednu z laviček, zatímco Croaker se opřel o kmen wisterie. „Počítám, že když je teď capo, pan DeCarnillo si myslí, že dokáže vypátrat sám, kdo oddělal jeho švagra.“

„Můj manžel je obyčejný právník. Jen se zeptejte jeho klientů.“

„Není třeba,“ odtušil Croaker. „Tohle už udělalo ministerstvo spravedlnosti a FBI.“

Po očku se na něj podívala. Vypadala přitom zranitelněji, než ve skutečnosti byla. „Takže o co vám jde?“

„Už jsem vám to říkal. Chci dostat vraha vašeho bratra.“

„Proč? Co z toho budete mít? Dělá vám dobře, když se můžete hrabat v neštěstí jinejch? Nebo se kamarádíte s mafií, jako tři čtvrtiny federálů?“

„Dobře, povím vám pravdu,“ řekl Croaker. „Někdy, když se nudím, tak dostanu chuť potrestat nějaký to zlo.“

„Tady jste v New Yorku. Každou minutu se tu stane vražda. Běžte vyřešit nějakou z nich. Máte jich tady spousty.“

„Ne,“ zavrčel Croaker tiše, „vražda vašeho bratra je něco jiného.“

„Tak o tohle jde. O tu slávu.“ Zatvářila se znechuceně. „Byl to mafiánský don – největší, jakého kdy ve WITSECu měli. Už chápu, co máte na mysli.“

„Ne,“ protestoval, „to nemůžete pochopit.“

Zadívala se na něj. Za jejími zády zahlédl rotvajlera, který se vzpínal na vodítku. Jeho psovod byl skryt za kmenem rozložitého buku.

„Řekl vám někdo, jak vašeho bratra zabili?“

Nastalo rozechvělé, vyjevené ticho, jako po výstřelu. „Ukázal vám někdo fotografie?“

„Mlčte!“ Znenadání vstala a rotvajler zakňučel.

Croaker opatrně sáhl do saka a vytáhl hnědou obálku.

„Myslím, že byste si je měla prohlédnout.“

„Ne! Já –“ Rotvajler se začal vzpínat a jeho přední tlapy se zarývaly do hlíny. „Ne.“

Nemohla však od obálky odtrhnout oči. „Copak si myslíte, že nemám zájem na tom, aby byl vrah mého bratra spravedlivě potrestán?“

Pochopil, že musí postupovat nesmírně obezřetně. „Právě tuhle otázku jsem si položil, když jsem s vámi začal mluvit. Ale teď mám dojem, že odpověď znám.“ Byla chytřejší, než si původně myslel.

Když si od něj brala obálku, všiml si, že se jí ruka ani trochu netřese. Znovu se posadila, položila si obálku do klína a položila na ni ruce.

„Říkala jsem to přece, no ne?“ pronesla téměř pro sebe. „Byl to osud, že jsem tady byla, když jste přišel.“

Croaker by raději sledoval rotvajlera, ale musel se zaměřit na ni. Její ruce rozlepily obálku, jako by patřily někomu úplně jinému, a vytáhly fotografie. Hodila po něm pohledem, skoro jako by od něj očekávala nějaké povzbuzení. Pak hlavu opět sklopila.

Spatřila první fotografii, na níž bylo srdce přišité k pupku, a krátce vykřikla. Rotvajler vrčela táhl svého psovoda k paní, o níž se domníval, že jev úzkých.

Nemýlil se.

„Paní D.?“

„To je v pořádku, Joey,“ zavolala. „Nechte nás o samotě.“

Croaker zaslechl zacinkání řetězu, když za něj Joey škubl. Rotvajler začal znovu kňučet.

Na fotografie padaly slzy a leskly se ve slunci. Prohlédla si všechny snímky. Nyní se jimi strnule přehrabovala, jako bytím, že je vrátí jejich majiteli, říkala svému bratrovi skutečné poslední sbohem.

„Proč jste mi je ukazoval?“ vydechla nakonec. „Jsou takové – takhle se přece lidé nechovají.“

„Ano,“ přisvědčil. „Teď už víte, proč jsem tady.“

Prsty měla bílé a ztuhlé na kost. „Byla jsem ochotná s vámi mluvit jenom proto, že…“

„Jsem policajt.“

Margarite zavrtěla hlavou. „Federálové si zřejmě myslí, že bych jim měla být nějak zavázaná za to, že Doma vzali do WITSECu. To se ovšem pletou, protože oni svůj závazek nesplnili. Neuchránili ho.“

„To je jedna strana věci,“ připustil. „Druhá strana je, že Dominic Goldoni porušil pravidla programu a to ho stálo život. Zapomínáte, že nikomu, kdo ta pravidla neporušil, se nikdy nic nestalo.“

„Ve WITSECu nikdy neměli mého bratra.“

Trefa, napadlo Croakera.

„Víte přece, pane detektive, jak to v dnešním světě chodí,“ pronesla Margarit o něco křehčím hlasem. „Nikdo nepřizná, že je za něco odpovědný. Ale já jsem ani nečekala, že mi federálové řeknou: ‚Promiňte, zvorali jsme to.‘ Dělá to programu špatnou reklamu. Jeho klienti se začnou bát, pokusí se utéct a některým z nich přitom někdo rozmázne mozek po stěně.“

Pomyslel si, že je to vlastně docela přesné zhodnocení situace.

„Podívejte, jde o tohle. Co vlastně Dominic Goldoni udělal, že ho to stálo život?“ Pozoroval ji stejně bedlivě, jako by byla rotvajler připravený zaútočit. „Tam, kde ho WITSEC schoval, si s sebou přivedl i milenku – Virginii Morrisovou, říkal jí Ginnie.“

Margarite seděla se skloněnou hlavou a otírala z fotografie svého mrtvého bratra slzy jednu po druhé.

„Tu Ginnii zabili taky, na stejném místě, kde jsme našli vašeho bratra.“ Trhla hlavou, až slyšel, jak jí zapraskaly obratle. „Přišel jsem sem, abych se pokusil zjistit, kdo vlastně Dominica přiměl, aby porušil pravidla WITSECu. Podle mě to chtěl s Ginnie skoncovat, ale ona se ho nechtěla pustit, a v téhle citlivé situaci nejspíš někomu zavolal – třeba vašemu muži – aby mu s tím pomohl. Možná, že právě kvůli tomu telefonátu ho zabili – někdo ho vystopoval až tam, kde ho drželi.“

„Tony vám nepomůže. Ten by nepomoh ani slepýmu policajtovi přes ulici.“

„Znala jste Ginnii?“

„Cože?“

Něco z toho, co řekla, nebo nějaký odstín jejího hlasu mu něco připomněly. Byli si s bratrem velmi blízcí, a když se to vzalo kolem a kolem, tady šlo o ženskou záležitost.

„Musela jste přece vědět, že váš bratr manželce zahejbal, když jste si tak rozuměli.“

Náhle vstala a fotografie spadly na zem. Croaker je posbíral a zatímco pospíchal za ní, strkal je zpátky do obálky.

„Dobře, možná ne,“ omlouval se, když ji dohnal. „Jak už to u Sicilanů chodí. Ženské a obchod nejdou dohromady.“

„Domovy sexuální choutky neměly s obchodem nic společného,“ odsekla. „A vůbec, Goldoniové nejsou Sicilani, i když o mém manželovi se to říct nedá. Naše rodina pochází z Benátek.“

„Ale vy a váš bratr jste napůl Sicilani.“

„Jeho matka,“ odtušila, „ne moje.“

Rotvajler se vrhl dopředu tak rychle, že málem strhl psovoda k zemi. Teď stál a v předních tlapách svíral nějaké drobné zvířátko, snad veverku nebo nějakého jiného hlodavce. Pes ho začal s gustem požírat. Ozvalo se krátké, ale zřetelné prasknutí, jak prokousl malou lebku. Margarite výjev sledovala bez údivu či hnusu, spíše se zvědavostí. Stejný výraz měla na tváři, když ho poprvé spatřila.

Croaker pravil: „Takže jste Ginnie Morrisovou znala.“

„To jsem neřekla. Rozhlédla se, jako by ji někdo v té pečlivě střežené zahradě mohl potají poslouchat. „Ale je to pravda. Znala jsem všechny jeho milenky. Byla jsem jediná, komu natolik věřil, aby mi o nich pověděl.“

„Takže jste věděla, kam WITSEC vašeho bratra umístil.“

„Ne. Jenom jsem Ginnii připravila nato, že se bude stěhovat. Zbytek už zařizoval Dom sám.“

„Panebože.“ Nyní už chápal, proč nad fotografiemi plakala: pomohla svému bratrovi porušit pravidla WITSECu a tím vlastně dopomohla i k jeho vraždě.

„Dominic byl… v mnoha ohledech jiný,“ pravila Margarite. „A co se týče jeho sukničkářského komplexu, byl jako John Kennedy – nemohl si pomoci. Myslím, že to, čím oba trpěli, má lékařský název: satyriasis.“

„Chcete říct, že váš bratr nenechal žádnou pindu na pokoji.“

„Už jsem to takhle taky slyšela říkat,“ pronesla s pohledem na rotvajlera požírajícího drobné zvířátko, ale když se k němu obrátila, tvářila se mrazivě. „Jste tady mým hostem, detektive. Doporučuji vám, abyste se příště o památce mého bratra zmiňoval s úctou.“

Chtěl ji šokovat znovu, aby z ní dostal nějakou reakci, která by nebyla promyšlená předem. Když sem přijel, byl ještě ochoten nad ní mávnout rukou jako nad obyčejnou součástí luxusního vybavení. Ukázalo se však, že zdaleka není jen tím, za co ji považoval. Začínal tušit, že jeho počáteční předpoklady ohledně téhle trojky – Dominica, Tonyho a Margarite – byly možná značně pochybené.

Předpokládal totiž, že chlapi jsou chlapi a že tedy Tony DeCamillo musel být Dominicovým důvěrníkem. Na první pohled by takové vysvětlení mělo smysl. Dom ostatně označil Tonyho jako svého nástupce. Čím déle však hovořil s Margarite, tím více byl přesvědčen, že si oba muži nikdy tak blízcí nebyli. Hlavou se mu honila další otázka: jestliže se Margarite svěřoval se svými milenkami, co dalšího jí ještě svěřil?

„Žil jsem moc dlouho o samotě. Bohužel, moje způsoby už nejsou takové, jaké bývaly.“

„Myslíte na newyorských ulicích?“

Musel se tomu zasmát. „Chápu, co chcete říct, paní DeCamillo. Omlouvám se. Ale byl bych rád, kdybyste mi říkala Lewe. Ten detektiv zní tak…“

„Obecně?“

Znovu se zasmál a najednou si uvědomil, že je v její společnosti rád.

Obrátila se k němu. „Co kdybych vám říkala Lewe a vy mě Margarite?“

„Výborně.“

„Mám hlad,“ prohlásila Margarite. „Pojďme se někam najíst.“

Řídila sama. Celou cestu je sledoval Ford Taurus. Croaker, který nespouštěl oči ze zpětného zrcátka, doufal, že strážci nechali rotvajlera doma.

Margarite jela rychle a s jistotou. Věděla přesně, kde v uličkách a na příjezdových cestách k dálnici číhají policejní auta a odchytávají ty, kdo překračují povolenou rychlost. O deset minut později už vcházeli do jedné z luxusních restaurací s pozlaceným průčelím, obrovským šestistránkovým jídelním lístkem a jídlem, které vypadalo, jako by ho vyvářeli v nějaké obrovské kuchyni pro všechny podobné podniky v Queensu a na Long Islandu. Majitel, muž s tmavou pletí, který mohl pocházet odkudkoli ze Středomoří, k nim přiklusal, sotva usedli do boxu dostatečně velkého pro šest obtloustlých lidí. Sedadla byla potažena vinylem v barvě želvoviny.

„Dobré odpoledne, paní D.‘“ pozdravil uctivě ‚“Co vám mohu dnes nabídnout?“

„Objednejte špagety,“ navrhla Margarite Croakerovi, aniž by otevřela jídelní lístek. „To je jediná věc, kterou si dělají sami.“

„A láhev Valpolicella, na účet podniku,“ doplnil rozzářený majitel a spěchal pryč.

Pojedli pastu alľolio s teplým, křupavým italským chlebem. Margarite si jídlo posypala hrstí drcené červené papriky. Croaker žil tak dlouho na Marco Islandu, že už zapomněl, jak vlastně chutnají dobré těstoviny.

Většinu vína vypila Margarite.

„Proč jste se vlastně rozhodla považovat mne za hosta?“ zeptal se Croaker, když byli asi v polovině jídla.

„Ze zvědavosti,“ odpověděla Margarite přímo, jak bylo jejím okouzlujícím zvykem. „Když jste přijel, byl jste prostě další polda, kterého poslali, aby nám otravoval život. Ale pak jsem si s vámi promluvila a došlo mi, že jsem se mýlila. Vycházela jsem ze stereotypu.“

Croaker se zasmál. „Přesně to samé se stalo mně. Víte, myslel jsem, že když jste žena Tonyho D…“ Rozpačitě se odmlčel.

„Sicilani mají jedno přísloví, Lewe. Ženy jsou od toho, aby uklízely, vařily a každé dva roky rodily děti – pokud možno syny. Ani jedno z toho na mě neplatí.“

„A přesto si vás vzal Sicilan Tony.“

Utřela si koutky úst, umazané od oleje. „Byla jsem hodně mladá a on byl posedlý sexem. Rád se mnou spal.“

„A vy? Co se líbilo vám?“

„Na Tonym? Připadal mi jako rytíř – silný, hezký, mocný. Byl starší, věděl, co chce a jak toho dosáhnout. Pro mladé děvče může taková otevřená síla působit jako afrodisiakum – zvláště když všichni ostatní kluci se jenom zbůhdarma poflakují a nevědí, co se sebou.“

Croaker jí dolil víno. Usmála se: „Mně neopijete, Lewe, ani se o to nesnažte.“

„Takže jste se vdávala brzy,“ ignoroval její poznámku. „A pak?“

„Pak…“ Odmlčela se, uchopila svou sklenici s vínem a zamračeně si ji prohlížela. „Panebože, pak jsem přišla na to, jaký je život doopravdy – život, a ne sen.“ Usrkla vína. „Najednou jsem už nebyla Margarite Goldoni. Byla jsem manželka Anthonyho DeCamilla, Tonyho žena. A tehdy jsem pochopila, že nic jiného ze mě mít ani nechtěl, a to byl pro mne šok.“ Znovu se odmlčela, odložila sklenici a pohlédla na Croakera.

„Máte přece svůj podnik.“

„To jistě. Ale jenom díky bratrovi, který se za mě u Tonyho přimluvil. A to byla chyba, protože Tony ztratil tvář a já jsem za to musela draze zaplatit.“

„Takže si přivlastnil kus podniku.“

„Ne,“ opáčila chladně, „přivlastnil si kus mě.“

Krámek výrobce masek stál kousek od Velkého kanálu – byla to malá, špinavá dílnička plná pudru a kouzel. Strop byl ověšen tisíci masek zavěšených tvářemi dolů a vzájemně se překrývajících, jejichž barvy se vzájemně doplňovaly i tloukly a vytvářely tak celý oceán pocitů sevřených v poutech drátěné kostry, lepenkového masa a emailové pokožky. Masky, které vypadaly jako živé, připomínaly Nicholasovi Kirké, která uzavírala duše svých návštěvníků do zvířecích těl, aby se z nich stal přehled živoucího umění.

Jmenoval se Marin Fornovo. Byl to malý chlapík ve středních letech, s roztržitým pohledem umělce, jehož zkoumavá mysl neustále překračuje hranice normálního světa. Vlasy měl řídké, ale jemné jako zlatou přízi. Občas, když přecházel za svým poškrábaným mramorovým pultem posetým pozůstatky jeho umění – miskami s pudrem, klubíčky drátu, nádobkami s lakem a nástroji, s nimiž míchal, kroutil a natíral – světlo odražené od kulatých skel jeho brýlí zakrývalo jeho oči a způsobovalo, že vypadal komicky jako nějaká karikatura.

„Celeste, bellissima!“ Fornova odstrčil haldu harampádí, naklonil se přes pult a políbil ji na obě tváře. „Nemine ani den, abych si nevzpomněl na tvého otce, a stýská se mi po něm. To ti povím, že od té doby, co odešel, už Benátky nejsou, co bývaly.“ Mluvil pomalu a formálně, jako by patřil k dávnému dóžecímu dvoru.

Celeste mu představila Nicholase. Fornovo si ho nejprve důkladně prohlédl a pak se na něj lehce usmál. Potom se znovu obrátil k Celeste a zeptal se: „Do jakého maléru ses zapletla tentokrát, zlatíčko?“

Celeste se zasmála. „Před tebou člověk nic neutají.“

„Ani tvůj otec to nedokázal,“ připomněl Fornovo a zamračil se. „Teď lituji, že na mne tenkrát nedal, cara mia. Kdyby to udělal, možná by byl dneska mezi námi.“

„To už je minulost.“

„Ano, ano, minulost.“ Fornovo si zhluboka povzdechl. „Ale minulost skrývá všechny naše hříchy. A právě naše hříchy jsou příčinou našeho konce.“ Mlaskl. „Bylo by dobře, dítě, kdyby sis pamatovala, na co tvůj otec zapomínal. Nechtěl bych, aby tě potkal stejný osud.“

„Budu si to pamatovat. Slibuju.“

Mužík zabručel, jako by jí ani náhodou nevěřil.

„Manne, potřebujeme tvou pomoc,“ prohlásila Celeste. „Pamatuješ se na tu masku, kterou jsi nedávno dělal pro Okami-sana?“

„Domino,“ vzpomněl si Fornovo. „Ale samozřejmě! Nádherná práce.“ Zamračil se. „Stalo se s ní něco?“

„Potřebujeme nějaké informace o Dominu jako takovém,“ pravila Celeste a obratně se tak vyhnula jeho otázce. „Myslím, že si vzpomínám, že nepatřila k původním benátským postavám.“

„Ne, ne, jistěže ne. Domino se do Benátek dostalo až ve druhé polovině šestnáctého století,“ vykládal Fornovo, zatímco míchal barvu v mělké misce. „Vlastně pochází z Francie. Francouzi tak říkali dlouhým tlustým plášťům, které nosili jejich kněží a které sem přinesli, když sem začali cestovat jejich šlechtici a vyslanci.“

Barva nabírala sytě azurový odstín, až zářila i v tmavé nádobce. „Samotná maska je ovšem spíš žert,“ pokračoval Fornovo. „Pokud šlo o papeže, Benátčané je nikdy neměli moc v úctě.“ Pozvedl ke světlu velkou kapku barvy a bedlivě ji zkoumal. „Víte, jeden z papežů prohlásil, že Benátky představují nebezpečí pro okolní svět.“ S gustem rozmázl barvu na tvář bílé masky. „Prokletý chlap. Ale proč bychom ho měli odsuzovat? My Benátčané nechceme historii ani vidět, pokud není ozdobená rituály. A v tom taky spočívá naše velikost.“

Natřel barvou druhou tvář, konce otvorů pro oči a rty a nějakým zázrakem se z masky stala tvář. „Morte aitiranni! To byl vždycky náš bojový pokřik. Smrt římským tyranům! Ať už to byli papežové nebo císaři. Naše republika jako jediná přežila pád Říše římské, a nebyla to náhoda!“

Opatrně odložil masku a zamrkal na Nicholase. „Tady v Benátkách jsme vždycky byli svobodní. Proto sem také utíkali Židé, když je v méně osvícených státech pronásledovali. Ghetto tady vzniklo hned začátkem šestnáctého století a mnoho let byly Benátky centrum rabínské vzdělanosti v Evropě.“

Uchopil další nádobku a začal míchat barvu, která se měla zřejmě stát odstínem rumělky. „Pravda je taková, že jsme Židům rozuměli, a oni nám. Vlastně jsme byli úplně stejní: tajemní, bystří, praktičtí – učenci obchodu. Když vládl ve zbytku světa feudalismus, u nás ne. Židé, kteří nemohli feudální smýšlení vystát, to dokázali ocenit. Všichni jsme byli kapitalisté už od pradávna.“

Ano – byla to rumělka, jasná a děsivá jako čerstvá krev. Podíval se na masku, na níž pracoval, a pokýval hlavou, jako by byl se svým kouzlem spokojen. Samozřejmě, že Židé nám museli za ochranu platit. Proč ne? Mohli si to dovolit – a neměli, kam jinam by šli. Navíc jsme je ocejchovali tím, že museli nosit červené klobouky.“

Začal natírat rumělku, obezřetně, dalo by se říci, že i procítěně. „Bylo to kruté? Proč by si to někdo měl myslet? Nechovali jsme se k nim jinak, než ke svým vlastním dóžatům. Židy jsme izolovali v ghettu, stejně jako jsme uzavřeli dóžete v jeho skvělém paláci na San Marco. Každým rokem byl jeho slib delší, protože jsme pořád přidávali další a další věci, které nesměl dělat.“

Zvedl ukazováček a zahrozil jím. „Jistě, čas od času jsme za své úspěchy museli draze zaplatit. Za to, co jsme byli, nás často nenáviděli stejně jako Židy, a záviděli nám. Cožpak jsme v roce 1605 neodpověděli papeži Pavlovi V., který obvinil Benátky z kacířství, že jsme lepší křesťané než on? Kdo ve jménu Krista bojoval proti Turkům, když Řím nečinně přihlížel? Samozřejmě, že Benátky!“

„Manne,“ přerušila ho Celeste jemně, „to Domino.“

„Ano, ano,“ odtušil skoro podrážděně. Znovu odložil masku, aby oschla. „Hned se k tomu dostanu. Myslíš, že jsem snad zapomněl?“ Znovu ostře pohlédl na Nicholase. „My Benátčané máme takové přísloví: Když nestačí historie, pomůže legenda.“ Usmál se vlastnímu, nepříliš jasnému vtipu. „S příchodem Domina na Karneval totiž souvisí jedna legenda a zní takhle: tuhle ironickou a bezbožnou postavu sem nepřinesli francouzští šlechtici a vyslanci, ale Židé, když utíkali před francouzským antisemitismem.“

Náhle se otočil a prošel korálkovým závěsem do zadní místnosti. Za chvíli se vrátil a v ruce nesl jakýsi předmět, opatrně jako novorozeně.

„Domino!“ vykřikla Celeste. „To přece není možné.“

„To sotva, cara mia, protože tady je.“ Fornovo se na ni zchytrale usmál a podal jim masku, aby si ji prohlédli. „Jenže tohle je originál – nejstarší maska v mé soukromé sbírce. Ukazuju vám ji, tak jako před vámi Okamimu.“

„Věděl Okami-san o původu Domina?“ zeptal se Nicholas.

„Pochopitelně,“ odpověděl Fornovo a zamračil se. „Myslel jste snad, že bych si dovolil mu prodat jedno ze svých drahých Domin, aniž bych mu pověděl o jeho historii? Za jakého Benátčana mě máte?“ Protáhl obličej. „A kromě toho, tohle Domino je zvláštní tím, že bylo vyrobeno ve Francii – přesněji řečeno v Paříži – a sem ho přivezli Židé, kteří utíkali před pronásledováním.“

Opatrně obrátil masku, aby se mohli podívat na vnitřní stranu. „Tady je jméno výrobce: A. Aloins.“ Ukázal tenkým ukazováčkem. „A tady, těsně pod ním, je značka firmy, pro kterou pan Aloins pracoval. Je to nejstarší výrobce masek ve Francii, a to už něco znamená. Existuje dodnes.“

Zvedl masku, aby si mohli přečíst nápis: Avalon Ltd.

Rachot talíře, který vyklouzl číšníkovi z ruky, zazněl v nastalém tichu skutečně děsivě, ale Margarite se dál dívala Croakerovi přímo do očí. Její pohled byl tak vyzývavý, že si ihned uvědomil: k téhle věci se přiznává poprvé.

„Bil mě a nejhorší na tom je, že jsem ho nechala. Nestěžovala jsem si, nešla jsem za Domem, nesebrala jsem prostě svou dcerku Francine a neodešla jsem. Místo toho jsem zůstala a podrobila se.“

„Proč?“

Usmála se tak křehce, až ho napadlo, že kdyby s ní teď zatřásl, rozpadla by se na tisíce kousků.

„To je otázka, co?“ Znovu si ubrouskem přejela rty, i když už nebylo co utírat. „Možná jsem měla pocit, že jsem si to zasloužila, když jsem se provdala proti vůli svého bratra.“

„Dominic byl proti tomu manželství?“

„Hodně proti.“

„Proč?“

Marganite pokrčila rameny. „Možná znal Tonyho líp než já. Ale já byla tenkrát rozhodnutá. Myslela jsem si, že vím všechno nejlíp. Nebo se mi prostě chtělo Doma pozlobit. Kdo ví?“

„Ale Dominic určil Tonyho jako svého nástupce.“

Margarite se na něj zadívala široko posazenýma očima. „Koukám, že vám zase budu muset začít říkat detektive.“

Usmál se na ni. „Je to moje práce, paninko. Mám to v krvi.“

To ji rozesmálo. Majitel Jim přinesl další dávku česnekového chleba, ale Margarite odmítla a číšníci začali sklízet se stolu. Objednala pro oba espreso.

Protože nečekal, že na jeho předchozí otázku odpoví, zeptal se Croaker: „Jestli se můžu zeptat, jak to vypadá s vaším manželstvím teď?“

Chvíli přemýšlela. Dívala se přitom přímo na něj a Croaker si všiml, že má hnědé oči. „Žijeme vedle sebe. Ale myslím, že takhle to vypadá ve spoustě manželství.“

V restauraci nastal rozruch, protože dovnitř vniklo několik středoškoláků v džínsách, vyzbrojených walkmany. Číšník přinesl espreso společně se sklenkami Sambuccy, jako pozornost majitele. Margarite se otočila a poslala majiteli polibek. Na jeho tváři se objevil ten nejširší úsměv, jaký kdy Croaker viděl.

Znovu se k němu obrátila a naprosto nečekaně prohlásila: „Myslím, že Dom Tonyho měl rád a zároveň ho nesnášel. Dokázal mít respekt k advokátní praxi, kterou si Tony úplně sám vybudoval, ale zároveň dobře věděl o jeho chybách.“

„Jako například?“

Pohrávala si s šálkem espresa. „Je impulzivní a často zbytečně agresivní. Je příliš přesvědčený o vlastní důležitosti.“

„A co váš bratr? Jaké ten měl chyby?“

„Ti federálové, co jsem s nimi mluvila, si myslí, že toho o něm vědí víc než já,“ odpověděla.

„Ještě štěstí, že já si to nemyslím.“

Její hnědé oči si ho důkladně prohlížely. „Po Domovi jste první člověk, co znám, který s myslí, že moje názory mají nějakou cenu.“ Vytáhla ze Sambuccy kávové zrnko, strčila si ho do úst a bez mrknutí se do něj zakousla. „Dom byl ďábel a anděl v jedné osobě,“ pokračovala. „Víte, nám nikdy nezáleželo na tom, že je vlastně dítě mé nevlastní matky. Když ho můj otec oficiálně adoptoval, bylo to. Měla jsem bratra. Vůbec nešlo o to, že byl o třináct let starší než já.“

Zadívala se kamsi za něj a výraz jejího obličeje se nepatrně změnil. Croaker se silou vůle přinutil, aby se neohlédl stejným směrem jako ona. Za okamžik vycítil, že k nim přistoupil někdo třetí.

„Ahoj, mami!“

Obrátil se a spatřil rusovlasou dívku, která byla stejně krásná jako Margarite. Bylo to štíhlé děvče s dlouhýma nohama a onou nenapodobitelnou nonšalancí, která je vlastní pouze dospívající mládeži. Určitě to musela být Francine. Kolik Margarite muselo být, když měla tohle děťátko? Možná tak devatenáct nebo dvacet, víc ne. Vzápětí se mu vybavilo, co vyprávěla o svém manželství.

„Francie, co tady děláš?“

„Jsem tady s Dougem, Richiem a Mary,“ odpověděla Francie a ukázala na skupinku výrostků, kteří se s povykem cpali do boxu.

„Říkala jsem ti, abys nikam nechodila sama.“

Francie protáhla obličej „Ale já tady nejsem sama, mami. Jsou tady kluci. A vůbec, Richieho táta –“

„O Richieho otci vím,“ uťala ji Margarite spěšně.

Croaker se zadíval do vedlejšího boxu a všiml si, že v restauraci se objevil další strážce. Místnost se jich zdála být plná.

„Kdo to je?“ Francie se dívala přímo na Croakera.

„Francie, to je… můj obchodní partner,“ odpověděla Margarite. „Lew Croaker.“

„Je mi ctí a potěšením, madam,“ pravil Croaker a Francie se zahihňala. Napřáhl ruku a ona na ni zůstala civět.

„Co se vám stalo?“

„Francie!“ vyhrkla Margarite.

„Ne,“ uklidňoval ji Croaker. „To je v pořádku.“ Podíval se Francie do obličeje. „Přišel jsem o ruku ve rvačce. Usekli mi ji mečem. Doktoři v Tokiu mi místo ní dali tuhle. Líbí se ti?“

Opatrně ji uchopila. Evidentně od ní nemohla odtrhnout oči, a Croaker ji pozval, aby si k nim na chvíli přisedla.

„Nemyslím, že to je dobrý nápad,“ mínila Margarite.

Francie po ní hodila okem, ale pak se posadila vedle ní.

Zdálo se mu to, nebo Margarite skutečně znejistěla, když si k nim její dcera přisedla?

Francie položila lokty na stůl, objednala si dvojitý hamburger se slaninou a dvojitou porcí sýra, velké hranolky a dietní colu. Vypadalo to, že na Croakerovu ruku dokonale zapomněla. Natáhla se a napila se z matčiny skleničky Sambuccy. Margarite kupodivu neřekla nic. Její neklid očividně vzrůstal.

„S čím obchodujete?“ zeptala se Francie a probodla Croakera svýma velkýma, bledýma očima.

„Záleží na tom?“

Francie přikývla. „Jasně. Maminka se smála tomu, co jste povídal.“ Jeho oči se na okamžik setkaly s Margaritinýma.

Odpověděl: „Po pravdě řečeno, Francie, jsem si s tvou maminkou přišel popovídat o tvém strejdovi Dominicovi.“

Donesli jí colu a Francie ztratila zájem o Sambuccu. Za chvíli dostala jídlo. Vrhla se na ně, jako by týden nejedla.

„Chtěla bys mi o něm něco povědět?“

Margaritin neklid narůstal geometrickou řadou. „Nemyslím, že to je…“

„Stýská se mi po něm,“ promluvila Francie s plnými ústy. „Byl na mě hodný.“

Když Croaker poslouchal její odpověď, zdálo se mu, jakoby slyšel názvuk něčeho, co cítila, i když to nevyslovila: Stýská se mi po něm; byl na mě hodný – ne jako tatínek.

„Vídalas ho často?“

„Jasně,“ odvětila Francie a nalila si na hranolky kečup. „Maminka mě brala s sebou vždycky, když za strejdou jezdila.“ Mlask mlask.

„Vždycky měl plnej mrazák zmrzliny – pořád zkoušel nějaký nový druhy. Bylo to žůžo.“

„Aby ne,“ přisvědčil Croaker a v duchu se divil, co Margarite tak znepokojilo. Než se objevila Francie, dokonale se ovládala. Teď už tomu tak nebylo, říkal si. Poprvé se přestala ovládat, když se zmínil o smrti rotvajlera Caesara, a pak ještě jednou, když jí ukázal fotografie jejího bratra. „Takže jsi tam seděla a jedla zmrzlinu.“

„Mhm,“ broukla Francie s ústy plnými hranolků. „Jedla jsem zmrzlinu a maminka se strejdou Domem si povídali v knihovně.“

Croaker přejel Margarite pohledem, ale ta se plně soustředila na dceru.

„To s vámi nikdy nejezdil táta?“

„Ne-e.“ Francie si otřela umatlané rty ubrouskem a začala se soukat z boxu. „Budete mě muset omluvit.“

Rychlým krokem se pustila přes restauraci. Croaker se díval na Margarite, která ji pozorovala, jak prochází kolem stolku svých přátel a mizí na toaletě.

„Promiňte, Lewe, ale půjdu se napudrovat,“ prohlásila. Byla bílá jako stěna.

Zmizela na dámské toaletě a Croaker si najednou uvědomil, o co jde. Vyskočil a restaurací skoro proběhl.

U dveří dámské toalety se zastavil, ale pak si řekl: „K čertu s tím,“ a rozrazil dveře.

Margarite zastihl, jak klečí v jedné kabince vedle Francine, která se skláněla nad mísou. Děvče křečovitě zvracelo.

Margarite si všimla jeho přítomnosti. Na její tváři se jasně zračil strach. „Běžte odtud, buďte tak laskavý. Měla slzy na krajíčku.

Croaker vešel dovnitř a nechal dveře za sebou zapadnout. „Není nemocná, že ne?“ zeptal se. „Žádná chřipka nebo tak. Bulimie.“

Margarite neřekla nic a dál objímala hlavu své dcery, kolébala ji a broukala jí do ucha. Nakonec se na něj znovu podívala. „Co tady ještě děláte?“

„Myslím, že jí můžu pomoct.“

„Nechte nás na pokoji.“

„Nezdá se mi, že by to některá z vás zrovna chtěla.“

Přistoupil k ní, jemně uchopil Francine za ramena, dovedl ji k umývadlu a pustil studenou vodu. Za sebou uslyšel, jak několikrát za sebou spláchla toaleta. Pak se z kabinky vynořila Margarite a zahleděla se na ně.

„Její otec o tom neví. Nepochopil by to.“

„A vy?“ Držel ji, zatímco strkala hlavu pod vodovod.

„Má bulimii, Lewe. Jistěže to chápu. Léčí se.“

„Je to k něčemu?“

„Tyhle věci chtějí čas.“

Z jejího odevzdaného tónu vytušil, že jde o naučenou odpověď. „Margarite, tohle si musí vybojovat Francine sama, ne vy. Musí chtít, aby se jí to zlepšilo, jinak se to nikdy nepovede.“

Vytáhl Francie zpod kohoutku a osušil jí vlasy a obličej papírovými ručníky. Byla tak bledá, že jí byly na spáncích vidět modré žilky.

Sklonil se k ní a obrátil ji k sobě. „Francie, copak –“

Otázku nestačil dokončit, protože na něj vytřeštila oči a vykřikla. „Umřu! Umřu! Umřu!“

Lillehammer, unavený po zvláště vypjatých sexuálních hrátkách s Dougem, jeho současným tajným milencem, usnul hlubokým spánkem. Doug byl divoký a nepředvídatelný, v čemž spočívala jeho přitažlivost. V normálním životě se oba muži nestýkali – ani profesně, ani společensky. Scházeli se jen jako neznámé veličiny, bezduchá těla, která toužila po ukojení těmi nejpodivnějšími způsoby. V tomto ohledu byl Doug ideální. Protože byl od přírody neposedný, byl nejradši, když mohl při každém jejich setkání zkusit něco úplně nového – a čím nezvyklejší to bylo, tím lépe.

Jak se Lillehammer propadal do spánku, postupně vyprchávala i Dougova příchuť, až zbyla jen tma. A z této tmy se vynořil Sen, který ho uvěznil mezi stěnami svého vlastního vesmíru.

Lillehammerovi se jen málokdy něco zdálo, a pokud ano, byl to tento Sen.

Tak mu aspoň začal říkat. Nedalo se říci, že by Sen byl vždycky stejný, ale jeho základní aspekty se nikdy neměnily.

Především tu byla džungle: baldachýn tropických stromů, z nichž padají kapky vody, shnilé ovoce a jedovatí hadi. Jistě, byla to převrácená verze rajské zahrady a Lillehammer věděl, že ta úřední psychiatrička, kterou musel po návratu z Vietnamu navštívit, by se v takových symbolech s chutí ponimrala – kdyby jí ovšem o Snu řekl, což pochopitelně nepřicházelo v úvahu.

Sen jako by zakopával o zemskou přitažlivost, padal vzhůru místo dolů a narážel si hlavu o klec ze žíhaného bambusu. To také patřilo k základním součástem Snu: ten pocit, jako by byl v zoologické zahradě – zápach, stísněný prostor a především nepříjemné vědomí, že ho neustále někdo pozoruje.

Ve Snu, stejně jako ve vzpomínkách, přecházel po podlaze z udupané hlíny, kde neměl ani tolik místa, aby se mohl natáhnout. Musel spát vsedě, ale stejně toho moc nenaspal. To k tomu patřilo. Tma, hlasitý bzukot hmyzu, pak se najednou do zavřených víček zabodla světla a on se probudil. To se dělo ve vzpomínkách i ve Snu stále dokola, až se spánek stal další podobou svobody, která mu byla odepřena.

Bylo to naprosto logické a vycházelo to ze základních principů vedení výslechu: zbavit objekt vědomí času, místa a nakonec i vlastní identity. Konečným výsledkem byla povolnost. Stejně, jako pekař hněte těsto, aby bylo dostatečně tvárné, snažili se i jeho věznitelé zpracovat jeho psychiku.

Nikdy si nedokázal uvědomit, do jaké míry se jim to povedlo. A to bylo to nejhorší – nevědět.

Zpočátku, když ho začal Sen navštěvovat, Lillehammer doufal, že mu přinese odpověď na otázku, která ho trápila už od návratu z Vietnamu: zlomili ho? V nemocnici, kde se mu pomalu hojily rány, měl na přemýšlení spoustu času, a ještě víc, když se vrátil do Států a dostal se do péče psychiatričky.

Vlastně ji – jmenovala se Madeleine – měl docela rád, snad se do ní i trochu zamiloval. Jednoho dne mu vysvětlila, že se to dalo čekat. Byla jediná, kdo mu od jeho uvěznění v bambusové zoo uprostřed laoské džungle projevil špetku laskavosti.

Ježíšikriste, vždyť on tehdy zkazil, co mohl! Ale Madeleine s ním nesouhlasila a vlastně mu dokázala, že opak je pravdou. Nemohli ho zlomit, říkala, protože žádná z informací, které znal, nebyla prozrazena. Nepřišli o jediný tajný kód, o jediného muže ani zpravodajskou síť. S pamětí si nedělejte starosti, ujišťovala ho Madeleine. V takových případech je paměť naprosto nespolehlivá. Proto jí ho také předhodili, aby se prohrabala tím smetištěm emocí a našla to, co on sám najít nemohl.

Jste v pořádku, řekla mu při jejich posledním setkání, jste celý a funkční, můžete se klidně vrátit k tomu, co jste dělal předtím. Všechno, co se stalo, je věc minulosti.

Chtěl jí věřit. A také by jí uvěřil, nebýt Snu. I když chápal, že mu nelhala, že mu jeho elitní spolupracovníci věří a dokonce k němu mají úctu, Sen ho ve vzpomínkách tlačil jako kámen.

Ve Snu, stejně jako ve vzpomínkách, neustále cítil krev a výkaly, a lepkavý pot strachu ho pokrýval jako odporná druhá kůže. Přišli si pro něj do zoo a dělali s ním věci, na které nemohl ani pomyslet, které nemohl vyslovit ani před Madeleine, kterou miloval a které dokonce trochu důvěřoval.

Víc jí ani důvěřovat nemohl, protože právě v tomhle ohledu ho zoologická zahrada změnila. Jestliže ho nezbavila lidskosti, jak ho ujistila Madeleine, pak zcela jistě rozdrtila jeho schopnost věřit svým bližním.

Ve Snu i ve vzpomínkách byl sám, opuštěný svými krajany, právě těmi, s nimiž si přísahali nehynoucí přátelství. Zoologickou zahradou musel projít sám. Nikdo se nepřiřítil skrz husté houští, nikdo se do zoo nepřikradl v noci a neosvobodil ho.

Existoval tedy uvnitř zoo, oběť nekonečného ponižování a mučení. Životní utrpení bylo přerušováno pouze halucinacemi během těch chvil, kdy ho nechávali být, aby se mohl vrátit do světa skutečnosti a pak celý postup mohl začít nanovo.

Jeho mysl pod nesmírným tlakem protahovala čas a obracela jej zpátky, až přestal existovat úplně. Sám sebe opět nalezl teprve ve chvíli, kdy vstupoval do Zrcadla, do stínové organizace, která ho měla ctít jako pokrevního bratra přinejmenším po dobu, dokud jí byl užitečný.

Teď však hleděl na sebe i na bratrstvo vlastním malým zrcadlem a konečně si uvědomoval přechody mezi skutečností a klamem, konečně chápal znepokojivý fakt, že vůdcové Zrcadla mu nacpali do hlavy stejnou dávku lží, jakou cpali do hlav všem okolo něj. Tak vypadal strašlivý svět, který se rozkládal za tímhle moderním Zrcadlem. Nijak zvlášť se nelišil od toho, který si před více než jeden a půl stoletím vymyslel Lewis Carroll.

Když se o mnoho později vrátil do Washingtonu a začal zase pracovat, zjistil, že kdyby ho nehodili před jejich dveře ve Vietnamu, nechali by se nakonec přece jen vyprovokovat k akci. Poslali by samotného výsadkáře, ostřelovače, který by mu prostřelil hlavu, aby jejich tajemství zůstala v bezpečí.

Svým způsobem jim to nemohl vyčítat – je možné, že na jejich místě by uvažoval podobně. Ale v jiných ohledech si nemohl pomoci a musel je neustále obviňovat: tihle pokrevní bratři ho obelhali a pak ho opustili. Jejich zrada mu uštědřila trpkou lekci vtom, jak se k sobě dovedou lidské bytosti chovat. Potom si uvědomil, že lidské bytosti nemá vůbec rád.

Zapomněl na Madeleine, nebo přesněji řečeno na svou lásku k ní; byla příliš bolestivá, než aby ji dokázal déle snášet. Místo toho se změnil v jakýsi automat. Bylo v tom něco dobře známého, co ho uklidňovalo, když musel absolvovat desetitisíce drobných obřadů souvisejících s jeho řemeslem. Uspokojovalo ho, že síť, kterou snoval, byla neviditelná pro jeho druhy, kteří ho považovali za zdravého, normálního a ještě ke všemu za hrdinu. Povýšili ho a dali mu mnohem větší moc rozsáhlé možnosti realizovat vlastní iniciativu. Mnohem větší než jaké měl, když sloužil ve Vietnamu pod Tlachapoudovým velením.

V těch dnech ho znali jako Kloboučníka – zdálo se mu, že tahle přezdívka platí více teď než kdy předtím.

Třebas všechno ostatní už odnesl čas, také přezdívka Srdcové královny přetrvala. Společně se Srdcovou královnou pracovali pod bdělým dohledem Tlachapouda, a to i přes tu nepříjemnou záležitost s Michaelem Leonfortem.

Srdcové královně se nějak podařilo vyhnout se následkům toho fiaska a ještě povýšit, takže nyní dosáhl oné mocenské pozice, které se po celá desetiletí těšil Tlachapoud.

Jak se to Srdcové královně povedlo? Podařilo se mu vystrnadit Tlachapouda, o němž byl Lillehammer původně přesvědčen, že se dá ze své pozice vynést jen nohama napřed. Srdcová královna měl podle všech zpráv k dispozici informátora známého pod jménem Nišiki. Nišikiho zprávy byly tak zajímavé, přesné a na tak vysoké úrovni, že se staly mečem, jímž si Srdcová královna prosekal cestu hierarchií Organizace a přitom skosil všechny nedůvěřivce včetně politických a ideologických nepřátel.

Oportunista Lillehammer se přitom pustil v jeho stopách. V těch dobách sloužil Srdcové královně jako zrak a sluch. Věřil, že je jediný, komu Srdcová královna skutečně důvěřuje. Srdcová královna tvrdil, že ani on sám nezná Nišikiho skutečné jméno, ani jeho národnost. Zprávy mu vždycky zasílal přes nějakou mrtvou schránku, která se často, i když nepravidelně měnila. Jestliže to ovšem byla pravda, jaký měl Srdcová královna k Nišikimu vztah? Co je spojovalo? Co nutilo Nišikiho, aby mu tento proud cenných zpráv dával k dispozici?

A zajímaly Lillehammera skutečně odpovědi na všechny tyhle otázky?

V těch zamžených dnech plných vzpomínek a Snu mu připadalo snadnější řídit se rozkazy svého nadřízeného, než hledat odpovědi na otázky zavánějící politikou. Svou stranu si vybral už dávno – nebo si snad ta strana vybrala jeho? – a s jeho současnými činy neměla morálka nic společného. V podřízení se rutině nacházel jisté temné potěšení.

Jakoby prodělal zkrat a oddělil se jím od důsledků svých činu. Létal noční oblohou a prováděl to, čemu Srdcová královna říkal spravedlnost. Nedokázal si ani představit, že by mohla existovat ještě i jiná skutečnost. Zpoza masky, pod níž byl hermeticky uzavřen, vyhlížel na svět lhostejnýma očima.

Ale člověk – dokonce i takový, jaký se stal z Lillehammera – nemůže žít jen konejšivou rutinou. Odříznout se od okolního světa ještě neznamená, že nervové spoje skutečně přestanou fungovat. Byl přece živý. Postižený, ale živý.

Trvalo mu hodně dlouho, než si uvědomil, co ho skutečně drží u nového života, který si pro sebe vybudoval. V tomto ohledu mu Sen dobře posloužil jako cesta zpátky do hlubin paměti. Sen mu ukázal, jak to, že ještě dýchá, proč si v nemocnici na Filipínách nepodřezal žíly a proč nevyskočil z okna své washingtonské kanceláře. Bylo to proto, že Sen mu přinášel, jako trosky vyvržené na vzdálený břeh, tváře těch, kdo vedli zoo. Jejich tváře se mu vpálily do paměti, jako když kapka kyseliny dopadne na kov. Jejich tváře, děsivě osvětlené lampami i slunečním světlem, ho obklopovaly, sedaly mu jako krutí duchové na ramena, zabodávaly mu do masa dlouhé bambusové hřeby a zuřivě ho pronásledovaly, kdykoli někam šel, jedl nebo seděl na záchodě. Ve Snu, stejně jako ve vzpomínkách.

Nakonec Lillehammer dospěl k závěru, že ze spárů smrti vyvázl jen za jediným účelem: aby našel své věznitele a zničil je tak, jak oni zničili jeho. A toto odhodlání bylo to jediné, co udávalo rytmus jeho srdce.

8.

Paříž – Old Westbury

Přijet do Paříže bylo jako dostat se z magického víru na klidnou hladinu.

Kouzlo byzantského brokátu Benátek bylo zlomeno záplavou světel, která tryskala na zamračenou oblohu.

Pařížská noc byla jako pugét zářivých průčelí, širokých bulvárů, masivních kašen hlídaných lvy, andílky a bohy, kteří se bledě leskli v moři světla.

Světelné prsty ozařovaly Arc de Triomphe, který se tyčil na vrcholku Place de ľEtoile jako styčný bod tuctu velkých bulvárů, které z něj vycházely jako žilky na hřbetě ruky. Gejzíry světla zalévaly Place de la Concorde, kde Ludvík XVI., Marie Antoinetta, Danton i Robespierre ucítili poslední dotek ostří revoluce; zářily na Place Vendôme, kde se kdysi tyčily Napoleonovy pomníky, aby byly zbořeny a znovu vystavěny. Světelné oblouky se klenuly nad tepnou města, která se táhla z Pravého nábřeží na levé, s Grand Palais a Petit Palais na jednom konci a pozlacenou kopulí Invalidovny na druhém, zatímco mezi nimi se pnul skvostný most přes Seinu, pojmenovaný po ruském caru Alexandru III. a osvětlený hrozny luceren.

Takovým městem, které bylo ve světle úplňku bílé jako sníh, projížděl Nicholas s Celeste cestou z letiště Charlese de Gaulla. Při vstupu do tohoto města světel si připadali jako poutníci vyhnaní pro své neznámé a neodpustitelné prohřešky do pustiny, kteří se nyní vracejí do náruče západní civilizace.

Překročili Seinu z pravého břehu na levý a vstoupili do světa, který měl v sobě stále ještě cosi bohémského a byl rozhodně mladší než ten, který se rozprostíral na druhé straně řeky. Byl plný galerií, módních obchodů a stánků s jídlem všeho druhu.

Ubytování našli kousek od bulváru Saint Germain v hotelu s černobílým průčelím z leštěného kamene a tepaného železa. Pokoje byly malé, postmoderní, úhledné a pohodlné, s výhledem na právem proslavené pařížské střechy ozářené obdivuhodným leskem, pyramidou energie vycházející z Eiffelovy věže.

V jejich pokoji se na videu míhaly černobílé obrazy Humphreyho Bogarta a Lauren Bacallové v Chandlerově Hlubokém spánku. Elektronicky vyvolané stíny se míhaly po zdech, jako by mrkala nějaká obrovská víčka nebo tepalo srdce.

Spánek…

Avalon Ltd. má zajímavou historii, vyprávěl jim Fornovo. Původně vyráběli kostýmy pro kočovné divadelní společnosti, ale později přešli pouze na masky, které byly stále proslulejší. Jednou – bůhví kdy, možná někdy v dobách francouzské revoluce – výrobci masek převzali vládu nad společností od svých šéfů, které pak – říká se – popravili na Place Vendôme, protože byli tak známí. Jméno se změnilo na Avalon et fils, protože řemeslníci začali firmu považovat za svůj domov.

Tak to zůstalo v podstatě až do doby před pěti lety, kdy na firmu přišly zlé časy a koupila ji cizí společnost. Tehdy se název změnil znova, tentokrát na Avalon Ltd.

Kdo tu firmu koupil? ptal se Nicholas.

To je právě to zajímavé, odpověděl Fornovo a odložil Domino stranou. Nikdo to neví.

Nicholas se probudil a spatřil, jak oknem proniká sluneční světlo. Obrátil se na bok a našel Celeste, jak spí oblečená vedle něj. Její neskutečně krásná tvář byla zčásti zalitá sluncem, zčásti ponořená do modravých stínů, které zde ještě zbyly po noci. Televize stále běžela, ale protože pásek se dotočil už před několika hodinami, míhala se na obrazovce jen smršť šedých a bílých teček jako paprsky z nějaké zbraně z vědeckofantastického románu.

Sklouzl pohledem dolů a zjistil, že je také oblečený. Vůbec si nevzpomínal na to, že by si lehal. Naprosté a požehnané vyčerpání ho zastihlo bez předchozího varování.

Zůstal ležet na místě, příliš spokojený na to, aby měnil polohu. Bylo mu jasné, že by měl zavolat do kanceláře. Seiko už musí být touhle dobou bez sebe obavami. Proč by jí ale měl říkat, kde je? Stejně by mu mohla jenom poskytnout další zprávy o vývoji v Saigonu, a po těch nijak netoužil. Kromě toho Seiko s Nangim dovedou zvládnout všechno, co se může stát.

Přitom ale věděl, že tyhle výmluvy jsou už staré a ztrácejí na síle. Pomalu, téměř bolestně, jako kdyby jej zachvátila nějaká zlá choroba, si začínal uvědomovat pravdu. Utíkal před manželstvím, které se rozpadlo, před vztahem, který se změnil natolik, že už ho nedokázal napravit. Jeho pocit viny se snažil ze všech sil, aby před ním tuhle pravdu skryl a aby udržel při životě chatrné iluze, které byly na pragmatickém denním světle nanejvýš k smíchu.

Jenže sotva si uvědomil další aspekt skutečnosti, pochopil, že pravda leží ještě o něco hlouběji. Tehdy utíkal před svým starým životem, snažil se uchýlit do bezpečí manželství, práce, každodenní odpovědnosti, která se mu zachytávala na ramenou jako saze. Nechával se pohřbít zaživa.

Ten nesmírný pocit svobody, který zakusil, když si poprvé nasadil masku Bauty, byl přímo opojný. Nechtěl se ho vzdát. Chtěl svůj starý život zpátky.

Opatrně otočil hlavu a zadíval se na sluncem ozářený Celestin obličej. Vzpomněl si na své sílící city k téhle skvělé ženě. Kdyby nebyl ženatý, věděl, že by se do ní zamiloval. Pak mu však na mysli vytanula myšlenka, která se kroutila a rozšiřovala jako jizva na kůži, a odhalila mu další aspekt pravdy: co s tím mělo jeho manželství společného? Už samotné pojetí lásky vylučovalo ohledy na vnější okolností. Opravdu se do ní zamiloval.

Posadil se a vstal z postele. Tiše došel do koupelny, svlékl se a několik minut stál pod horkou sprchou. Namydlil se, zavřel horkou vodu a cítil, jak mu na kůži dopadají palčivě studené kapky, jako když před bouřkou klesá tlak. Obrátil tvář vzhůru, jako by mu voda mohla kromě těla očistit i mysl.

Omotal si kolem pasu ručník a vrátil se do pokoje, kde zastihl Celeste, jak se přehrabuje ve svém malém zavazadle.

„Panebože, spala jsem, jako když mě do vody hodí,“ pronesla.

Rychle prošel kolem ní. Nedůvěřoval si natolik, aby na ni dokázal promluvit nebo se k ní třeba jen přiblížit.

Se šaty v rukou zmizela v rozpařené koupelně Bez ní se pokoj zdál být tak těsný a neosobní, že se Nicholas dlouho nerozmýšlel a otevřel dveře koupelny.

Celeste seděla ve vaně. Přitáhl k vaně malou stoličku, otevřel okno a posadil se.

Celeste měla na tváři pleťovou masku složenou z tmavého bahna a minerálních látek – další část luxusní výbavy nabízené hotelem. Oči měla zavřené a tvář uvolněnou.

„Přišel jsi mne svést?“

„Ne,‘ odpověděl a věděl, že lže.

Otevřela oči a jejich světlá modř jasně kontrastovala s bahnem. „Cítíš někde Okami-sana?“

„Budoucnost je jako prázdný list, Celeste.“

Zdánlivě nekonečnou dobu ho mlčky pozorovala. „Bojím se, Nicholasi.“

„Ano, já vím.“

„Na to nejsem zvyklá.“

Přikývl. „Možná to jediné, co potřebujeme, je pomoci jeden druhému.“

Otevřela kohoutek s horkou vodou. „Musím si smýt tu masku. Když tady zůstaneš, budeš celý mokrý.“

O dvacet minut později vyšla z koupelny. Vlasy měla ještě vlhké po sprchování a stažené do tlustého copu. Tento spořádaný účes ostře kontrastoval s bohatou a rozevlátou hřívou, jakou nosila ve výstředních Benátkách.

Vypadala v něm méně vášnivě a spíše zahloubaně, melancholicky. V Benátkách, ve městě, které mnozí považovali za melancholické, byla rozjásaná jako světelné paprsky na vodní hladině. Jaká asi bude tady? uvažoval.

Měla na sobě černé leginy, safírově modrou semišovou blůzu a hedvábnou bundu s nabíranými rukávy, na jejíchž zádech byl vyšitý fénix. Nohy měla zastrčené do prostých černých střevíců bez podpatku. Před odletem z Benátek jim vybylo dvě a půl hodiny a ona toho času dobře využila. Do látkové brašny si nacpala všechno, o čem se domnívala, že by mohla potřebovat.

„Zajdeme na espreso a petit pain?“ zeptala se za jízdy v maličkém výtahu. Výtah měl skleněné stěny, přes které viděli na točité mramorové schodiště, kolem něhož projížděli. Nicholas stál těsně vedle ní a cítil její vůni, jemný náznak jasmínu a skořice vedle mnohem silnější rozmarýny a máty, aroma terapeutických přísad koupelové pěny a šampónu. Zdálo se mu, jako by ho k ní přitahoval jakýsi spodní proud silný jako přílivová vlna, který mu byl stejně povědomý jako tep vlastní krve v žilách.

Aby odolal pokušení přitisknout se k ní, vzpomněl si na Justine. Díky vzdálenosti se mnohé v jejich vztahu vyjasnilo. Smutek a dlouho utajované utrpení zrodily nenávist a zlobu. Nyní si uvědomoval, jak je oba zasáhla smrt jejich novorozené dcerky, i když každého jistě naprosto odlišným způsobem. Věděl, že tím, jak trval na tom, aby zůstala v Japonsku, připravil Justine o kus jí samotné, ačkoli myslel jen na to, jak ji vnitřně obohatit. Ale byla to skutečně celá pravda? Nakolik se v jeho rozhodování projevilo jeho vlastní sobectví, jeho palčivá touha dostat se ke kokoru, srdci jeho světa? Zjevení Tau-tau ho pohltila, to mu bylo jasné – ale nyní se musel vyrovnat s důsledky své posedlosti. Cena za pravdu je vždycky vysoká.

V hale zamířili do malé restaurace se světlými stolky, ebenovými židlemi a lavicemi z oceli a kůže. Napravo od místa, kde seděli, ležel malý dvorek, na který proudilo světlo nedotčené ani větvemi stromů, ani střešními okapy. Bledé oblázky, vodou omleté balvany a miniaturní cypřiše Hinoki vytvářely představu evropského zahradníka o Japonsku, která vyznávala spíše formu než obsah. Přesto v něm toto spojení přírodních prvků vzbudilo stesk po Východě, kde bylo tao emocí obaleno vrstvami obřadů, zvyků a symboliky.

„Ani nemám na žádné velké jídlo chuť, co ty?“ nadhodila Celeste.

„Já taky ne.“

Objednala pro oba bezvadnou francouzštinou.

Přiznání pravdy vyvolalo v Nicholasovi pocit, jako by mu spadl kámen ze srdce. Jeho zármutek z toho, co bylo a co mohlo být, vystřídal pocit vzrušení, že se opět pohybuje na ostří nože. Právě nebezpečí ho motivovalo a dodávalo jeho životu smysl. Uvědomil si, jak daleko se od tohoto svého středu během posledních let odchýlil.

„Jak daleko?“

„Cože?“ Okamžitě se znovu plně zaměřil na ni.

„Chtěla jsem vědět, jak daleko ses v duchu zatoulal.“

Usmál se. Teď, když mu svou poznámku vysvětlila, nebyl už zdaleka tak překvapen. Zpočátku ho napadlo, jestli mu nečte myšlenky. Potřel si rozpraskanou kůrku petit pain džemem. „Myslím, že si dám ještě jedno espreso,“ pronesl.

Cítil z ní touhu postrčit ho kupředu, otevřít ho jako drahou pudřenku, aby se na sebe mohla podívat v jejím zrcátku. Ale byl její zájem o něj způsoben pouze zvědavostí? Bylo to zvláštní, ale i po tom, co společně prožili, se mu zdálo, že je jí vzdálený stejně jako prvního večera, kdy se setkali v benátských maskách. Byl zvyklý vidět do lidí a pronikat pod jejich povrch, ale u Celeste měl pocit, jako by jej při každém kroku směřujícím ke sblížení odstrkovala o stejný krok nazpátek.

Vhodil do černé kávy dvě kostky cukru, zamíchal a s požitkem se napil.

Slízla si drobty z prstů, opřela se lokty o světlou jasanovou stolní desku, naklonila se k němu a zeptala se: „Skutečně si myslíš, že ten Avalon Ltd. je to vodítko, které nám Okami-san chtěl nechat?“

Vzpomněl si na ni, jak stála v Benátkách na palubě vaporetta, mrkala očima, aby zahnala slzy vyvolané ostrým větrem, a vlasy jí vířily kolem hlavy. Zlost, kterou mu tehdy dala najevo, ho sevřela jako had škrtič. Protože o ní téměř nic jiného nevěděl, uvažoval, zda tahle emoce od té doby vyprchala.

„Vezmi si to krok za krokem od toho snímku, co jsme našli pečlivě složený v Okamiho pracovně a kam nás to dovedlo. Okami-san je pečlivý člověk – a nesmírně chytrý. Ano, řekl bych, že nám to vodítko nechal schválně.“

„Co když to vodítko skutečně je, ale nenechal ho tam Okami-san?“

„To mě také napadlo, ale to se nedozvíme, dokud se nedostaneme do Avalonu Ltd.“

Pohlédla na zbytky snídaně. „Nemyslíš,“ nadhodila, „že jestli ho dostal ten vrah, je touhle dobou už mrtvý?“

„Jenom v tom případě, že Okamiho nepřátelé netouží po ničem jiném, než po jeho smrti.“

Vypadalo to, jako by se roztřásla. Netušil však, jestli strachem nebo vzrušením.

„Říkalas, že si nikdy nic nezapisoval,“ připomněl jí. „Všechno, na čem dělal, měl uloženo v hlavě. Je jasné, že jeho nepřátelé se budou chtít k těmhle tajemstvím dostat, než ho zabijí.“

„Určitě?“

„To bych na jejich místě udělal já.“

„Panebože, ty jsi ale cynik,“ ucedila a odvrátila se od něj směrem k syté zeleni miniaturních cypřišů. Znovu k ní ucítil onu zvláštní přitažlivost a odpor zároveň.

„Podívej, Celeste, pokud nedokážeme uvažovat jasně a bez emocí, nemáme naději Okamimu pomoct.“

Mlčky přikývla. Oči jí potemněly a nedalo se z nich vyčíst nic.

Pochopil, že je čas jít. Cestou ven se zeptal recepčního na adresu Avalon Ltd. Recepční ji vyhledal, napsal ji na kus papíru a podal mu ji společně se skládací mapou města. Na zadní straně byl vytištěný plánek tras metra, do kterého jim recepční vyznačil linku, kterou měli jet.

Na stanici Rue du Bac nasedli na linku 12, kterou jeli tři zastávky na sever na Concorde. Ocitli se na pravém břehu. Přesedli na linku 1, která směřovala na východ.

„Kolik toho víš o tom spojení mezi Jakuzou a mafií, o které mi vyprávěl Okami-san?‘ zeptal se jí Nicholas.

„Počítám, že kdybych toho věděla tolik, co Okami-san, šli by po mně taky,“ odpověděla. Otočila hlavu a zadívala se přes jeho rameno na plakát Galeries Lafayette, pařížského obchodního domu. „Pověděl ti o Godaišu?“

„Ano.“

„Řekl ti, že Godaišu sám vytvořil?“

Nicholas na ni vytřeštil oči. „Ne, to mi neřekl.“

„Pět světadílů mu připadalo jako vhodný název pro mezinárodní organizaci s působností na celém světě,“ vykládala Celeste. „Měla být po všech stránkách legální. Okami-san chtěl, aby se tak zachránily zbytky Jakuzy před vládním dohledem a raziemi. Silou své osobnosti i postavení přesvědčil vnitřní okruh ojabunů, aby ho podporovali, ale někteří si nebyli jistí a další se proti té myšlence otevřeně stavěli.“

„Ano, Okami mi vyprávěl, že se báli ztratit obrovskou moc a vliv, který pro ně vyplývá z nezákonné činnosti.“

Celeste přikývla. „Mluvilo se o tom, že Kaišó je už příliš starý a k ničemu, že se příliš často uchyluje do světa svých představ.“

„Chceš říct, že si poradci začali myslet, že je senilní.“

„Každopádně to o něm někdo z nich roztrušoval,“ připustila Celeste.

„Právě ten, který nyní řídí činnost Godaišu.“

Přikývla. Bylo jasné, že nevěří, že by Okami mohl být senilní.

„To, jak se mu postupně odcizovali, donutilo Okami-sana, aby si své záměry znovu promyslel. Někdo se neustále snažil sabotovat jeho příkazy, a tak se v zoufalství spojil s jinými, navázal kontakty za zády Godaišu a začal v podstatě pracovat na tom, aby podryl jejich jistotu, že se bez svého nelegálního panství neobejdou. Teď už ta válka zuří otevřeně.“

„Máš nějaké podezření, kdo mohl nařídit Okamiho smrt?“

„Dost mě znervózňuje, že nemám ani tušení,“ opáčila Celeste. „Ale pořád mě straší jedna noční můra. Zdá se mi, že jsou v tom namočení všichni ojabunové Godaišu – a ani Okami-san nemá dost sil, aby je porazil.“

„Je to možné, teď, když se přešlo k otevřenému násilí?“

„Pochybuju,“ odpověděla Celeste. „Někteří ojabunové jsou slabší než druzí a navíc jsou tu dílčí svazky založené na giri. Ne, myslím si, že jeden ojabun se snaží přesvědčit druhé, že Okami-sana je třeba odstranit. To on také řídí Godaišu, protože i přes tu svou paranoidní noční můru si nedokážu představit, že by se všichni ojabunové z vnitřního okruhu spolčili proti Kaišóovi, i když třeba nesouhlasí s jeho záměry.“

Nicholas o tom zauvažoval. „Takže zní logicky, že by tenhle ojabun mohl řídit Godaišu, která po Okamim pase.“

„Ano.“

„V tom případě ho musíme najít,“ rozhodl Nicholas. „A kvůli tomu se budu muset vrátit do Japonska. Ale napřed se musím ujistit, že Okami je v bezpečí.“

„Copak nepoznáš, jestli je Okami-san v pořádku? Chci říct, jsi přece okultista.“

Nicholas začínal chápat, jak se na něj dívá, a najednou se před ním objevilo něco, co mohly být docela dobře odpovědi na jeho otázky. „Jednu věc si musíme vyjasnit. Nejsem žádný okultista,“ prohlásil okamžitě.,, Nevidím do budoucnosti, nevymítám ďábly, ani nejsem lovec duchů.“

„Ale vidíš – nebo cítíš různé věci,“ nedala se Celeste „Věděl jsi, že Okami není ve svém paláci. To zakrvácené Domino jsi taky viděl dřív, než jsme ho našli.“

„Dokážu jenom jedinou věc,“ vysvětloval Nicholas, ‚a to, využít některých základních přírodních zákonů. Je to ovšem něco úplně jiného než kvantová fyzika nebo geometrie pevných objektů, které si lidstvo vymyslelo, aby v chaosu udělalo pořádek.“ Vlak vjížděl do stanice a zpomaloval. V tlačenici vystupujících a nastupujících lidí se nedalo mluvit. Jakmile se znovu rozjeli, pokračoval. „Možná je Tau-tau nejblíž matematice, kterou člověk vytvořil tak, že podvědomě převáděl tep vesmíru na jazyk, jemuž dokázal porozumět. Hudba – která je společná všem kulturám – je v podstatě matematická záležitost.“

„Ten rytmus ve vzduchu, než se objevil most Kanta,“ připomněla Celeste.

„Přesně tak.“

Vystoupili na zastávce St. Paul. Když vyšli na ulici, ocitli se přímo v srdci Marais.

Celeste mlčela, ale Nicholas cítil, jak z ní vyzařuje jakýsi zvláštní pocit podobný tomu, když v autě najednou přeřadíte na zpátečku a zpět.

Čtvrť Marais má za sebou zajímavou historii. Ve středověku se jí lidé vyhýbali, protože se nacházela u ramene Seiny, které měnilo okolní půdu v bažinu, a to jí také dalo jméno. Mokřiny byly plné nakažlivých chorob. Ve třináctém století přišli mniši na způsob, jak vodu meliorací odvést a zabezpečit, aby se na získané půdě dalo trvale bydlet. O století později zde krátce pobýval Karel V. a čtvrt se dostala do módy. Za Prvního císařství se však odtud šlechta přestěhovala do luxusních rezidencí ve Faubourg St. Germain a čtvrť začala chátrat. Místo šlechty sem přišli Židé, kteří ji přeměnili na obchodní centrum.

To vše Nicholas vyprávěl Celeste cestou k slavnému Place des Vosges. „Jak to, že toho víš o Paříži tolik?“ zeptala se.

„Bydlel jsem tady rok, když jsem budoval pařížskou pobočku reklamní agentury, pro kterou jsem pracoval.“

„Tys dělal v reklamě? To si nedokážu představit.“

„Věř tomu nebo nevěř,“ odpověděl, „ale já už taky ne.“

Chvíli kráčeli mlčky. Pak se ho zeptala: „Ten rok byl pro tebe těžký, viď?“ Výstižnost její poznámky ho zarazila, ale dobře věděl, že lidé neustále vysílají spousty podvědomých signálů tónem hlasu, výrazem tváře a postojem. Určitě si nějakých všimla.

„Ano,“ pronesl zamyšleně. „Ale s prací to nemělo nic společného.“

„Nějaká žena.“

Podíval se na ni. „Možná bys mi o ní mohla něco říct.“

Zasmála se a zčervenala. „Proboha, to ne. Nemám ponětí…“

„Říkala jsi, že šlo o ženu.“

„To pozná každá ženská.“ Vypadala však roztržitě, skoro nejistě. Nacházeli se nedaleko Od Place des Vosges a potravinová tržiště pro nižší třídy ustupovala módním obchodům s oděvy a obuví, postmoderním papírnictvím a občas i krámkům se starožitnostmi.

Najednou sebou Celeste trhla a sevřela jeho ruku. „To je on!“ vyhrkla ochraptěle. „Támhle! Ten chlap, co nás sledoval v Benátkách. Schovává se tam v tý uličce! Ten, jak jsme za ním šli a jak nás nachytal na tom mostě Kanta.“

Nicholas se obrátil a zamířil do ulice, kterou mu ukázala. Nedělal si starosti, protože si byl jist, že se spletla. Pokud by tam ten člověk skutečně byl, jistě by zachytil vyzařování jeho ducha zběhlého v Tau-tau.

Úzkou uličku zaplňovala změť krámků a stinných zákoutí namačkaných na sebe. Sluneční světlo se odráželo od horních pater budov, ale samotná ulice ležela v přítmí. Nicholas se prodíral mezi lidmi na chodníku a hledal Messuletha. V duchu mu vyvstal jasný obraz neznámého ve chvíli, kdy mu uletěl klobouk a on se pro něj sehnul: ostře řezaný orientální obličej, bronzová pleť, pevné rty, v koutku úst mateřské znaménko. Nikoho, kdo by odpovídal tomuto popisu, nezahlédl. Necítil nic; žádný psychický ani fyzický neklid.

Když jeho prohlídka ulice nepřinesla žádné ovoce, vrátil se k místu, kde stála a zarývala si prsty do spánků, až jí zbělely.

„Nenašel jsem ho,“ oznámil jí. „Jsi v pořádku?“

„Jenom mě trochu… bolí hlava.“ Zavrtěla hlavou. „Promiň, asi vidím duchy.“ Oči však měla zamžené – bolestí nebo pochybami? ptal se sám sebe.

Obestřel ji svou myslí a ucítil, jak před ním její emoce prchají jako mlha letící nad zemí za chladného a vlhkého jitra. Nevěděl, co cítí.

Vzal ji za ruku a dovedl ji zpátky na širokou Rue St. Antoine, kde se hemžil dav ozářený sluncem. Viděl, že je v tváři celá popelavá, a chtěl jí zlepšit náladu dostat ji do předchozího duševního rozpoložení. Rozhodl se, že jí poví o tom roce, který před lety strávil v Paříži.

„Jmenovala se Mylene,“ vyprávěl a tlačil jí před sebou. ‚Myslím tu ženu, co jsem jí tady před lety potkal. Měla taky rudé vlasy, jako ty. Zamiloval jsem se do ní a málem jsem si ji vzal.“

„Co se stalo?“ Pohlédla na něj a Nicholas si všiml, že se jí do očí vrátil lesk. To ho potěšilo. Pokračoval.

„Ten vztah se nakonec nedal zvládnout,“ pravil. „Ani jeden z nás nerozuměl sám sobě, natož někomu jinému. Výsledkem bylo, že jsme se buďto milovali – v kteroukoli denní či noční dobu, každým představitelným způsobem… a taky pár nepředstavitelnými – nebo jsme se hádali do krve. Nakonec jsme se navzájem vyčerpali tělesně i citově. Nebylo, kam dál jít.“

„Jak to skončilo?“

Zahlédl oblouk, pod nímž se vcházelo na Place des Vosges, nádherné náměstí s nedávno přestavěným parkem, obklopené obytnými domy v různých odstínech růžové a sieny, s loubími, v nichž se nacházely krámky a restaurace.

„Špatně,“ odpověděl. „Samé slzy, rány, souboje dvou lidí, ječení a nakonec vždycky zuřivá soulož. Tomu se ani nedalo říkat milování, s láskou jsme skoncovali už dávno předtím. Poháněla nás spíš zuřivost a řekl bych, že i pořádná dávka strachu. Co bychom dělali jeden bez druhého?“ Usmál se na ni, i když ho dlouho zadržované vzpomínky nevýslovně bolely. „Žili bychom, pochopitelně. Ale tehdy jsme ani jeden nevěděli, jak.“

„To zní jako nějaký film.“

„Možná, že ano,“ přisvědčil. „Rvalo nás to od sebe jako uragán.“

„A pak jsi o ní už nikdy neslyšel?“

„Ne.“

Prošli jižním vchodem na Place des Vosges a v témže okamžiku se rušná Paříž za nimi vypařila jako ranní mlha. Pohltil je dokonalý klid parku obklopeného kolonádou. Po cestičkách běhaly děti, smály se a poblíž jedné kašny stála svátečně oblečená skupina, která se nechávala fotografovat. Mladý párek uprostřed se zasmál právě ve chvíli, kdy vyšlehl blesk, a všichni kolem se začali smát také, aniž by si všímali fotografa, který je prosil o trochu klidu.

„Podívej,“ ukázala Celeste, „svatba!“

Z uctivé vzdálenosti sledovali, jak se novomanželé před obejktivem cudně políbili a jak se, povzbuzováni ostatními, objali o něco vášnivěji, zatímco jeden zášleh blesku stíhal druhý.

„To mi připomíná svatbu mé sestry,“ prohodila Celeste. Vypadala nyní uvolněněji, jako by zde, v ústraní, dokázala zapomenout na děsivý obraz Messuletha. „Taky jsme ji slavili venku. Vzpomínám si, že ráno pršelo a všichni jsme z toho byli zoufalí. Jenže pak se hodinu před obřadem vyčasilo a vysvitlo slunce. Dokonce se na chvilku objevila duha a fotografovi se povedlo je s ní vyfotit.“

Svatebčané se rozcházeli z náměstí a Nicholas s Celeste zamířili k jedné z kolonád.

„Občas si myslím, že to prosluněné odpoledne bylo ze všeho nejlepší,“ prohodila, jakoby najednou vystřízlivěla. „Všichni vypadali tak šťastně, ale možná si to pamatuju špatně. Pokrčila rameny. „Po pravdě řečeno, nemám pocit, že by to bylo zrovna podařené manželství. Smutně se usmála. „Ovšem moje sestra je nesmírně tvrdohlavá – a víš, jací jsou Italové. Ženy mají znát svoje místo a tak. ‚Tvoje sestra je moc inteligentní na to, aby jí to prospělo‘, říkával můj otec.“

„A co si myslel o tobě?“ zeptal se Nicholas.

„Říkal: ‚Ty jsi jiná, Celeste. Jsi chytrá. S něčím takovým se muž u ženské dokáže smířit.‘“

Nicholas se zasmál, ale všiml si, že jí to nijak směšné nepřijde. Poprvé se ho zmocnilo tušení, že její vztahy s otcem nebyly zrovna nejlepší.

„Takže tvůj otec byl svým způsobem Ital ze staré školy.“

„Ne, byl Benátčan, a to je něco úplně jiného. Měl v sobě kartaginskou krev, taky kykladskou a bůhví, jakou ještě. Z toho, co jsem se od něj dozvěděla, jsem vyrozuměla, že dá hodně na rady mé matky. Byla to výjimečná žena, aspoň mi to s oblibou říkal, ctižádostivá… jak pro sebe, tak pro něj.“ Sklopila hlavu, ale Nicholas si stejně všiml, že jí oči zmatněly. „Umřela při požáru. Mnoho lidí – soupeři mého otce a pověrčivé ženské, které děsila tím, jak převracela naruby to, co považovaly za přirozený řád věcí – tvrdilo, že ji stihl hněv Boží nebo hněv kněží, takže zemřela jako kacířka na hranici.“

„Kdy se to stalo?“

„Ani ne rok poté, co jsem se narodila.“

Stíny z kolonády jim namalovaly na tváře temné pruhy a připojily jim k nohám dlouhé černé skvrny. Všude kolem nich byly pod kolonádou vidět čajovny a krámky se starožitnostmi, bistra a malé podniky. Jedním z nich byl i Avalon Ltd.

Nicholas se zadíval přes náměstí a zahlédl jeho průčelí. Nebylo na něm nic zvláštního – obyčejná výkladní skříň s nápisem vyvedeným v archaickém písmu: Avalon Ltd. Návrhy a ruční výroba masek.

Celeste se dívala na dveře podniku. „Mohl by být uvnitř,“ pronesla. A po dlouhé odmlce dodala: „Necítíš něco – nějaký rytmus – který by nám řekl, jestli je Okami-san naživu?“

Nicholas, který zaslechl v jejím hlase zoufalé napětí, uvažoval o tom, že by jí mohl zalhat. Ale k čemu by to bylo dobré? Raději řekl: „Představuj si mne jako lovce. Někdy, když vítr vane správným směrem a jsou pro to vhodné podmínky, ucítím zvěř ještě předtím, než ji uvidím. Ale to není pokaždé a ty podmínky nemůžu vždycky ovlivnit.“

„Takže by mohl být už po smrti.“

„Doufejme, že není. Neviděl bych žádné velké uspokojení v tom, předat jeho vraha spravedlnosti. Napadlo mě, že Mikio Okami ví o tom, co se s ním – a s námi – dělo, mnohem víc, než tobě nebo mně řekl.“

Kolem nich se snášely listy a klouzaly vzduchem. V jednom z vjezdů se objevilo policejní auto a pomalu projíždělo okružní ulicí. Na chvíli zastavilo, pak se znovu rozjelo a nakonec zmizelo na druhé straně. Dovnitř vstoupila manželská dvojice ve středních letech. Žena listovala v průvodci, zatímco muž fotografoval kašny a holuby. Dlouho se nezdrželi.

Celou tu dobu Celeste nespustila oči z obchodu na opačné straně kolonády.

„Je čas se podívat, co je uvnitř,“ vyzval ji Nicholas.

„Bojím se. Mám takovou předtuchu, že Okami-san je uvnitř a je mrtvý.“

„Celeste, ať je to jak chce, musíme to zjistit.“

„Počkej na mě chvilku, ano?“ V tváři se jí znovu objevil ten roztržitý výraz, jehož si u ní všiml poprvé, když se domnívala, že viděla Messuletha.

Když mířila do blízkého bistra na rohu kolonády, uvažoval Nicholas o jejím tajuplném životě. To, co mu o sobě prozradila, na něj nesmírně zapůsobilo, ale přesto si poněkud nečekaně připadal, jako by toho o ní věděl ještě méně než předtím. To mu připadalo dost zvláštní.

Přemýšlel o těch naprosto rozporných vibracích, které k němu vysílala, když ji najednou zahlédl, jak se vynořuje z přítmí uvnitř bistra a míří pryč postranní vchodem, aniž by se po něm podívala.

Pustil se za ní. Pod severním obloukem vyšla z náměstí a zahnula doleva, do Rue des Francs-Bourgeois.

Ulice se teď před obědem ještě více zaplnily a Celeste přidala do kroku.

Potom, jako větévka stržená proudem, zmizela za rohem a Nicholas se rozběhl protože najednou ucítil temnotu a ponurý tep kokora, nápěv, který vysílal temné vibrace jako zoufalá moucha lapená v pavoučí síti…

Messuleth.

Nicholas zahnul za roh a málem se srazil s ženou ve středních letech s rukama plnýma síťových tašek s nákupem. Omluvil se a vyhnul se jí, s očima upřeným za její záda.

Řítil se ulicí a v duchu cítil, jak se Celeste přibližuje ke zdroji těch zlovolných vibrací, sledoval její cestu svým tandžianským okem. Používal Tau-tau, protože věděl, že chce-li ji zachránit, nezbývá mu nic jiného, i když mu bylo jasné, že tím zároveň upozorňuje svého protivníka na svou přítomnost.

Nepochyboval o tom, že hraje velmi nebezpečnou hru. Setkal se jen se dvěma jinými Tandžiany a oba ho málem připravili o život. Tenhle byl samozřejmě jiný: ovládal zlověstnou moc Messulethů a vědomí čehosi neznámého.

V tomto případě připomínalo zející propast, jejíž šířka a hloubka byla pro něj zahalena tajemstvím.

Cítil ho nyní mnohem jasněji a onen rytmus, tichý tep blány kokora, středu všech věcí, začal s děsivou silou zaplňovat jeho mysl Byl to primitivní rytmus, který utvářel věci a který přenášel to, co ostatní považovali za magii, z hájemství duše do fyzického světa, údery na kokoro uváděly do pohybu sítě, z nichž čerpalo Tau-tau svou sílu. Rozeznívání kokora bylo po duševní stránce nesmírně vyčerpávající. Teprve nyní, když se neznámému přiblížil skoro na dosah, Nicholas pochopil, oč jde, a krev mu ztuhla v žilách.

Když konečně zahlédl Celeste na druhém konci přeplněné ulice, došlo mu, čím se tento adept liší od druhých – a čím je tak nebezpečný: dokázal udržet rytmus kokora donekonečna. Nemusel jej vyvolávat jen čas od času, když ho potřeboval – to bylo vyhrazeno menším Tandžianům, než byl on.

Potom z něj však hrůza, kterou v něm jeho objev vzbudil, vyprchala. Nicholas cítil v duchu sílící tlak, jak druhý adept zvyšoval tempo, a svým zvláštním zrakem spatřil rozšíření Tau-tau jako tvárný stín, který se nepovšimnut kolemjdoucími proplétal mezi ostatními stíny na ulici. Nespatřila ho ani Celeste, která stála nehnutě na rohu ulice, kroutila hlavou ze strany na stranu a očima přejížděla okolí.

Vyrazil kupředu, strkal do rozhořčených chodců, kteří mu stáli v cestě právě ve chvíli, kdy neměl času nazbyt. Zahlédl Messuletha a ke svému překvapení spatřil jinou tvář, než čekal. Tenhle Messuleth byl jiný než ten, kterého viděl v Benátkách.

Cestu mu zatarasila náhle vzniklá tlačenice. Chodník zužovaly nabarvené dřevěné zátarasy rozestavené dělníky, kteří pod rozbitým chodníkem opravovali plynové roury. Jak se prodíral davem, povšiml si stínu Tau-tau, který se odlepil ze své skrýše a zamířil přímo k Celeste. V Nicholasových očích byl zlověstnost sama. Věděl, že se k Messulethovi nedostane včas. Ucítil pronikavý pach síry, pochopil, že je jediný, kdo ho cítí, a jeho duše se vrhla kupředu.

Jako obrovské zvíře se obtočila kolem Celeste právě v okamžiku, kdy ji stín dostihl. Pod silou nárazu se zapotácela a slétla z chodníku do ulice, ale Nicholasova ochranná pokrývka vydržela.

Tlak v jeho hlavě byl natolik silný, že neviděl jasně. Kolem všeho živého v jeho zorném poli se pohybovaly barevné skvrny připomínající aury. Zakusil nepříjemný pocit, že klouže někam mimo dosah času, až se mu zdálo, že vidí sám sebe, jak bojuje s Messulethem.

Messuleth útočil na Celeste stále silněji a snažil se svou silou rozdrtit její mysl. Nicholas se potácel nezměrným úsilím, které potřeboval na její ochranu. Pod ranami neznámých sil slyšel, jak mu hučí v uších. Byl slepý, uzavřený uvnitř Akšary, kde si bolestně uvědomoval své nedostatky.

Kdyby tak měl korjóku, přístup k tomu, o čem věděl, že kdysi existovalo a mohlo by existovat zase: k Šukenu, spojení Akšary a Kširy, síle Vládnutí.

Najednou se hukot v jeho uších změnil v jekot a na kůži mu vyrazil studený pot, protože pochopil, že Akšara na vítězství v téhle bitvě prostě nestačí. Vibrace které Messuleth rozpoutal blanou kokora, byly tak silné, že ho hrozily roztrhnout vedví. Bylo mu jasné, že se jich musí okamžitě zbavit, jinak bude veta po nich obou.

Cítil, jak jeho ochranný plášť puká, sklouzává z Celeste a odkrývá ji Messulethovu útoku. Nicholasovu mysl zaplnil strašlivý hluk, který mu zabraňoval rozumně uvažovat. Věděl, že se blíží k hranicím svých možností. Připadal si slabý a bezmocný proti síle zla, která se na něj hnala jako beranidlo.

Pochopil, že během několika vteřin bude po všem. Bude poražen a Celeste, zbavená jeho ochrany, přijde o život.

Udělal to jediné, co mu zbývalo.

Vystoupil z Akšary, zavřel své tandžianské oko a vrátil se zpátky do skutečnosti. Spatřil Messuletha, jak se soustředí s tváří zkřivenou a zpocenou samým úsilím.

Teď, když zrušil svůj ochranný plášť, věděl, že zbývá jen několik krátkých okamžiků, než se Celestina mysl pod Messulethovým náporem rozpadne v prach.

Shýbl se, vytrhl z rozkopaného chodníku kus betonu a aniž by o tom uvažoval, vrhl jej před sebe jako šuriken, ocelovou vrhací hvězdici.

Messuleth nejspíš uslyšel svist letícího projektilu, ale nacházel se mimo prostor a jeho pozornost se soustředila na jediný bod, do něhož soustředil svou psychickou energii.

Vědomí se probudilo příliš pozdě. Betonová hrouda ho zasáhla a srazila k zemi. Nicholas se vrhl k Celeste, která klečela uprostřed ulice. Ozvalo se vytí houkačky. Nějaký taxík se řítil přímo na ni, přestože jeho vyděšený řidič šlapal na brzdu ze všech sil.

Za hvízdání brzd a pachu spálené gumy se prodral davem a proskočil mezi dvěma tlustými ocelovými sloupy zapuštěnými do chodníku, aby řidiči nemohli parkovat na rohu ulice.

Taxi se blížilo. Jediná šance, která mu zbývala, nebyla v nohách. Cítil kouř výfuku a viděl, jak přední pneumatiky nechávají na asfaltu černé šmouhy.

Sklonil hlavu, stočil se do klubíčka, čímž zvýšil svou rychlost, jediným přemetem se ocitl vedle ní, uchopil ji kolem pasu a strhl ji na druhou stranu ulice.

Taxi s ječícími brzdami přejelo přesně přes místo, kde před okamžikem klečela, a o několik stop dál se zastavilo. Tou dobou už však Nicholas stál na nohou, držel Celeste v náručí a odnášel ji pryč od zvědavého davu, řvoucích klaxonů, vyjeveného taxikáře a vypálené psychické energie, která páchla jako květy zla.

Francie se zahihňala. „Dáš mi pajcku, mami? Půjdeme do bijáku.“

Potom, stále ještě v Croakerově náručí, začala vzlykat.

Margarite měla tvář staženou bolestí. „Francie, drahoušku!“

„Ach Bože, ach Bože!“ Po Franciině tváři stékaly slzy. „Už to nevydržím.“

„No tak, Francie,“ konejšila ji Margarite a natahovala se po ní. „Odvezu tě domů.“

„Ne!“ Děvče se od ní odtáhlo a přitulilo se Croakerovi na prsa. „Domů nejedu. Umřela bych tam!“

„Francie –“ Zarazila se a pohlédla Croakerovi do očí. Margarite věděla, co má v úmyslu. Z rozhovorů z psychiatry se dověděla, že cizí člověk může někdy pomoci více než člen rodiny, zvláště pak rodič.

„Francie, neudělám nic, co bys nechtěla,“ slíbil jí Croaker. „Vezmu tě a odvedu odtud.“

„Domů ne!“ vykřikla. „Já nechci domů.“

„Dobře, domů ne,“ souhlasil Croaker. „Ale někam, kde si budeme moct promluvit. Ano?“

Francie se podívala na jeho umělou ruku. „Chci se jí držet,“ zašeptala s vytřeštěnýma očima.

Croaker sevřel ruku v pěst a Francie ji objala rukama. „Teď mi nikdo neublíží,“ pravila téměř pro sebe. Přikývla a Croaker ji zvedl do náruče.

„Dá se odtud vyjít zadem?“ zeptal se Margarite.

Chtěla začít protestovat, protože nebyla pánem situace, ale všimla si, že její dcera je už teď o hodně klidnější.

Přikývla. „Tudy. Postarám se o účet – a upozorním stráže, aby vám nezpřeráželi ruce.“

Setkala se s nimi o chvíli později u auta. Strážci se drželi v uctivé vzdálenosti, ale do svého auta nenasedli. Margarite přispěchala a odemkla svůj vůz. Croaker s Francine se usadili na zadní sedadlo.

„Kam pojedeme?“ zeptala se.

„Co kdybychom chvilku zůstali tady,“ navrhl Croaker. „Co ty na to, Francie?“ Mlčky přikývla a celá uslzená se přitiskla k jeho svalnatému rameni. Začala fňukat.

„Chci se tě zeptat na pár věcí,“ začal tiše, „ale pamatuj si jedno. Na žádnou z nich nemusíš odpovědět.“

Margarite, která seděla za volantem, pootočila hlavu a sledovala Croakera a dceru ve zpětném zrcátku.

„Můžeš mi říct, proč ses bála, že bys tam mohla umřít?“

„Pořád se bojím.“

„Vážně? A proč?“

Pokrčila rameny. „Prostě mám takový pocit.“

„Dobře, jak ten pocit vypadá?“

„Tma. Prostě…“ Nedostávalo se jí slov, zavřela oči. Znovu se rozplakala, tentokrát tiše.

Croaker se jí ani nedotkl, ani nedal jinak najevo, že ví, že má strach. „Francie, která je tvoje oblíbená herečka?“

„Jodie Fosterová,‘ odpověděla Francie a utřela si nos.

„Dobře, tak dělej, že jsi Jodie Fosterová,“ vyzval ji Croaker. „Zrovna natáčíme film. Třeba Terminátora 4.“

Děvče se zahihňalo. „To je hloupost. V Terminátorovi čtyřce by Jodie Fosterová nehrála. Hrála by tam Linda Hamiltonová.“ Přestala však plakat a zdálo se, že je mnohem pozornější.

„A co kdyby Lindu Hamiltonovou nesehnali? Možná by vybrali tebe. Souhlasíš?“

„Jo.“

„A teď si představ, že to, co se dělo tam v restauraci, byla jenom scéna z filmu. Představ si ten pocit jako věc, jako něco, co tě má tak polekat, aby sis vzpomněla, cos tam cítila. Vybav si to v duchu. A teď mi to popiš.“

Francie zavřela oči. „Jsem v nějakém autě, není jako tohle, ale větší. Jedeme po dálnici. Je noc a tma. Měla bych spát, ale… nespím. Jsem vzhůru, ležím na zadním sedadle, poslouchám hlasy, koukám se na noční oblohu.“ Zamrkala. „Ta obloha je tak nízko a celá černá… strašně černá – jako když si v létě vlezeš pod tlustou deku… žádný hvězdy ani mraky… dusím se…“

Zalapala po dechu a otevřela oči. Měla v nich vyděšený výraz.

„To je v pořádku,“ ujistil ji Croaker a pevně ji objal. „Tady s maminkou a se mnou jsi v bezpečí.“ Podíval se však směrem, kterým se dívala Francie, a spatřil Margarite s hlavou zabořenou do dlaní.

„Mami?“ ozvala se Francie. „Slyšela jsem tebe…“

„Mlč, zlato.“

„Tebe a toho… pána.“

Margarite sevřela ruce v pěst a přidušeným hlasem pronesla: „Ach, vy detektive, jak bych si přála, abyste se mezi náma nikdy neobjevil.“

„Říkal, že o strejdovi Domovi ví víc než ty, mami.“ Děvče se zřejmě potřebovalo vymluvit, zbavit se podvědomého traumatu, které ji tížilo. „Říkal, že máš můj život ve svejch rukou, a tys mu odpověděla: ‚Nemusíte mi pořád vyhrožovat, chápu, jaká je situace.‘ Potom, když jsme stavěli u jednoho z těch motelů u dálnice, povídal: ‚Teď si mě představuješ jako ztělesnění ďábla, ale za pár měsíců, až bude po všem, poznáš pravdu,‘ a když pak vystoupil z auta, začala jsi brečet.“

Margarite plakala i teď a ramena se jí s každým vzlykem křečovitě otřásala. Croaker chvíli počkal, než se zeptal: „Co to bylo za pána?“

„To kvůli němu umřu.“ Francie se na něj podívala. „Vrátí se a zabije mě. Ten pán, co zabil Caesara a potom strejdu Doma.“

9.

Tokio – Paříž – Old Westbury – Washington

Nangi se snažil vzpomenout si, ve kterém okamžiku si uvědomil přítomnost bílé Toyoty. Bylo to tehdy, když jeho řidič nabíral rychlost po zastávce u semaforu na Šindžúku, nebo ještě předtím, nedaleko ředitelství?

Pokusil se vyhnat tyto myšlenky z hlavy. „Povězte mi, co víte o Vincentovi Tinhovi,“ vyzval Seiko.

„Znám ho několik let, odpověděla. „Chodil s jednou mou kamarádkou. Tak jsme se seznámili. Myslím, že to bylo na nějakém večírku – v Singapuru. Je to už dost dávno, ale vzpomínám si, že na mě hned udělal dojem. Byl hrozně chytrý a velice nedůvěřivý. V jihovýchodní Asii si člověk důvěřivost nemůže dovolit.“

„Takže jste pak víceméně sledovala jeho kariéru?“

Seiko zavrtěla hlavou. „Ani ne, spíš se zdálo, že ať se hnu kam chci, narazím tam na něj. Jeho jméno se v jednom kuse objevovalo v souvislosti se zprostředkováním miliardových obchodů – továrna na elektroniku v Kuala Lumpuru, výroba počítačů na Filipínách, import a export technologií ve Vietnamu. To byly ovšem solidní obchody, nejmodernější technika. Jako zprostředkovatel byl úplně geniální. Měla jsem pocit, že zná všechny správné lidi a ví, jak s nimi jednat. Když se mě pak Linnear-san zeptal, jestli bych mu mohla do Saigonu někoho doporučit, vzpomněla jsem si okamžitě na Vincenta.“

„Slyšela jste, že by byl namočený v něčem nelegálním?“ ptal se Nangi.

„Nelegálním?“ Seiko vypadala poděšeně.

Nangi přikývl. „Ten inspektor od saigonské policie naznačil, že Tinh možná kšeftoval s drogami a že právě kvůli tomu musel zemřít.“

„Říkal jste přece, že to byla nešťastná náhoda.“

„Tak tomu říká místní policie, ale dokonce i ten vrchní inspektor Van Kiet má dojem, že šlo o vraždu.“

„Je to celé podivné,“ pronesla. „A ještě si někdo, kdo se vydával za člena rodiny, vyzvedl mrtvolu. Udělala jsem, co jste po mně chtěl, a zjistila si telefonní číslo na Avalon Ltd. v Londýně. Ten, s kým jsem mluvila, mě ujistil, že o nikom takovém v životě neslyšeli.“

„No, to se dalo čekat. Čím se Avalon Ltd. zabývá?“

„Dovoz a vývoz technologií,“ odvětila Seiko.

„Stejně jako Tinh,“ zabručel Nangi. „Zvláštní, i když mám pocit, že je to jenom náhoda.“

Seiko sklopila hlavu. „Za Vincenta Tinha přejímám veškerou odpovědnost, Nangi-san.“

„Nesmysl. Udělala jste to, co jste považovala za správné. A vůbec, zatím neexistuje jediný důkaz, že byl Tinh skutečně zapletený do něčeho nezákonného.“

V duchu se však vracel zpátky na generální ředitelství, kde Masamoto Goei a jeho tým Či pitvali klon neuronového počítače a snažili se zjistit, na základě jaké technologie pracoval, kromě těch několika desek Či, které už Goeiho muži identifikovali. Pokaždé, když zavolal Goeimu a dověděl se, že nedošlo k žádnému výraznému pokroku až na to, že ostatní desky jsou americké konstrukce, zmocňovala se ho temná předtucha. Kde se tenhle klon vzal a kdo ukradl technologii nutnou k výrobě desek Či?

Koutkem oka zahlédl bílou toyotu.

„Přesto si – co se děje?“ Seiko si všimla, jak natočil hlavu.

„Někdo nás sleduje,“ odpověděl Nangi.

Seiko se obrátila a vyhlédla zadním oknem BMW. „Kdo to je?“

„Počkejte,“ vyzval ji, „a uvidíte.“

Naklonil se dopředu a poklepal řidiči v určitém rytmu na rameno. BMW okamžitě sjelo do odbočovacího pruhu a se skřípěním brzd zahnulo doleva. Zanedlouho se za rohem vynořila bílá toyota a Nangi pravil: „Tenhle.“

„Můžeme se jich nějak zbavit?“ zeptala se nervózně.

Nangi složil ruce na rukojeť své hole s vyřezávanou dračí hlavou. „Proč bychom to měli dělat?“

Seiko se na něj zvědavě podívala a rukou stiskla kliku dveří. „Zpomalujeme.“

„Správně.“ Nangi otevřel dveře ještě dřív, než se BMW úplně zastavilo. „Třeba se teď něco zajímavého dozvíme.“

Bílá toyota zastavila těsně před BMW. Stála šikmo, aby druhému vozu nedovolila odjet. Nangi se vynořil z BMW právě včas, aby zahlédl, jak se zpoza volantu toyoty souká vysoký, štíhlý muž. Měl na sobě tmavý kožený kabát a černé brýle. Tenhle tvor, připomínající pavouka, zůstal stát, částečně zakrytý otevřenými dveřmi. Nangi si všiml, jak mu sako nadouvá pistole. Jakuza.

Dveře na místě spolucestujícího se pomalu otevřely a objevil se tělnatý muž. Měl poďobaný obličej, strohá ústa a oči, které bez ustání přejížděly po okolí.

Uklonil se, vzdal čest po formálním způsobu Jakuzy a uvedl své jméno, místo narození a příslušnost ke klanu.

Jamaučiové, napadlo Nangiho. S Tomoem Kozóem, ojabunem, se setkal pouze jednou. Co mu tenhle člověk mohl chtít?

Tělnatý muž se zvedl a vyzval ho: „Pošlete laskavě tu ženu s vaším řidičem pryč. Dnes se o vás postaráme my.“

Nangiho řidič se pohnul a muž-pavouk vytáhl pistoli.

„Tohle není třeba,“ pronesl Nangi.

„Dostal jsem rozkaz, abych vás přivedl, odtušil muž. „Jak, to záleží jedině na vás.“

Nangi přikývl. Naklonil se, prohodil pár slov s řidičem a zabouchl svá dvířka.

V okénku se objevila bledá tvář Seiko. „Nangi-san –“

„Jeďte domů,“ odbyl ji Nangi. „Nic se mi nestane.“

„Jak jim můžete věřit?“

To už se však belhal k bílé toyotě a opíral se přitom o svou hůlku víc, než bylo třeba. Když došel k vozu, muž-pavouk mu otevřel zadní dveře. Nasedl a podsaditý mužík přisedl k němu. Pavouk se vrátil k volantu, zařadil rychlost a bílá toyota se rozjela.

Nangi se opřel o sedadlo a rukama sevřel vyřezávanou rukojeť své hole. „Kam mě vezete?“ zeptal se.

Tělnatý muž k němu obrátil svůj poďobaný obličej. „Dneska není včera,“ prohlásil s úšklebkem. „Váš ochránce už možná není mezi živými.“ Zablýskal zlatým zubem. „Mikio Okami zmizel.“

Celeste křičela.

Probudila se a otřásla se, jako by ji ze spánku do plného vědomí probrala zaťatá pěst. Posadila se na lůžku, předloktím si zakryla obličej a dala se do křiku.

Nicholas, který seděl těsně vedle ní, jí odtáhl paže a přinutil ji, aby se na něj podívala. Silou své vůle se snažil rozptýlit zlý sen, který se zrodil ze zrádných blat jejího podvědomí a nyní jí plul s ostrými zuby a nabroušenou ploutví před očima.

Celeste.

Promlouval k ní prostřednictvím své duše, aby ji uklidnil, a také proto, že její křik ji ohlušoval. Kupodivu ji to však rozrušilo ještě víc. Pustil tedy její zápěstí a když si byl jist, že ho sleduje, odtáhl se od lůžka. Zůstal stát bez hnutí, pomalu oddechoval a čekal, až skončí, až se její mysl postižená následky těžkého šoku vynoří z děsivých hlubin noční můry.

Když přestala ječet, zvedl telefon, promluvil se správcem, aby ho ujistil, že je všechno v pořádku, že si jen mademoiselle vzpomněla, jak stačilo málo a ten taxík by ji přejel. Teď už je v pořádku, merci, ale možná by prospělo trochu infusion menthe, aby si uklidnila nervy.

Položil sluchátko a obrátil se k Celeste. „Je to v pořádku. Jsi v bezpečí.“

Zavrtěla hlavou a v očích se jí rozlila temná skvrna strachu. „Ne. Není to v pořádku. Jsi pořád tady.“

V tom okamžiku všechno pochopil. „Celeste, je čas, abys mi o sobě něco pověděla.“

Obrátila se tváří ke zdi.

„Nemůžeš se přede mnou schovat, víš.“

Objala se pažemi, jako by se chtěla zahřát nebo ochránit.

„Celeste, já nejsem nepřítel.“

„Každý je nepřítel.“

Jistě, chápal… jak je možné, že si něco takového myslí. Ozvalo se klepání na dveře. Nicholas otevřel, vzal si od číšníka tác a položil ho na stůl. Podepsal účet a dveře zase zavřel.

Když si od něj Celeste vzala mátový čaj, nadhodil: „Je to přece tak jednoduché, no ne? Věděla jsi, jak jsem si tady užil před roky, a taky jsi věděla, že to bylo kvůli ženě.“

Celeste neřekla nic, jenom si přiložila šálek k ústům. Vyhýbala se jeho pohledu, ale na tom nezáleželo.

„A to není všechno, dokonce jsi věděla předem, že se ten Messuleth objeví v Marais. Jenom sis spletla ulici.“

Šálek jí vypadl ze ztuhlých prstů a kouřící obsah se vylil do postele. Zdálo se, jako by nevnímala nic kromě zvuku jeho hlasu. Vyslal k ní svou duši, aby ji ochránila, ale Celeste sebou trhla a vykřikla.

„Nech mě!“ Hlas měla ochraptělý. „Jsme úplně stejní, co?“ Otřásla se. „Panebože, taková ironie, že zrovna tebe jsem musela žádat o pomoc!“

„Mýlíš se,“ namítl Nicholas a něco v jeho hlase ji přinutilo, aby k němu otočila hlavu. „Ty a já jsme každý jiný – to nadání, které máme…“

„Nadání!“ V očích se jí leskly slzy a tělo se jí křečovitě třáslo. „Ty tomu říkáš nadání, tomuhle…“ Znovu se otřásla a poprvé si všimla promáčeného prostěradla před sebou. Zvedla oči k Nicholasovi. „Asi chápeš, že jsem ti o své matce neřekla celou pravdu.“ Opět se podívala na vlhkou skvrnu, protože teď, na cestě proti proudu času, s ním nedokázala udržovat kontakt. „Umřela, když mi bylo šest. Naše vztahy – jak to mám popsat? – nebyly nejlepší. Pořád se hádala s otcem, nebo mi to tak aspoň tehdy připadalo. Tehdy. A o to právě jde, no ne? Když se na to dívám ze zpětného pohledu, vidím, jaký jsem byla nesnesitelný fracek, jak jsem k ní byla krutá. Ale to chápu teď, tehdy jsem to nechápala. Tenkrát jsem věděla jen to, že ubližuje mému otci a že já musím proto ubližovat jí.“

Nastalo dlouhé ticho. Nicholas slyšel její dech a možná by i dokázal vycítit, co se děje uvnitř ní, ale z opatrnosti ponechával svou duši uzavřenou uvnitř sebe.

Nakonec Celeste zhluboka vydechla a zavřela oči. Když se její rty opět pohnuly, její šepot zněl skoro strašidelně. „Viděla jsem, co se jí stane – jak bude hořet, jak umře, úplně všechno. Viděla jsem to v duchu jako film a neřekla jsem nic, neudělala jsem nic, abych jí pomohla.“ Otevřela oči a když na něj pohlédla, byly zvětšené slzami a naplněné strachem. „Mohla jsem ji zachránit. Proč jsem to neudělala?“

Taková tedy byla pravda. Nejen strach ze sebe samé, ale také tíživý pocit viny.

„Byla jsi ještě moc mladá,“ odpověděl a když spatřil její unavený pohled, dodal: „Jen se na sebe podívej, Celeste. Ještě jsi pořád moc mladá na to, abys to své nadání dokázala pochopit, natož ovládat.“

„Už zase.“ Zavřela oči a oklepala se. „Dar od ďábla nemůžeš nijak ovládat. Prostě ho máš.“

„Ať už je to, co chce,“ pronesl jemně, „je to součást tebe.“ Přistoupil k ní a posadil se na kraj postele. „Bylo ti šest, Celeste. Můžeš opravdu odpřisáhnout, že jsi věděla, že to, co vidíš, je skutečně budoucnost? Že se tvé matce skutečně něco takového stane? Nebo sis mohla myslet, že je to jenom tvoje přání?“

„Přání, ano. Já…“ Slova se jí však zadrhla v krku. Začala se jimi dusit, až Nicholas natáhl ruku, přitiskl ji k sobě a teprve v této těsné blízkosti zaslechl její tenký hlas, který se z ní konečně vydral: „Možná to nebylo jenom přání, pomíjivá fantazie, ale… zlá touha, kvůli které… jsem to s tím, s tou mocí… vlastně celé způsobila.“

Rozeštkala se a Nicholas ji konejšil, pevně ji objímal a sledoval, jak z ní vyprchává všechen strach a napětí společně s oním temným vědomím, které v sobě tolik let potlačovala.

„Celeste, poslouchej mě,“ pošeptal jí do ucha, „nikdo, ani ty, ani já, ani ten Messuleth tam venku – prostě nikdo – nedokáže budoucnost vyvolat. To, co jsi viděla, se prostě dělo, možná dokonce ve chvíli, kdy jsi to viděla. Bylo ti šest, bylas ještě malé dítě. Zamysli se nad tím. I kdybys šla za otcem a pověděla mu o tom, věřil by ti? Proč by ti měl uvěřit? Musíš se smířit s tím, že v šesti letech jsi své matce prostě nemohla pomoci.“

„Ale já jsem jí pomoct ani nechtěla.“ Hlavu měla zabořenou do jeho ramene, úplně jako dítě.

„S tímhle pocitem se musíš taky vyrovnat,“ pravil a pohladil ji po vlasech. „Ale to je něco úplně jiného.“

„Nechci ji až do smrti nenávidět.“ Uklidňovala se a její dech se zpomaloval. „Chci ji milovat.“

„V tom případě jí musíš odpustit – a nejen jí, ale sama sobě.“

Potom usnula, stočená do klubíčka s tváří natočenou k oknu, kde záclonami procházely poslední zbytky podvečerního slunce dopadajícího na zelené moře měděných střech. Nicholas si natáhl lehkou černou bundu a vyklouzl ze dveří.

Margarite jela s nohou na plynu a předjížděla auta i nákladní vozy jeden po druhém. Croaker byl rád, že má zapnutý bezpečnostní pás. Byla dost nervózní a on by rád věděl, proč.

Zahnula do vrat u vily a pokynula dvěma strážcům, kteří pokuřovali a zahřívali si ruce pro případ, že by museli rychle tasit zbraň. V oblaku poletujícího štěrku vybrala poslední zatáčku před domem.

V tichu, které se rozhostilo poté, co vypnula zapalování, zaslechl Croaker zuřivý štěkot rotvajlera. Pak se pes i s psovodem objevili. Zvíře stálo na zadních a z otevřené tlamy mu visel vlhký jazyk. Jakmile Margarite vystoupila z auta, spustil se pes na všechny čtyři, odfrkal si a znovu začal neklidně přešlapovat a lapat po dechu.

Croaker se přes nízkou střechu vozu podíval na Margarite, jak zevnitř vytahuje Francine.

„Chci, aby se Francie odtud co nejdřív dostala. Je mi jasné, jak ji s Tonym ničíme. Mám známé v Connecticutu, u kterých může zůstat.“

„To se Tonymu nebude líbit,“ upozornil ji Croaker.

„Kašlu na Tonyho,“ odtušila, když ji dcera objala pažemi kolem pasu. Políbila Francine na temeno hlavy a tichým hlasem pronesla: „Běž dovnitř, zlatíčko, a řekni Mikeymu, ať ti pomůže zabalit věci.“ Děvčeti se však od nich stále ještě nechtělo. „Jen běž, drahoušku.“

Francie se zadívala na Croakera. Nakonec se zeptala. „Uvidím tě zas někdy?“

„Slibuju.“

Naposledy se na něj podívala, otočila se a vyběhla po schodech do domu.

„Toho rotvajlera byste měla poslat do Connecticutu s ní.“

„Na co?“ odpověděla Margarite. „Už jednoho psa zabil – jestli po ní půjde, udělá to znovu.“

„Nechci, aby se jí něco stalo.“

Ironicky se na něj ušklíbla. „To je zvláštní, že to říkáte vy, pane detektive.“

Před domem se vynořil tělesný strážce. „Chcete, aby se Francie sbalila, paní D.?“

„Přesně tak, Mikey,“ ujistila ho. „Udělejte to, ještě než se pan DeCamillo vrátí.“

Strážce se zatvářil nejistě, ale pak přikývl a vrátil se dovnitř.

Margarite chvíli nerozhodně mlčela. V očích se jí míhala změť nejrůznějších pocitů. Pak pronesla: „Co mám dělat, Lewe? Byl tady. Zabil dva moje lidi a Caesara.“

Croaker cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Ale to nebylo všechno, že ne, Margarite?“

„Ne.“ Její hlas se změnil v ochraptělý šepot. „Šel po Francine a vyhrožoval, že ji zabije. Dokázal by to udělat. Viděla jsem mu to na očích. Panebože, není divu, že je tak vyplašená.“ Po zahradě se rozhostilo ticho, v jakém dokáže vycvičené ucho rozeznat šum elektrické energie předcházející pořádnou bouřku.

„Omámil ji a pověsil ji v ložnici za nohy, aby mě vyděsil.“ Zhluboka se nadechla. „Potom jsme seděli a čekali, až zazvoní telefon. A řekl mi, že Dom zavolá a že si s ním mám sjednat schůzku bez jeho hlídačů z WITSECu. To se dalo zařídit snadno. Přesně to Dominic chtěl. Namluvili mu, že Tony bije Francine.“ Její hnědé oči připomínaly místnost plnou zrcadel.

Když bylo jasné, že ona sama už dál pokračovat nedokáže, Croaker dodal: „Pak vás Robert donutil, abyste ho odvezla k bratrovi – až do Minnesoty.“

Sklopila hlavu. „Ach, Bože, co to jen ze mě udělal.“ Při vzpomínce se otřásla. „Udělal ze mě spoluviníka vraždy vlastního bratra.“

Gaunt čekal v zaplivaném baru na kraji Čínské čtvrti. Pohrával si se sklenkou Jacka Danielse a připadal si, jako by padal do Potomacu. Existuje něco takového, jak smrt ze znečištění? Jistě, bylo to přece na denním pořádku: úmrtí způsobená radonem, plutoniem, radarovými děly, mikrovlnami a dokonce i dráty vysokého napětí. Kdo říká, že bydlet na venkově je zdravější než ve městě?

Gaunt seděl v boxu v zadní části baru, zíral do hnědé lihoviny a uvažoval o své současné situaci. Připadala mu bezvýchodná.

O projektu Či toho věděl dost, aby ho to, co se dověděl od vyšetřovatele Pentagonu Davise Munche, pořádně vyděsilo. Projekt Či měl být stále ještě ve fázi vývoje, ale to mohlo znamenat cokoli od „Máme velký kulový“ až po „Dokončujeme výrobní prototyp, kterým odstřelíme všechnu konkurenci.“ Také měl podezření, že technologie Či je v zásadě podobná počítači Úl Hyrotechu. Nicholas díky své obvyklé předvídavosti začal s vlastním projektem, sotva mu bylo jasné, že jeho snaha o fúzi s Hyrotechem nebude mít úspěch. Z toho mála informací, které o tom firmou proběhly, Gaunt pochopil, že počítač Či má být mnohem pokročilejší než technologie Úlu.

V tuto denní dobu mezi večeří a totální opilostí bylo v baru narváno. Vším pronikal pach piva a dýmu, který vymazával všechny barvy i vědomí času a prostoru. Přesně taková atmosféra ochmelky nesmírně přitahovala. Gaunt se tady ve své chmurné náladě cítil jako doma.

Podařilo se snad Nicholasovi nějak ukrást součásti technologie Úl, nebo se na něj někdo v Komisi pro strategický hospodářský dohled senátora Rance Banea snaží ušít boudu? Možná je to dokonce sám senátor, nebo má jen určitý plán, do kterého se mu Nicholas báječně hodil?

Muži v oblecích a ženy v sukních i kalhotách stáli u baru ve tvaru bumerangu, mezi výbuchy hlasitého, ochraptělého smíchu pronášeli zdřevěnělým jazykem poznámky a opírali se o pult s nonšalancí, které dosahují jen zkušení opilci. Gaunt je sledoval žlučovitým pohledem a snažil se ze všech sil, aby mu nepřipomínali jeho matku.

Věděl, že ať už je to jakkoli, McNaughton měl úplnou pravdu, když mu radil, aby utekl od Sató-Tomkin a od svých svazků s Nicholasem. Jistě, teoreticky už byl v pěkné bryndě tak, protože komise mu doručila předvolání, ale v politice se vyznal natolik, že McNaughtonovo šifrované sdělení dokázal rozluštit. Pokud by odešel teď hned, McNaughton by ho ještě mohl zachránit. Zbývala mu trocha času, aby nasadil všechny páky, než se komise začátkem příštího týdne poprvé sejde. Potom už bude Gaunt na všechno sám. Jakmile se na něj komise vrhne, nebude už McNaughton mít žádnou možnost, jak ji ovlivnit. A Gaunt půjde ke dnu i s lodí, přesně, jak McNaughton předpověděl.

Gaunt, který pečlivě sledoval vchod, si příchozího nevšiml, dokud si nepřisedl k němu do boxu.

„Pro lidi jako já tu mají nouzové východy,“ pronesl neznámý.

„Timothy Delacroix?“

„Osobně.“ Muž si sedl bokem k němu a ani mu nepodal ruku. Gaunt se tím ovšem také nezdržoval. Šlo o světlovlasého čtyřicátníka, který si zjevně užil slunce a větru víc, než bylo v kraji zvykem. Výsledkem bylo, že jeho kůže na nose, tvářích a čele vypadala stále spálená, zarudlá a vrásčitá, jako by ji neustále něco rozdíralo a rány se nikdy nestihly pořádně zacelit. Delacroix měl tak světlé oči, že se zdály být úplně bezbarvé, a nepřetržitě si olizoval rty. Tvář měl výraznou, asi jako T. E. Lawrence – nebyla hrubá, ale spíš vyprávěla o nezvyklých, děsivých dobrodružstvích.

„Jste Munchův kamarád,“ pronesl Delacroix.

„Známe se.“

„Na tom nesejde.“ Delacroix pokrčil rameny. „Řekl vám, abyste mi zavolal, takže musíte lítat v pěkným průseru.“

Cestou zpátky do Washingtonu mu tehdy znovu začala krvácet čelist. Gaunt si tedy sáhl do kapsy pro kapesník, který mu dal Munch, a něco z něj přitom vypadlo.

Zastavit nemohl, dokud nedojel do města. Teprve potom se sehnul a zvedl kousek papíru s telefonním číslem a jménem: patřilo Delacroixovi. To by jeden neřekl, napadlo ho, ten vyšetřovatel je sentimentálnější, než vypadá.

„Tak dobře, pravil Delacroix, poklepal na umouněnou stolní desku ukazováčkem a olízl si rozpraskané rty. „Takový zoufalý lidi jako vy mi volaj tak sedmkrát, vosumkrát do roka – tolik jste nečekal, co?“ Zamrkal. „No, nedělejte si starosti. Jestli máte dost peněz, můžu zařídit všecko, a když říkám všecko, myslím všecko. Potřebujete transport, kterej nikdo nedohoní? Věřte tomu nebo ne, ale mám Lockheed SR-71, v bezvadným stavu. Dotáhne to na tři machy, když jsou ostatní tryskáče ještě na dráze. A co takhle ef-patnáctku? Jo, slyšíte dobře, ef patnáctky! Potřebujete sestřelit nějakýho východoasijskýho papaláše na cestě do Bangkoku, dostat se do železobetonovýho krytu někde v Africe, podpořit místní povstání ve východní Evropě“ – rozhodil ruce – „jsem váš člověk.“

„Promiňte?“ vyhrkl Gaunt, který se přestal v jeho řeči orientovat.

Delacroix zamával rukama, jako by měl vzlétnout. „Dobře, to není vaše parketa. Je mi to jasný. Potřebujete něco jemnějšího. To taky není problém. Chcete příruční minomet Python 600 nebo plamenomet Badger s laserovým zaměřováním? Co říkáte?“

„Co vy vlastně pro Boha živýho děláte?“

„To vám Munch jako neřek?“ Delacroix se zatvářil uraženě a žlutými zuby si pohrával s popraskanými rty. „To nechápu. Každý, koho za mnou pošle, ví, kdo jsem. A ještě rádi mi zaplatěj.“ Zabručel. „Víte, lidi z tohohle oboru nepotkáte každej den.“

„A váš obor je –“ nadhodil Gaunt s nadějí v hlase. Ústa mu zase začala cukat. Snažil se je ovládnout a na jazyku cítil vlastní krev.

„Proboha, chlape, já mám všecko, na cosi vzpomenete. Dokážu sehnat každou zbraň nebo vojenskou techniku, jakou si řeknete – jasně, jenom do jistý míry. Bombardér Stealth vám obstarat nemůžu, ale můžu vám zaručit, že vám ho nesežene ani konkurence, i když třeba tvrdí opak.“

„Ale já nepotřebuju –“ Gaunt se zarazil ve snaze dojít k nějakému přijatelnému řešení.

„No to je paráda,“ zabručel Delacroix a znechuceně rozhodil ruce „Takže z toho pro mě nekouká ani pozvání na večeři.“

„Nemějte strach,“ ujistil ho Gaunt. „Můžeme jít, kam chcete, jestli tam mají touhle dobou ještě otevřeno. Zvu vás.“

„Když já nevím,“ vykrucoval se Delacroix a významně se díval na hodinky. „V tomhle kšeftě, čas jsou peníze.“

„Peníze mám,“ opáčil Gaunt a zalil si poraněnou dáseň Jackem Danielsem. „Jenom musím přijít na to, jak byste si je mohl vydělat.“

Objednal whisky i pro Delacroixe a společně dopili.

„Tak to vezmeme od začátku,“ spustil Delacroix pragmaticky, když se usadili v čínské restauraci o dva bloky dál, kde se k němu personál choval jako ke ztracenému bratrovi. „Jaký vlastně máte problém?“

Aniž by čekal na odpověď, obrátil se k čekajícímu číšníkovi a vychrlil ze sebe dlouhý proud čehosi, co by mohlo znít jako nadávky, nebýt to kantonština. Kdyby Gaunt před chvílí neviděl, jak se k sobě oba muži chovají jako staří přátelé, mohl by snadno jejich hovor považovat za hádku.

„Objednal jsem něco, co je čerstvý, mělo by vám to vyhovovat,“ utrousil Delacroix, když číšník odešel.

„Na tom nesejde,“ opáčil Gaunt. „Nemám hlad.“

Jeho společník rozhodil ruce. „Když se mnou sedíte u stolu, budete jíst.“

Gaunt mu chtěl připomenout, že za tuhle večeři platí on, ale Delacroixovo nadšení bylo zřejmě nakažlivé. Jeho deprese se rozptýlila někde cestou mezi barem a tímhle podnikem.

Odpověděl tedy: „Mám tenhle problém: do čtyř dnů musím zjistit, jestli můj šéf organizuje obrovskej počítačovej podfuk – i když tomu po pravdě řečeno nevěřím.“

Ruce se znovu rozletěly. „Do háje s tím, čemu věříte nebo ne. Máte problém a nejspíš víte prd o tom, co váš šéf dělá.“

Gaunt si to nechtěl přiznat, ale Delacroix měl pravdu. Pokračoval: „Další možnost je, že někdo – nejspíš pěkně vysoko u vlády – chce mýho šéfa odrovnat a předhazuje ostatním falešný důkazy.“

„To je všecko?“

„V zásadě ano.“

„Mhm, mhm.“ Delacroix si opřel bradu o pěsti..“Tak to nepotřebujete mě. Potřebujete nějakýho geniálního čmuchala, což já nejsem, když při vší skromnosti musím přiznat, že kdysi v Súdánu –“ Opět zamával rukama. „Ale to sem nepatří. Koukněte, tohle není můj obor. Já se starám spíš o takový ty drsnější věcičky, víte, co myslím?“

„Zbraně.“

„Jo. Tak nějak. Kšeftuju s válkama. Rozpad komunistickýho bloku, to je pro lidi jako já zlatej důl. Všechny ty národnostní menšiny si chtějí přihřát svou národní nebo náboženskou polívčičku a mlátit ty druhý po hlavě prvním, co jim přijde pod ruku. Pak přicházím na řadu já. Zajistím jim, aby měli zbraně po ruce. Mám třeba tu helikoptéru řízenou počítačem. A to je sakra hypermoderní systém, válka v Perským zálivu hadr. Žádná vyřazená výzbroj z Vietnamu, se kterou kšeftuje konkurence. Povídám, chlape, tahle věcička je nabitá hračkama, který vám můžou zatraceně ublížit.“

„V tom případě,“ přerušil ho Gaunt, dříve než mu Delacroix stačil předhodit nějakou neodolatelnou nabídku, „přemýšlím, proč mi vlastně Munch dal vaše číslo.“

Přinesli jim jídlo, které vypadalo vlhce, lepkavě a nepříliš lákavě. Ale voní dobře, napadlo Gaunta.

Delacroix zatím rozděloval do jakési husté bílé omáčky na talířích něco, co vypadalo jako krabi s modrým hřbetem. „To vám to jako neřek?“

„Ne.“

„Tak proboha přestaňte čenichat a jděte se ho zeptat!“

„To nejde,‘ prohlásil Gaunt a sledoval, jak se jeho talíř plní mlži, rybičkami a lepkavou rýží. „Kdyby mi to mohl říct, tak by mi to určitě řekl. Jenže on kope za druhou stranu. Musím na to holt přijít sám.“

Na Delacroixův pokyn přinesli pivo, měděný kbelík plný ledu nacpaný lahvemi.

Delacroix otevřel dvě z nich a pustil se do jídla. „Ten šéf, co o něm mluvíte, nemá on nějakej průser s federálama?“

„Dá se to tak říct.“ Gaunt civěl na svůj talíř a moc se mu do něj nechtělo. „Za čtyři dny se sejde komise senátora Ranceho Banea, aby ho obvinila z vlastizrady a zavřela celou americkou divizi Tomkinových závodů.“

Delacroix zvedl hlavu. Rty měl mastné a z úst mu vyčnívalo krabí klepeto.

Spěšně ho vyplivl. „Myslíte Tomkinovy závody, jak patří do Sató – Tomkin?“

„Jo, proč?“

Delacroix na něj vytřeštil své vodnaté oči. „Ježíšikriste, já s nima přece mám rozjetý kšefty,“ odpověděl. „Proto.“

10.

Paříž – Washington

Noc. Šedomodrá mlha se snášela na město jako tenká andělská křídla. Hrozil déšť a přinášel s sebou sílící pach výfukových plynů a sazí. Pod sebou, v rozích Place des Vosges, viděl Nicholas kaštany sestříhané do tvaru písmene L. Vzhlédl k pařížskému nebi, které bylo plné oslnivého světla luceren z bulvárů a náměstí a reflektorů ozařujících Eiffelovu věž, které se odrážely od nízkých mračen jako růž na tváři přehnaně nalíčené děvky. Když konečně přišel déšť, stal se jeho přítelem, protože mu pomáhal se skrýt, ale zároveň nepřítelem, protože pod jeho kapkami staré střechy pokryté měděným plechem nebezpečně klouzaly. Právě, když se chystal opatrně vykročit, ztuhl, skrčil se a sledoval, jak pod ním policejní auto objíždí náměstí. U bistra na rohu teď vládl větší ruch než ve dne. Mladí lidé z něj vycházeli do podloubí a na náměstí. Kdyby zvedli hlavy, uviděli by ho. Nesmí jim tedy zavdat jedinou příčinu, proč by se měli dívat nahoru. Střecha se zvedala v úhlu pětačtyřiceti stupňů, což sice bránilo dešťové vodě stékat na stěny domu, ale bez zajištěné pokrývačské plošinky se po ní dalo šplhat jen stěží. Přímo před ním, i když o kus níž, vyčníval ze střechy vikýř, kterým chtěl proniknout do sídla Avalon Ltd. Potíž byla vtom, že vikýř byl umístěn blíž k náměstí, než by si býval přál. Předpokládal, že na otevření okna a proklouznutí dovnitř bude potřebovat dvacet až třicet vteřin – pokud bude opatřeno čidlem poplašného zařízení, ještě více. Během té doby bude ale pro chodce na Place des Vosges perfektně viditelný. Bylo by neracionální předpokládat, že se během té doby nikdo náhodou nepodívá vzhůru. Ve skutečnosti spíše vycházel z toho, že se tam někdo podívá. Šlo tedy o to, aby jeho obrys nevzbudil žádné podezření.

Nicholas byl oblečen celý v černém. Před odchodem z hotelu zabavil CeIes tiny černé oční stíny a rozetřel si je po tvářích, nosu, čele, ušních lalučcich a hřbetech rukou. Potom z kapsy vytáhl dva předměty, které si připevnil na ruce. Tato nekode, která si sám vymyslel a vyrobil, byla vlastně lehká zubata brnění, která pokrývala jeho dlaně a dovolovala mu šplhat po kluzkém povrchu. Přelezl hlavou napřed přes okraj střechy, položil dlaně na měděnou krytinu a začal se pomalu sunout dolů. Na střechu dopadal déšt a jeho lesklé kapky se od ní v záři světel odrážely. Cítil lehký zápach kovu. Pohyboval se tak, jak se naučil, když byl ještě malý, systémem známým jako kagiri nišiki, kdy se v každém okamžiku pohybuje pouze jediná končetina. Vzdálenost se tak překonávala nesmírně pomalu, protože dýchání se zpomalilo na meditační rytmus a celé tělo se uvolňovalo. V tomto stavu se lidská postava, už i tak zkreslená nočními stíny a úhlem střechy, jakoby rozplývala a její části se rozlévaly do všech stran, až úplně ztratila lidskou podobu. Každý, kdo by zvedl oči vzhůru, by musel dlouho upřeně hledět na místo, kde Nicholas ležel, aby zaregistroval nějaký pohyb. I pak by takový pohyb nejspíš zaměnil za náhodný pohyb holubů, kteří se snaží schovat před vlhkem, nebo za vodu stékající po měděné střeše.

Čas přestal pro Nicholase cokoli znamenat. Nacházel se ve stavu polovičního vědomí, jehož dosahují tibetští světci ve chvílích, kdy kráčejí po hřebících nebo po rozžhaveném uhlí, kdy se celé vědomí stahuje dovnitř a tlumí v těle veškeré pocity.

Takto se bez problémů dostal až k rohu vikýře. Zatímco pravicí zkoumal jeho přední stranu, v místech, kde se rám okna stýkal s konstrukcí střechy, jakési vlákénko v jeho duši se napjalo přesmíru a okamžitě vzbudilo jeho pozornost.

Drát.

Poplašné zařízení. Poslepu nahmatal potrhanou izolaci a o něco dále prasklinu, která byla spěšně opravena, aby to vypadalo, že systém je stále neporušený. Oba konce se od sebe oddělily a Nicholas si byl jist, že pokud mezi nimi předtím existoval nějaký kontakt, byl nyní přerušen.

Pomocí šurikenu, tenkého plátku nabroušené oceli, vypáčil staromódní visací zámek. Dlouho ležel bez hnutí. Slyšel kolem sebe hluk města: hlasy z bistra na druhém konci náměstí, chrastění kroků na štěrku, sykot pneumatik aut jedoucích po dláždění ulice před náměstím a o něco blíže občasné vrkání holubu.

Centimetr po centimetru nadzvedl okno a připlazil se k němu. Sotva do něj vsunul hlavu a ramena, zahlédl koutkem oka krátký záblesk, strnul.

Zůstal ve stejné poloze a počkal, až jeho oči přivyknou temnotě. Podíval se vlevo, zahlédl záblesk znovu, a bezpečně poznal jeho zdroj.

Bradu měl tři centimetry od tenkého laserového paprsku, citlivějšího a spolehlivějšího než infračervený. Kdyby jej třeba jen na okamžik přerušil, spustil by se poplach. Není divu, že obyvatelé domu nechali staré poplašné zařízení na pospas zubu času.

Parapet pod ním končil a z výšky tří stop viděl prkennou podlahu. Zaprášené dřevo se lesklo v odlesku pouličních světel pronikajících vikýřem. Kdyby se dostal dolů na zem a nezvedal by moc hlavu, ocitl by se pod laserovým paprskem. Potíž byla, že neměl místo na manévrování – stál těsně před ním.

Kromě nedostatku prostoru proti němu pracoval i čas. S polovinou těla uvnitř vikýře byl nesmírně zranitelný. Nemohl slézt dolů, nemohl se pohnout kupředu a nemohl ani zůstat na místě.

Pohnul se tedy směrem vzhůru.

Opřel se o dlaně, zvedl trup, přitáhl si kolena k bradě a spustil je otevřeným oknem dolů. Stočil se tak vlastně do klubíčka a jemně se posunul, aby mohl přitisknout chodidla na povrch okenního rámu. Přitom se nosem téměř dotkl laserového paprsku. Okamžitě se zastavil. Srdce mu bušilo v prsou, krevní řečiště mu zaplavil adrenalin a s ním i nebezpečná možnost, že učiní nějaký zbrklý pohyb.

Použil pránu, pomalé a očistné vdechy a výdechy, které přinášely kyslík i do těch nejzastrčenějších koutků plic. Zavřel oči a soustředil se na to, co musí udělat. Otevřel své tandžianské oko, prohlédl si jím místnost a poznal její rozměry přesněji, než když byl odkázán jen na svůj smyslový zrak ve tmě.

Viděl před sebou trám, což znamenalo, že nad paprskem musí být aspoň tři stopy volného prostoru. Vždycky, když tento manévr zkoušel, měl minimálně právě tolik místa. Teď věděl, že nesmí využít více než dvě a půl stopy, protože jinak se buď čelem nebo nohama dotkne paprsku.

Sebral všechny síly a ponořil se hlouběji do Akšary. Čas se rozpadl na desetitisíce střípků a rozplynul se jako měsíční světlo na vodní hladině. Cítil tep kokora a svolával k sobě všechny síly vesmíru, které v něm byly uzamčené. Cítil, jak mu tep proniká tělem jako oheň žílami. Tep byl stále pomalejší a pomalejší, až ustal úplně.

Teď.

Vrhl se vzhůru. Ucítil, jak se jeho hlava lehce otřela o strop, ale i to stačilo, aby se dráha jeho letu lehce změnila. Jeho trajektorie se zkrátila a tandžianské oko zaregistrovalo, že se jednou nohou v oblouku jejího letu dotkne laserového paprsku. Napřáhl ruce a nekode připevněné k jeho dlaním se zaryly do stropního trámu, kde se chvíli houpal s nohama přitaženýma k tělu jako pomatená opice. Zaslechl prasknutí a ucítil, jak na něj dopadají piliny. Jeho dočasný úchyt začínal povolovat.

Vsadil všechno na jednu kartu a počkal, až se setrvačností zhoupne co nejdále dozadu. Přitom poklesl ještě o něco níže, protože trám, shnilý pod zatékající střechou, začal skutečně praskat.

Když se zhoupl zase dopředu, pustil se a padal do tmy. Laserový paprsek se mihl kolem jeho hlavy jako rubínová jehla a zmizel za ním a Nicholas, stočený do klubka, dopadl na podlahu.

S žuchnutím se překulil na prknech a posadil se.

Byl uvnitř.

Nemusím odpouštět své matce, ale svému otci. To bylo první, co Celeste napadlo, když se ve tmě probudila. Ležela na lůžku v onom podivném stavu mezi jedním životem a druhým. Co je pravda, co je bdění a co je sen? Dlouho se nemohla rozhodnout.

Život, který prožívala, končil okamžikem, kdy byl její otec zavražděn. Nebo spíš obětován, jak jí Okami-san vysvětlil. Protože by to nikdy nepochopil, nepověděla mu, že ani sebelepší vysvětlení jí nepomůže, aby přivykla tomu, že její otec je mrtev. Nechtěla nic vysvětlovat, chtěla ho mít zpátky.

Její otec uvažoval natolik orientálně, že si z něj Okami-san často utahoval, že je spíš Japonec než Benátčan. Problémy nahlížel zevnitř a řešení, která vymyslel, mátla jeho konkurenty a pomohla mu nashromáždit i na dnešní dobu velké jmění.

Celeste se převalovala na lůžku v tmavém pokoji pařížského hotelu a nechtěla se hned smířit s poznáním, v jakém prostředí se nachází. Dala by bůhvíco zato, aby byl její otec naživu a stál po jejím boku. Dala by za to cokoliv. Dokonce i Okami-sanův život. Byla zavázána jej chránit, protože tak si to přál její otec, ale pravda byla taková, že Okamiho k smrti nenáviděla. Jedině Benátčan dokáže pochopit, jak se tato nenávist mohla skrývat hluboko pod povrchem, aniž by kdy ukázala světu svou odpudivou tvář.

To Okami jim před lety vstoupil do života a vlákal je do hadího hnízda, do světa plného starého, zarytého nepřátelství, který z větší části sám stvořil.

Okamžitě si oblíbil její nevlastní matku, která byla také velká pletichářka. Celeste své maceše nikdy nedůvěřovala, nenáviděla ji a měla z ní strach. Především mezi ně jako Sicilanka nepatřila. Navíc se zdálo, jako by vládla nějakou temnou silou, schopností splétat síť pomluv a falše, která dokázala zadusit každého, kdo stál jejímu manželovi v cestě.

Když Celeste povyrostla, pochopila, že Okami jí pomáhal. Společně vystavěli mocenskou základnu, jakou by její otec sám nikdy nedokázal vybudovat.

Celý Celestin svět se soustředil na otce. Vyrůstala společně se svou starší sestrou, se kterou si za nocí svěřovaly svoje tajemství. Postupně ale začala chápat něco, o co se ani s ní nemohla podělit.

Vzpomněla si na okamžik, kdy se to stalo poprvé. Ležely se sestrou na pláži na Lidu, byl parný letní den. Na Piazza di San Marco nebylo k hnutí a historické stavby divže nezmizely pod přívalem lidských hlav.

Dívaly se na oblaka. Její sestra v těch přelévajících se masách vodních par zahlédla gryfa, milenecký párek a cválajícího koně. Celeste se soustředila a snažila se rozpoznat všechny ty fantastické podoby, o nichž jí vyprávěla sestra.

Místo toho však spatřila tonoucí… vzduch pohlcený temnotou… malou hlavu s černými vlasy, která se ve vodě natáčela obličejem vzhůru. Právě se na ni řítila vlna, kterou Celeste viděla tak dokonale jasně, že zalapala po dechu, jako by ani ona sama už nemohla dýchat.

S hlavou plnou vířících myšlenek se rozběhla, potácela se jako opilec, utíkala po mokrém břehu a zakopávala o ležící návštěvníky pláže, kteří k n obraceli upocené, mastné hlavy s otevřenými ústy.

Kam vlastně běžela? Neměla tušení, věděla jen, že čím rychleji poběží, tím více se přiblíží k té… události. Jako by svými skoky nepřekonávala vzdálenost, ale čas, jako by se stále blížila ke svému snu, k vidině smrti.

V dálce zahlédla nějaký rozruch, mladíci se vrhali do vln, volali na sebe a odráželi se mocnými tempy k místu, kde se vlny rozbíjely v bílé pěně, k temné skvrně ve vodě – k tonoucí ženě.

Celeste bylo na zvracení. Pocit blízkosti smrti jí připadal tak silný, že byl na jediný černý okamžik skutečnější než život sám. Představa, že sem vůbec nepatří, ji zasáhla s takovou silou, až se zapotácela. Chvíli se pohybovala na věčnosti, existovala na dvou místech najednou, a protože nebyla docela ani na jednom, skácela se na zem, neboť její údy už dávno nedostávaly od zmateného mozku žádné smysluplné příkazy…

„Nicholasi!“

Celeste natáhla ruku, aby na lůžku pařížského hotelu nahmátla tělo, které očekávala, že najde po svém boku. Podívala se na prázdný prostor vedle sebe a… v tom, co následovalo, jej spatřila, dokonce věděla přesně, kde je, protože tam byla také – právě tím způsobem, jehož se tolik děsila. V posledním okamžiku toho myšlenkového přenosu si uvědomila přítomnost nepřítele ve vzdálenosti pouhých osmi stop, nepřítele, který na něj na druhém konci města čekal.

„Nicholasi!“

Nicholas se přikrčil ve tmě budovy, kde sídlily kanceláře tajemné firmy Avalon Ltd. Zdálo se, že budova kolem něj dýchá, jako by žila a spala lehkým spánkem. Měl pocit, že by bylo nebezpečné ji budit.

Vyplížil se z půdní místnosti, do níž seskočil ze střechy. Ocitl se na úzké dřevěné podestě. Otevřel své tandžianské oko a spatřil přímo pod sebou příkré schodiště. Tiše jako kočka sestupoval dolů. Natáčel se přitom šikmo, takže kladl nohy na jednotlivé stupně téměř vodorovně a přenášel tak svou tíhu na co největší plochu. Těžiště měl vyrovnané, takže se jeho hmotnost neustále rozdělovala rovnoměrně mezi obě nohy.

V polovině schodiště se zastavil, přikrčil a nehybně naslouchal. Zkoumal prostor svým tandžianským okem. Slyšel, jak do okenních tabulek naráží déšť, a jak vítr občas udeří uvolněnou okenicí do stěny budovy: nic víc.

Měl strach. Naprosto přesně si vybavoval Messulethovu moc a věděl, že se jí sám nevyrovná. Naposledy měl štěstí, protože se mu podařilo Messuletha překvapit. Nedělal si iluze o tom, že by se mu to snad mohlo podařit ještě jednou.

Byly časy, kdy ho nedokázalo vyděsit nic. To však bylo ještě před příchodem Tau-tau, ještě předtím, než se mu jeden Tandžian vloupal do mozku a udělal z něj širó nindžu, čímž zablokoval všechny jeho schopnosti. Fyzicky se uzdravil a vlastně se díky tomu dověděl o svém tandžianském původu. Ale hluboko uvnitř zůstal na jeho duši stín. Teď chápal moc Neznáma, kterou v mládí a z nevědomosti pochopit nedokázal. Jeho sensei – jediný muž, kterému kdy plně důvěřoval – se projevil jako jeho zarytý nepřítel. V hloubi duše v něm přetrvávaly pochyby, zda to, co ho Kansacu naučil, pro něj není nějakým nepochopitelným způsobem nebezpečné.

Neznámo.

Messuleth ztělesňoval Neznámo a byl někde tady, v dešti, čekal na něj uprostřed pařížské noci. Dopoledne se Nicholasovi potvrdilo podezření, které se v něm zahnízdilo ve chvíli, kdy jej Messuleth nalákal do paláce, kde vykouzlil most Kanta. Ten Messuleth měl v plánu ještě něco jiného. Možná jej skutečně vyslali, aby zavraždil Okamiho, jak se domnívala Celeste. Ale přestože Okami nebyl k nalezení, neexistoval ještě ani jediný důkaz, že by byl po smrti. Navíc se zdálo, že Messuleth se soustředí na ně. Jistě, teď, když byl Okami tak či onak mimo hru, bylo naprosto přirozené, aby se zaměřil na ty, kdo ho měli hlídat.

Jenže k té věci s mostem Kanta mohlo dojít ještě předtím, než Okami zmizel. Nicholas musel o této možnosti neustále uvažovat. Čím déle o ní přemýšlel, tím méně rozumná mu připadala, zvláště když vzal v úvahu celkovou situaci.

Vezmeme-li to znovu od začátku, proč by měl vrah vyslaný za Okamim nějakým zrádným ojabunem Jakuzy obtěžovat Nicholase a Celeste? Proč plýtvat časem a riskovat? Podařilo se mu odstranit Okamiho. Stačilo ho jen zabít a umýt si nad tím vším ruce.

Nicholasovi vytanuly na mysli dvě děsivé možnosti: buďto neměl Messuleth za úkol Okamiho zavraždit, nebo Okamiho v rukou neměl. Jedno by znamenalo, že mu Okami lhal, druhé by naznačovalo, že špatně odhadl situaci. Obojí by jistě vedlo k nepříjemným závěrům.

Plný obav sestoupil na podestu nižšího patra a začal s důkladnou prohlídkou místností. To, co objevil, ho udivilo. Nikde neviděl žádné dílny na výrobu masek, dokonce ani žádné potřeby a předměty, které by u firmy zabývající se výrobou masek očekával. Kdyby měl hádat, spíše by soudil na firmu zaměřenou na investice.

Ve slabém světle pronikajícím okny z Place des Vosges viděl řady telefonů, faxů a počítačů seřazených jako mlčenlivé, strašidelné stráže, stoly, lampy, židle, všechno možné kancelářské vybavení, kromě jediného – dokumentů. Nebyly zde žádné registrační skříně.

Nicholas přistoupil k počítačovému terminálu a zapnul jej. Chvíli u něj stál, upoután blikajícími oranžovými znaky. Pro přístup do systému bylo třeba zadat heslo. To samo o sobě nebylo nijak zvlášť překvapivé. Zajímavé bylo, že před ním mihotala řada japonských znaků kandži.

Vypnul počítač. Nyní si byl jist, že Avalon Ltd. není ani zdaleka tím, za co se vydává. Vzpomněl si, jak jim Fornovo vyprávěl, že tu firmu před pěti lety převzala nějaká cizí společnost, kterou nikdo neznal.

Co z ní bylo dnes?

Neměl ponětí, ale bylo jasné, že patřila japonskému koncernu.

Nicholas ztuhl. Koutkem oka postřehl náznak pohybu, jehož odraz se mihl na zakřivené ploše obrazovky počítače. Pomalu klesl na kolena, jako by se jeho tělo změnilo v dým. Současně s tím natočil trup směrem k místu, kde zahlédl pohyb. Nikde nic.

Pomalu prohlédl celou místnost, jeden předmět za druhým. Pokud je nedokázal identifikovat hned, zkoumal je tak dlouho, dokud se mu to nepodařilo. Takto metodicky do sebe vstřebal celé okolí. Ve své nepohodlné pozici setrval nesmírně dlouho – čekal.

Znovu spatřil pohyb, tentokrát blíže u středu svého zorného pole. Odrazil se od tmavé obrazovky počítače a Nicholas pochopil, o co šlo: byl to odlesk reflektorů projíždějícího auta. Když vstával, opřel se o stůl, na němž stál počítač, a okamžitě si všiml rozdílu ve struktuře povrchu pod bříškem svého palce.

Vlezl pod stůl, otočil hlavu vzhůru a zahlédl obdélníkové tlačítko zapuštěné do stolní desky z umělé hmoty. Natáhl ruku a tlačítko stiskl. Nechtělo povolit. Pak si vedle všiml zámku, také zapuštěného do stolu, aby nevyčníval.

Znovu vytáhl šuriken a zasunul jeho špičku do zámku. Zanedlouho tlačítko povolilo. Nezdálo se, že by se něco dělo. Odsunul židli, zvedl plastikovou podložku a spatřil otvor v podlaze. Uvnitř ležela krabice s tuctem 3,5“ disket. Na krabici byla napsána řada čísel.

Zapnul počítač, vzal první disketu a zasunul ji do disketové jednotky. Když se ho systém otázal na heslo, naťukal čísla z krabice. Systém takové heslo odmítl. Zkusil to znovu, tentokrát pozpátku, ovšem se stejným výsledkem. Počítač zobrazil varování, že pokud nezadá správné heslo do třiceti vteřin, ozve se poplašná siréna.

Vypnul počítač, zahleděl se na prázdnou obrazovku a přemýšlel, jak se dostat dovnitř. Převedl čísla na písmena abecedy a znovu zapnul počítač, aby je vyzkoušel.

Systém se rozběhl a obrazovka se změnila. Zapomněl vyndat disketu z jednotky, a tak se operační systém načítal z ní a nikoli z pevného disku. Počítač si vyžádal zadání číselného kódu a Nicholas použil ten, který byl uveden na krabici s disketami.

Objevil se před ním seznam souborů. Vyvolal první a měl přibližně deset vteřin na to, aby si přečetl to, co se objevilo na obrazovce: data dodávek čínských stíhaček typu F, ruských bombardérů Tupolev-22M, tanků T-72, protiletadlových střel SAM-13, amerických stíhaček F-15, nadzvukových tryskových letadel Lockheed SR-71, počítačem řízených plamenometů Badger, minometů Python a ručních protitankových střel Deyrael – seznam se zdál být nekonečný. Vypadalo to, jako by firma Avalon Ltd. byla zprostředkovatelem obchodů mezi dodavateli označenými číselnými kódy a zákazníky z Iránu, Iráku, Afghanistánu, balkánských zemí a vůbec všech nových etnických bojišť světa, kde se začínalo bojovat doopravdy.

Na konci seznamu spatřil několik podivných obrazců. Stiskl tlačítko nápovědy a obrazce se změnily na slovo OBJEDNÁNO. To znamená, že zboží ještě není k dispozici?

Dolistoval na konec obrazců, stiskl Enter a spatřil: PLAMEN 315.

Co to má ksakru znamenat?

Stačilo deset vteřin a jeho svět se zhroutil.

Pád proběhl naprosto nehlučně, jako by se propadl do sebe. Ještě mu stačilo mihnout hlavou: necítil jsem ho.

Messuleth!

Protože neslyšel tep membrány kokora, byl si do značné míry jist, že je v bezpečí.

Pod silou útoku se zapotácel, otočil se a rozhlížel se svým tandžianským okem v marné snaze odhalit nepřítele. Stejně jako předtím se domníval, že jediná jeho šance na přežití spočívá v tom, že se dostane do Messulethovy fyzické blízkosti – nejlépe na dosah ruky, ale stačilo by, kdyby se k němu přiblížil natolik, aby po něm mohl hodit počítačový terminál.

Avšak přesně podle jeho předpokladu Messuleth nehodlal nic takového dopustit. Nicholas se zasténáním klesl na všechny čtyři. Na duši se mu usadila černá masa, která mu zmrazovala nervy a nedovolovala mu spojovat myšlenky. Svět se změnil v chaotický vír, který se stále zužoval, až se z něj stal zářící ocelový bodec, který se mu zaryl do mozku.

Měl zemřít, aniž by pohlédl svému protivníkovi do tváře. Neznal jeho jméno ani původ, nedokázal si ani představit, proč na něj útočí. Smrt se však blížila. To byla v sousedství jeho zborceného vesmíru jediná jistota.

Nicholasi!

Pokusil se soustředit, nabrat sil z kokora, ale cesta byla zahrazená ostnatým drátem, který ho zaháněl, sotva se pokusil zabušit na jeho blánu.

Akšara nestačila a stejně jako už dříve v něm jako virus začala hlodat pochybnost: už samotné Kansacuovo učení v sobě mohlo obsahovat zárodek toho, co mělo Nicholase zničit. Bylo by naprosto přirozené, aby Kansacu s duší deformovanou Kširou počítal s možností porážky. Kansacu byl velký mystifikátor, který splétal složité plány uvnitř jiných plánů, a bylo by mu jen podobné, kdyby vymyslel způsob, jak ještě ze záhrobí Nicholase zničit.

Nicholasi!

Akšara učí, že ke kokoru existuje sedm cest. Všechny byly zahrazené a navíc nesmírný tlak uvnitř mozku Nicholase oslepoval a ohlušoval. Ozvalo se hrozivé vytí, jako by kolem stála smečka hladových vlků, a z uší mu vytryskla krev. Do plic mu proudil rozpálený vzduch, jako by jej vhodili do pece.

Na černém pozadí jeho zraku se míhaly rudé šmouhy, v rozpáleném mozku se kroutily podivné tvary jako vzpomínky na prehistorii lidství, vzpomínky sledované filtrem bolesti a drtivého tlaku.

Nicholasi!

Vytím a sílící bouří se prodíral zvonivý zvuk tekoucí vody. Následovalo vlákénko ticha, zářivé a nehmotné jako křídlo nějakého hmyzu. Poslepu po něm hrábl, minul je a vytí zesílilo, zuřící vichřice ho hrozila pohltit a chladná ruka smrti už kladla svoje kostnaté prsty na jeho dech, olupovala jej o…

Nicholasi!

Uslyšel ji, poznal, o co jde, a přes svou nevolnost a malátnost k ní jeho duše promluvila.

Tady… Nic víc ze sebe nedokázal vypravit.

Vlákno se sneslo k němu jako záchranné lano, prolétlo jeho středem a obtočilo se kolem něj, odstrčilo kostnatou ruku, ztišilo hřmot entropie a vytáhlo jej z propasti, která se pod ním otevřela, z temnoty pod kokorem.

Teprve teď mu došlo, co přes první nápor útočníka nepostřehl: nacházel se přímo pod kokorem. Proto se mu také zdálo, že všech sedm cest je zahrazeno. Natáhl tedy ruce a začal s rituálním odbíjením, udával středu vesmíru rytmus, který měl změnit myšlenky na skutky.

Nechal své tandžianské oko spát, protože si byl vědom toho, že po psychické bouři vyvolané Messulethem není vůbec spolehlivé. Otevřel fyzické oči a spatřil Celeste, skrčenou a roztřesenou strachy. Byla však vedle něj a podávala mu ono duševní vlákno, které ho zachránilo.

A za ní stál Messuleth.

V tomto vrcholném okamžiku krize se mu zjevil poslední aspekt pravdy, který před sebou skrýval. Nemohl dopustit, aby se jí něco stalo. Byl zasažen a spoután láskou.

Tehdy jeho uši zachytily šum, jako když se moucha chytí do pavoučí sítě. Jeho pozornost se na okamžik rozptýlila. Jeho oči zahlédly záblesk a zoufale o něm vysílaly zprávy do mozku. A pak se ze tmy vyřítila dýka, vržená přímo jemu na prsa.

Renata Loti byla po všech stránkách impozantní žena. Měla už sedmdesátku za sebou, ale byla stále vysoká a statná a nebyl na ní znát jediný ze zdravotních problémů, které se obvykle projevují u žen v jejím věku. Neměla shrbená záda, netřásly se jí ruce a také z jejích pohybů nebyla poznat žádná křehkost. Lehké, ale zřetelné kulhání nijak nezmenšovalo ani její pohyblivost, ani vytrvalost.

Je chytrá a inteligentní, upozornil ho obchodník se zbraněmi Delacroix, což se u lidí vídá málokdy a zvlášť u ženských. Dokáže zprostředkovat vliv skoro ve všem a specializuje se na Asii. To je přesně to, co potřebujete.

Gaunt se s ní setkal na rohu Ústavní a 17. ulice, naproti oválu před Bílým domem. Celé hlavní město vyvolávalo dojem, jako byste se nacházeli v nějakém venkovském parku a ne uprostřed městského ruchu. Rozlehlá otevřená prostranství sloužila jako skvělé pozadí, na němž se mohly mísit protichůdné prvky oblohy a úctyhodných staveb z kamene a litiny.

Za ním se tyčila ve své renesanční nádheře budova OAS s vchodem opatřeným trojitým obloukem, masivní bronzovou branou a podivnými sochami, které představovaly směs severoamerických a jihoamerických vlivů. Připomínaly tak, jak málo slučitelné obě kultury jsou.

Renata Loti měla silnou, odhodlanou tvář ženy, která ví, jak se pohybovat v zákulisí moci, a která má jasnou představu o sobě o svých životních cílech. Pokud kdy přestala věřit iluzím, jimiž realita lidstvo obdařuje, stalo se tak už před mnoha lety, ale nečišel z ní ani cynismus, ani nepřesvědčivý šovinismus, které byly ve washingtonských politických kruzích spíše pravidlem. Z výrazného nosu, vysokých lícních kostí, hluboko posazených modrých očí a silné brady bylo jasné, že s touhle ženou je třeba vždy počítat jako s někým, kdo má vliv. Vlasy měla stočené do malého drdůlku. Byly platinově zbarvené a možná trochu výrazné na ženu v jejích letech, ale rozhodně odpovídaly síle její osobnosti.

Na sobě měla černé hedvábné šaty, černé střevíce z krokodýlí kůže a kabelku ze stejného materiálu. Před chladem se chránila elegantním tříčtvrtečním kabátem z černého semiše. Kromě zářivého prstenu s rubínem na prsteníku neměla žádné šperky.

„Pan Gaunt?“

Přikývl. Usmála se a blýskla na něj drobnými bílými zuby.

„Je to od vás milé, že jste se se mnou sešla takhle narychlo,“ pravil, když si s ní potřásal rukou.

„Znala jsem vašeho otce. Na takového člověka je dobře být hrdý.“ Krátce se zasmála. „Navíc to byla dost nudná hra. Když jste mi zavolal, zrovna jsem chtěla odejít. Takhle jsem aspoň měla záminku.“ Naklonila hlavu na stranu, jako dívka, která si prohlíží nového spolužáka. „Říkáte, že jste moje číslo dostal od Timothyho?“

„Ano, od Timothyho Delacroixe,“ odpověděl Gaunt, když vykročili. Renata naznačila, že by si mohli sednout na lavičku před zahradou OAS. „Říkal, že jste možná jediný člověk ve Washingtonu, který mi může pomoci.“

„To je od něj lichotivé.“ Její tvář však zvážněla. „Znám Timothyho dlouho. Nikdy nepřehání.“

Gaunt ji informoval o zájmu, který senátor Bane projevuje o Tomkinovy závody a především o Nicholase. Nakonec řekl: „Delacroix mi pověděl, že se Sató-Tomkin jednal prostřednictvím našeho saigonského ředitele, Vincenta Tinha. Pokud je to pravda a pokud jsme se namočili do nějakých dodávek zbraní, mám podezření, že Baneova komise o tom má důkazy. V tom případě je firma odepsaná a Nicholas zřejmě skončí na zbytek života ve federální věznici.“

„O Tinhovi vím všechno,“ pronesla Renata. „Připadalo mi zvláštní, že se stal ředitelem Sató-Tomkin pro oblast Saigonu, a vždycky jsem chtěla přijít na to, kdo to tak zaonačil.“

Gaunt okamžitě nastražil uši. „Co tím myslíte?“

„Tinh je pěkný ptáček – vlastně jeden z nejhorších. Je kluzký jako úhoř, dokáže všechno zařídit správně a včas, což se v jihovýchodní Asii hodně cení. Ale je to podnikatel v nejhorším slova smyslu – dokáže prodat cokoli, pokud v tom vidí nějaký zisk.“

„Pro firmu?“

„Pro sebe,“ opáčila Renata. Chvíli uvažovala. „Neznám pana Linneara osobně, ale jistě si dokážete představit, že v mém postavení jsem o něm hodně slyšela od nejrůznějších lidí. Říkají, že má v sobě něco, co japonští samurajové nazývali buši no nasake, něha bojovníka.“ Jasnýma a zářivýma očima, jejichž barva se působením věku nijak nezměnila, hleděla na provoz na Ústavní ulici. „Slyšela jsem, že má vynikající instinkt. Souhlasíte, pane Gaunte?“

„Ano. Naprosto.“

Renata přikývla, jako by jeho odpověď znala předem. „Připadalo mi divné, že by Tinha zaměstnal sám od sebe – musel mu ho předhodit někdo hodně dobrý.“

„To je zajímavé, co říkáte,“ mínil Gaunt. „Celou dobu jsem měl podezření, že na Nicholase a na firmu někdo ušil boudu, aby je mohl Bane odstřelit.“

„Rance Bano je jako rakovina,“ pravila Renata. „Teď je u vesla on, i když se senátor Branding a celá opozice snaží ze všech sil ho zvládnout. Stojí na neotřesitelných základech, což znamená, že i ti, kdo ho nenávidí, mu musí poklonkovat, takže na vašem místě bych si dávala pozor, s kým mluvíte a O čem. Bane má teď ve Washingtonu mnoho přátel a ne každý to vytrubuje do světa.“

Gaunt přikývl. „Díky za upozornění, ale já se tady už vyznám. Vím, kdy mám držet jazyk za zuby.“

„Stejně jste v nebezpečí, jestli chcete jít za tou záležitostí s Vincentem Tinhem,“ varovala ho Renata. „Timothy zdaleka neví, do čeho všeho se Tinh namočil. Pokud můžu soudit podle jeho minulosti, ukradené dodávky zbraní jsou jenom vrcholek ledovce. Drogy, zakázané chemické zbraně, tajné vojenské technologie – s tím vším měl co do činění a na všem vydělal peníze.“

„Jestli je to tak,“ pronesl Gaunt zvědavě, „co ho to vůbec napadlo, přijmout úplně legální placené místo u Sató-Tomkin?“

„Určitě to pro něj byla příležitost,“ odpověděla Renata. „Legalita obchodů a vůbec práce, kterou odvádí pro firmu – a počítám, že ji odvádí dobře – je perfektní zástěrka pro jeho vlastní kšefty. Dneska se vyplácí příliš se nevytahovat s věcmi, které Tinh dělá.“

„Jestli nás do toho někdo namočil, musím zjistit, kdo to byl,“ prohlásil Gaunt. „To je jediná šance, jak z toho můžeme vyváznout živí.“

Renata se odmlčela na tak dlouhou dobu, až ho to znervóznilo.

„Na co myslíte?“

Povzdechla si a obrátila se k němu. „Je tady moc cizích očí. Pojďme se projít.“

Začalo pršet, ale Renatě, která si zapnula kabát, to zřejmě nevadilo. Nechali za sebou ovál a přešli přes Ústavní do Západního potomackého parku. Když se půda pod nimi začala svažovat, Gaunt si uvědomil, že míří k černé mase památníku vietnamské války. Cítil Tidal Basin na jihu Zrcadlového jezera a hlavou mu vířily vzpomínky – dobré i špatné – na jeho předcházející život v tomto městě.

Sykot projíždějících aut na široké avenue po jejich pravici postupně ustoupil šepotu nočního větru mezi posledním listím v korunách stromů. Renata Loti vedle něj vycházela do svahu bez nejmenších potíží. Naopak jí takové cvičení přicházelo vhod, a tak kráčeli stejnoměrným krokem dál. Příjemné šustění spadaného listí pod nohama mu připomínalo vlhké podzimní dny, kdy ze země stoupala pára a společně temně oranžovými a zlatými listy vytvářela unikátní směsici pozemských vůní.

Vzpomněl si na svého zesnulého otce a na jeho postavení ve městě. Věděl, že se mu tohle město podařilo srazit na kolena jenom proto, aby zase vstalo a srazilo jeho samotného. V tom vědomí byla jistá útěcha a poprvé od chvíle, kdy se sem vrátil, pocítil jistou vděčnost za to, že ho sem osud proti jeho vůli zase zavál.

Renata se skloněnou hlavou a rukama vraženýma do kapes vypadala dokonale ponořená do svých myšlenek. Kapky deště jí zářily ve vlasech jako démanty. Nakonec pravila: „Zdá se mi, že ve vašem případě se dá zjistit, kdo poslal Vincenta Tinha na Nicholase, jedině přímo u pramene.“ Odmlčela se a Gaunt si všiml, jak jí od pootevřených úst stoupá pára. „Problém je, že to je také nejnebezpečnější způsob.“

Náhle dospěl k závěru, že Delacroix mu dal skutečně dobrý tip. Tahle žena byla skutečně zvláštní. Vedle ní si připadal jistý, vyvážený v síti jejích bystrých úvah, a na okamžik se ho zmocnila závist k tomu, kdo byl jejím manželem nebo milencem.

„Myslím, že tady ve Washingtonu je jeden člověk, který o tom bude vědět,“ prohlásila. „Ale bude nesmírně nebezpečné se ho na to zeptat.“

Ocitli se u prvního křídla zdi, kde byla do lesklého černého mramoru vyryta jména padlých. Déšť se opíral do památníku a jednotlivé kapky stékaly po jeho povrchu jako slzy po tváři.

Renata se zastavila a chvíli se dívala na stěnu. U jejích nohou vlála ve větru americká vlaječka zapíchnutá před památníkem, na kamenném chodníčku spočívaly okvětní plátky růží větrem odváté z položené kytice.

Otočila se k němu. Stála velmi blízko, takže mu obláčky páry z jejího dechu stoupaly přímo do obličeje. „Vzpomínáte si, jak jsem vám říkala, že někteří lidé ve Washingtonu tajně podporují Banea? Tenhle člověk je jeden z nich. Stojí v Baneově hierarchii pěkně vysoko, ale jako správný tajný agent veřejně vyznává naprosto odlišnou mocenskou filozofii.“

Její temné a lesklé oči jako by byly vytesány ze stejného černého kamene jako památník za ní.

„Mohl by být zranitelný, protože si občas nedává pozor na svůj sexuální život. Zrovna nedávno jsem narazila na pár výtečných fotografií. Čekala jsem na nejvhodnější příležitost, abych je proti němu mohla použít. Takže, jak to vypadá, setkali jsme se v ideální době.“

Uprostřed deště, plná odraženého lesku a osvícená svatozáří rozptýleného světla, vypadala o mnoho let mladší. Gaunt zjistil, že ho zároveň přitahuje i inspiruje, což byla zvláště silná kombinace. Když ji v tom jasu viděl, vzpomněl si na portrét Lucrezie Borgie, Caesarovy sestry, který si kdysi prohlížel. Oba byli nemanželskými dětmi a jedna oblíbená teorie tvrdila, že to silně ovlivnilo jejich celý život a jejich nezřízenou touhu po moci. Úloha, kterou si pro ni vysnil, Gaunta na okamžik uchvátila.

„Tenhle muž je napojený na Baneovo nervové centrum,“ pokračovala Renata. „A pokud použijete informace, které vám dám, poví vám všechno, co potřebujete vědět.“ Silným ukazováčkem pracující ženy, s nakrátko zastřiženým nehtem, si setřela s tváře dešťovou vodu. „A kdo ví, možná právě díky tomuhle se Banea nakonec podaří zastavit.“

Šance zachránit firmu! Gaunt byl celý omámený. Ještě před několika hodinami uvažoval o tom, že by se v zoufalství vrhl do Potomacu, a vida, co od té doby jeho samostatné šetření vyneslo: jednak možnost, že jde o křivé obvinění, jednak způsob, jak to dokázat.

„Povězte mi,‘ řekl, jako by nemohl popadnout dech. „Jak se ten chlap jmenuje?“

V dopadajícím dešti vypadal její obličej jako vytesaný ze světlého mramoru.

„William Justice Lillehammer,“ odpověděla.

11.

New York – Tokio – Washington – Paříž

„Chci se přiznat ke všemu,“ prohlásila Margarite. „Ale tobě, ne federální vládě.“ Podívala se Croakerovi do očí. „Ze všech lidí na světě věřím jenom tobě.“ Opřela si hlavu o jeho rameno. „Panebože, to zní tak pateticky. Vždyť tě skoro ani neznám. Co jsem to se sebou udělala?“

„Říkala jsi, že když ses vdávala, věděla jsi přesně, co chceš.“

„Taky že jsem to věděla! Ale kdo jsem teď? Sama sebe nepoznávám. Všechno, co jsem kdy chtěla, ztratilo význam.“

Seděli v jejím autě uprostřed Connecticutu poté, co nechali Francie u Margaritiny přítelkyně, rozvedené majitelky poradenské kanceláře a inteligentního skotského teriéra jménem Muirfield. Byla to vášnivá hráčka golfu a slíbila, že Francine tu hru naučí.

„Ráda bych ti poděkovala,“ pravila Margarite. „Měl jsi na Francine obrovský vliv. Až jsem si dělala starosti, jestli tě vůbec pustí.“

„Je to silné děvče,“ odpověděl Croaker. „Ani po tom všem, co musela absolvovat, neztratila chuť do života.“

„Bojím se, že jsem zkazila život nám oběma.“

Dlouho jeli mlčky. Neustále musel myslet na své přátelství s Nicholasem a tak jí nakonec o svém příteli pověděl. Vyprávěl jí, jak se seznámili, když oba hledali muže, z něhož se nakonec vyklubal Nicholasův bratranec, nindža Saigó, a jak se znovu setkali v Japonsku, kde Croaker přišel o ruku. Zatímco mluvil, prožíval v duchu celou svou minulost znovu. Moc příjemná zkušenost to nebyla. Zjistil totiž, že mu Nicholas chybí tak silně, že ho to skoro fyzicky bolelo.

„Takové přátelství ti závidím,‘ pronesla Margarite zasmušile. Když si všimla, že míří směrem k Old Westbury, ozvala se: „Ne, nechci domů. Teď bych tam nevydržela.“

„Ale tvůj manžel…“

„Na mém manželovi nezáleží,“ pravila naprosto zřetelně. „Teď mi začíná být jasné, že na něm nezáleželo nikdy.“ Prohrábla si vlasy rukou a odhodila si je z obličeje. „Lewe,“ začala, „povím ti něco, o čem jsem si myslela, že to nikdy nikomu neřeknu. Ale taky jsem si nemyslela, že mne čeká něco takového, a teď mám takový strach, že musím něco udělat, abych ho rozehnala, protože jinak mě pohltí celou.“

„Bojíš se, že se vrah tvého bratra vrátí?“

„Ne,“ odpověděla roztřeseným hlasem. „Bojím se, že se nevrátí.“

Stáli u semaforu uprostřed stojících aut, která všechna čekala, až se rozsvítí zelená a budou moci pokračovat v jízdě.

Croaker zhluboka vydechl, aby si pročistil mozek. „Myslím, že tohle mi budeš muset vysvětlit.“

Margarite přikývla. „Tohle a ještě spoustu dalších věcí,“ zašeptala. „Ale teď hlavně jeď, Lewe, jeď, dokud je kam.“

Celou cestu do Montauk Pointu zřejmě prospala. Seděla vedle něj se zakloněnou hlavou, vlasy rozhozenými kolem a sukní vytaženou do půli stehen. Připadala mu jako jedno děvče, se kterým chodil to jediné léto, které strávil mimo Hell’s Kitchen v rámci programu pro děti ze sociálně slabých rodin, do něhož se na základě falešných údajů přihlásil, aby aspoň jednou unikl nesnesitelnému srpnovému žáru. Seznámil se s ní v zaprášeném obchůdku plném much v jednom městečku v Pennsylvánii, jehož indiánské jméno připadalo klukovi v jeho věku směšné. Popíjeli coca-colu za pět centů z červenobílého automatu a celé to odpoledne jim připadalo zázračné.

Pro živého mladíka jako byl Lew Croaker, který běžně rozbíjel hlavy a bránil se odřenou baseballovou pálkou uprostřed kruté newyorské West Side, byla nevinnost něco nesmírně vzácného. Byl to spíš sen, něco, co si nedokázal ani představit, dokud nepotkal Rebeccu. A samozřejmě to nepochopil ani toho léta, ale až o mnoho let později.

Croaker ji probudil, sotva projeli kolem Amagansettu a řítili se nesmírnou rozlohou Napeague plnou písku, planých slivoní, zakrslých černých borovic a občas i šípkových růží. Toto úzké hrdlo spojovalo východní okraj Hamptonu s Montaukem. Taky indiánské jméno, napadlo ho.

„Za chvilku skončí silnice,“ upozornil ji, když se zavrtěla. „Máš už hlad?“

„Počkáme ještě,“ odpověděla a zadívala se z okénka na stoupající a klesající duny.

Zastavil u otlučeného baru obrostlého slivoněmi, aby zavolal Lillehammerovi. Chtěl ho informovat o některých skutečnostech, které zjistil, a také by se rád dověděl, jestli už Lillehammer dostal zprávy z laboratoře, kde se vyhodnocovaly stopy z ohledání místa činu. Na čísle, které mu Lillehammer dal, zvedl telefon nějaký asistent a vyzval ho, aby uvedl své krycí jméno. Croaker měl dojem, že Lillehammera musí dlouho shánět, protože je zase bůhvíkde a dělá bůhvíco.

„Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že potřebujeme čaroděje.“ prohlásil Lillehammer, když se konečně dostavil k telefonu. „Nebyly tam žádné otisky – ani rozmazané – kromě těch, které patřily obětem.“ Jeho hlas zněl kovově, jako by ho nějaké elektronické zařízení rozkládalo a zase sestavovalo dohromady.

„Kdybychom byli ve vědeckofantastickým románu, slepili bychom si model toho parchanta z jeho vlastního DNA, zjistili bychom, jak vypadá, a ještě bychom tohohle umělého dvojníka poslali za tím pravým.“

„Báječnej fór.“ Po všech událostech, které ho v průběhu dne potkaly, neměl Croaker na nějaké žertíky náladu. „K čemu nám jeho DNA bude?“

„Zapomeň na to. Moderní věda nám v tomhle ohledu nepomůže. Ale dověděl jsem se něco o tom pírku, co bylo zapíchnutý do tý holky, a to je docela zajímavý. Je z bílý straky. Podle toho experta ze Smithsonova ústavu, s který jsem mluvil, je to dost vzácnej pták. Je dokonce tak vzácnej, že jsem musel obejít šest ornitologů, než se ho podařilo identifikovat. Žije v horách v jihovýchodní Asii. Tady ve Státech ho nemají v žádný zoo, ani ho tady nikdo nechová. A co ty, jak ‚seš na tom?“

Croaker mu poskytl upravenou verzi toho, co zjistil od Margarite.

„To je výborný, mnohem lepší, než jsem čekal. Pokračuj v tom. Říká, že ten Robert je Asiat, a bílá straka pochází z jihovýchodní Asie. To sedí.“ Na okamžik se odmlčel a bylo slyšet jen duté odtikávání bezpečné linky. „Išmaeli, jestli má ta DeCamillová pravdu a ten vrah k ní skutečně něco cítí, musíme se jí teď držet. Tak ji nepouštěj z očí. A na jejího manžela se vykašli. Kdyby ti Tony D. dělal potíže, pomůžu ti, jak bude třeba. Tohle není žádný Dominic Goldoni. Víme, jak s takovejma cápkama zacházet.“

„Až tady s ní skončím, budu se s tebou potřebovat sejít. To bude zítra. Kde se ti to hodí?“

Nastalo krátké ticho, během něhož Lillehammer zvažoval různé možnosti.

„Rezervuj si letenky a já si vás oba vyzvednu na letišti ve Washingtonu. Dej mi vědět, kdy to bude, ano?“

Croaker slíbil, že dá, a zavěsil. Vrátil se do auta a společně dojeli do vesnic Montauk. Najedli se u Gosmana, což byla kdysi středně velká restaurace poblíž mola, kde přistávaly rybářské loďky; nyní šlo o rozlehlý palác plný jídelen obchodů a pasáží, jakési město samo o sobě.

Seděli u stolku u jednoho z obrovských oken s výhledem na přístav. V tuto roční dobu byla restaurace poloprázdná, ale racci, drzí a dobře vykrmení Gosmanovými zákazníky, pokřikovali a poletovali nad vodou stejně jako uprostřed léta.

Nějakou dobu popíjeli mlčky. Croaker byl sice celý žhavý, aby se dověděl vic o vrahovi Dominica Goldoniho, ale ovládal se. Nebylo to snadné. Přímo naproti němu seděl jediný člověk, který mu o tom, kdo zabil Goldoniho, mohl něco říci. Jeho intuice zrozená v bludišti newyorských ulic mu napovídala, že pokud mu Margarite nebude moci nebo chtít poskytnout pomoc, vraha nikdy nenajdou, i kdyby se s Lillehammerem snažili sebevíc. Věděl, že mu chce povědět všechno, co v sobě dusila od chvíle, kdy ji ten neznámý i s Francie unesl. Byly to ovšem strašné, tragické věci. Kdo ví, jestli má v sobě dostatek síly – nebo důvěry v něj – aby je znovu vynášela na denní světlo? Sám si nebyl jist, zda by toho byl schopen, kdyby byl na jejím místě.

Margarite dopila a zadívala se do prázdné sklenice. „Když nás pustil,“ pravila pomalu, skoro nezaujatě, „když bylo po všem – když udělal Domovi tamto… když jsem se s Francine vrátila zpátky…“ Upřela na něj své bledé oči. „Pochopila jsem, že to neskončilo.“

Polkla a Croaker vycítil, jak v duchu zarývá nohy do země jako člověk, který stojí u břehu a bojí se, aby ho neodnesl odliv.

„Víš, mezi ním a mnou se stalo něco, co… co podle mě nečekal. Přišel sem, aby mě použil, aby se dostal k Domovi, a to se mu podařilo. Ale jednou v noci na cestě došlo k něčemu – nevím, jak to nazvat – k jakémusi přenosu. Dal mi příležitost k tomu, abych ho zabila, a já jí využila. Oklamal mě. Vyměnil břitvy a ta, kterou jsem si vzala, neměla ostří, ale on mi řekl, že na tom nezáleží, a měl pravdu. Pokusila jsem se ho zabít. Udělala bych to a to jsem potřebovala vědět. Něco to ve mně uvolnilo, nějakou vnitřní jistotu a odhodlání, o jakém jsem ani nevěděla, že ho mám.“

Olízla si rty a Croaker objednal další pití. Když jim ho přinesli, nadhodil: „Říkalas něco o přenosu.“

Přikývla. „Ano. Víš, bylo to, jako by mi dal tuhle – sílu a na oplátku si ode mne něco vzal.“

„Co to bylo?“

Usrkla nápoje. „Nevím. Aspoň tehdy jsem to nevěděla. Teď začínám tušit, co by to mohlo být, a to mě děsí.“ Znovu se napila, jakoby z donucení, a Croaker se rozhodl, že objedná jídlo, sotva se mu podaří přilákat číšníkovu pozornost.

Margarite si zabořila hlavu do dlaní. „Musela jsem to někomu říct. Už to prostě… nedokážu v sobě držet. Ale kdo by to pochopil? Můj manžel ani dcera by to nedovedli a s nikým ze svých přátel o tom mluvit nemůžu.“ Zvedla hlavu a očima mu přejížděla po obličeji. Co v něm hledala, ptal se sám sebe, porozumění, odpuštění. „Takže zbýváš ty, Lewe, protože nevím, co pro mě znamenáš – ani, co budeš znamenat. Jsi stejně neznámý jako to, co se stalo s mým životem.“

„Margarite, co ti vzal, že se toho tak bojíš?“

„Mou schopnost nenávidět ho.“

Všiml si, že Margarite má strach, aby se jí nevysmál do očí, jak by zcela určitě udělal její manžel. Sama mu to přiznala. Poté, co viděl tělo Dominica Goldoniho, mu na této obavě nepřipadalo nic žertovného. Naopak, běhal z ní mráz po zádech.

„Je to, jako bychom spolu byli duševně spojení. Nemůžu si ho vyhnat z hlavy – nemyslím jeho obličej nebo… Ale v noci ho cítím, mám pocit, jako by ležel těsně vedle mě.“

Croaker se jí podíval do očí. „Margarite, než budeme pokračovat, chci, abys pochopila jednu věc,“ začal. „Ten člověk, který tebe a Francine unesl a který zabil tvého bratra, je tak nesmírně nebezpečný, že podle mě jsi doslova jediná, kdo mi může pomoct ho najít. Bez tebe se nikam nedostanu. Musím vědět, jestli s tebou můžu v tomhle ohledu počítat. Pokud ale nevíš…“

„Chci ti pomoct,“ přerušila ho, snad až příliš zbrkle. „Potřebuju to, abych si dokázala, že mi –“ Zavrtěla hlavou, nemohla dál.

Croaker zastavil číšnici a objednal škeble a po nich ústřice. Místní škeble jim přinesli skoro okamžitě. Voněly šťávou a mořskými řasami a bylo jich tolik, že se skoro ani nedaly sníst. Margaritě, která pomalu a pečlivě vyjídala jejich maso, se vrátila barva do tváří a trochu se jí obnovila i duševní rovnováha.

„Pořád musím myslet na to, jak jsem se změnila, když mě propustil.“ Dojedla škeble, odstrčila mísu a s kočičí pečlivostí si olízla prsty jeden po druhém. „Moje manželství je, po pravdě řečeno, v troskách. S Tonym už vůbec nekomunikujeme – a když o tom tak uvažuju, nemám pocit, že by to někdy bylo jiné. Co se ženských týče, Tony dokáže komunikovat jenom přirozením nebo pěstmi. S muži komunikuje tak, že s nimi vyjednává – to je jeho představa o životě. Když jsem se ozvala, zbil mě. Protože je Sicilan, počítám, že je naštvaný od chvíle, co se narodila Francie. Jak to, že to nebyl syn?“ Pokusila se o úsměv, ale výsledkem byla jen pokřivená grimasa.

Přišla servírka, aby odnesla talíře, a podala jim balíčky s hygienickými kapesníčky. Margarite prohlásila, že by si dala pivo, Croaker objednal dvě a servírka odklusala.

„Jde o to,“ mínil Croaker, „že jsi to snášela. Myslím to mlácení.“

Margarite na něj upřela oči. „Nejsi žena. Nečekám, že bys to mohl pochopit.“

„Dělám, co můžu,“ ohradil se. „Poslouchám.“

Chvíli o tom přemýšlela s očima upřenýma do tmy, která houstla nad vodní hladinou. Po kanále plula zleva doprava rybářská loď s rozsvícenými světly. Při pohledu z okna vypadala jako záběr v televizi.

„Dej mi ruku,“ požádala ho tiše. „Ne, tu druhou.“ Vložil jí do dlaně svou umělou ruku.

Zadívala se na spojení lidské kůže a uměle vyrobených součástek.

„Mužský svět je plný násilí,“ pronesla nakonec. „Ženský svět – prostě, ženy se diví, k čemu je násilí vůbec dobré.“

„Ale pasivita –“

„Pořád uvažuješ jako muž.“ Mile se na něj usmála. „Pasivita s tím nemá co dělat. Muži dělají tu chybu, že si myslí, že ženy jsou pasivní, protože nevidí žádný smysl v násilí. To vůbec není pravda.“ Vztyčila hlavu. „Aspoň v jednom významném ohledu jsou muži pasivní sami. Když mají na vybranou, vždycky si vyberou dosavadní stav. Nesnášejí změny a v jednom kuse proti nim bojují. Naproti tomu ženy požadují stabilitu, což je, když se nad tím zamyslíš, něco docela jiného.“

Servírka jim přinesla ústřice a pivo. Dostali bryndáčky z navoskovaného plátna, které si uvázali za krk. Margarite uchopila louskáček a pustila se do zářivé, oranžovo-rudé skořápky.

„Díky tomu jsem vlastně pochopila, že někde uvnitř mě se děje ještě něco jiného. Robert – tak si říkal – mi to dokázal. Byla jsem připravená ho zabít. To všechno pominulo a teď sedím tady s tebou. Konečně dokážu svého muže poslat do háje a mám pocit, že to má nějakou váhu. Chápu, jak jsem si kazila život tím, že jsem s ním zůstala. Bylo to špatné rozhodnutí, chtít stabilitu – pro sebe a pro dceru. Má dobrý důvod, proč trpět bulimií. Není hloupá a není už žádné děcko. Vidí, co se děje kolem ní, dokáže všechny ty vibrace vycítit mnohem líp než dospělý člověk. Možná, že jsem jí ublížila víc než kdokoli jiný. Rozumíš – tuhle důležitou pravdu mi umožnil pochopit právě Robert.“

Croaker nějakou dobu mlčel. Buďto se přejedl škeblí, nebo ho o chuť k jídlu připravily emoce vyvolané tím, co se stalo – a co se bude dít právě tady a teď, pokud bude postupovat s citem.

„Musíš si to ujasnit, Margarite. Myslím, že ses rozhodla, že mi pomůžeš Roberta najít. Chceš ho zase vidět? Co tím můžeš získat? Je to vrah – brutální, chytrý, možná duševně nemocný, ale každopádně nesmírně nebezpečný. Jedno setkání s ním jsi přežila. Kdo ví, co se může stát podruhé?“

„Neublíží mi.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“

Špičkou prstu si poklepala na srdce. „Vím to, stejně jako jím nebo dýchám. Jsme spolu spojení na úrovni, která se vymyká vědomému chápání. Aspoň v tom není žádná logika. Rozhodně jsem si tím jistá.“

Po pravdě řečeno jí věřil. Když se zadíval do jejích jasných očí, spatřil v nich pravdu, která ho zneklidňovala. Cítil, jak se mu ježí chloupky v zátylku, jako by se ten muž, který si říkal Robert, mohl znenadání vynořit za jeho zády. Poposedl na židli; najednou byl celý nesvůj.

Croaker si vzpomněl na scénu, kterou s Lillehammerem spatřili v domě v Marine on St. Croix, a nadhodil: „Možná by ses měla soustředit na to, co Robert udělal Dominicovi.“

„Myslíš, že na to můžu zapomenout?“ Také Margarite už dojedla a Croaker pokynul servírce, aby sklidila ze stolu. Margarite počkala, až dívka odejde, a pak teprve pokračovala. „Jenže tady jde o něco víc, než jen o Domovu smrt. Přemýšlela jsem o tom od chvíle, co jsem se vrátila z Minnesoty.“ Utřela si z rukou šťávu a drobty bílorůžového masa. „Říkala jsem ti, že se chci přiznat ke všemu. Nebylo to teatrální gesto. Myslela jsem to vážně.“

Naklonila se k němu a v její tváři se zračilo napětí. „Vzpomínáš, jak ti Francie vyprávěla o návštěvách u strejdy Doma, jak tam často jezdila se mnou a sedávala v kuchyni, kde ochutnávala zmrzlinu?“ Pokývla hlavou. „Ráda bych věděla, jestli tě napadlo, co jsem tam tak často dělala.“

„Byli jste bratra sestra – rodina,“ mínil Croaker.

Na Margaritině tváři se rozlil opravdový úsměv. „Panebože, Lewe, to samé mi vždycky říkal Dom, když jsem si dělala starosti, že spolu trávíme podezřele mnoho času. Vždycky se té mojí nervozitě smál a říkal: ‚Pochopitelně, bellissima, že jsme rodina. Kdo by se divil tomu, kolik spolu trávíme času? Tony se tomu divit nebude a federálové už vůbec ne!‘“

Na okamžik se odmlčela, aby dopila pivo, ale Croaker měl podezření, že sbírá odvahu k nějakému důležitému prohlášení. Nemýlil se.

„Víš, Lewe, myslím, že můj bratr věděl, že zemře. Na svou smrt se připravoval už dva roky předtím, než k ní došlo.“

Pochopil, že mu předhazuje vodítka, že chce vidět, jestli dokáže odsunout logiku a soustředit se čistě na intuici, která mu pomůže hádanku rozluštit. Neměl pocit, že věci schválně zamlžuje, ale spíš se snaží najít někoho, kdo by jí mohl nahradit bratra, kdo by se na ni spoléhal proto, jaká je, koho by nezmátlo její pohlaví ani krása. Byla tak přirozeně inteligentní, že…

Panebože! Ta myšlenka ho zasáhla tak nečekaně, až oněměl. Bylo to tak nepředstavitelné, tak nezvyklé a tak to odporovalo vší logice, že okamžitě dospěl k přesvědčení, že to musí být pravda.

„Bylas to ty,“ pronesl. „Jenom ty. Ginnie Morrisová nic neznamenala. Dominic porušoval pravidla WITSECu proto, aby zůstal v kontaktu s tebou.“

„Ano,“ přisvědčila Margarite a bylo na ní znát, jak ji těší, že na to přišel sám. „Přiznávám se. Dominic si jako svého nástupce vybral mne. Chtěl, abych pracovala pod zástěrkou svého muže, kterého Dom oficiálně označil jako svého dědice. Kvůli tomu jsem ho taky tak často navštěvovala. Učila jsem se od něj řemeslu a svůj podnik jsem používala jako záminku pro to, abych se mohla stýkat s jeho partnery a pod jeho záštitou přebírat jeho vliv.“

„Copak je něco takového vůbec možné – žena ve výsadním hájemství mužů?“ podivil se Croaker.

„Bylo to těžké a náročné na čas, protože jsem s Domovými protějšky v obchodě, politice a u policie musela jednat úplně jinak než on. Byla jsem vždycky jenom Tonyho žena, protože Tony sloužil jako zástěrka, za kterou jsem se měla skrývat. Ale Dom důvěřoval jenom mně, To já jsem dodávala Tonymu informace, které potřeboval, aby Domovy společníky udržel na uzdě.“

I když tenhle zvláštní systém odhalil sám, trvalo Croakerovi chvíli, než své zjištění dokázal strávit. „Já to nechápu,“ prohlásil. „Jsem policajt a ty ses mi právě přiznala, že…“

„Pokračuji v legální poradenské činnosti svého bratra,“ dopověděla za něj Margarite s ironickým úsměvem. „Nebudeme se přece zdržovat s tím, co je legální a co ne, když nás čekají horší problémy.“

„Jako například?“

„Vraťme se k logice,“ pravila. „Myslím, že Dom věděl, že po něm jdou a že ho určitě zavraždí. Došla jsem ke stejnému závěru. Když z toho vyjdeme, zjistíme, že plánovat do budoucna začal před dvěma lety. Vybral si mě, ženu, aby mi předal svou moc. Proč? Evidentně to byla nejtěžší možná volba. Žena v jeho oboru nikdy žádnou moc neměla – nikdy. Proč by to měl zkoušet teď? Odpověď zní, protože nikdo z jeho oboru by nečekal, že nějaká žena – třebas i Domova sestra – bude mít v rukou všechna tajemství o jeho kontaktech, zkrátka všechnu tu špínu, jestli chceš, kterou za léta nasbíral a kterou používal jako mocenský prostředek.“

Naklonila se k němu přes stůl a její tichý hlas se ještě ztišil do chraptivého šepotu. „Zrovna teď zuří válka, Lewe. Probíhá v zákulisí moci, takže si jí spousta lidí ani nevšimne. A není to jenom mafiánská válka – Goldoniové proti Leonfortům – i když jsem začala mít pocit, že tahle věc je mnohem důležitější, než se mi zdálo.“

„Nezní to trošku melodramatický?“

„Nezapomínej, že mám k dispozici všechny Domovy údaje,“ připomněla mu. „Z toho seznamu důležitých lidí, které můžu ovlivňovat, by se ti zatočila hlava. Vím dobře, kde se co děje.“

„Tak použij zdroj těch informací,“ navrhl Croaker. „Určitě by nám mohl pomoci.“

„Jenže já nevím, kdo to je. Jenom čas od času dostávám informace do mrtvých schránek, které se pokaždé mění. Tohle spojení funguje jenom jedním směrem. Já sama nemám možnost se s ním jakkoliv spojit.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem si jistá jenom tím, že tahle válka má mnohem širší záběr, než jenom mafii. Týká se hlav velkých firem, federálních úřadů, guvernérů a kongresmanů – a možná i Bílého domu. A právě teď je Robert jediný, kdo nám může ukázat cestu dovnitř.“

Jedinými zvuky v temné místnosti byly pleskavé údery jeho rukou a občasné zacinknutí kovových uzlíků nekode, které udeřily do ostří dýky.

Celeste zaječela.

Špička dýky se zastavila tři centimetry od jeho srdce. Odrazil ji stranou, jako by odháněl mouchu, a zadíval se do tmy za Celeste. Poznal tvář, kterou zahlédl už v Benátkách: výrazné asijské rysy a mateřské znaménko v koutku úst. Potom obličej zmizel jako měsíc za hradbou mračen.

Nicholas, který každým okamžikem získával z rytmu Akšary novou sílu, se vrhl do víru fyzického boje. Tandžíanské oko nechával pevně zavřené, protože chápal, že jeho protivník dokáže využít Akšaru proti němu. Musí se spolehnout jen na svůj prvotní výcvik v bojových uměních, na své ruce, na svou te-gatanu.

Zahlédl v šeru Messuletha, zaútočil na něj a pravou rukou ho uchopil za zápěstí. Jeho otevřená mysl si zvolila sokumen irimi-nage, protože chtěl celou záležitost skoncovat co nejrychleji. Messulethův psychický útok jím otřásl, málem jej připravil o život, a nyní si nebyl jist, kolik sil mu ještě zbývá.

Zkroutil Messulethovo zápěstí a připravil se na suwari-waza, zpevnil prsty, natočil levou ruku vzhůru a ztvrdlým okrajem dlaně udeřil Messuletha do čelisti. Když zaslechl ostré prasknutí a hlava se zaklonila, máchl levou paží a využil Messulethovu setrvačnost k tomu, aby ho srazil na zem.

Messulethovo tělo se otočilo ve vzduchu a Nicholas si přitom všiml vnitřní strany jeho zápěstí. Messuleth dopadl na podlahu bradou napřed a hlava mu poskočila dozadu.

„Sakra!“ zaklel Nicholas, když se sklonil nad zhroucenou postavou.

„Co se děje?“ Celeste se vynořila za jeho zády.

Nicholas jí ukázal vnitřní stranu mužova levého zápěstí. „Chytili jsme nepravého. Vidíš, nemá tam žádné tetování. To není ten Messuleth.“

Zvedla oči. „Chceš říct, že je tady ještě někdo?“

„Je,“ přisvědčil Nicholas a pustil mužovo zápěstí, „nebo byl.“

Vrátil se k monitoru počítače, na který se původně díval, ale obrazovka byla temná. Sáhl do disketové jednotky, ale nic v ní nenašel.

„Zatraceně, odnesl všechna data o Avalonu, co jsem si chtěl prohlédnout.“ Ukázal na otvor v podlaze, kde byla ukryta krabice s disketami.

„Co je tohle?“

Vytáhla kousek papíru a podala mu ho.

Co chcete vědět? Kde je Okami? Nebo proč je třeba zemřít? Která otázka je pro vás důležitější? Koho Okami ovládá? Nebo kdo doopravdy je? Je čas se rozhodnout. Přijďte sám do farního kostela na Montmartru. Zítra ve dvě hodiny odpoledne.

Nijak ho nepřekvapilo, že vzkaz nebyl podepsán. Nicholas zíral na napsaná slova a přeříkával si je jako modlitbu. I na tu dálku cítil pach léčky, ale ptal se sám sebe, jestli na tom vůbec záleží. Důležité bylo, že ten, kdo vzkaz napsal, věděl, na co se ptát – a pokud je sebemenší šance, že dotyčný na tyto otázky zná i odpovědi, bylo jasné, že Nicholas musí být ve stanovenou dobu na Montmartru.

„Mikio Okami zmizel,“ prohlásil mužík. „Zmizel a pokládá se za mrtvého.“

Muž, který mluvil, byl Tomoo Kozó, ojabun klanu Jamauči. Bylo mu už přes šedesát, ale vypadal o hodně mladší. V kondici se udržoval každodenním cvičením bojových umění holýma rukama a krátkou bodnou zbraní. Měl protáhlý obličej, jako by mu při narození nějaký sadistický lékař strčil hlavu do svěráku. Temeno hlavy měl vyholené a lesklé olejem, s výjimkou jediného místa v týle, kde jeho stříbrné vlasy vytvářely koňský ohon. Na sobě měl kalhoty od obleku přidržované šlemi, ale košili měl u krku rozepnutou a rukávy vyhrnuté tak, že odhalovaly okraje křídel a spárů barevného irizumi, tetování příznačného pro Jakuzu. Jeho černá očka podobná krysím sledovala okolí podezíravým pohledem, jako by byl připraven každou chvíli odhalit nějaké nové spiknutí.

Nangi ho unešeně pozoroval, jak neklidně přechází po pokoji. Ten byl stejně neobvyklý jako jeho majitel a nepochybně odrážel Kozóovu osobnost. Dřevěná podlaha se leskla jako podlaha v dódžó. Stěny byly postaveny z šedivého železobetonu a prokládané ocelovými nosníky, které vyčnívaly ze zdí jako tělesná stráž. Z prostředka podlahy byl vyříznut ovál a vzniklý otvor byl naplněn vodou, lekníny, vodními travinami a vzácnými rybkami. Ryby se zlatými, černými, bílými a měděnými skrvnkami se pomalu vznášely ve světle z oválného světlíku, který se nacházel přímo nad jezírkem a přiváděl k němu sluneční světlo. Jiná okna v místnosti nebyla, takže rohy pokoje se nořily ve tmě.

„Jeho skon mne nenaplňuje žádným velkým zármutkem,“ pokračoval Kozó a obcházel kolem jezírka jako kočka, která se připravuje ke skoku. „Zdálo se mi, že ve svých rukou soustředil příliš mnoho moci. Vždycky jsem tvrdil, že Kaišó je jenom jeden z mnoha způsobů, jak si uzurpovat moc. My ojabunové jsme si své neshody vždycky vyřizovali v Radě.“ Zadíval se do jezírka na svou cennou sbírku. Namočil prst do vody, snad proto, aby vyzkoušel teplotu. „Ano, občas docházelo k neshodám. Ale historie ukazuje, že války a krveprolití znamenaly pro lidstvo vždycky přínos. Přežití nejsilnějších, to by mohlo být heslo Jakuzy, ne?“ Zahihňal se jako dítě a utřel si ruce. Měl je až nepřirozeně velké. Nangiho se zmocnil pocit, že původně patřily někomu jinému – nějakému americkému dřevorubci.

Kozó se znenadání zastavil a pohlédl na Nangiho, jako by si teprve nyní vzpomněl, že je tady. „Po příchodu Kaišóa se tohle všechno změnilo. Moc, která patřila Radě, přešla na jediného muže: Mikia Okamiho. Takové soustředění moci je ovšem samo o sobě dost nebezpečné.“ Založil ruce za záda a přikývl. „Jak ovládat moc, to je hádanka, na kterou lidstvo hledá odpověď už celá staletí, ne?“

Nangi stál s rozkročenýma nohama a opíral se o vyřezávanou rukojeť své hůlky. Nenabídli mu ani, aby se posadil, ani ho nepozvali na čaj. Tohle byl Kozóův způsob jednání: přímé zastrašování.

Kozó pokrčil rameny. „Třeba Okami-san obdržel nějakou naléhavou zprávu. Kdo ví?“ Zamnul si ruce. „Každopádně mám jednu zprávu pro vás, Nangi-san.“

„Od vás?“

„Ode mne?“ Kozó se zatvářil udiveně ‚“Já jsem jen poslušný posel, Nangi-san.“

„Vtom případě jste tedy použil zvláštní způsob, jak se se mnou spojit.“ Nangi se díval na muže, kteří ho sem přivezli a nyní stáli v přítmí v rozích místnosti. Ještě nevěděl, jak nepřátelsky se může Kozó projevit, ale už samotný fakt, že Okami zmizel a možná dokonce, že byl mrtvý, představoval špatné znamení. „Mohl jste mi zatelefonovat.“

„Zatelefonovat?“ Mužík se znovu zahihňal. „Ale kdepak, to by vůbec nešlo. Naše vztahy přece nevytrubujeme do světa, no ne? A pak, samozřejmě, je tu můj nadřízený, pro něhož je dokonalé utajení nanejvýš důležité.“

„A kdo to je?“ zeptal se Nangi.

„Copak nás nepoznáváte?“ ozval se něčí hlas.

Nangi zahlédl postavu, která vystoupila z přítmí a zamířila k oválu světla pronikajícího světlíkem.

Za okamžik se před nimi objevil sporý muž, jehož vzpřímený postoj připomínal armádního důstojníka. Světlo dopadající shora mu dodávalo děsivého vzezření.

„Ušiba-san,“ pronesl Nangi přidušeně.

Naohiro Ušiba se lehce uklonil. Bylo mu něco mezi čtyřicítkou a padesátkou, byl v dobré kondici a měl tvář, o níž se dalo říct, že je krásná. V jiných kulturách by jej mohli považovat za zženštilce a učinit z něj terč posměchu, ale v Japonsku tomu bylo přesně naopak. Japonská historie znala mnoho hrdinů známých jako bišonen, mladí krasavci, kteří měli vždy nějaké starší ochránce.

I když se bišonen v mnoha ohledech podobal, Naohiro Ušiba žádného ochránce nepotřeboval. V japonské společnosti sice moc patřila spíše kolektivům než jednotlivcům, ale Ušiba byl výjimkou, která potvrzovala pravidlo.

Byl Daidžin, vrchní ministr MITI, ministerstva pro mezinárodní obchod a průmysl, řídící orgán veškeré japonské vývozní politiky, pro nějž sám Nangi před mnoha lety pracoval, než z úřadu odešel do světa obchodu.

V kontrastu s Kozóovou nekonvenčností působilo Ušibovo až stroze formální oblečení velmi silným dojmem. Měl na sobě černý oblek z hedvábí a vlny a vyleštěné černé boty se zdviženou špičkou. Na tomto tmavém pozadí zářila jeho sněhobílá košile, od níž se odrážela vázanka se stylizovanou černobílou spirálou a červenou skvrnkou na konci. Prokvetlé vlasy měl ostříhané nakrátko, tak.že měl temeno hlavy téměř rovné.

Dále tu byl jeho nádherný obličej, skoro dívčí, bez ostrých hran, které by kazily dojem z křehkého celku. Plné rty, zakulacené tváře, jemně řezaný nos, srdcovitá brada a oči s dlouhými řasami přispívaly k nezvyklé kráse, která se zjevně neřídila pohlavím.

„Na MITI se stále ještě občas mluví o vašich úspěších, Nangi-san,‘ pronesl Ušiba opatrně, „i když k nim docházelo před mnoha lety.“

To byl celý Ušíba, napadlo Nangiho, opepřit lichotku něčím urážlivým. V podstatě tím říkal: „Dávej si pozor, starý. Vím, že jsi býval chytrý, ale to už je hodně dávno.“

„Jsem rád, že něco z toho, co jsem udělal, zůstalo zachováno dodnes.“ Jenom Nangi věděl, že jeho úsměv je pouze nucený.

„Často jsme si říkali, že bychom se s vámi měli spojit,“ pokračoval Ušiba přes lesklou hladinu jezírka s rybičkami, „a zajít si s vámi na oběd na nějaké klidné místo“ – pokrčil rameny – „ale máme pořád tak nabitý rozvrh… to víte“ – usmál se po japonském způsobu, aniž by odhalil zuby – „možná jste už zapomněl, jak to u vlády chodí.“

Nangi měl pocit, jako by ho Ušiba udeřil do tváře. Přesto se ovládl, protože mu bylo jasné, že znepřátelit si tohoto muže by znamenalo pro jeho obchody nepřekonatelnou překážku.

„Kdo u toho jednou byl,“ pronesl Nangi neutrálním tónem, „nikdy nezapomíná.“ Obdařil Ušibu stejným úsměvem. „Nepochybuji, že jednoho dne to pochopí i Daidžin. Kdysi jsem byl na vašem místě a ze zkušenosti vám mohu říci, že ve vládě i mimo ni je spousta nevědomosti.“

Ušibův úsměv se ještě o kousek rozšířil. Kývl hlavou na důkaz toho, že s Nangiho lehce jedovatou odpovědí souhlasí. Třeba to ani není můj nepřítel, napadlo Nangiho. Pak však zahlédl, jak Kozó zírá do hlubin svého akvária, a nijak jej to nepovzbudilo.

„S tím můžeme jen souhlasit,“ pravil Ušiba stále s tímtéž úsměvem, „třeba jen proto, že se s tou nevědomostí každý den setkáváme.“ Daidžin si, stejně jako filmová hvězda, dokázal vybrat vhodné osvětlení. Světlo procházející světlíkem ho zaplavovalo a jasně zdůrazňovalo jeho přítomnost v ponuré atmosféře té podivné, zneklidňující místnosti.

„Máme hodně věcí, o kterých je třeba si promluvit,“ pokračoval Ušiba s našpulenými rty. „Třeba o počítači Úl, který je pro nás tak důležitý, a o důvodech, proč se jeho výroba zpomalila. A také o obviněních, která jsou vznášena proti vaší firmě a především proti Linnear-sanovi.“

Vypadalo to, jako by se ze všech sil snažil upoutat Nangiho pozornost, a Nangi okamžitě pojal podezření. Nadále naslouchal Ušibovi, ale koutkem oka bez ustání sledoval Kozóa, protože dospěl k závěru, že ojabunovo chování mu může o tom, co se skutečně děje, sdělit mnohem víc, než ministrova slova.

„To všechno nám připadá nesmírně nechutné,“ pravil Ušiba tónem dospívající dívky, kterou opustil přítel. „Dokonce ponižující. Počítali jsme s tím, že Linnear získá pro Satóovy podniky smlouvu na výrobu amerického počítače Úl a že pohltí Hyrotech Inc. To by bylo pro Japonsko výhodné, nejen z hlediska mezinárodního postavení, ale jako technologický přínos. Teď ovšem musíme zkoumat jiné možnosti – bez účasti Satóových závodů.“

„Linnear-san ovšem tohle všechno zařídil, a nejen to,“ namítl Nangi.

„Proč tedy americká vláda nedovolila, aby Sató koupil Hyrotech? Proč byl váš americký zástupce Harley Gaunt předvolán před nejobávanější a nejmocnější parlamentní komisi, aby se zodpovídal z nelegálních obchodních praktik a z vlastizrady? A proč se sám Linnear skrývá, aby mu nemohli předvolání doručit?“ Ušiba zakroutil hlavou. „Tohle jsou nesmírně závažné otázky, Nangi-san. A nedají se odbýt jenom několika chytře vymyšlenými větami.“

„Linnear-san se neskrývá,“ ohradil se Nangi, i když věděl, že jeho slova jsou průhledná jako papír.

„Ne?“ Ušiba naklonil hlavu na stranu a jeho tvář zaplavilo sluneční světlo.

„Jeho cesta do zahraničí nemá s americkým předvoláním nic společného.“ Nangi věděl najisto, že za současné situace mu něco takového nikdo nemůže věřit.

„Ach, to mě velice těší, Nangi-san. Povězte mi tedy, kde je? Víte to? Můžete mi ho přivést dnes, zítra, nebo třeba pozítří?“ Zabručel. „Jak byste mohl? Americká vláda ho hledá od chvíle, kdy vaše kancelář odpověděla na jejich předvolání.“ Tvář se mu rozzářila uspokojením jako dívce, která si našla nového milence, a nyní náhodou potkala starého. „Samozřejmě, že nás o svém pátrání průběžně informovali. Proč ne? Jsem si jist, že jejich parlamentní komise bude mít při vyšetřování společnosti Sató-Tomkin zájem o naši spolupráci, a jsem plně připraven jim ji poskytnout.“

Světlo zdeformovalo Ušibovy rysy do podoby dvojrozměrného obrázku – ilustrace v nějakém módním časopise. „Víte, Nangi-san, máme teď se Spojenými státy rozehranou dost složitou hru a chceme v ní vyhrát. A kdybychom v ní museli tu a tam obětovat nějakého pěšce – a třeba i věž nebo střelce – jsme ochotni to udělat.

V tomto okamžiku chtějí Američani zlikvidovat Sató-Tomkin a Nicholase Linneara. Řekneme jim, prosím, jak je libo. A proč ne? Sató nás zklamal. Z možné výhody udělal prvotřídní katastrofu.“

„Zapomínáte na to, co se děje v zákulisí,“ pravil Nangi zoufalejším tónem, než původně zamýšlel. „Linnear-san se domnívá, že americká vláda…“

„To mě nezajímá,“ uťal ho Daidžin suše. „Tohle je čistě otázka vnímání. Musíme se za každou cenu vyhnout všem negativním důsledkům, které by taková věc mohla mít na Američany.“

Ministr zaujal postoj, jako by stál před televizními kamerami. Kozó, který stál vedle něj, se plně soustředil na svoje rybičky. „Styky s veřejností, Nangi-san, jsou něco, na co jsme si vzpomněli až příliš pozdě. Ale máme v úmyslu je zvládnout co nejrychleji. Ať už je k tomu třeba cokoli, uděláme to, to mi věřte. Vlastně se to už děje, zatímco tady mluvíme. Americký senátor Rance Bane od nás dostává všechny materiály, které si vyžádal, a předáváme mu je naprosto veřejně.“ Ušiba zvedl ruku. „Pozornost veřejnosti má v naší strategii nejvyšší prioritu. Čím víc budeme při jednání se senátorem otevření a ochotní, tím větší uděláme našim odpůrcům čáru přes rozpočet a navíc ukážeme celému světu, jak jsme se změnili.“

Nangiho ta slova zaskočila. V žilách mu tuhla krev, když si uvědomil, co hodlá Daidžin – a s ním celé Japonsko – provést jemu samému a Nicholasovi. „Takže mou firmu – celý můj život – chcete předhodit psům.“ Byla to patetická věta, tak dokonale bezmocná, že Nangiho naplnila hnusem a odporem sama k sobě.

Ušiba si toho nejspíš také všiml. „Mluvíte tak hořce, Nangi-san. Samozřejmě, že se o vás postaráme. Koneckonců, jste bývalý ministr MITl; byl jste jeden z nás. Ovšem, co se Linneara týče, to už je něco jiného.“

Daidžin byl ztělesněný ledový klid, jako oko uragánu, který napřahuje své zlověstné paže, aby rozdrtil Nangiho, Nicholase a všechno, co jim bylo drahé. S žaludkem bolestivě sevřeným si Nangi uvědomil, že proti tomu nemůže udělat vůbec nic. Přesto však věděl, že se o to musí aspoň pokusit.

„Co vlastně Linnear-san udělal, aby si zasloužil tak nespravedlivý osud? Mnohokrát přece s nasazením vlastního života bojoval proti nepřátelům Japonska, a to jak ve Spojených státech, tak v Rusku.“

„Víme o tom,“ připustil Ušiba. „A někteří lidé z ministerstva se ho dokonce snažili zachránit ve jménu jeho otce – a toho, co pro nás udělal. Ale nakonec se ukázalo, že přítomnost musí zvítězit nad minulostí. Tak jsme se rozhodli.“

Nangiho znenadání naplnily obavy. Zmocnila se ho předtucha, že nyní došli k samotnému jádru věci, ke skutečnému důvodu, proč si pro něj Ušiba tak ponižujícím způsobem poslal. „Přítomnost. Co tím myslíte?“

„Mluvíme o projektu Či, o tom tajném programu, který si Linnear-san vymyslel. Aniž byste o tom věděl, Nangi-san, ten projekt se už rozběhl a má se k světu. Vyrábí se dokonce přímo v saigonských závodech vaší firmy a váš vlastní zaměstnanec, Vincent Tinh, ho už několik měsíců ve vší tichosti prodává tomu, kdo za něj nabídne víc.“

Nangimu vyskočilo srdce do krku. Daidžin tedy věděl o prototypu Či. „O tom nic nevím,“ prohlásil.

„Bohužel to není všechno,“ ucedil Daidžin. „Technologie Či se objevila v nové generaci počítačem řízených raket určených pro Irák, Sýrii a Afghanistán. Díky technologii Či mohou tyhle nové zbraně prodávané vaší firmou myslet samostatně a překonat i ty nejdůmyslnější obranné manévry těch nejrychlejších cílů.“

Nangi otevřel ústa, aby něco řekl, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Tohle byla ta nejhorší zvěst, jakou se mohl doslechnout. Proti Ušibově logice se nedalo protestovat.,, Projekt Či řídí sám Linnear a dělala se mu nesmírná reklama. Teď už jistě chápete, jak nám z psychologického hlediska pomůže, když Linneara obětujeme Baneovi a jeho komisi.

Když se nad tím zamyslíme, je to ideální obětní beránek, a my ho k tomu také doženeme, ať si ho senátor Bane a ta jeho nechutná komise třeba sežere.“

S pistolí ráže.38 v ruce si Harley Gaunt vzpomněl na doby, kdy ho jeho otec brával s sebou na lov. V duchu mu vytanuly sychravé podzimní víkendy, pach kouře ze dřeva a hořícího listí, tiše šumící lesy ve virginských horách, zlatá, oranžová a hnědá barva stromů i půdy pod nohama a sladká vůně vycházející z hlíny v lese, o níž mu jeho otec řekl, že je to pach hniloby.

Manny Mannheim, tlustý připlešlý chlapík s dvoudenním strništěm a kalhotami spuštěnými tak nízko, že mu bylo málem vidět do zadku, se zeptal: „‚Seš si tím jistej, Harle? Ještě jsem tě s pistolí v ruce neviděl. Nerad bych, aby sis s tím ustřelil prst nebo třeba ještě něco důležitějšího.“

Gaunt se s úsměvem rozhlédl po Mannyho zastavárně. Od doby, kdy sem poprvé zašel v doprovodu své matky, se zde mnoho nezměnilo. Tou dobou ji už chlast změnil natolik, že prodávala i věci, na kterých jí záleželo – diamantový a platinový náhrdelník, který jí dal otec k desátému výročí svatby, safírovou brož po matce a dokonce i zlatý snubní prsten. Když se Gauntova matka dala na pití, přišla o zaměstnání a samým ponížením se rozhodla raději prodávat svůj majetek, než aby dala zbytku rodiny najevo, co ji postihlo.

Gaunt se s Mannym seznámil před mnoha lety – tehdy to byl ještě nešikovný mladík, který pomáhal svému otci s vedením zastavárny – a pokud se z nich nestali přátelé, rozhodně si byli víc, než pouzí známí. Těšilo je, když mohli jeden druhému v těžkých časech pomoci. Manny dohlédl na to, aby se neprodala ani jedna z věcí, které Gauntova matka zastavila. O několik let později se na Gaunta obrátil s tím, že nějací gangsteři vyhrožují jeho otci. Gaunt si promluvil s několika známými od FBI a Mannyho otec už nikdy žádné potíže neměl.

Manny krátkozrace zamrkal v šeru krámku. „Je v nejlepším pořádku. Sám jsem ji čistil.“ Zasmál se a posunul si brýle na několikrát přeraženém nose. „Takovýhle věci se člověk v kšeftě naučí.“

„S tím si nelam hlavu,“ opáčil Gaunt a pečlivě osmatřicítku nabíjel. „Já vím, jak se s tím zachází.“

Manny nakrčil nos. „Hlavně se proboha nedostaň do nějakýho průseru. Slib mi to.“

„Slibuju,“ odtušil Gaunt a zasunul si pistoli do kapsy saka. „Je dost pravděpodobný, že z ní ani nevystřelím. Vlastně ji mám jenom pro efekt.“

Manny začenichal, odlepil se od svého proskleného pultu, otevřel kovové dveře a dovedl Gaunta k předním dveřím zakrytým drátěným pletivem.

„Když ses teď vrátil, co kdybychom si zašli na večeři?“

„Jasně, Manny, souhlasil Gaunt, když vycházel ze dveří do washingtonského soumraku. „Docela rád.“

Noc strávil v motelu v Bethesdě, kde si prohlížel fotografie, které dostal od Renaty, a rozhodoval se, jak Williamovi Justice Lillehammerovi tyhle důkazy co nejlépe předložit. Celý den zvažoval nejrůznější alternativy a jednu po druhé zavrhoval. Pozdě odpoledne konečně vyrazil ven a začals přípravami. Jeho poslední zastávkou byla Mannyho zastavárna.

Říkají si Zrcadlo, vysvětlovala mu Renata při jejich noční procházce kolem pomníku. Nevím, kdo jsou, ani kdo za nimi stojí – pochybuji, že by vám to dokázal říct i sám prezident. Mají velký vliv a kapsy plné peněz, i když nemám tušení kde je berou. Byli hodně aktivní za války ve Vietnamu, a možná ještě dřív.

Co je jejich cílem? zeptal se Gaunt.

Přetvořit svět ke svému obrazu, odpověděla Renata. Pomalu dostat své lidi k moci – a pak je u ní udržet, případně je podle potřeby nahradit jinými, kteří s nimi sympatizují V zásadě to jsou konzervativci, protekcionisté a xenofobové, dokonale přesvědčení o své pravdě. Věří tomu, co dělají i když přitom přestupují všechny existující zákony.

Někdo kdysi prohlásil, že duše začíná být na obtíž pokud je příliš inteligentní na to, aby to dokázala zvládnout. Myslím, že právě tohle platí o Zrcadle. Žijí v tom zákulisí moci kde neplatí žádné zákony, příliš dlouho, než aby ještě dokázali rozlišit, co je dobro a co zlo, co je spravedlnost a co je bezpráví.

Gauntovi trvalo jen malou chvíli, než se z omšelé čtvrti, kde měl Manny svůj krámek, vynořil na luxusním Dupont Circle s budovami ve viktoriánském slohu a černými kovovými branami. Déšť z předešlé noci umyl ulice i chodníky a ještě více zdůraznil kontrast mezi otlučenými slumy a procovskými městskými domy patricijů. Na životě ve městě bylo zvláštní právě to, že tak zoufalý, beztvarý rozklad může existovat v těsném sousedství honosných čtvrtí, jejichž poklid bez ustání zajišťovaly policejní hlídky.

Po New Hampshire Avenue se pustil na M Street, na které zahnul doprava a rozjel se přes most do Georgetownu. Lillehammer bydlel ve velkém domě s výhledem na Dumbarton Oaks, námořní observatoř a viceprezidentské sídlo.

Tento krátký úsek S Street, poslední ulice před rozsáhlými parky, připomínal tím pádem spíše ulici na okraji malého města, za níž se už rozkládá pouze holá krajina. V tuto denní dobu, kdy se už stmívalo a začínala být zima, zde nejezdila žádná auta a ani chodce nebylo vidět.

Gaunt v autě z půjčovny pomalu projel kolem Lillehammerova domu a přitom si všiml, že se uvnitř svítí a že sloupový portál s obrovskými vraty vypadá mnohem větší a honosnější, než ve skutečnosti je. Vedle brány stály dvě statné hrušně, jejichž koruny sahaly až nad střechu a přitahovaly pozornost ke vchodu, který tím ještě získával na dramatičnosti.

Půlkruhová příjezdová cesta se lehce svažovala do kopce. Sladká, zemitá vůně přicházejícího večera připomněla Gauntovi ony dávné lovecké výpravy s otcem. Vystoupil po schodech a zaklepal na vyřezávané dveře natřené lesklou černou barvou.

Trvalo dlouho, než se otevřely. Nakonec se v nich objevil muž s brunátnými tvářemi, tmavým obočím a pronikavýma modrýma očima, které Gaunta sledovaly se směsí zvědavosti a pečlivě udržovaného klidu. Na sobě měl tmavě modré vlněné kalhoty a bílou košili s rozhalenkou a vyhrnutými rukávy.

„Ano?“

„William Lillehammer?“

Lillehammer přikývl. „Co pro vás můžu udělat?“

Gaunt se představil. V Lillehammerově vzezření zahlédl stopy vojenského výcviku a přizpůsobil tomu i svou řeč, kterou skládal z přesných a téměř úsečných vět. „Doufám, že mi můžete věnovat chvilku času. Rád bych si s vámi promluvil o senátorovi Ranceovi Baneovi a o válce, kterou jeho komise vyhlásila Tomkinovým závodům a hlavně Nicholasovi Linnearovi.“

Lillehammer lehce nadzvedl obočí. „Když odhlédneme od toho, jaký k tomu má Bane důvod, proč si myslíte, že vám s tím mohu nějak pomoci? V legislativě nemám žádné kontakty.“

„Přece je musíte mít,‘ nedal se Gaunt a dodal si odvahy tím, že pravou rukou sevřel osmatřicítku zastrčenou za opasek kalhot. „Přece patříte k Zrcadlu, ne?“

V tichu, které nastalo, se Gauntovi zdálo, že slyší šum větru v korunách hrušní a vzdálený hukot provozu na Wisconsin Avenue.

„Promiňte?“ zamrkal Lillehammer, jako by mu Gaunt posvítil do obličeje silnou baterkou.

„Myslím, že mi rozumíte,“ trval na svém Gaunt a sevřel pažbu pistole pevněji.

Jasné modré oči jím pronikaly jako rentgenové paprsky a přejížděly po jeho obličeji, jako by hledaly nějakou slabinu. „Ano, jistě,“ připustil Lillehammer najednou. Usmál se a ustoupil stranou. „Nepůjdete dál?“

Bez nejmenší známky napětí nebo neklidu vedl Gaunta kolem točitého schodiště z leštěného javoru a halou ověšenou reprodukcemi mužných výjevů z honů na lišky a jiných jezdeckých zábav.

Renata mu řekla, že Lillehammer žije sám, a Gaunt zde skutečně nenacházel žádný důkaz toho, že by s ním byt sdílela nějaká žena – ani v barvách, ani ve stylu. Masivní nábytek byl vyroben z kůže, semiše a kovu a některé kousky byly pokryty barevnými látkami, které připomínaly impresionistickou představu o zvířecí kůži.

Pracovna, do které jej jeho hostitel zavedl, měla výhled na malou, pečlivě udržovanou zahrádku s koniferami za zadní stěnou domu. Byla to vysoká místnost se stěnami obloženými zelenými dřevěnými deskami prokládanými ozdobnými falešnými pilíři v barvě sražené smetany. Strop tvořil nízkou kupoli zdobenou reliéfy v podobě svitků.

Lillehammer prošel kolem dvou velkých kožených pohovek k baru se zrcadlem.

„Dáte si něco k pití?“

„Pivo, když dovolíte,“ odpověděl Gaunt.

Lillehammer se shýbl a vytáhl z ledničky pod barem hnědou láhev. Otevřel ji a opatrně nalil pivo po stěně vysoké sklenice. Nakonec si do obrovské staromódní sklenice namíchal whisky se sodou.

Vrátil se ke Gauntovi, podal mu pivo a zamířil za svůj pozlacený psací stůl, kde se posadil do křesla s vysokým opěradlem. Gaunt, který byl ponechán sám sobě, pohlédl na nejbližší křeslo vyrobené z bronzu a vzájemně propletených pruhů kůže v medové barvě. Nevypadalo právě pohodlně, a tak se rozhodl, že postojí.

Místnost osvětlovala sada měděných svícnů vybavených žárovkami a rozvěšených po stěnách, které jí dodávaly zřetelně domáckou, staromódní atmosféru.

Lillehammer odložil sklenici na světlou psací podložku a blahosklonně pronesl: „Drahý pane, to mi vysvětlete, jak jste pro všechno na světě přišel na nějaké Zrcadlo.“

Gaunt se rozmýšlel, jestli má přistoupit na Lillehammerovu hru – byl to docela zajímavý způsob, jak zvrátit průběh výslechu – nebo ji zavrhnout a jít rovnou k jádru pudla. Věděl, že jde spíš o to, aby správně zhodnotil Lillehammerovu osobnost, než svoje vlastní nervy.

Postavil sklenici. „Nechme těch keců, co říkáte?“ prohlásil. „Patříte k Zrcadlu. Jak jsem se to dověděl, to není pro tuhle chvíli podstatné.“

„Ale samozřejmě, že je to podstatné,“ namítl Lillehammer s důrazem. „Během své ne zrovna jednoduché kariéry jsem si nadělal dost nepřátel. To se v tomhle městě stane dřív nebo později každému.“ Uchechtl se, jako by se Gauntovi svěřoval s něčím důvěrným. „A pokud vám tyhle historky navykládal někdo z mých nepřátel, rád bych věděl, kdo to byl, abych si to s ním mohl vyřídit.“ Rozpřáhl ruce. „Přece byste mi neupřel šanci, abych tohle obvinění vyvrátil?“

Záblesku kovu v Lillehammerově ruce si Gaunt všiml příliš pozdě. Právě vytahoval osmatřicítku z kalhot, když ho první kulka z malé pistole ráže.25 zasáhla doprostřed čela. Necítil nic víc, než kdyby mu nějaká žena vyťala políček. Zamrkal a nemohl si vzpomenout, proč drží v ruce pažbu pistole.

Hleděl do lhostejných modrých očí, které ho bez zájmu pozorovaly. Připomínaly mu hrdinský zjev bronzových soch, které hleděly na památník padlých ve Vietnamu. Věděl, že ho nedávno viděl, s někým u něj byl. S kým? Pršelo, ještě ten studený déšť cítil na tváři.

Ozvala se rána, která přilákala jeho pozornost. Otočil hlavu. Sklouzl na kolena, jako by stezka před ním začala najednou klouzat. Studený déšť – je snad náledí?

V jednom oku mu cukalo. Nic jiného necítil, jenom lehkou bolest hlavy, jakési omámení. Oči mu však nějak nesloužily. To bylo zvláštní. Jeho otec by ho nikdy nevzal na lov za tmy. Bylo to příliš nebezpečné. Táta mu vždycky zdůrazňoval, jak jsou střelné zbraně nebezpečné, jak se s nimi musí zacházet opatrně, dokonce i tehdy, když si je člověk jistý, že nejsou nabité – a především tehdy, protože pak má člověk tendenci být neopatrný.

Kde to jsem? napadlo Gaunta. V lese v noci. Kde je táta? Pokusil se na něj zavolat, ale z úst se mu nevydral ani hlásek. Někde poblíž se ozval hlasitý výstřel a něco ho odhodilo stranou, pach korditu se v jeho nosních dírkách mísil s báječnou zemitou a sladkou vůní podzimního lesa, který ze sebe vydává to nejlepší, než jej uspí první zimní mrazík – srnčí a křepelky, cedry a modříny, javory a…

Prásk!

„Proboha, člověče, musím mít přece příležitost se takovým nařčením bránit,“ pravil Lillehammer, když se skláněl nad Gauntovým tělem ležícím v kaluži krve a rozlitého piva. „Tak je to přece v Americe zvykem.“

Montmartre. Kopec mučedníků. Jeho farní kostel – St. Pierre de Montmartre – ležel kousek na sever od Place du Tertre, které bývalo kdysi působištěm těch nejslavnějších pařížských umělců. Dnes bylo zamořeno pouličními obchodníky, kteří se táhli za autobusy naloženými turisty jako vosy na med.

Zvenčí nevypadal kostel Sv. Petra nijak impozantně – rozhodně se zdál být bezvýznamný ve srovnání se svým sousedem, slavným Sacré Coeur. Nicholas věděl, že uvnitř je to něco úplně jiného. Kostel byl vybudován na rozvalinách nádherného římského chrámu ze sedmého století. Původně patřil benediktinskému klášteru, ale po požárech jej bylo třeba několikrát přestavět, takže se nakonec benediktinky přestěhovaly s kopce dolů a přenechaly kostel místní farnosti.

Nicholas si všiml postavy, která stála ve stínu vrhaném kostelem, a když se k němu neznámý otočil, spatřil Okamiho tvář. Uvažoval, zda jsou zde nějací strážci – a pokud ano, kolik jich je. Veškerou opatrnost však překonalo vědomí, že se musí k Okamimu dostat stůj co stůj.

Začal se přibližovat po straně, zakryt skupinkou Němců, kteří se hádali, kdo si nechá namalovat portrét jako první. Nakonec, když už stál blízko průčelí kostela, vyrazil z úkrytu a rozběhl se k Okamimu.

Třemi dlouhými skoky se ocitl u něj a chytil ho za paži.

„Okami-san!“

Okami zkřivil obličej a s nečekanou silou se mu vykroutil. Uskočil a dal se do běhu na Place du Tertre, kde se okamžitě ztratil v houfu turistů a zaměstnaných rádoby malířů, kteří zde neúnavně vnucovali lidem své pochybné umění. Usměvavý Nigerijec se pokusil Nicholasovi prodat nestvůrně dlouhý balónek s růžovým nápisem I love Paris. Utíkal dál.

Nicholas se ohlédl k místu, kde nechal Celeste, na kopci poblíž Butte de Mortmartre. Zahlédl ji tam a ukázal směr, kterým běžel Okami.

Obrátil se, spatřil Okamiho, jak se prodírá davem, a vrhl se za ním. Prorážel si cestu mezi davy Japonců a Němců a proběhl řadou autokarů. Okami zmizel za rohem Rue Cortot, Nicholas, který se řítil za ním, jej zahlédl, jak zabočil za další roh, směrem na širší Rue des Saules. Sotva tam doběhl, zjistil, že se jedná o ulici plnou schodišť, která se táhla dolů až ke konci Butte.

Uviděl Okamiho, jak pádí po schodech, a vydal se za ním. Schodiště bylo rozděleno několika rovnými podestami. Na obou stranách se tyčily nízké obytné domy z bílého kamene, které se táhly po celé délce kopce až na širokou Rue Caulaincourt plnou rušných obchodů, s hustým provozem a stanicí metra. Nicholas věděl, že musí Okamiho dohonit, dříve než zmizí v té městské džungli, kde po něm nezůstane ani stopa.

Podrážky jejich bot pleskaly o kamenné schody, dupot se odrážel od průčelí okolních budova hejno holubů, vyrušené od odpolední svačiny, vzlétlo do vzduchu a kroužilo kolem jako obrovské černé křídlo.

Nicholas otevřel svá tandžianské oko a zaslechl, jak se membrána kokora chvěje tichými nárazy, jak se myšlenky dávají do pohybu a psychické impulzy se mění ve skutečnost.

Spěchal po schodech s očima na prchající postavu před sebou a jeho tandžianské oko hledalo po celém okolí past, o které celou dobu věděl, že zde na něj bude nastražena.

Stejně jako už tolikrát se mu myslí mihnul obraz Messuletha v Benátkách, jak se shýbá pro klobouk. Co na něm bylo tak divného? Bylo v něm něco znepokojivého, něco nepatřičného, jako by šlo jen o výjev z filmu a ne o realitu.

Dorazil na jednu z podest a seskočil po zbývajících schodech. Začínal Okamiho dohánět. Pod sebou viděl Rue Caulaincourt s lomozícími autobusy, hustým provozem a davy chodců. Dole je čekalo město plné možností úniku.

Okami se mrštně jako opice protáhl kolem milenecké dvojice, která přerušila objetí a podívala se po něm.

Pokud to ovšem byl Okami. I když měl Okami k dispozici korjóku, byl přece jenom příliš starý na to, aby se mohl pohybovat takhle rychle a svižně.

Vtom okamžiku Okami zakopl. Nacházel se v polovině schodiště, těsně pod Nicholasem. Upadl a stočený do klubíčka se začal kutálet po schodech.

Nicholas zrychlil, přeletěl přes podestu a seskočil se schodů. Přistál vedle Okamiho ležícího těla, natáhl ruku, aby ho převrátil, a přitom si všiml zřetelného okraje na jeho bradě.

Prstem nahmatal lihové lepidlo. Zavrtal prst hlouběji a spatřil, že se kůže začala nepřirozeně krabatit a přitom odhalila naprosto neznámou bradu. Nicholas poznal, že nehledí na lidskou tkáň, ale na velmi dokonalou akrylátovou pryskyřici vyrobenou z křemíkového polykarbonátu podobného tomu, jaký jeho vědci vymysleli pro projekt Či.

Přítomnost se znenadání spojila s obrazem, který stále nosil v hlavě. Vzpomněl si, že když se Messuleth shýbal pro klobouk, nenahrnula se mu krev do tváří Samozřejmě, že ne. Měl na sobě masku, stejně jako teď!

Právě šok z tohoto poznání zpomalil Nicholasovy reakce. Nehybné tělo se překulilo k němu. Nicholas měl před sebou dokonalou Okamiho podobu. Rty byly pootevřené a vytvářely malý kroužek.

Jeho tandžianské oko se otevřelo. Nicholas pochopil, co se stane, poznal léčku, vycítil, že každou chvíli past sklapne, a začal jednat.

Pff!

Příliš pozdě. I zlomek sekundy byl příliš dlouhá doba. Než stačily jeho svaly reagovat na nebezpečí, miniaturní šipka už byla na cestě.

Zasáhla jej do krku a Nicholas ucítil, jak se mu zadrhává hrdlo. Švihl rukou, ale jeho tělo se nedokázalo vyrovnat s nečekaným zhroucením nervové soustavy, takže v jeho ráně nebylo mnoho síly.

Postava se znovu převalila a podrazila Nicholasovi nohy, takže se začal kácet kupředu. Snažil se narovnat, ale údy mu vypověděly službu.

Během jediného tepu srdce se jed rozšířil jeho krevním řečištěm a vláda nad duší byla to jediné, co mu zbylo. Nakonec i o ni přišel.

Cítil sluneční žár, jako by mu slunce leželo na zádech. Jeho světlo se rozlévalo kolem něj v oslnivé přehlídce barev duhy; pak vyhaslo, stejně jako jeho vědomí.

Šest opic

Tokio – jaro 1947

„Omerta, zákon mlčení, pronesl Mikio Okami. „Pokud u Sicilanů nepochopíte tohle, nepochopíte vůbec nic.“

Plukovník Denis Linnear zavřel oči a pocítil, jak mu po tváři pomalu stéká kapka potu. S tichým šplouchnutím dopadla do horké vody, v níž se s Okamim máčeli.

„Je to zvláštní, když Japonec mluví o starém sicilském zvyku.“

Okami beze spěchu vdechoval vonnou páru, která stoupala z vody. Věděl velice dobře, že plukovník měl na mysli ojabuna Jakuzy a slovo „Japonec“ použil jenom proto, že nebyl žádný iteki – barbar, jak se o něm Okami domníval, když jeho sestra trvala na tom, aby se s ním seznámil. Byla do toho chlapa celá pryč. Bylo to od ní pošetilé, protože byl Evropan; ještě pošetilejší proto, že byl ženatý; a už vůbec nejpošetilejší, protože byl ženatý šťastně.

„Tyhle sicilské rody jsem začal studovat už před nějakou dobou.“ Okami cítil, jak z něj temný rytmus horka vytahuje pot. „Celá věc má jednoduchou logiku: tihle lidé vynašli způsob, jak podle libosti přecházet hranice. Pokud budeme chtít přežít v novém světě, který společně vybudují Japonsko a Amerika, musíme se naučit totéž. Jakuza byla vždycky úzce národní organizace. Stejně jako ta země, ve které žijeme, jsme nikdy nebrali ohled na zbytek světa.“

„Omerta a kjókjaku,“ poznamenal plukovník, jako by byl v páře sám. Někteří lidé se domnívali, že kjókjaku, místní hrdinové typu požárníků, kteří byli v sedmnáctém století vyčleněni Tokugawovým šógunátem k udržování pořádku, znamenali počátek legendárního kodexu cti, který pro Jakuzu platil a který vnášel do podsvětí ušlechtilost jako jiskru života. Korupci, která postupovala na všech úrovních společnosti, se nevyhnuli ani kjókjaku, až se i oni samí stali součástí polosvěta hazardních her a prostituce.

Není divu, napadlo plukovníka, že mafie přilákala Okamiho zvědavost.

„O omertě mluvím, protože je nutná,“ pokračoval Okami. „Protože vím, že můj svět je ohrožen a že s tím musím něco dělat.“

Plukovník byl vysoký, hezký a impozantní muž s pronikavýma modrýma očima. Zavrtěl se v horké vodě. Tiché zvuky z ostatních van ve furó představovaly téměř rytmický kontrapunkt k jejich rozhovoru. „Jiní – starší než vy – by na sebe tohle břemeno rádi vzali.“

Plukovník na Okamiho znovu udělal dojem. Použil japonské slovo „starší“ ve chvíli, kdy měl na mysli „mocnější“. Jeho sestra měla pravdu: v japonských způsobech se vyznal skoro tak dobře jako Japonec.

„V kterékoli jiné společnosti by to mohla být pravda,“ přiznal Okami. „Ale Jakuza je jako zavřená kniha. Starší jsou – zkostnatělí. Minulost vidí jako budoucnost. Kdežto já vidím budoucnost jako přítomnost.“ Zvedl ruku, aby se poškrábal. „Věřím, že si jsme v tomhle ohledu podobní, Linnear-san.“

Plukovník otevřel oči a naklonil hlavu k Okamimu. „To je od vás milé, že to říkáte, Okami-san.“

Okami se v duchu usmál. „Milé“ znamenalo „moudré“. „Jsme si ovšem podobní ještě v jednom ohledu,“ pokračoval. „Oba jsme čestní lidé. Ze zkušenosti vím, že něco takového se mezi Evropany nevyskytuje často. Je to něco, čeho je třeba si vážit.“

„Slovo a čin, Okami-san.“

„Přesně tak.“ Takže to ví, napadlo Okamiho a srdce se mu rozbušilo. V Japonsku slova neznamenala skoro nic. Záleželo jen na činech a na ničem jiném.

„Chápu, jak jste se musel cítit, když Kisoko trvala na tom, abychom se sešli“ – plukovník se odmlčel, aby svým slovům dodal důraz – „zvláště s ohledem na moje postavení na okupačním velitelství.“

„Douglas MacArthur vám naslouchá.“

„Hlavně když ví, co si o mně myslí vaše sestra.“

Okami se ze všech sil snažil, aby nevyprskl smíchy. Nesmírně se mu zamlouval způsob, jakým tenhle člověk vedl hovor. Až ho udivovalo, jaké potěšení z plukovníkovy společnosti měl. Ještě před dvěma měsíci by ho jen pomyšlení na něco takového zneklidnilo. Teď byl vděčný zato, že dokáže tolerovat změny – u sebe stejně jako u druhých.

„Měl jste dobré důvody, proč mne okamžitě začít nenávidět,“ prohlásil plukovník. „A možná, že jste mě i nenáviděl. Bůh ví, že vám to nemůžu vyčítat.“

Okami mlčel. Stejně jako hráč šachu přemýšlel, jaké další tahy plukovník připravuje.

„Teď jsme ovšem dospěli k jisté shodě. Víme, co jeden od druhého potřebujeme, a díky tomu jsme se naučili jeden druhého respektovat. Dávat a brát, Okami-san, takhle by měl vypadat každý úspěšný a trvalý vztah.“

„Jakuza a armáda Spojených států,“ nadhodil Okami. „Nepřipadá vám takové spojení trochu ironické?“

Na plukovníkově opálené tváři se objevil úsměv. „Poslyšte, Okami-san, věřím, že lidstvo má nekonečnou schopnost rozumově si zdůvodnit i ty nejstrašnější události, nepředstavitelné činy a nepožehnaná spojení. Každý si ovšem pro sebe musí stanovit určitou hranici, kterou nesmí nikdy, absolutně nikdy překročit.“

Okami se zadíval do rozzářených modrých očí. „Co se mě týče,“ pravil, „jsem vázán kodexem cti stejně přísným jako bušido, kodex samurajů. Všechno, co tomuto kodexu neodporuje, je dovoleno.“

Plukovník se zasmál. „Teď mluvíte skoro jako Sicilan.“

Okami se konečně usmál také. „Tím se vracíme k otázce Johna Leonarda, známého také pod jménem Johnny Leonforte.“

„A jak se zdá, i k vaší milované omertě.“ Plukovník spojil prsty před sebou.

„Ten Leonforte tu obchoduje se vším možným pašovaným zbožím; nejen s vojenským materiálem Spojených států, ale také s ruskými zbraněmi, léky a drogami. Problém spočívá v tom, že nikdo z těch, co jsme je se zbožím nachytali, nechce mluvit.“

Okami přikývl. „Dokonce i kobunové Jakuzy. Používal agenty znechucené naším spojenectvím s okupanty, aby přechovávali a distribuovali jeho zásilky. Kupodivu ani tihle lidé ho nechtějí potopit. Zjistil jsem ovšem jedno jméno – Leon Waxman. Jenže to je všechno, co mám – jenom jméno. Nic jiného se mi o něm nepodařilo zjistit. Vypadá to, jako by ho někdo chránil.“

„Leonforte?“

Okami pokrčil rameny a plukovník s povzdechem znovu zavřel oči. „Někdo,“ pronesl, „si bude muset s Johnnym Leonfortem promluvit.“

Po pravdě řečeno Okamiho nejvíce zneklidňovalo to, že někteří agenti Jakuzy byli ochotni porušit svůj slib a spolčit se s cizáckými iteki. Jakou moc asi mohl Johnny Leonforte mít, aby si získal oddanost živlů z japonského podsvětí?

Právě tahle otázka nepřestávala Okamiho zaměstnávat ani cestou za oním kapitánem americké vojenské policie. Samozřejmě, plukovník byl příliš známý na to, aby mohl Leonforteho oficiálně navštívit. Oba se shodli na tom, že by tím vyvolal spíše další problémy, než aby nějaké vyřešil. A kromě toho, na spojení mezi Okamim a plukovníkem bylo nejlepší to, že nikoho ani nenapadlo, že by mohlo existovat. Při setkání Leonforteho s dalším kriminálním živlem se mohla provalit tajemství, která by Leonforte někomu v plukovníkově postavení neprozradil ani náhodou.

Kapitán Jonathan Leonard trávil většinu času v malém, přecpaném bytě ženy, se kterou spal – byla to armádní ošetřovatelka jménem Faith Sawhillová, žena s úzkým pasem a vychytralýma očima. Měla nohy modelky a věděla, jak je patřičně zdůraznit. Na frontě se nikdy neobjevila, ale místo toho ošetřovala jednoho generála se žaludečními vředy, který si jí pěstoval se zaujetím náboženského fanatika.

Protože znal Sicilany, Okami pochyboval, že by Leonforte zasvětil svou milenku do svých obchodů. Na druhé straně ovšem svou činnost provozoval z jejího bytu, což znamenalo, že obchod a radosti života se musely na některých místech překrývat.

To všechno probíhalo Okamimu hlavou, když stanul v otevřených dveřích bytu Faith Sawhillové. Uvnitř nebylo k hnutí. Sawhillová se právě líbala na rozloučenou s Leonfortem, protože odcházela do služby ke svému generálovi. Když prošla kolem něj, ucítil Okami vůni santálového dřeva. Věnovala mu široký úsměv bílých zubů a za klapotu podpatků zmizela.

„Mikio Okami.“

„Hai.“ Okami se lehce uklonil a koutkem oka si všiml, že Leonforte mu úklonu neopětoval. Na takové chování ze strany dobyvatelů byl ovšem zvyklý. Po válce, kterou nenáviděla proti které bojoval, dokud to mělo nějakou cenu, z něj veškerá osobní ješitnost vyprchala. Nakonec se války samozřejmě zúčastnil, protože byl vlastenec – miloval svou vlast, i když jednala na základě krátkozrakých, krvelačných rozhodnutí. Nebyl však žádný válečný zločinec a nyní byl dvojnásob rád, že ho Kisoko seznámila s plukovníkem, protože měl ještě nějaké nevyřízené účty a Denis Linnear představoval způsob, jak je vyřídit jednou provždy.

„Pojďte dál,“ vyzval ho Leonforte. „Tohle je Vincent Alba.“ Mávl rukou směrem k podsaditému muži s temnýma očima šelmy, nakrátko ostříhanými vlasy a velkýma chlupatýma rukama. Leonforte měl na sobě uniformu vojenské policie, kdežto Alba byl v civilu; nosil padnoucí a zjevně drahý oblek z hedvábí a lehké vlny.

„Chovejte se tu jako doma, dejte si třeba nohy na stůl nebo co,“ pobízel ho Leonforte. Byl vysoký, štíhlý a docela hezký tak, jak bývají obyvatelé Středozemí. Husté černé vlasy měl po vojensku ostříhané nakrátko. Okami si je dokázal představit dlouhé a kudrnaté, jak mu spadají do čela a k zátylku jako římskému senátorovi.

Zatímco si Okami sedal na krajíček pohovky, Leonforte přistoupil k stolku ve tvaru listu, který stál u zdi. „Dáte si anýzovku? Nebo snad Sambuccu. Mám tu do ní čerstvá kávová zrnka.“ Obrátil se k Okamimu „Víte, jak se Sambucca pije v Itálii? Ne? Tak to musíte zkusit.“

Okami přijal čirý nápoj se dvěma plovoucími kávovými zrnky. Všiml si, že Alba se ani nepohnul. Nepožádal o žádné pití a také žádné nedostal. Leonforte se k němu vůbec choval, jako by tu nebyl.

„Takže na vaše,“ připil Leonforte a ťukl si s Okamim. Polovinu své sklenice vypil jedním hltem. „Co tomu říkáte? Dobrý, co? Lepší než saké, nemám pravdu?“

První doušek lihoviny Okamimu nechutnal, ale vydržel a vůlí donutil svůj jazyk, aby se přizpůsobil. Také se přinutil k úsměvu „Vynikající,“ prohlásil. „Mohu dostat ještě?“

Zatímco mu Leonforte doléval, rozhlédl se kolem. Téměř každá vodorovná plocha byla pokrytá hromadami knih, většinou lékařských, ale jak si všiml, také učebnic ekonomie a mezinárodního práva společně s filozofickými spisy od Nietzscheho přes Kanta až po Sokrata. Uvažoval, jestli z téhle dvojice čte tohle všechno jenom Faith Sawhillová.

Leonforte mu podal sklenici, posadil se do obrovitého křesla a přehodil nohu přes nohu. „Co pro vás můžu udělat? Musím přiznat, že mě nijak nepřekvapilo, když jste se ozval. Vy chlapi pořád něco potřebujete.“ Zamrkal. „Kolikrát jsem se už koukal jinam, zatímco ta vaše parta odírala kořeny. Dokud dostávám svůj podíl, co je mi po tom, co děláte?“ Postavil svou sklenici na starý sekretář, který sloužil jako kávový stolek. „O co jde tentokrát? O hraní? Nějaký bordel? Nebo se třeba chcete dostat pod mou šlechetnou ochranu, abyste si to mohli vyřídit se soupeřící rodinou. Dneska se takovýchhle věcí děje víc, než dokážu spočítat.“

Zasmál se. „Po pravdě řečeno se mi to líbí. To, jak se vy chlapi kvůli těm svejm teritoriím vytloukáte. Tím víc místa zbyde pro mě.“

„Chápu, že vás to těší,“ pronesl Okami. „Je to skoro stejné jako u vás doma, že, pane Leonforte.“

Leonforte na sobě nedal nic znát. Kdyby ho Okami pozorně nesledoval, ani by si nevšiml toho, že mu levé oko krátce cuklo. „Proč mi tak říkáte?“

„Myslíte, že bych sem přišel, aniž bych se pořádně připravil?“

„Je příprava a příprava.“ Poprvé za celou dobu pohlédl na Vincenta Albu, který stál jako staromódní stojací hodiny poblíž rytiny římské bitvy. „Mám pocit, že na lidi, co mají čas si o mně zjišťovat věci, bych si měl dávat pozor – mohli by být nebezpeční.“ Znovu zvedl svou sklenku a Okami vycítil, že Alba změnil postoj, aniž se na něj podíval. „Na nebezpečí reaguju rychle a instinktivně, víte, co mám na mysli, Okami? Nenechám si věšet bulíky na nos. Tak si aspoň nemusím dělat starosti s tím, že mi někdo nasype do břicha olovo.“

„Vyjadřujete se naprosto jasně,“ opáčil Okami. Dopil Sambuccu. „Tohle je skutečně dobré pití.“

„Jsem rád, že oceňujete italské věci,“ ucedil Leonforte. „A teď mi povězte, co sakra chcete.“

„Dobře.“ Okami odložil sklenici. „Navrhuju, abychom spolu uzavřeli obchod. Mám jistý přehled o zboží, s kterým obchodujete.“ Zvedl ruku. „Prosím, nesnažte se to popírat. Moji muži představují vynikající distribuční síť. Znají v Tokiu každou uličku. Vím, kde za své zboží můžete získat nejvyšší ceny – a kam nemá cenu, abyste vůbec chodil. Zkrátka a dobře, může z nás být skvělá parta.“

Leonforte se drsně zasmál. „Slyšíš to, Vinnie? Chce, abych tomu rákosníkovi dal kus svýho kšeftu.“ Vyskočil tak rychle, až se skleničky na sekretáři roztřásly. „Co si sakra myslíš, že seš, ty šikmooká vopice? Přijde si sem, pije mou Sambuccu a pak ještě chce, abych se s ním dělil? Kdybych byl u nás doma, zmrskal bych tě bičem, ale že jsem v cizí zemi, tak se musím trošku ovládat, co říkáš, Vinnie? No jo.“ Ukázal na dveře. „Tak koukej mazat a říkej si, jakou máš kliku.“

„Ten druhý – Vincent Alba – je jeho tělesný strážce,“ prohlásil Okami. „O tom není pochyb.“

„Ti dva vypadají jako pěkný páreček,“ usoudil plukovník. Ponořil dýmku do koženého váčku a naplnil ji tabákem. S láskou obtočil prsty kolem hrubě řezané hlavičky. Dýmka pro něj představovala jakýsi talisman. Začátkem roku 1945 zachránila u Singapuru život jemu a celé jeho jednotce. Protože ji nemohl najít, nedovolil svým mužům postoupit dál do otevřeného prostoru, kde o chvíli později začalo nepřátelské bombardování. „Podle těch nadávek, co používá, určitě ochranku potřebuje.“

Oba muži seděli v malém salonku nočního baru na Ginze. Bylo to místo, kde se mohli snadno sejít, aniž by vzbudili pozornost. Přesto se však scházeli pouze v noci a vcházeli i vycházeli zadním vchodem z opuštěné špinavé uličky. Obsluhoval je sám majitel. Plukovník jeho podnik zachránil poté, co zde chytili jednoho známého šmelináře a vojenská policie vyhrožovala, že nechá bar zavřít. Plukovník, který vždycky myslel na budoucnost, pochopil, že se tenhle podnik může stát tím, čím se pak skutečně stal – bezpečným místem pro schůzky.

„Musím něco udělat s tím, jak shání lidi z Jakuzy,“ pravil Okami. „Je mi podezřelé, že mě málem vyhodil z bytu, když jsem mu nabídl obchod.“

„Skutečně,“ připustil plukovník. „Určitě není hloupý. Mně to připadá, jako by už s někým nějakou takovou smlouvu uzavřel.“

Okami si plukovníka dlouho prohlížel. Dolehly k nim zvuky cinkajících sklenic, tichých hlasů a místy i ojedinělý výbuch opileckého smíchu. Majitel vešel do salonku a bez jediného slova jim vyměnil prázdné sklenice od piva za plné.

Nakonec Okami pronesl: „Jestli je to tak, máme problém oba. Pro vás to znamená, že je Leonforte prakticky nedotknutelný. Pro mě to znamená, že se můj svět vymkl kontrole. Leonforte se dohodl s nějakým jiným ojabunem a to je něco, o čem jsem se měl už dávno dozvědět. To, že to nevím, dokazuje, že nějaký šéf Jakuzy se tajně paktuje s cizinci.“

„Stejně jako vy.“

Plukovníkova odpověď nebyla výčitkou, ale pouhou připomínkou, že žádná moc není nikdy absolutní, i když tak mohla leckomu připadat.

Plukovník lehce natočil hlavu a ve světle lampy se mu po tváři mihl úsměv. „Něco se stalo, Okami-san. Někde jsme ťali do živého.“

„Co tím myslíte?“

„Dneska mě zavolali do Willoughbyho kanceláře,“ vysvětloval plukovník. Generálmajor Charles Willoughby byl společně s plukovníkem jeden z nejvlivnějšich MacArthurových poradců. Zároveň vedl zpravodajské oddělení okupačních vojsk 0-2, které bylo plukovníkovi neustále trnem v oku. „Dostal jsem pěkně vynadáno.“

Okami plukovníka po očku sledoval. Vypadal uvolněně, skoro, jako by přemýšlel o něčem velmi příjemném. Okami to považoval za dobré znamení.

„Willoughbyho lidé se nejspíš dověděli o tom mém rozbíhajícím se pátrání. Díky Bohu, že pořád ještě nevědí o tom, že s tím máte něco společného i vy.“

„Dával jsem si nesmírný pozor,“ opáčil Okami.

Během posledních tří měsíců společně s plukovníkem zkoumali, jak je možné, že se někteří vysoce postavení důstojníci bývalé císařské japonské armády a námořnictva neobjevili na seznamu válečných zločinců. Sám Okami tyto důstojníky plukovníkovi popsal jako lidi, které jejich přehnané nadšení a moc přiměly páchat promyšleně brutální skutky, za něž by si nyní zasloužili spravedlivý trest.

Plukovník předal jména těchto důstojníků kanceláři hlavního adjutanta společně s důkazy, které proti nim Okami nashromáždil, ale od té doby na své nespočetné dotazy neobdržel žádnou odpověď. Bylo jasné, že někdo celou věc smetl se stolu.

„Willoughby se nahlas divil, jak to, že si i při svých mnoha povinnostech ještě dokážu najít čas na něco, co on sám nazval honbou za chimérami. Víte, co to je? – zbytečné pátrání. ‚Jestli vás vaše práce nudí,‘ prohlásil, ‚s radostí vám napíšu doporučující dopis na nějaké jiné místo, které bude líp vyhovovat vašim představám.‘“ Modré plukovníkovy oči byly jako z ledu. „Všiml jsem si, jak je opatrný. Ani jednou se nezmínil o cílech mého pátrání, ani o tom, že by na nich mohl mít případně zájem.“

Plukovník vyklepal z dýmky vychladlý popel a začal ji znovu plnit. „Uvažuju, kde jsem asi Willoughbymu při hledání těch vašich válečných zločinců šlápl na kuří oko.“ Škrtl sirkou. „Samozřejmě, na to, aby všechny ty důstojníky dostal z kanceláře hlavního adjutanta do bezpečí, potřeboval ten někdo pořádně velký vliv.“ Zasunul si dýmku do úst a zabafal z ní. Když se pořádně rozhořela, pokračoval: „Po tom setkání jsem mu nechal po kurýrovi poslat kopie důkazů, které jste mi poskytl. Kurýrovi jsem přitom nařídil, aby se ujistil, že Willoughby podepíše převzetí osobně. Teď mám jeho podpis.“

„Willoughby s těmi informacemi neudělá nic,“ mínil Okami.

„To bude taky odpověď,“ opáčil plukovník. „Budu vědět, že ty lidi dal do vazby kvůli nějakým bezpečnostním důvodům, které zná jen on. Nemusí na tom být nic nenormálního. Třeba znají nějaké tajné informace, které MacArthur nechce ventilovat na veřejném soudním zasedání.“

„Spravedlnosti musí být učiněno zadost.“ Okami měl ve tváři kamenný vyraz. „Musím se pomstít, Linnear-san, to byla přece základní součást naší dohody.“

„Dokonale chápu.“

Když později téhož večera procházel ulicemi válkou zkrušeného Tokia, začal o tom Okami pochybovat. Bylo přece možné, že plukovník i Willoughby jsou ze stejného těsta. Ostatně, oba pocházeli ze Západu, a kdo by takovým věřil? Okami zavrtěl hlavou. Tohle byla nebezpečná cesta. Bylo mu jasné, že část jeho duše stále ještě uvažuje tak, jako ostatní ojabunové.

Někdy, stejně jako teď, si Okami připadal skoro jako schizofrenik. Dobře věděl, co je třeba udělat. Kolem něj se rýsoval nový svět, vytvořený válkou v Tichomoří. Pokud ho válka o něčem poučila, tedy o tom, že Japonsko se už v budoucích desetiletích nemůže spoléhat pouze samo na sebe. Ve válce bylo samo sobě špatným rádcem – zničilo samo sebe a poškodilo svůj lid – právě kvůli svému historickému izolacionismu. Naši porážku způsobilo právě to, že jsme nechápali lidi ze Západu – a především Američany, uvažoval. Podceňovali jsme jejich sílu, ignorovali jejich vytrvalost a nerozuměli jsme jejich odhodlání. Nic takového si už napříště nemůžeme dovolit.

Právě jeho odhodlání zajistit svému podniku pro další desetiletí prosperitu ho donutilo k tomu, aby se spojil s plukovníkem. Ostatně, po pravdě řečeno, se mu ten člověk zamlouval. Tahle přitažlivost mu byla záhadou, protože stejně jako většina ostatních Japonců v té době cítil hlubokou propast mezi sebou a světovým společenstvím mimo Asii.

Pro něj jako pro Japonce bylo zvláštní, že plukovník rozumí šintoismu, zenovému buddhismu, konfuciánství a nejrůznějším metafyzickým bojovým principům, které dohromady tvořily japonskou etiku. Neuvěřitelné, říkal si, když se díval na noční Tokio osvětlené výbojkami.

Ne, rozhodl se, že plukovníkovi věří. Znepokojovalo jej však to, že plukovník je ochoten přiznat Willoughbymu čestné pohnutky. V zájmu spravedlnosti však Okami připouštěl, že mohl ve svém postavení vytušit nějaké spiknutí mnohem snadněji než plukovník. Okami se už z nepříjemné zkušenosti poučil, že nepořádek ve vlastním domě si člověk uvědomí až úplně naposledy.

Okami dospíval před sedmi lety, kdy jeho otce zradil jeho vlastní bratr a spolčil se s jinou rodinou, která měla zálusk na Okamiho výnosné teritorium uprostřed tokijské obchodní čtvrti. Jednoho dne, když Okamiho matka odjela navštívit svou nemocnou matku poblíž Hirošimy, zavraždili příslušníci nepřátelského klanu jeho otce, právě když ležel v posteli. Na základě podrobných informací poskytnutých Okamiho strýcem vrazi vnikli do domu, vyhnuli se strážím a zapíchli své meče Okamiho otci do břicha.

Na pohřbu stál Okami mezi matkou a strýcem a cítil pouze zármutek. Když o dva týdny později popíjel se svou přítelkyní v nočním podniku, zaslechl opilecké žvanění skupiny mladých kobunů Jakuzy. Dva z nich náhodou patřili k těm, kdo zabili jeho otce, a nyní k radosti svých kumpánů vykládali, jak se jim podařilo proklouznout do domu a zase zpátky, aniž by si jich někdo všiml.

Druhý den ráno vzal Okami otcovu katanu a schoval ji pod dlouhým kabátem, který nosil. Zamířil do strýcova sídla a požádal o rozmluvu s ním. Asi tak po čtvrt hodině jej uvedli dovnitř. Jeho strýc, který už snil o tom, jaksi nyní získá kromě spousty peněz i prestiž, se širokým úsměvem představil svého synovce příslušníkům Jakuzy, kteří stáli kolem něj. Strýc, který si vždycky potrpěl na okázalost, měl kolem sebe rád početný doprovod. Duchem stále vězel v japonské feudální minulosti, kdy elitní bojovníci vládli zemi a poroučeli obyčejným smrtelníkům.

Podle zvyku se Okami těm mužům poklonil. Zůstali stát, zatímco Okamiho strýc se posadil za svůj těžký psací stůl a napřáhl pravou ruku dlaní nahoru. Když se Okami znovu narovnal, strýc se ho zeptal, co jej k němu přivádí.

Okami po těch slovech pokročil kupředu. Přitom se jeho kabát vpředu rozevřel a když vyskakoval na strýcův psací stůl, vytáhl otcův meč. Než stačili vyjevení tělesní strážci hnout prstem, zvedl katanu, sekl s ní šikmo dolů a čistě oddělil strýcovu hlavu od krku.

Vytryskl gejzír krve, který zalil dva tělesné strážce, kteří se teprve nyní zmohli na odpor. Bezhlavé strýcovo tělo sebou křečovitě škubalo. Hlava ležela bradou vzhůru na zakrváceném stole, s vytřeštěnýma očima a tázavým výrazem, který připomínal mistrovsky vyřezanou masku.

Okami udeřil jednoho strážce do nosu jílcem katany, otočil se a zaryl její ostří do ramene druhého. Muž zaječel bolestí a pistole mu vypadla na zem. Klesl na kolena a marně se snažil zastavit krvácení.

Byli tu ovšem ještě dva další, v jejichž rukou se objevily meče. Použít pistoli nepřicházelo v úvahu. Ten, kdo by tak učinil, by natolik ztratil tvář, že by se již ani nemohl mezi Jakuzu počítat. A po vyloučení z této podivné, úzce spjaté skupiny vyvrhelů by neměl kam jít. Ztratil by jediný svět, který byl ještě ochoten ho přijmout.

Okami zaútočil vpravo, ustoupil vlevo a seskočil se stolu. Přitáhl nohy k břichu a v letu kolem třetího strážce máchl mečem doprava. Ostří přejelo muži přes prsa a rozřízlo látku, kůži i svalstvo. Muž upustil katanu ze ztuhlých rukou.

Sotva dopadl na zem, ucítil Okami podivné mrazení a když se otočil ke čtvrtému muži, projela jím palčivá bolest: znamení, že byl zraněn. Potlačil bolest, odrazil mužův druhý úder, kopl ho do kolena a podařilo se mu prorazit jeho obranu. Vrazil jílec meče strážci do pravého ucha, vrhl se kupředu a cítil, jak špička jeho katany proniká masem. Čtvrtý strážce se svalil po hlavě na zem.

A tak se Mikio Okami stal ojabunem klanu Okamiů.

Než odešel z kanceláře, nezapomněl Okami uchopit strýcovu hlavu za vlhké vlasy a odnést ji s sebou. Během následujících šesti týdnů pak visela na kožené šňůrce na dvoře Okamiho domu. Všichni, které k sobě v té době povolal – nižší šéfové jeho rodiny stejně jako ojabunové jiných tokijských rodin – museli kolem ní projít.

Poslední ojabun, kterého si Okami zavolal, byl Seizó Jamauči. Byl to muž s širokými rameny a protáhlým obličejem s našpulenými rty a upjatým výrazem. Neustále žehral na nedostatek úcty k tradičním hodnotám, který se projevoval u mladých členů Jakuzy, ovšem sám byl nemilosrdný lichvář bezohledně ždímající starce ze svého teritoria, kteří se na něj stále ve větší míře obraceli o pomoc, jak zemí procházelo strašidlo války a odvádělo jim syny, kteří jim zajišťovali obživu.

Ti dva kobunové, které Okami zaslechl mluvit v baru, patřili ke klanu Jamauči.

Cestou přes dvůr se Seizó Jamauči dlouho díval na scvrklou, zkrvavenou hlavu Okamiho strýce. Přitom nesouhlasně zakroutil hlavou, jako by se díval na dílo nějakého anarchisty.

„Ošklivé dny,“ prohodil k Okamimu, když se obřadně představili.

„V tom s vámi mohu jen souhlasit,‘ opáčil Okami a natáhl se po hibači, aby svému hostu připravil čaj. Ze staršího muže vycítil napětí, jako když se v klesajícím výtahu sníží tlak, a sám měl dost práce s tím, aby svou vlastní nervozitu udržel na uzdě. Měl před sebou ještě dlouhou cestu, na které ho mohla čekat různá nepříjemná překvapení.

Ani jeden nepromluvil, dokud se na dně šálků neobjevily nasekané lístky, které se zalily horkou vodou a pomocí metly se na nich našlehala bledě zelená pěna. Okami sledoval, jak Jamauči přikládá šálek ke rtům. Teprve pak připravil čaj sám sobě. Jamauči přikývl na souhlas s mladíkovým vychováním.

„Proto jsem vás také požádal, abyste se se mnou setkal,“ pronesl Okami co nejsladším hlasem. „Teď, když je zrádce klanu Okamiů potrestán, rád bych navázal spojenectví s Jamaučii.“ Dolil oběma čaj. „Máte pravdu, dnešní doba je skutečně zlá. Blíží se válka. Cítím to stejně, jako staří lidé cítí přicházející déšť – v kostech. Teď, víc než kdy jindy, musíme držet při sobě, zapomenout na své spory i na pomstu. Jde o naše přežití, Jamauči-san.“

Odložil šálek stranou. „A je tu ještě jeden důvod, pokud mohu mluvit zcela otevřeně.“ Starší muž, který se nyní poněkud uvolnil, přikývl. „Jsem ještě mladý. Možná – jak jistě říkají mnozí – jsem ještě příliš nezkušený, abych se mohl stát ojabunem tak velké rodiny, jako je ta moje. Musel jsem však reagovat na okolnosti, a tak mi snad lze prominout to náhlé… povýšení. Přesto si dobře uvědomuji svou nelehkou situaci a když o ní přemýšlím, zdá se mi, že by bylo vhodné, kdybych měl nějakého učitele, někoho staršího a moudřejšího než jsem já, k němuž bych se mohl obracet o cenné rady. Za čas a práci, které by mi takový učitel věnoval, jsem ochoten se odvděčit podílem na bohatství Okamiů. Co si o tom myslíte, Jamauči-san?“

Jamauči předstíral, že nabídku zvažuje, ale Okami ihned vycítil jeho nadšení, jako když slunce vykoukne za mrakem.

Nakonec Jamauči odpověděl: „To, co navrhujete, má mnoho do sebe. Vidím, že i přes mladickou zbrklost, kterou jiní ojabunové odsuzují, v sobě máte kus moudrosti, které se jiným Okamiům nedostávalo.“ Přikývl. „Přijímám vaši nabídku.“

„Výborně,“ přisvědčil Okami. „A na zpečetění naší dohody vás žádám jen o to, abyste vyhledal ty dva muže, kteří zavraždili mého otce, a vlastní rukou je usmrtil.“

Jamauči dlouho neříkal nic. Ani se nepohnul, dokonce se ani nedotkl zbytku čaje, který mu vychládal v šálku. Po chvíli pomalu pravil: „Měl jsem dost čaje. Prosím, přineste láhev francouzského koňaku, abychom mohli toto historické spojení rodin Okami a Jamauči oslavit každý po svém způsobu.“

O tři noci později uvítal Okami v zadním salonku nočního baru, který sloužil Jakuze jako místo tajných schůzek, Micubu Jamaučiho. Micuba byl jeden z nižších Seizóových šéfů a hlavních obchodních zástupců a zároveň byl Seizóovým synovcem. Micuba byl velmi obezřetný, stejně, jako by byl Okami na jeho místě. Byl to hubený muž s tenkými stehny a dlouhýma pavoučíma nohama. Měl ve zvyku si neustále přejíždět po bradě palcem. Tvář měl plochou a jeho výrazná ústa s tlustými rty se dokázala roztáhnout do nevinného úsměvu, jímž obdařoval své přátele i nepřátele.

Po obřadném pozdravu si Micuba rozepnul sako a pohodlně se usadil ke stolku naproti Okamimu. Okami si přitom všiml, jak mu zpoza opasku vyčuhuje osmatřicítka. V hlavní místnosti baru se potloukali dva Micubovi nohsledi, napjatí jako lovečtí psi, kteří ucítili kořist. Okami byl sám. I to bylo součástí jeho plánu.

Asi tak půl hodiny oba muži popíjeli dobrou skotskou whisky z černého trhu a vyměňovali si zdvořilosti. Zvuky z baru k nim doléhaly jen tlumeně. V rozhlasu se ozývala americká populární píseň a nějaký opilec si ji začal prozpěvovat s sebou, než se jeho hlas změnil v naprosto falešné krákorání.

Nakonec Okami nadhodil: „Co si myslíte o tom navrhovaném spojení našich rodin?“

„Máte zajímavý způsob, jak mluvit o něčem, co je už skutečností,“ odtušil Micuba.

Okami rozvážně, i když poněkud smutně přikývl: „Také jsem si myslel, že tomu tak je,“ řekl. „Ovšem jen do dnešního dne, kdy se mi dostalo do rukou tohle.“ Vstal, zamířil do zadní části místnosti a zapnul promítací přístroj.,, Byl bych rád, Micuba-san, kdybyste si tenhle film napřed prohlédl celý a pak mi řekl, co si o něm myslíte.“

Když si Okami sedal zpátky ke stolku, film už běžel. Koutkem oka sledoval, jak Micuba reaguje na sice zrnité, ale přece jen zřetelné černobílé záběry Seizóa Jamaučiho, jak střílí dva členy svého vlastního klanu. Pochopitelně, že šlo o ty dva pěšáky, kteří zavraždili Okamiho otce.

Film skončil. Okami šel vypnout projektor a když se vrátil, dolil oběma whisky.

„Kde –“ Micuba se odmlčel a odkašlal si. Než pokračoval, hodil do sebe půlku sklenice whisky. „Kde jste k tomu přišel?“

‚Od jednoho mého zdroje u Tokko.“ Byla to nechvalně známá „myšlenková policie“, která měla takovou moc, že se jí obávala i Jakuza.

„Takže policie už má proti Seizó-sanovi důkazy.“

Okami si všiml, že jeho návštěvník se nezmínil o „strýci“. Mlčel a čekal, kterým směrem se Micuba po takovémhle pobídnutí vydá.

„To vyvolá v našich řadách strašný zmatek,“ zamumlal si Micuba pod vousy. „Až bude Seizó-san pryč.“ Obrátil pohled k Okamimu. „K něčemu se vám přiznám, Okarni-san. Už nějakou dobu jsem cítil jisté rozčarování ze Seizó-sanových dlouhodobých… plánů. Po pravdě řečeno jsem se proti některým jeho posledním návrhům dost silně stavěl.“ Pohlédl Okamimu do očí a oběma bylo jasné, že Micuba má na mysli příkaz k zavraždění Okamiho otce.

„Jsem rád, že to vím,“ poznamenal Okami. „Možná se z toho spojení našich rodin dá ještě něco zachránit.“ Poté vstal, čímž dal najevo, že rozhovor je u konce.

O hodinu později se stejný scénář opakoval s Kacuodem Kozóem, hrubým a nafoukaným mužem, který byl druhým hlavním Seizóovým zástupcem. Kozó se vyznačoval drsným vystupováním, které mu jistě získalo stejně mnoho nepřátel, jako mu jeho jasná, logická mysl musela získat obdivovatelů. Na rozdíl od Micuby přišel sám.

Celý film shlédl mlčky a Okamiho řeč nijak nekomentoval. Když Okami skončil, prohlásil: „Víte, tihle dva chlapci, co je Seizó-san zastřelil, mají na svědomí smrt vašeho otce.“

„Jistě, byli zbraní, která vraždu provedla,“ pronesl Okami s jistým důrazem. „Ale byla to ruka Seizó-sana, která tu zbraň řídila.“

Kozó o tom chvíli uvažoval. „Nevěřím, že by na nich Seizó-san vykonal pomstu, kdyby to nebylo součástí vaší úmluvy.“

„Staré dluhy je třeba vyrovnat,“ mínil Okami, „než je možné navázat nové styky.“

Kozó před sebou spojil prsty a hloubavě se na ně zadíval „Zdá se, že se Seizó-san ošklivě přepočítal.“ Poposedl. „Za Micubu mluvit nemohu, ale co se mne týče, mám pocit, že nejlepší, co může rodina Jamauči udělat, je jít svou vlastní cestou po boku Okamiů.“

Dobře řečeno, pomyslel si Okami. „Během následujících týdnů dojde uvnitř rodiny Jamauči k určitým zmatkům,“ pravil. „Jsou tací, kteří s vaší filozofií naprosto nesouhlasí. Je možné, že se tyto spory rozšíří i na jiné rodiny. A možná, že se mezi ojabuny bude mluvit o tom, že by se mělo zasáhnout. Nemyslím, že by to byl pro rodinu Jamauči ten nejlepší způsob řešení. Rozhodně by byl příliš nebezpečný pro každého, kdo by chtěl uchopit otěže do svých rukou.“

Naklonil se nad stolek a nalil oběma whisky. „Rodina Jamauči ztratila svou cestu. Já si ovšem přeji, aby klan Jamauči dosáhl znovu oné stability, které se kdysi těšil. Zatím v něm vidím nebezpečí nejen pro svou, ale pro všechny rodiny. Buďte ujištěn, že udělám vše, co bude v mých silách, abych tu stabilitu zajistil.“

Okami poznal, že Kozó pochopil naprosto přesně, co má na mysli. Zvedl sklenku k evropskému přípitku. „Na stabilitu,“ připil s lehkým úsměvem.

O týden později objevila policie na základě anonymního udání v Micubově sídle mrtvá těla Seizóa Jamaučiho a jeho synovce Micuby. Podle polohy těl a úhlu, z nichž byly rány zasazeny, bylo zřejmé, že oba muži se pohádali a poté jeden druhého zabil. Pokud mělo toto vysvětlení nějaké drobné mezery, policie byla více než ochotná je zatušovat. Koneckonců, hlavní bylo, že ubyli dva členové Jakuzy, kteří by mohli policii přidělávat práci. Možná se nakonec vyhladí mezi sebou všichni – to byl sen všech policistů.

Během následujících týdnů se začaly objevovat mrtvoly různých pěšáků i nižších velitelů z klanu Jamauči, až se Kacuodo Kozóovi podařilo zlikvidovat všechny své odpůrce a upevnit svou moc. Jak předpovídal Okami, všechno to krveprolití znepokojilo ostatní ojabuny, a dokonce se mluvilo o společném postupu s cílem obnovení pořádku v rodině Jamauči. Okami však dodržel slovo a zachránil mír i Kozóa tím, že držel ostatní ojabuny na uzdě, zatímco Kozó upevňoval svoje postavení.

Výsledkem bylo nejen zlepšení Kozóovy pozice v podsvětí, ale také Okamiho vzestup. Od té doby byl stále ve větším měřítku považován za vizionáře, který dokáže rodiny provést těžkými časy.

A tak začala Okamiho cesta k titulu Kaišóa, tajemného vůdce, ojabuna všech ojabunů.

Generál Willoughby měl pobočníka, který vzbudil pozornost Okamiho lidí. Stalo se tak proto, že měl zálusk na mladé muže, a podsvětí, kde jedině mohl této své tužbě hovět, patřilo Okamiho rodině.

Jmenoval se Jack Donnough. Byl to docela hezký mladík se světlými vlasy, vysokým čelem a zelenýma očima. V práci byl chladný a věcný, ovšem podle Okamiho zdrojů se při svých nočních tazích choval přesně opačně.

Teď, když Okami projížděl nočním Tokiem, uvažoval o tom, že by mohl Donnougha využít. Nařídil řidiči, aby odbočil do Šindžúku, kde podniky nejstaršího řemesla, jemuž Japonci výmluvně přezdívali „obchod s vodou“, rostly jako houby O dešti.

Majitelka Železné brány jej uvedla dál a klaněla se přitom tak dlouho a tak hluboce, až se mu zdálo, že se jí musí začít točit hlava. Byla to drobná žena v černo-oranžovém kimonu. Vlasy měla pečlivě načesány po způsobu dávných gejš a přidržované velkými želvovinovými jehlicemi. Její tvář i přes svoje vrásky připomínala na doby, kdy byla krásná a žádoucí.

Jack Donnough právě „obdělává úrodné pole“, ujistila ho věcně a ukázala mu pokoj v zadní části patra. Okamimu připadalo zvláštní, že Američané považují sexuální styky mezi muži za takové tabu. V Japonsku šlo po celá staletí o běžnou součást života.

Majitelka ho upozornila, že Donnough kupodivu vždycky trval právě na tomto pokoji. Nevěděla proč, ale Okami to po krátké obhlídce budovy snadno pochopil. Okno Donnoughova oblíbeného pokoje vedlo do tmavé uličky, kde se mohl v případě policejní razie nebo jiné nepříjemnosti snadno ztratit.

Okami se vrátil do Železné brány a zrovna se chystal vyjít po schodech do patra, když zahlédl Faith Sawhillovou, onu ošetřovatelku, s níž se setkal při své návštěvě u Johnnyho Leonforteho.

Rychle ustoupil do přítmí chodby vedoucí do kuchyně a sledoval ji, jak míří ke schodům a stoupá po nich nahoru. Bylo zvláštní, že na ni narazil právě tady, a ještě podivnější bylo, že se tu zřejmě dobře vyznala.

Okami přistoupil k majitelce a zeptal se jí, co o té Američance ví.

„Občas sem zajde,‘ odpověděla majitelka. „Na každé tři nebo čtyři Donnoughov návštěvy sem přijde jednou. Sama se tady neobjeví, jenom, když je tady on. Co tam s těmi dvěma chlapy dělá, nemám ponětí.“ Pokrčila rameny „Když se to stalo poprvé, řekla jsem tomu Donnoughovi, že za to od něj budu chtít víc peněz. Zaplatil, ani nemrkl.“

Okami zvědavě vyšel po schodech za Faith Sawhillovou.

Na konci chodby se zastavil a uvažoval, co podniknout. Instinktivně přiložil ucho ke dveřím, které byly dost tenké, jak bylo ostatně v podobných podnicích zvykem.

„Určitě je to bezpečné?“ ptala se Sawhillová za dveřmi.

„Už jsem ti říkal,“ odpověděl nějaký mužský hlas, nepochybně Donoughův, „že nemluví anglicky.“

„Běhá mi z toho mráz po zádech.“

„Z čeho,“ zeptal se Donnough mrazivě, „ze sexu mezi muži nebo z toho, že děláš Albovi poslíčka?“

„Na někoho, kdo hraje takhle nebezpečnou hru, máš moc řečí,“ odsekla Sawhillová. „Jestli Willoughby přijde na to, co děláš…“

„Nepřijde na to,“ poznamenal Donnough suše. „Ten malej fašista má moc práce s tím, jak citýruje ty japonský plukovníky. Chce z nich udělat špióny.“

Tiše se uchechtl „Jo, když je někdo válečnej zločinec, tak se mu těžko hledá práce.“

„Ti chlapi by měli bručet za katrem,“ prohlásila Sawhillová. „Vím o těch hrůzách, co prováděli.“

„Willoughby o nich ví taky, to tě můžu ujistit,“ pravil Donnough. „Ale že by kvůli tomu nemohl v noci spát, to teda ne. Ale to je tím, že je posedlej komunistarna. Chce ty japonský důstojníky použít jako základ novýho generálního štábu, až Japonsko znovu ozbrojí. ‚Sověti,‘ vykládá každou chvilku, ‚jsou odtud, jen co by kamenem dohodil.‘“

Okami slyšel, jak mu ve vnitřním uchu šumí krev. Srdce se mu rozbušilo a v ústech mu vyprahlo. Do čeho se to zamotal? S tím Willoughbym měl pravdu. A s čím běhala Sawhillová jako poslíček mezi Donnoughem a Albou? A proč právě Albou a ne jeho šéfem Johnnym Leontortem?

„Už je pozdě,“ rozhodla Sawhillová. „Dej mi to.“

Její hlas zazněl silněji a Okami si s úlekem uvědomil, že stojí těsně u dveří. „Tady,“ řekl Donnough. „Nejnovější zprávy o Willoughbyho patnáctce. Alba by z toho měl mít radost.“

Okami zaslechl šustění, odtrhl se ode dveří, obrátil se a rozběhl se chodbou. Když utíkal po schodech, uslyšel za sebou cvaknutí dveří a klapot vysokých podpatků.

Posadil se na černou lakovou lavici a čekal na ni, až sejde po schodech dolů.

„Slečno Sawhillová,“ oslovil ji s úsměvem, sotva se objevila v přízemí.

Faith Sawhillová se po něm otočila. Přejela ho svýma chladnýma modrýma očima, jako by byl kabelka ve výkladní skříni. „Vy jste Mikio Okami. Vzpomínám si na vás.“

„Přesně tak,“ souhlasil Okami.“Co kdybychom si zašli na skleničku.“

„To bohužel nepřipadá v úvahu,“ zamračila se Faith. Obálku, kterou držela v ruce, si zastrčila pod paži. „Už teď jdu pozdě. Jonathan nemá rád, když musí čekat.“

„Nemyslíte snad Vincenta Albu?“ zeptal se Okami.

Poprvé se zdálo, že to Faith udivilo. „No, vlastně, jak to tak vypadá, můžu vám nějakou tu minutku věnovat.“

Okami ji zavedl do akačočinu o kus dál v ulici. Červená lucerna podniku vesele zářila do trny. Uvnitř bylo plno a přes kouř ani neviděli na konec dlouhé, úzké místnosti, která sloužila jako bar. Okami, kterého hluk kolem nijak nevzrušoval, se protlačil k pultu, objednal dvě skotské, aniž se Faith zeptal, co chce, a zavedl ji do prázdného boxu v koutě.

„Máte s Albou rozjetej pěknej malej kšeftík,“ prohodil Okami, sotva se posadili.

„Promiňte?“

„Možná spolu dokonce za Johnnyho zády spíte.“

Faith se zasmála. „Jo, a vy jste papež.“ Znovu se zasmála. „Ten chlap je opičák.“

„Opičák, pro kterého pracujete.“

Faith otočila hlavu. Její tmavomodré oči se dokázaly někdy až zázračně přizpůsobit prostředí. Právě teď byly průsvitné jako oblak kouře. Usmála se: „Buďto jste jasnovidec, nebo umíte dobře poslouchat za dveřmi.“

„Co vám může Alba oproti Johnnymu nabídnout?“

„Alba? Je neochvějně věrný. A umí poslouchat příkazy. Faith zvedla skleničku a usrkla whisky. „Johnny je nevypočitatelný, horká hlava. Jeho plány vždycky neodpovídají skutečnosti.“

„Takže na něj Alba dává pozor.“

Přikývla. „Takhle se to dá taky říct.“

Během následujících několika minut si Okami ženu pozorně prohlížel. Byla nesmírně krásná: měla oválný obličej, kočičí oči a smyslná ústa, která Okamimu připomněla jednu zvlášť exkluzivní gejšu, kterou kdysi znal. Navíc věděla, jak vést rozhovor, a to ho na ní přitahovalo ještě víc.

„Pro koho Alba pracuje?“

„Zrovna teď bude lepší, když to nebudete vědět,“ odvětila Faith tak vážným tónem, že to Okamiho zarazilo.

„Možná bych se na to měl zeptat majora Donnougha.“

Bylo třeba ocenit, že Faith ani nemrkla. „Chápu, kam tenhle rozhovor směřuje,“ pronesla a nakrčila obočí. „Mám to snad brát tak, že Vincent a já máme nového partnera?“

„To je tak snadné?“

Pokrčila rameny. „Člověk musí výt s vlky.“ Všimla si jeho zmateného výrazu a dodala: „Tohle je vaše země, takže jsme vůči vám v nevýhodě. A kromě toho, když upozorníte na Donnougha, jsme všichni v háji. Není to těžké rozhodnutí. Dvě třetiny výdělku jsou lepší než nic.“

Chvíli o tom uvažoval. „Co vlastně Alba dělá s těmi informacemi o Willoughbyho skupině válečných zločinců?“

„Pokud vím, tak nic,“ odpověděla Faith. „Jenom je posílá do Států.“

„A vy nemáte ani tušení, co tam s nimi dělají?“

„Ne.“

Okami dospěl k závěru, že takhle se nikam nedostane. „A co kdybych se na to Vincenta Alby zeptal s pistolí v ruce?“

Faith zafrkala a oči jí potemněly. „Ježíšikriste, vy chlapi jste všichni stejní, co? Všechno se dá vyřešit pomocí zbraní.“

Okami ucítil, jak ho pohrdavý tón jejího hlasu zabolel. Napřáhl ruku. „Ukažte mi, co vám předal Donnough.“

Faith se na něj zvědavě podívala, jako by ho viděla poprvé. „Jak tak na vás koukám, asi nemám na vybranou.“

Rychle si prohlédl zprávy, které Donnaugh okopíroval. Willoughby se zřejmě snažil. Generálporučík Arisue, bývalý velitel vojenské rozvědky generálního štábu a několik jeho důstojníků už nyní pracoval v historickém oddělení G-2. kde předávali Willoughbymu zprávy o pohybu sovětských vojsk na Dálném Východě a vyhodnocovali jiné údaje. Plukovník Takuširo Hattori, který velel prvnímu oddělení operační divize generálního štábu, měl nyní na starosti demobilizaci japonské armády. To bylo strašné ze dvou důvodů. Jeden válečný zločinec měl na starosti vyhledávání jiných válečných zločinců a navíc, kdyby se Willoughbyho plán na opětovné vyzbrojení Japonska podařil, dostal by Hattori na starost mobilizační plány.

To je strašné, napadlo Okamiho. Musel se na nejvyšší míru soustředit, aby se netřásl vzteky. Tihle muži, kteří mu tančili před očima jako řada baletek v nějakém kabaretu, dosáhli jakéhosi zvráceného ocenění zásluh, místo aby zmizeli někde v sedmém kruhu pekla, jak si zasloužili.

„Vypadáte trošku napjatě, pane Okami,“ všimla si Faith. „Možná bych nám měla objednat další pití.“

Okami, který stále ještě zápasil se svým osobním odporem, začínal uvažovat o tom, jaké další důsledky může tato zpráva mít: především o tom, k čemu by mohla posloužit Albovu nadřízenému ve Státech? Ať to byl kdokoli, byl to jistě capo mafie. Proč by ho mělo zajímat, že některé části americké armády zaměstnávají ve své zpravodajské síti válečné zločince?

Přinesli jim skotskou a Okami svou vypil jediným douškem. Už mu bylo jedno, co si o něm Faith Sawhillová pomyslí. Po tom, co se dověděl z Donnoughovy zprávy, už na ní nezáleželo. I přes svou krásu a inteligenci to byla jenom žena, jejíž roli v této hře znal. Byla to jenom malá ryba, stejně jako Johnny Leonforte – jak ji to vlastně nazval Donnough? Poslíček. S plukovníkem kolikrát uvažovali o tom, zda Leonforteho někdo podporuje, a teď to věděli: onen tajuplný capo Vincenta Alby.

Zvedl oči. „Povězte mi, slečno Sawhillová, jakou úlohu v tomhle všem hrajete vy? Mafie je přece čistě mužská záležitost.“

„A vy o mužských záležitostech víte všechno, že, pane Okami.“ Když to říkala, usmívala se na něj tak sladce, jako by byl jejím milencem. Než pokračovala, na okamžik sklopila oči. „Pravda je taková, že mám neposednou duši. Jsem správná Američanka. Přišla jsem sem, abych své vlasti sloužila podle svých nejlepších schopností.“

„A náhodou jste se zapletla s těmi nepravými,“ nadhodil skepticky.

„Zamilovala jsem se do nepravého muže.“ Z tváře jí vyzařoval smutek a výčitky svědomí. „Přiznám se, bylo to hloupé, zbláznit se do Johnnyho, do té jeho maniakální energie a šílených snů.“ Zvedla ruku, ale zase ji nechala klesnout. „Jak se to mohlo stát? Možná je to důsledek války, nebo je to tímhle městem – Tokiem – které je takové cizí, podivné a poničené. Prostě mě to všechno nějak vtáhlo do sebe.“ Zase ten odzbrojující úsměv. „Víte, já jsem zvědavá jako opice. Ani Vincent s Johnnym přede mnou nemohli dlouho skrývat co vlastně dělají. Když na to Vincent přišel, chtěl mě vyhodit, ale“ – její úsměv se ještě rozšířil – „já jsem se chytila Johnnyho a ten mě nepustil. Tak jsem se do toho dostala jako strom, když ho chytne uragán.“

Okami uvažoval, jestli jí má věřit. Pak si uvědomil, že na tom vlastně nesejde, že ona nemá vůbec žádný význam. Jediné, co mělo význam, byly materiály od Willoughbyho.

Se zprávou v ruce vstal. „Udělám si kopii. Dostanete to zítra ráno.“ Faith se zatvářila nešťastně. „Vincent se zblázní.“

„Jen ať,“ odtušil Okamí. „Aspoň si zvykne, že má nového partnera.“

„Ta zpráva je naprosto nedocenitelná,“ prohlásil Okami. „Přesně takovouhle zbraň jsem potřeboval, abych se mohl pomstít.“

Plukovník se procházel s Okamim po parku Ueno a za chůze listoval papíry. Tvářil se, jako by si nevšiml láhve brandy, kterou měl Okami s sebou a ze které si čas od času lokl. Okami té noci nespal. Byl opilý. Pil od chvíle, kdy se rozloučil s Faith Sawhillovou, a jeho vzrušení rostlo každým okamžikem. Konečně znal způsob, jak rozdrtit ty, které nenáviděl ze všeho nejvíc.

Bylo časně ráno a nad řekou Sumida se stále ještě převalovala mlha. Ze zbylých stínů nocí vykukovalo jasně modré nebe jako drozdí mládě ze skořápky. Třešně kolem nich vysílaly k zemí spršky růžových kvítků, které byly tak bledé, že vypadaly jako bílé.

Vzduch byl prosycen vůní, kterou si Okami vždycky spojoval s dětstvím. Tehdy svého otce vídal jenom zřídka, ale každé jaro jej otec s bratrem vodil právě sem, do parku Ueno, aby se podívali na třešňové květy. Sladká, éterická vůně mu připomněla, jak se držel otcovy ruky: byla pevná, suchá a příjemná. Byl šťastný, když se nad ním tyčila otcova vysoká postava.

„Podívejte se na ty třešňové květy nad vámi,“ šeptal otec v jeho vzpomínkách téměř nábožně. „Kvetou tak rychle a pak, když jsou nejkrásnější, spadnou na zem a zahynou. Proto je také tak milujeme, protože všichni lidé jsou jako tyhle kvítky: svou krásu si nosíme v sobě, jsme totéž, co ony. Slovo šizen – příroda – k nám přišlo z Číny, protože tady jsme pro ni žádné slovo neměli. K čemu bychom je potřebovali? Copak nejsou člověka příroda jedno a totéž?“

O mnoho let později, když Okamiho zavolali do otcova domu té noci, kdy byl zavražděn, klečel vedle jeho lůžka a čekal, až se vrátí matka. Do ložnice nikoho z otcových lidí nepustil, ale nedokázal už zabránit tomu, aby nepřecházeli po domě a pozemku a nehlídali ho. Později si s těmi, kdo nesplnili svou povinnost vůči jeho otci, vyřídil účty. Ale v tom okamžiku jenom sklonil hlavu, uchopil otcovu studenou ruku do dlaně a najednou ucítil něžnou, sladkou vůni třešňových květů na konci jejich krátkého, skvělého života.

Když se nyní znovu procházel parkem Ueno, vdechoval Okami zhluboka zázračnou vůni plnou vzpomínek a metafyziky. Podíval se na plukovníka, který si víceméně beze slova prohlížel zprávy.

Okami nadhodil: „Když tyhle důkazy donesete přímo MacArthurovi…“

Plukovník na něj ostře pohlédl. „Z čeho usuzujete, že o Willoughbyho plánech ještě neví?“

Na to mu Okami nedokázal odpovědět.

„Tady, mezi těmi třešněmi, pronesl plukovník tiše, „si musíme najít čas, abychom si celou věc klidně a věcně probrali.“ Několikrát se zhluboka nadechl a Okami si znovu připomněl, proč se mu tenhle Evropan tak zamlouvá.

„Vím, čeho jsou tihle lidé schopní,“ pokračoval plukovník stejným konejšivým tónem. „A vím, že vydali rozkaz k popravě vašeho bratra.“

„Byl pacifista,‘ pronesl Okami přidušeným hlasem. „To on byl odvážný, ne já. Řekl nahlas to, co jsem si myslel i já, ale nikdy jsem to nedal najevo.“

„Možná to od něj bylo i trošku bláhové,“ namítl plukovník. „Tehdy nebyla vhodná doba na to, říkat, co má člověk na srdci, pokud to bylo v rozporu s míněním většiny.“

„Ne, ne, vy to nechápete, on nezradil sám sebe. Byl to hrdina.“ Z Okamiho hlasu čišela hořkost, která jej zabarvovala jako jed sklenici vína. „A já jsem ještě dostal metál – to byla ironie, protože to, co jsem udělal, jsem udělal jen ze strachu o vlastní život. Kdybych neposlechl rozkaz, můj velitel by mne střelil do týla. Ale měl jsem to riskovat.“

Snad proto, že byl opilý, dodal: „Nezeptáte se mě, proč jsem měl riskovat, že mě střelí do týla?“

Plukovník se zastavil a vzal Okamimu z ruky prázdnou láhev. „Vím, proč,“ pravil. „Kvůli slávě. Kéž bychom mohli padnout jak kvítky saky – čisté a zářivé!“

Když plukovník citoval báseň, kterou jeden pilot kamikaze napsal těsně před smrtí, Okami se rozplakal. Byl opilý, takže mezi přáteli si to mohl dovolit – dokonce to bylo žádoucí. Strašlivý vnitřní tlak spojený s uzavíráním všech emocí do sebe potřeboval občas uvolnit.

„Generál MacArthur přece nemůže souhlasit s tím, co má Willoughby za lubem,“ prohlásil Okami, když si otřel oči. Chladný čerstvý vzduch rozptyloval jeho opilost i přes jeho snahu udržet ji na stejné úrovni. „Nové vyzbrojení Japonska by byl pro vaši zemi diplomatický a pro mou hospodářský debakl. Pokud si Japonsko nenajde cestu k novému hospodářskému základu založenému na mírové výrobě, nečeká nás tady žádná budoucnost.“

„S tím souhlasím,“ pravil plukovník. „A domnívám se, že s tím souhlasí i MacArthur.“ Spojil ruce za zády a rytmicky jimi o sebe pleskal. „Ale pořád nám ještě zbývá zjistit, kam se tyhle informace posílají a kdo k nim může mít přístup. Kdo je teď naším protivníkem, Okami-san? Já ho nevidím. Vy snad ano? A mám podezření, že naši protivníci jsou mocní – a je jich mnoho.“

„Nemyslím, že je čas na tyhle… úvahy.“ Vzhledem ke svému rozpoložení vyslovil poslední slovo s odporem. „Musíte jít za MacArthurem!“

Plukovník zavrtěl hlavou. „Ne, příteli, poslouchejte mě. Musíme překazit ten plán, co ho Willoughby připravuje – ale musíme postupovat opatrně. MacArthur by nesnesl pomyšlení, že by mezi jeho lidmi mohlo dojít k nějaké roztržce – má dost svých problémů s prezidentem a se spojenci a bojí se všeho, co by mu mohlo udělat špatnou reklamu. Navíc musíme získat představu o tom, kdo je vlastně proti nám. Povězte mi, Okami-san, tasil byste katanu, kdybyste byl hluchý, němý a slepý?“

„Kdybych musel, tak ano,“ opáčil Okami. Krev měl rozpálenou posledními zbytky alkoholové euforie a touhou po spravedlnosti.

Plukovník se odmlčel a obrátil se k Okamimu. Stáli pod starou třešní. V tomto vonném, éterickém úkrytu si mohli připadat jako bohové, kteří na vrcholku hory Fudži rozmlouvají o osudech smrtelníků pod sebou.

„Nejste sebevrah. Na to vás znám příliš dobře,“ pravil úsečně. Znovu zavrtěl hlavou. „Alba a ten capo ve Státech se tady pokoušejí uchytit drápkem – nejen na americkém černém trhu, ale také mezi vašimi lidmi z Jakuzy. Spojení mafie a Jakuzy je strašlivá představa. A tohle je náš hlavní problém. Willoughbyho pletichy jsou jenom součástí celkového obrazu, který musíme pořádně poznat, než se rozhodneme, co podniknout.“

„Podle mě je tedy načase navštívit Albu.“

„Ne,“ protestoval plukovník. „Myslím, že by to byla chyba. Zatím ještě nevíme, kdo je náš přítel a kdo nepřítel.“ Znovu se dali do kroku. Slunce je hřálo do zad a ranní větřík ustal. Cestou kolem dvou po zuby ozbrojených vojáků plukovník mlčel. Přiběhl k nim nějaký chlapec s plnou náručí třešňových kvítků, které posbíral v trávě. Rozhodil rukama a kvítky se rozletěly jako sníh. Pak zase utíkal pryč a jeho smích se nesl parkem.

„Rozumná věc, kterou můžeme udělat už teď, je promluvit si s Johnnym Leonfortem,“ pokračoval plukovník, jakmile byl vzduch čistý. „Z toho, co jste zjistil, je on zřejmě nejslabší článek celého řetězu. Pokud je to pravda, bude snadné ho zlomit.“

„Možná to budeme muset udělat silou.“

Plukovník se zatvářil vážně. „Okami-san, je naprosto nezbytné, abychom poznali, co máme před sebou. Na vážkách je budoucnost vaší země – a možná i mojí.“

Okami si vybral čas a místo střetnutí velice pečlivě. Celé tři dny Johnnyho Leonforteho sledoval, aby zjistil, jaké jsou jeho zvyky. Nakonec se rozhodl ho přepadnout na cestě do bytu Faith Sawhillové.

Okami poznal, že Leonforte si většinou ponechával večery volné, protože právě touto dobou ho čekaly nejvýnosnější obchody. Nyní ze stínu na druhé straně ulice sledoval, jak Leonforte zastavil svůj džíp u okraje chodníku.

Okami sevřel plochý jílec svého krátkého, zakřiveného meče wakizaši, který měl opřený pod břichem, a vydal se rychlým krokem přes ulici.

„Johnny!‘ zavolal, když se přiblížil.

Leonforte otočil hlavu tak rychle, až Okami slyšel, jak mu luplo v krku.

Leontorteho oči se zúžily. „Ty! Říkal jsem ti přece…“

Okamiho pravice vylétla kupředu a udeřila Leonforteho přímo do solární pleteně, kde se pod svaly stýkaly hlavní nervy.

„Achch!“

Vypadalo to, jako by se Leonforte dusil. Začal se kácet dopředu, ale jednou rukou se opíral o sedadlo a druhou hmatal po své důstojnické pětačtyřicítce. Okami klidně natáhl ruku a stiskl bod na jeho paži, těsně u ramene. Leonforternu ztuhla celá pravá polovina těla.

Okarni ho vytáhl z džípu a zatáhl ho do úzké, větrné uličky za rohem činžovního domu, kde bydlela Sawhillová. Tam opřel Leonforteho o špinavou železobetonovou zeď a vrazil mu několik políčků, až se mu začaly projasňovat oči.

„Je mi líto, že to muselo dopadnout takhle,‘ promluvil Okami a zaryl mu koleno do rozkroku.

Leonforte začal zvracet doopravdy. Okami svižně uhnul, aby se neumazal. Potom hrubě odkutálel Leontorteho dál do uličky, aby se neválel ve vlastních zvratcích.

„Chci vědět, co se děje.“

„Polib si prdel!“

Okami ho udeřil do hlavy tak silně, až zaslechl praskot drcené kosti. Leonforte zasténal a zatřásl hlavou. V koutcích očí se mu objevily slzy. „Za tohle tě zabiju!“ syčel mezi zkrvavenými zuby.

„Koukám, že se už nemůžeš dočkat,“ usoudil Okami, vrazil mu do ruky jeho pistoli a ustoupil. Popadl jílec svého wakizaši. „Teď máš možnost.“

To, že byl celý potlučený, neubralo Leonfortemu nic na rychlosti. Muška pětačtyřicítky se bleskurychle zvedla a jeho prsty už tiskly spoušť. Jenže Okami mezitím pronikl až k němu a špička jeho nože se dotýkala kůže na Leonforteho krku.

„Jen do toho,“ šeptal Okami, „zmáčkni to!“

Leonforte se na něj podíval, jakoby se právě probouzel ze sna. „Co…“ polkl, „co chceš?“

„Pověz mi, co má Vincent Alba za lubem!“

Leonforte zamrkal. „Vinnie? Co tím chceš říct? Je to přece akorát gorila.“

„Kdepak. Je tady, aby na tebe dohlížel, aby ses nedostal do maléru.“

„Ty ses musel zbláznit:“ Okami si všiml, že o celé věci uvažuje. Byl možná zbrklý a nezvládnutelný, ale hlupák určitě nebyl.

„Tak v tom případě se zbláznil i Jack Donnough, protože to mám od něj.“

„Panenko Maria!‘ vykřikl Leonforte. Pak se rozesmál. Třásl se smíchy a oči se mu zalily slzami. Plival krev, ale zdálo se, že mu to vůbec nevadí. Snažil se popadnout dech, jak ho začalo potlučené tělo nesnesitelně bolet, ale smích z něj tryskal snad ještě s větší vervou, než předtím. Sílil a sílil, až se ocitl na pokraji hysterie.

Okami udeřil Leonforteho do kořene nosu, aby ho umlčel. Pak se znechuceně odvrátil od bezvládného těla a tiše se vytratil z uličky.

Pokud byla Faith Sawhillová překvapená, že Okamiho vidí, nedala to na sobě nijak znát.

„Pane Okami, nepůjdete dál?“ zeptala se ho s úsměvem, když otevřela dveře.

Okami překročil přes práh a zavřel za sebou. Faith Sawhillová měla na sobě vojenskou uniformu. Okami se podíval na hodnostní označení majora, které měla na výložkách, a její hodnost na něj proti jeho vůli zapůsobila. I když na něj vlastně působilo všechno, co se jí týkalo.

„Dáte si něco k pití?“ nabídla mu Faith a přistoupila ke stolku. „Nevím, jak vy, ale mám za sebou perný den.“ Její silné ruce začaly zkušenými pohyby nalévat nápoje. „V šest ráno začaly generálovi krvácet vředy a teď mám obavu, že ještě chytil nějakou měňavku. Ty jeho vnitřnosti jsou v hrozným stavu.“

Podala mu sklenici skotské, přiťukla si s nim a upila. Zula si boty a uvelebila se na pohovce.

Povšiml si její sexuální přitažlivosti i toho, jak ji přirozeně využívá. Pak se ovládl a zeptal se: „Kde je šéf? Kde je Alba?“

Faith se mu podívala do očí. „Šel pryč.“

„Počkám,“ rozhodl se Okami a odložil sklenici. Od ledu ho zábly dlaně. „Dole jsem se srazil s Johnnym. Nevypadal moc dobře.“

Napřímila se. „Co jste mu udělal?“

Skutečně zahlédl v jejích nádherných očích záblesk strachu? „Udělal jsem to, co jsem udělat musel. A vůbec, Johnny se chtěl prát.“

Faith vstala a ohlédla se přes rameno ke dveřím. „Doufám jenom, že jste ho zabil, protože jestli v něm zbyla ještě jiskřička života, tak…“

V témže okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř se vřítil zakrvácený a zpocený Johnny Leonforte s napřaženou pistolí.

„Okami, ty hajzle, teď tě zabiju!“

Okami přestal uvažovat a nechal své tělo, ať reaguje samo na základě instinktu, který mu velel přežít. Na principu onoho „bezmyšlenkovitého myšlení“, které je jádrem všech bojových umění, se vrhl za pohovku, u níž stála Faith a soustředila se na Leonforteho.

„Johnny…“

„Ty drž hubu!“ zařval Leonforte. „Co tady děláte vy dva spolu? Paktujete se proti mně, jako ses spiklas tím zasraným špiónem Albou? Nebo ho chceš akorát sbalit?“

„Nebuď blázen.“

To neměla říkat.

„Ať je to jak chce, jde to na můj účet!“ Vyplivoval slova společně se slinami, jako by byl šílený. „Uhni, Faith, nebo to do tebe našiju taky!“

Pokusila se ho uklidnit, ale bylo už příliš pozdě. „No tak, Johnny, podívej se na to rozumně… mezi mnou a Okamim nic není. Až se trošku uklidníš –“

„Já se uklidním,“ vřeštěl Leonforte, zatímco tiskl spoušť, „až bude konec světa!“

Tři výstřely rozervaly sedadlo pohovky. Okami jen tak tak stačil stáhnout Faith k zemi. Jedna kulka se jí zaryla do levého stehna.

„Aúú,“ zasténala se zuby sevřenými bolestí a šokem.

Okami přes ni přelezl, doplazil se na konec pohovky a ze svého provizorního krytu se rychle rozhlédl kolem. Leonforte stál v klasickém střeleckém postoji s rozkročenýma nohama a pažemi nataženými před sebou. Vystřelil a kulka prolétla Okamimu těsně kolem levého ucha, až to zabolelo.

„Vím, kde jste, hajzlové, a rozstřílím vás na cucky!“

Okami vůbec nepochyboval, že Leontorte hodlá svou hrozbu splnit. Na smrt nikdy předtím nepomyslel, ale teď se jí díval přímo do tváře. Vůbec se mu to nelíbilo. Cítil, jak mu krev tepe v žilách a jak se jeho srdeční sval stahuje a rozšiřuje. Měl svůj život v rukou. Nechtěl se vzdát a rozhodl se, že pokud se z téhle situace dostane živý, nikdy už nedopustí, aby se ocitl v takové nevýhodě.

„Tak, jdu na vás!“

Okami se připravil na to, že bude muset uskočit, protože zůstat za pohovkou by znamenalo jistou smrt.

Ve stejném okamžiku zaslechl nějaké rozzlobené hlasy. Když se ozval výstřel, kulka opěradlem pohovky nepronikla. Podíval se ven ještě jednou a ke svému údivu spatřil Leonforteho, jak buší pažbou pistole do zkrvavené lebky Vincenta Alby. Vystřelil do něj dvě kulky a nyní se ho snažil pažbou srazit k zemi.

Okami vyskočil z úkrytu, mihl se kolem rohu pohovky a vrhl se našikmo k místu, kde stál Leonforte. Přesně, jak Okami předpokládal, zahlédl Leonforte jeho pohyb koutkem oka. Jak byl zaslepený svou touhou po krvi, reagoval pomalu a navíc předpokládal, že Okami půjde rovnou po něm. Proto tím směrem vystřelil další dva náboje.

Okami měl dost času na to, aby změnil směr. Když přiskočil k Leonfortemu, všiml si, že jeho protivník k němu otočil hlaveň pistole, a pochopil, že má jen jednu šanci. Své wakizaši držel rovně před sebou.

Ve chvíli, kdy Leonforte vypálil potřetí, mu čepel wakizaši přejela přes tvář až na prsa. Okami ucítil, jak se jeho tělo chvěje zpětným nárazem. Ostří jeho krátkého meče zaškobrtalo o Leonforteho žebra a zajelo mezi ně.

Leonforte se s vytřeštěnýma očima zapotácel. Otevřel ústa, snad aby z nich vychrlil ještě nějakou nadávku, ale to už mu oči zapadly a nohy mu přestaly sloužit. Skácel se na obrovité tělo své poslední oběti a jeho ruka přejela po Albově karmínové tváři jako ledová pokrývka. Vrazil do stolku s nápoji a láhve se roztříštily na podlaze.

Chladný pach alkoholu se smísil se sladkým zápachem smrti. Zakrvácený Okami s mečem v ruce stál nad Leontortem a díval se na něj. Pokoušel se v sobě vyvolat alespoň nějaké výčitky svědomí, ale nedokázal to.

Po chvíli se otočil a zamířil k místu, kde pod převrženou pohovkou ležela Faith. Odložil wakizaši a zvedl z ní pohovku.

„Kolik krve?“

Chtěla se zeptat, kolik krve ztratila. Zašel do kuchyně, našel tenkou utěrku, vrátil se a zaškrtil jí stehno těsně nad ranou.

„Ne tolik.“ Myslel tím, že jí nebylo tolik, aby zemřela.

„Necítím nohu.“

„Není to normální?“

Podívala se na něj. „Nevím. Tohle není můj obor.“ Pokusila se zasmát. „Prožila jsem celou válku a nikdy jsem neviděla žádný zranění.“

„To musela být ale válka,“ poznamenal Okami.

„Co Johnny?“

„Je mrtvý,“ odpověděl Okami. „Ale napřed zabil Albu.“

„Panebože,“ zašeptala. Zavřela oči a její rty se začaly pohybovat. „Nechte mě přemýšlet.“ Najednou oči zase otevřela. Připadaly mu zarudlé jako krev rozlitá po místnosti.

Olízla si rty. „Chci, abyste mě odvezl na jedno místo,“ prohlásila.

„Vím, kde je vojenská nemocnice.“

„Ne, tam ne.“ Chvíli čekala a když neodpovídal, dodala: „Nevím, jestli vám můžu věřit.“

„Nemám pocit, že byste měla jinou možnost,“ odpověděl Okami. „Oba se musíme odtud dostat, než sem dorazí policie.“

Zastrčil si nůž za opasek a uchopil ji do náručí. Byla překvapivě lehká. Ukázala mu cestu k zadnímu vchodu, který ústil do uličky, kde se utkal s Leonfortem. Bylo dobře, že šli právě tudy, protože z přítmí v uličce už viděl odraz červených a modrých světel policejních aut a džípů vojenské policie.

Okami se obrátil, rozběhl se ke druhému konci uličky, zahnul za roh a utíkal doleva. Dorazil ke svému autu, odemkl dvířka a nacpal ji dovnitř. Pokoušel se nevnímat její sténání. Posadil se za volant, nastartoval a vůz se rozjel.

Vyzvala ho, ať jede na západ, směrem ke skladištím na břehu řeky Sumida. Byla to zchátralá čtvrt, zašlá dílem z nedostatku péče a dílem válečnými útrapami. Daleko odtud se obnovovalo Tokio, ale zde zůstaly nedotčené předválečné stavby, které tu tiše tlely nad ospalou říční hladinou.

Hlasem zesláblým bolestí a šokem mu ukázala úzkou uličku, která končila těsně u vody. Ke svému překvapení zde Okami spatřil něco, co vypadalo jako soukromý dům vměstnaný mezi dvě dlouhá skladiště.

„Prostě tady zastavte,“ zašeptala Faith a ukázala na prostranství před domkem. „A nechte mě tady.“

Okami seděl za volantem, motor nevypnul. Vyhlédl z okna na dům a pak se znovu zadíval na Faith. Ležela s přivřenýma očima na zadním sedadle.

„Ztratila jste hodně krve, slečno Sawhillová,“ upozornil ji. „Když vám nepomůžu dovnitř, sama tam nedojdete.“

„Už jste mi dělal samaritána dost dlouho.“ Vyškrábala se do sedu, ale skoro okamžitě se svalila na dveře. Rukou se snažila nahmátnout kliku.

Okami vstal, otevřel jí dveře a něžně ji vytáhl z auta.

„Nesmí vás tady vidět,“ šeptala Faith. Položila mu hlavu na rameno a Okami cítil, jak rychle, přerývaně oddechuje. Pochopil, že ji musí dostat dovnitř co nejdříve. „Je to nebezpečné…“

Donesl ji ke dveřím a několikrát do nich kopl. Vzniklý hluk se rozléhal jako údery na kotel. Uvědomil si, že dveře jsou vyrobeny z nějakého kovu, možná dokonce z oceli.

Otevřely se velmi rychle, až se mu zdálo, že ho zevnitř pozorovali. Stála před ním křehká Japonka, které nemohlo být víc než osmnáct.

Lehce se před ním uklonila a věcným tónem, jakým mluví lékaři a ošetřovatelky, ho vyzvala: „Tudy, prosím.“

Vedla ho dlouhou chodbou vykládanou deskami z třešňového dřeva. Na jejím konci vstoupili do místnosti, která připomínala jasně osvětlený operační sál, i když poněkud skromně vybavený. Čekal zde už připravený lékař. Pokynul Okamimu, aby položil Faith na stůl a naznačil mu, aby se tady déle nezdržoval.

„Anako vám ukáže, kde můžete počkat,“ pronesl chirurg, když se dával do práce. „Až budu moct, přijdu za vámi.“

Dívka jménem Anako ho zavedla do přilehlého pokoje, který byl zařízen jako knihovna. Kolem stěn stály police s knihami, z klenutého stropu visel křišťálový lustr a podlahu pokrýval perský koberec. Pohodlný nábytek – dvě velké pohovky a křesla s podložkami pod nohy – byl potažen kůží. Mezi pohovkami stál bronzový a skleněný stolek s hodinami. V koutě viděl naleštěný francouzský sekretář, ve kterém nebylo vůbec nic. Okami už navštívil muzea, kde bylo více prachu.

Zvědavě přistoupil k policím s knihami. Překvapilo ho, že skoro všechny svazky byly japonské, s výjimkou části věnované vojenské historii, kde byly knihy psané anglicky a francouzsky. Našel mnoho historických pojednání a příruček zahradničení, ale nejvíce místa zabíraly filozofické spisy, z nichž mnohé byly Okamimu neznámé, třebaže se v tomto oboru obsáhle vzdělával v souvislosti s bojovým uměním.

Několik svazků si odnesl ke křeslu, kde se jimi dlouho probíral. Jediné osvětlení poskytoval lustr a několik lamp se zelenými stínítky rozestavených po místnosti. Přes vysoká okna visely zatažené závěsy. Když je roztáhl, spatřil za nimi jenom holou zeď.

Vzpomněl si na to, jak ho Faith Sawhillová varovala před možným nebezpečím, a zneklidněl. Nechal knihu na křesle, přistoupil ke dveřím a otevřel je. V chodbě na něj čekala jenom tma a takové ticho, že slyšel tlumené tikání hodin v knihovně za sebou.

Na tomto konci chodby se nacházely tři místnosti. Ve dvou z nich už byl: operační sál a knihovna. Přešel chodbu a přitiskl ucho k třetím dveřím. Neslyšel nic.

Stiskl kliku a zatlačil dovnitř. Ocitl se v malé místnůstce. Byla dokonale neosobní, jako čekárna u lékaře: bílé stěny, šedivý koberec s krátkým vlasem a na stěnách dvě rytiny lodí z konce minulého století. Psací stůl, tři židle a nic víc.

Zamířil k židli u psacího stolu, protože si všiml, že je přes ni přehozena zakrvácená uniforma Faith Sawhillové. Když k ní došel, zahlédl další dveře, které zřejmě vedly přímo do operačního sálu.

Sklonil se nad židli a chvíli se na uniformu díval. Pak ji pečlivě prohledal. Nenašel nic kromě matově šedého pera připnutého k náprsní kapse saka a seznam nákupů uložený v téže kapse.

Když opatrně vracel seznam na místo, všiml si, že pero není takové, jaké by mělo být. Bylo silnější než obvyklé psací náčiní a když si ho prohlédl zblízka, zjistil, že je vyrobeno z nějaké neznámé hmoty.

Vytáhl je z kapsy a obracel je v rukou. Stiskl tlačítko na konci pera a ven vyskočila špička. Na příliš velké sponce objevil několik výčnělků.

Zmáčkl první a zaslechl téměř neslyšné pískání. Přiložil pero k uchu. Uvnitř se něco dělo. Stiskl další výstupek a znovu uslyšel hvízdání. Po stisku třetího tlačítka hvízdání utichlo. Začínal tušit, oč se jedná. S rostoucím vzrušením zmáčkl čtvrté tlačítko a z pera se ozval, hlas Faith Sawhillové. Bylo to vlastně miniaturní nahrávací zařízení. „Zpráva z Tokia,“ zaznívalo ze záznamu, „17. dubna. Narazili jsme na zpravodajskou zlatou žílu. Donnaugh je vynikající zdroj, viz přiloženou mikrofotografii. Bohužel jsem narazila na nepříjemnou komplikaci. Ojabun Jakuzy jménem Mikio Okami ví o naší činnosti více, než je zdrávo. Nabídla jsem mu spolupráci, což je prozatím nejlepší z mnoha špatných řešení.“

Po krátké odmlce se její hlas ozval znovu.

„Řekla jsem mu, že Vincent je tady proto, aby Johnnyho sledoval, což byla vlastně pravda. Nemá ani ponětí, že Vincent má sledovat i mě. O tom ovšem nevěděl ani Johnny, ale ten toho vůbec mnoho nevěděl, že? Tak jste to ostatně chtěli, protože Johnny se koneckonců nestaral o nikoho jiného než o sebe.“

Další krátká pomlka.

„Okami si myslí, že to tady řídí Vincent, což je trošku směšné, ale vlastně se nám to docela hodí. Nezdá se mi, že by Okami věděl, s kým tady jednáme, což je úleva. Je ovšem chytrý a vytrvalý – a podle mě má nejspíš sám nějakou podporu z americké strany, což mě zneklidňuje. Musím to z něho dostat, ale tak, aby si myslel, že láká informace ze mě. Není to jednoduché, ale nebojte se, já to zvládnu.‘

Nastalo ticho. Nic víc nahráno nebylo, ale pokud šlo o Okamiho, bylo toho i tak víc než dost. Bylo od něj pošetilé, že Faith Sawhillovou tak podceňoval.

Byla to žena. Díval se na ni tak, jak odpovídalo jeho tradiční představě o ženách, a mávl nad ní rukou. Takové chyby se už nikdy nedopustí.

Přetočil záznam na místo, kde byl podle jeho představ původně, a vrátil pero do kapsy. Tiše se vykradl z místnosti a přes chodbu se vrátil do knihovny.

Chvíli tam seděl s otevřenou knihou zapomenutou na klíně. První jeho myšlenka byla, že by měl Faith Sawhillovou zlikvidovat, ale za okamžik mu došlo, jak by takový zbrklý čin mohl být nebezpečný.

Kdyby se Willoughbyho plán podařilo realizovat, bylo by po všem – a zvláště by to uškodilo Japonsku, které teď potřebovalo oddech, aby se postavilo na nohy a vybudovalo základnu, s jejíž pomocí by se mohlo vyrovnat s porážkou.

Pokud by se měl naplnit katastrofický scénář, jaký připravoval Willoughby, ani plukovník by nemohl nic dělat. Znovuvyzbrojení Japonska bylo asi tak to poslední, co potřebovala země, která si teprve lízala rány a rozhodovala se o své budoucnosti. Pokud by se Japonsko stalo americkým policistou, který hlídá Tichomoří před komunisty, nevymanilo by se z područí Spojených států ani za desítky let. To bylo naprosto nepřijatelné.

Okami si s rostoucím neklidem uvědomil, že plukovník měl pravdu, když nabádal k opatrnosti. Teď měl před sebou životní příležitost. Ať už Faith řekne svému neznámému zaměstnavateli cokoli, udělá si z něj na místním černém trhu partnera. Teď, když ví, co od něj Faith očekává, bude připraven. Věděl, že před ní musí plukovníka za každou cenu ochránit, protože její zaměstnavatel by ho zcela určitě považoval za nepřítele a pokusil by se ho zničit.

To znamenalo, že musí Faith buďto přelstít, nebo – což byla strašná představa – s ní uzavřít jakés takés příměří. Okamimu bylo totiž jasné, že její zaměstnavatel má v rukou dostatečnou moc, aby mohl překazit Willoughbyho plán na vyzbrojení Japonska a uvedení nejhorších válečných zločinců na vysoko postavená místa. Nejenže měl k dispozici přísně tajné informace, které mohly Willoughbyho zničit, ale také mohl prostřednictvím svých mocných spojenců ve Washingtonu umlčet všechny pracovníky armády i vlády Spojených států, kteří by možná Willoughbymu stranili.

Také znal fyzickou podobu jejích zpráv. Instinktivně vycítil, že to je největší výhoda, jakou má. Dříve či později se jemu samému nebo plukovníkovi podaří tyhle nahrávky a mikrofilmy vystopovat z Tokia až k jejich místu určení ve Spojených státech. Pak teprve poznají, kdo je jejich protivníkem.

Právě vtom okamžiku se otevřely dveře a do knihovny vstoupil lékař. „Bude v pořádku,“ pronesl. „Možná bude jen trošku kulhat, protože střela poškodila pár nervů.“ Usmál se. „Budete tak laskav a půjdete se mnou? Chtěla by vás vidět.“

Faith Sawhillová ležela na stole, jako by byla mrtvá. Když se na ni Okami podíval, napadlo ho, že je nesmírně bledá. Otevřela oči a jeho překvapilo, že jsou stejně tmavé jako jeho.

„Jste pořád tady.“

„Zatím se tu nic zvláštního nestalo.“

Olízla si vyschlé rty. Aniž by ho o to požádala, nalil jí sklenici vody a zasunul jí mezi rty slámku. Přidržel jí hlavu a díval se, jak pije.

Když skončila, poděkovala mu. „Viděl jste tady někoho?“ zeptala se trochu nervózně. Hlas měla ochraptělý a stále ještě velmi slabý.

„Jenom doktora – a Anako, pochopitelně. Seděl jsem sám v knihovně.“ Faith přikývla a zdálo se, že se uvolnila. Pohlédla mu do očí. „Jsem připravená přistoupit na to spojení, které Johnny odmítal.“

Okami si ji dlouho prohlížel. „Čemu vděčím za takové štěstí?“

„Chci vás mít radši za spojence než za nepřítele.“ Lehce se na něj usmála. „A navíc jste mi prokázal velkou laskavost, že jste mě zbavil Johnnyho. Vincent mi říkal, že ho už pomalu nedokázal zvládnout.“ Znovu si olízla rty. „Pro ženy měl jenom pohrdání.“

„To budu určitě mnohem lepší partner,“ odpověděl „Já je jenom podceňuju.“

Faith se pokusila zasmát.

„Myslíte to vážně?“ zeptal se. „Víte, mluvila jste o tom už u Železné brány, ale tenkrát nám bylo oběma jasné, že to tak nemyslíte.“

„Tentokrát to tak myslím.“ Nahmátla jeho ruku. „Co tomu říkáte? Jsme domluveni? Můžeme jeden druhému pomoct. Teď, co je Vincent po smrti, budu potřebovat pomoc, abych se odtud dostala. Kdo ví, jestli ho někdo nahradí, a aspoň do té doby můžete mít z Vincentových kontaktů prospěch.“

Tvářil se, jakoby o tom uvažoval. Po chvíli se zeptal: „Znáte ten příběh o šesti opicích?“

„Nemyslím.“

Jejího zmateného výrazu si nevšímal. „Kdysi žil jeden starý muž. Byl velmi moudrý a mnoho lidí ho chodilo žádat o radu. Nejzajímavější bylo, že skoro každý, kdo za ním přišel, se ptal na totéž. ‚Jak mám porozumět sám sobě?‘ ptali se ho. Každému z nich dal ten stařec stejnou odpověď. Přinesl zvláštní dlouhou bambusovou klec se šesti otvory. Seděla v ní opice. ‚Vyberte si jeden otvor,‘ poradil jim, ‚a pak na opici zavolejte. Pozorně ji sledujte, jak bude reagovat. Bude to odraz vaší duše.‘“

Nastalo dlouhé ticho, přerušované jen jejím oddechováním.

„To je všechno?“

Pokrčil rameny. „Ano a ne. Je to zenová hádanka. Má to být jenom východisko pro vlastní úvahy a meditace.“

Faith zamyšleně svraštila čelo. „Myslím, že už to mám.“ pravila. „Opice reagují pokaždé jinak na chování a na tón hlasu.“

„Určitě ano.“

Podívala se na něj. „Která z těch šesti opic jste vy?“

„To musíte zjistit sama,“ odpověděl Okami s úsměvem.

Uchopil její ruku. Byla teplá a suchá. Z nějakého důvodu mu připomněla otce. „A zatím, milá slečno Sawhillová, bychom si měli dát zelený čaj, abychom to spojenectví pořádně zpečetili.“

„Nebudete litovat.“ Usmála se na něj temnýma očima. „Spojenče.“

Kniha třetí

Nekonečné pravdy

Podzimní vítr:

žádní bohové pro mne neexistuji,

ba ani Buddhové.

MASAOKA Šiki

12.

Tokio – Washington

Naohiro Ušiba, Daidžin MITI, slyšel, že lidé přezdívají Tomoovi Kozóovi „šílený ojabun“. Vyprávělo se o něm mnoho historek. Jedna z nich tvrdila, že má penis celý pokrytý irizumi, pečlivě vykresleným tetováním, které nosili na těle příslušníci Jakuzy. Irizumi se provádělo stejně jako po staletí, ostrým bambusem namočeným do barevného inkoustu. Proslýchalo se, že je to nesmírně bolestivý způsob.

Ušiba se nyní zadíval Kozóovi do tváře a prohlásil: „Když jste se sám od sebe rozhodl, že dáte ženu Nicholase Linneara sledovat, dostal jste nás do velmi nebezpečné situace.“

Kozó zatáhl z cigarety a přejel svýma černýma očima Ušibovi po tváři. „Podle mě to bylo chytré. Linnear zmizel – na Okamiho příkaz. Copak jsme ho měli úplně ztratit z očí?“

„A co Nangi?“

Kozó zavrtěl hlavou. „Spojení šlo přes jeho ženu. Vždycky to tak bylo. A věřte mi, že jakmile do jeho života vstoupil Okami, nemohl se Linnear Nangimu s ničím svěřit. Jak by mohl? Když uvážíme, jak Linnear nesnášel Jakuzu, jak by mohl Nangimu přiznat, že se z něj stal Kaišóův poskok?“

Ušiba si zapálil cigaretu a společně s neposedným Kozóem vykročil kolem jezírka s rybičkami. „Ostatní ojabuny z vnitřního okruhu jste možná ošálil, ale mě ne. Myslím, že jste ten útok na Okamiho zinscenoval jenom proto, abyste se mohl postavit Linnearovi.“ Ušibovi přinášel útok mnohem větší uspokojení než sebepozorování. A kromě toho, pokud by byl Kozó skutečně šílený, třeba se nechá donutit k tomu, aby vyzradil své osobní motivy, proč chce Kaišóa svrhnout. „Mám pravdu, ne snad? Takovému pokušení právě vy nedokážete odolat.“

„Nesmysl!“ Kozó kroužil kolem jezírka jako šelma v kleci. „Víte stejně dobře jako já, jaké nebezpečí Okami představoval. Každou chvíli jsme o tom mluvili. Pro žádného Kaišóa už tady není místo. Je příliš nebezpečné, aby měl takovou obrovskou moc v rukou jedinec. Jednoduše řečeno, Kaišóa nahradí Godaišu. Naše celosvětová síť bude fungovat mnohem efektivněji a s mnohem větším množstvím pojistek, než kdyby ji řídil jediný člověk.“ Vyfoukl kouř do světlíku. „Všechny Okamiho argumenty proti Godaišu jsou teď rozptýlené jako třešňové květy v dešti. Okami měl počítat s tím, že jako Kaišó jednou skončí, a připravit se na to. Já sám bych to jistě udělal.“

„Ale bez Okamiho znalostí mafie by Godaišu nikdy nevzniklo. To on je jeho skutečným otcem, ne vy nebo já.“

Kozó pokrčil rameny. „Tím větší škoda je, že se obrátil proti nám. Karma. Zvolil si cestu sám, nikdo ho k tomu nenutil.“

„Dělal jste, co bylo ve vašich silách.“

„Kdysi jsem býval Okamiho nejbližším důvěrníkem, to vám každý dosvědčí. Ale když se vydal jiným směrem, všiml jsem si toho a začal ho podezírat. Nakonec se ukázalo, že jsem se nemýlil. Potom jsem s ním bojoval až do krve – a proč ne? Nevěřil tomu, co se stalo s Godaišu. Zradil Godaišu a s tím i důvěru, kterou jsme v něho jako v Kaišóa měli. Sám se dohodl s Dominicem Goldonim a teď je na nás, abychom zachránili, co se dá.“

„Já i on jsme vždycky dokázali nejlépe jednat s Američany, ale musím přiznat, že jim rozuměl líp než já.“

Kozó odpověděl: „To se brzy změní. Snažím se ze všech sil, abych iteki pochopil.“

„Už chápete, co mám na mysli, když mluvím o pokušení?“ zeptal se Ušiba. „Prostě jim nedokážete odolat. Ale vaše odhodlání zničit Linneara je nesmyslné – a co horšího, přímo nebezpečné.“

„Není nesmyslné,“ namítl Kozó. „Začal jsem jednat, protože se mi donesly jisté zajímavé informace. Linnear je Nišiki, tajný zdroj, který dodával Dominicovi Goldonimu a Okamimu informace.“

„To je směšné,“ mínil Ušiba. „Linnearovy přísné morální zásady –“

„Z japonské historie víme, že zdání spravedlivosti je ten nejlepší způsob, jak zastřít vlastní zkorumpovanost, ne?“ Usmál se. „Jen se nad tím zamyslete, Ušiba-san. Linnear má zkušenosti i schopnosti potřebné k tomu, aby nás všechny zničil.“

„Ale to není všechno, že ne?“ vyzvídal Ušiba.

„Daidžine, k osobnímu vyznání mě jen tak nepřinutíte.“ Zavrtěl hlavou. „Podívejte, když půjdeme po Okamim teď, zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Shodli jsme se na tom, že Kaišóovy dny jsou sečteny. A tím, že mu to dáme jasně najevo, ho zatlačíme do rohu. Musel už využít plukovníkova slibu, že mu jeho syn přijde na pomoc. Linnear slib daný otci neporušil, takže si teď můžeme sami určit čas a místo střetnutí. Jsem přesvědčen, že Linneara dokážeme porazit jen tehdy, když si sami zvolíme místo. Jak učí Sun Tzu, v tom bude spočívat naše výhoda.“

„Naše? Chcete snad říct vaše.“ Ušiba se na něj dlouze zadíval „Měl jsem pravdu. Skutečně jdete Linnearovi po krku.“

Kozó se zasmál. „Něco lepšího, Daidžine. Já ho totiž dostanu.“

„Doslechl jsem se, že se zabýváte i jistou mimopracovní činností.“

Srdcová královna se protáhl a uvolnil napětí, které se mu hromadilo mezi lopatkami. Zahýbal prsty v rukavicích a zapraskal klouby. „Vláda Spojených států amerických na vás vydává peníze, které si může jen těžko dovolit. Povězte mi, proč.“

„Víte to,“ opáčil Lillehammer. „Dominica Goldoniho nám oddělali přímo před nosem.“ Když však Srdcová královna mlčel, dodal úplně zbytečně: „Ve WITSECu, proboha.“

„Goldoni operoval – říká se tomu tak? – uvnitř WITSECu. Co jiného jste čekal?“

Lillehammer sledoval, jak se Srdcová královna probírá zbytky dvojitého hamburgeru se sýrem a hranolky. Proč vždycky museli jíst v nějaké jídelně rychlého občerstvení? „Čekal jsem, že nedovolíme, aby to tomu, kdo to udělal, prošlo.“ Bylo skoro surrealistické hovořit o takových věcech mezi povykujícími dětmi, uštvanými úředníky a lidmi, kteří jenom zabíjejí čas, než si půjdou do sázkové kanceláře naproti vsadit na další zápas.

Srdcová královna odstrčil lepenkový tácek a netvářil se vůbec pobaveně. „Musím si dát ještě jednu kolu.“ Vstal a prošel červenožlutou restaurací. Na sobě měl anglický tvídový oblek s ručně šitou vestou z laní kůže. Jeho vázanka s křiklavým vzorem však byla dokonale americká.

Když se vrátil s obrovským kelímkem limonády v ruce, prohlásil: „Tak se přede mnou nestyďte. Dobře jsem si ty Goldoniho fotky prohlédl. Vím, že Goldoniho oddělal Do Duc. A taky vím, jak moc ho chcete dostat.“ Srdcová královna si vysál ze zubů zachycené vlákno z hamburgeru.“Ale já vám dávám rozkaz, abyste na to zapomněl.“

Lillehammer seděl bez hnutí. Uvažoval, jestli právě teď dochází ke zlomu a žulový masiv, jehož byl po léta součástí, začíná pukat. „K tomu potřebuju sakramentsky pořádný důvod,“ odtušil.

Srdcová královna se zamračil. „Co myslíte? Měl bych si dát ještě zmrzlinový pohár?“

„Tady? Zmrzlina tu chutná jako umělá hmota, úplně jako všechno ostatní.“

„Vážně? To mě nikdy nenapadlo.“ Pokrčil rameny a poplácal se po břiše. „Tak dobře. Takže už nám nezbývá nic jiného, než tady něco nechat chlapcům na důkaz toho, jak dokážeme ocenit čistý stůl.“ Vytáhl pár drobných a položil je na stůl. Když vstávali, pronesl tiše: „Vaše osobní zášť nám teď nijak nepomůže. I když nám nebude vadit v práci, určitě kvůli ní přijdete o život. Chci, abyste mi to slíbil. Zapomeňte na Do Duca a věnujte se své práci. Bůh ví, že jí máte dost.“

Lillehammer se ohlédl po malém chlapci s obličejem upatlaným od zmrzliny. „Slibuju,“ hlesl. „Nepůjdu po Do Ducovi. Stačí vám to?“

„Chci, abyste dohlédl na Davise Munche. Bane mi řekl, že jeho vyšetřovatele viděli v Gauntově společnosti krátce předtím, než se Gaunt objevil u vás. Bane je možná paranoik, ale ne hlupák.“

Srdcová královna popleskal chlapce po hlavičce. Venku se nezvykle důvěrně naklonil k Lillehammerovi. „Z neustálých úvah o pomstě se rodí šílenství,“ prohodil. „Bude dobře, když si to zapamatujete.“

Když zazněl bzučák, zíral Manny Mannheim na tlustou obálku. Obrátil se a spěšně zasunul obálku na polici vedle pušky s upilovanou hlavní, kterou tu měl neustále připravenou. Přes drátěné pletivo spatřil, jak předními dveřmi vstupuje do krámku jakási vysoká postava.

Muž v tmavém tvídovém kabátě se zdviženým límcem se na něj hned nepodíval. Místo toho si dlouho prohlížel větší zástavy, které měl Manny rozvěšené po stěnách nebo rozestavené po podlaze: lesklé elektrické kytary, úplnou sadu klasických zavazadel od Louise Vuittona, stříbrozelené horské kolo, dvě šedozelené čínské vázy a lesklý Harley-Davidson Softail, který Johnny Cash podepsal nějakému Ferdiemu Francisovi.

Muž si dával na čas, takže si ho Manny mohl dobře prohlédnout. Čím déle se na něj díval, tím neklidnější byl. Po pravdě řečeno začal být nervózní už ve chvíli, kdy za ním Harley Gaunt přišel podruhé a předal mu tlustou obálku s instrukcemi, co má udělat, pokud se s ním nespojí během čtyřiadvaceti hodin.

To se ovšem událo před dvěma dny a Manny dospěl k závěru, že se jeho příteli muselo něco přihodit. Nechtěl přemýšlet o tom, co se mohlo Gauntovi stát, ale když šel v noci spát, zdálo se mu o různých možnostech.

Muž, který nyní vstoupil do Mannyho zastavárny, měl široká ramena, mocné pěsti a z jeho vzezření šel strach. Když se otáčel na všechny strany, prohlížel si vystavené předměty a neustále se přibližoval k Mannyho přepážce, zahlédl Manny v jeho tváři jizvy, přeražený nos a bystré oči, které dokázaly u prohlíženého zboží odhalit i tu nejnepatrnější chybičku.

Mannymu stékal po čele a kolem úst pot. Neklidně přešlápl. Pod pravou lopatkou ho začal svědit pramínek potu, který mu tekl po zádech.

Ježíšikriste, do čeho se to asi Harley namočil, že ho mohli zabít? říkal si Manny. Strach a zvědavost se v něm svářily. Kolikrát už tu obálku zvedl od chvíle, kdy uplynulo čtyřiadvacet hodin? Už to přestal počítat. Jednou, když jeho zvědavost převážila nad zdravým rozumem, se rozhodl ji otevřít. Ale na poslední chvíli ho buďto opustila odvaha, nebo se prostě vzpamatoval.

Dnes si však pečlivě prohlížel každého návštěvníka svého krámku, protože když se ráno probudil, vytanula mu na mysli strašlivá možnost: co když Harleyho někdo sledoval a tak se dověděl, že předal Mannymu obálku?

Muž pozvedl svá mohutná ramena a zase je nechal klesnout, jak přejížděl rukama po kufrech od Louise Vuittona. Krátce pohlédl směrem ke vchodu a potom k přepážce, kde stál Manny, jako přikovaný k zemi. Silné, mozolnaté prsty převrátily kufr, který byl dost velký, aby pojmul lidské tělo stočené do klubíčka. Otevřel zavazadlo, zvedl víko a prohlížel si vnitřek s důkladností, která Mannyho nesmírně znepokojovala.

První věcí, která Mannyho napadla, bylo obálku spálit, aby se zbavil důkazu, že u něj Gaunt byl. Tak by se vyhnul odpovědnosti, kterou na něj jeho přítel uvalil, aniž by se ho na něco zeptal. Jenže nakonec nedokázal ani škrtnout sirkou. Možná měl přece jen pevnější zásady, než si myslel. Když však nyní pozoroval muže, který mezitím vrátil kufr na místo a zamířil k motocyklu stojícímu těsně vedle jeho drátěné klece, Manny začínal věřit, že udělal chybu.

Jak by však mohl zklamat svého jediného skutečného přítele? I když se s Gauntem stýkal jenom občas, měl pro něj jejich vztah jistou důležitost. Patřili k onomu druhu přátel, kteří se sice nemusí vidět léta, ale když se znovu sejdou, mohou pokračovat v načatém hovoru na místě, kde při posledním setkání přestali. Takových lidí potká člověk za život málo – a zvláště takový Manny, kterého v životě nikdy moc dobrého nepotkalo.

Muž v tvídovém kabátě si odkašlal a Manny sebou trhl. Pravou rukou instinktivně nahmátl pažbu upilované pušky, kterou měl uloženou pod pultem. Opřel prst o spoušť.

„Ano?“ zeptal se Manny a jeho pisklavý hlas se mu vůbec nezamlouval.

„Ale nic,“ zabručel neznámý a podíval se po něm. „Jenom… kolik chcete za tohle?“

„Dvanáct tisíc,“ odpověděl Manny. „Je to klasickej…“

„Softail,“ dokončil za něj větu muž. „Já vím.“ Zasunul si ruce do kapes kabátu a zadíval se na Mannyho. „To pořád stojíte v tý kleci?“

Manny dostal strach. Samozřejmě, že toho chlapa ten harley nezajímá, nikdy ho nezajímal. Přišel sem, aby zabil Mannyho a odnesl si tu obálku, kterou tu nechal Gaunt.

„Slyšel jste, co jsem říkal?“

Manny se celý třásl a ze všech sil se snažil odlepit jazyk od patra. Vydralo se z něj jen jakési zabublání.

„Cože?“

„Měl jsem – echm, víte, určité potíže,“ koktal Manny. „Takže…“

Muž přistoupil blíž k němu. „To tam máte flintu?“

„Nepřibližujte se!“ vykřikl Manny a zoufale se snažil polknout sliny, kterých měl plná ústa.

Muž se zadíval na upilovanou pušku, která na něj mířila. „Zastřelíte mě, když se vás zeptám, jestli za toho Softaila vezmete deset a půl tácu na dřevo?“

„Ehe?“ Manny zamrkal a polkl.

„Toho Softaila chci,“ prohlásil muž, vytáhl ruce z kapes a rozhodil jimi. V jedné z nich držel tlustý svazek bankovek. „Prodáte mi ho, nebo mě odprásknete?“

Manny cítil, jak mu srdce vyskočilo do krku. Zřejmě vůbec nevnímal. Vypadalo to, jako by se jeho představa o světě už neměla nikdy změnit.

„No tak, člověče,“ pokračoval muž. „Vím, že jste povídal, že jste tady měl problémy, ale co kdybyste mě ušetřil, vždyť si chci akorát koupit toho zatracenýho harleye.“

Manny si roztřesenou rukou utřel obličej. Ježíšikriste, pomyslel si, takovejhle život pro mě není. Začínám vidět duchy. Ještě chvilku týhle komedie a můžu dostat infarkt nebo se nervově zhroutit. Odložil pušku. Svaly se mu tak třásly, že se musel chytit pultu, aby neupadl. Strašlivě se mu chtělo na malou.

Muž zamával bankovkami nad hlavou. „Co kdybyste sem šel s klíčkama, abychom to vyřídili?“

Manny otevřel dveře klece a vykročil ven. „Máte řidičák?“

„Si pište,“ ucedil muž a sáhl si volnou rukou za záda.

Manny v tom okamžiku pochopil, že je s ním konec. Takové věci se stávají jenom ve snech, kdy se můžete jen dívat, jak se kolem vás děje všechno možné, a vy proti tomu nemůžete nijak zasáhnout. Samotné myšlenky se mu roztřásly strachy o holý život. Proč jsem nezůstal v kleci? divil se. Proč jsem pouštěl tu pušku? Proč jsem neposlechl svůj instinkt?

Manny bezmocně sledoval, jak neznámý vytahuje peněženku, pokládá peníze na sedlo Softaila a vytahuje řidičský průkaz. Ukázal ho Mannymu.

Manny se chvíli nedokázal pohnout. Srdce mu v prsou bušilo jako rozjetý vagón metra a sotva mohl dýchat.

„Copak je?“ vyzvídal muž. „Nechcete ho prodat? To vám sem chodí tolik lidí, co vám za toho harleye nabízí deset a půl tácu na ruku?“

Manny natáhl zdřevěnělou ruku a vzal si řidičský průkaz. Vypadl mu z prstů. Jako ve snu se sehnul, aby ho sebral. Jako živá mrtvola vyplnil potřebné formuláře. Mužova slova ani neposlouchal. V průkaze stálo: Mac Divme. Vzal si od něj peníze, aniž by je přepočítával. Divme mu je odpočítal na pult sám.

„Člověče, můj soused se posere, až tuhle mašinku uvidí u mě před vratama,“ svěřil se Divme s úsměvem. „Už takovou shání dobrý tři roky.“

Vyvedl motorku ze dveří, jako by to bylo jeho dítě. Manny se opřel o dveře a lapal po dechu. Byl celý propocený. Pospíšil si do klece, oblékl si kabát a zasunul do něj obálku. Potom vyšel ven, zamkl dveře, zatáhl roletu a zajistil ji zámkem. Byly teprve tři hodiny odpoledne, ale on už toho měl pro dnešek právě dost.

Na vratkých nohou došel do banky, uložil denní tržbu včetně peněz od pana Divma, a pak se vydal udělat to, co měl udělat už ráno: splnit Gauntovy instrukce.

Zvon duněl někde uvnitř něj, jako když na vás někdo promluví brzy zrána, kdy jsou všechny vaše smysly otupělé pochmurnou ztuhlostí po nějakém citovém výlevu.

Zvonění pokračovalo jako tep srdce nebo kázání, jehož slova mezi sebou splývala jako hejno vrabců po západu slunce.

Pokud byl naživu, neměl tušení, v jakém je stavu. Jeho myšlenky, stále ještě chaotické jako roztavená láva, zdánlivě žily vlastním životem, mimo hranice jeho mozku a těla, jako světelný bod, který bez ustání blikal uprostřed vesmírné noci.

Ty myšlenky neměly nic společného ani s minulostí, ani s přítomností, a veškerá logika se tak měnila v prchavý sen. Nezdálo se, že by dýchal, nebo že by mu v žilách proudila krev. Necítil ani potřebu se pohnout. Jak by se vlastně mohl hýbat bez mozku a bez těla, které jediné mohou zhmotnit myšlenky?

Zvonění zvonu pokračovalo – ne jako zvuk, protože neměl žádné uši, jimiž by je mohl slyšet, ale jen jako tep, hlas, který nepatřil žádnému člověku ani stroji a který tím pádem naznačoval, že v té prázdnotě kolem nakonec přece jenom něco existuje.

Světlo jako stín na duši. Takže skutečně existuje.

Narodil se v kovovém domě. Vypadalo to, jako by se nacházel někde pod zemí, v rozlehlém kuželovitém prostoru plném safírového světla a ostrých továrních zvuků. Vdechoval pach kovu, horkého a beztvarého, chladného a dobře promazaného, ale aspoň věděl, že dýchá.

Jeho oči, které se teprve učily zaostřovat, viděly, jak různé automaty skládají dohromady paže, nohy, trupy, hydraulické prsty a infračervené oči. Před jeho stále ještě zamlženým zrakem se utvářela dokonalá zvířata. Bylo to, jako kdyby se stal svědkem zázraku stvoření, někde mezi Božím úmyslem a Vulkánovou pecí.

Nebo to možná byla jenom továrna na roboty. Podle toho by aspoň mohl odhadnout, kde je. Nebyl mrtev, byl v Tokiu. Jak ho tam mohl ten Messuleth dopravit?

Neviděl žádné lidské bytosti, jenom pohyby kovových válců mezi stíny, bzukot strojů jako v úle, tlukot desetitisíců duší oddělených od těl, šťastný nápěv života, který se rodí z oceli, titanu, umělé hmoty, křemíkových čipů a optických vláken.

Nadechl se a plně ten pocit vychutnal jako další dílčí důkaz toho, že je doopravdy naživu. Klimatizované prostředí s několikrát filtrovaným vzduchem bylo mnohem čistší, než kdekoli na venkově, ale přece jen páchlo po strojích. Také bylo nabité statickou elektřinou jako bouřkový mrak a někde v dálce se vzduchem prodíral blesk jako neklidné zvíře.

Znenadání světlo i hlukovou stěnu nahradila strašlivá závrať a svět se scvrkl do jediného šedivého bodu. Zavřel oči.

K vědomí ho probrala palčivá bolest.

„Probuď se! Už jsi spal dost dlouho!“

Hlas mu připadal nepříjemně známý.

Trhl sebou a po zádech mu přeběhl mráz, když spatřil, že se nad ním sklání jeho vlastní obličej. Jeho vlastní rty se usmály a jeho oči se zaleskly radostí.

„Vítej do nového života.“ Jeho vlastní hlas mu zněl v uších jako sluchová halucinace. „Nebude dlouhý. Ale můžu tě ujistit, že bude plný překvapení.“

Nicholas omdlel.

13.

Montauk – Vashington – Tokio

Croaker sledoval Margarite, jak stojí ve sprše a mydlí se. Viděl jen matnou siluetu, ale stejně od ní nedokázal odtrhnout oči. Byli tady, v zchátralém motelu v Montauku, v jednom pokoji, protože Margarite trvala na tom, že nechce spát sama. Čeho se bála víc – toho, že se vrátí Robert, nebo její manžel?

Jakmile zmizela v koupelně, podíval se z okna: tam, kde by se v létě dmul moře lesklého kovu a chromovaných nárazníků, stálo na mastném asfaltu jen pár zaparkovaných aut, a naproti přes ulici se rýsovalo rychlé občerstvení toho typu, jaká najdete jenom v East Endu, s řvavým červenožlutým nápisem Kuřata & dary moře, otevřeno do pozdních nočních hodin osvětleným kalným světlem výbojky a reklamou na pivo.

Právě v tomhle slabém osvětlení zahlédl mafiánského střelce, tělnatého muže s oválným obličejem, jak vychází z obchodu s lepenkovou krabicí se dvěma kávami a několika sendviči. Držel ji jen v jedné ruce, zatímco druhá mu visela podle boku tak, jak ho naučili, aby mohl rychle tasit nebo udělat něco jiného, co by bylo třeba.

Croaker ho sledoval, jak nasedá do černého Fordu Taurus zaparkovaného přímo před jídelnou. Uvnitř se krátce rozsvítilo světlo a Croaker zahlédl druhého muže.

Byl si docela jist, že to jsou lidé Tonyho DeCamilla. Nijak ho to nepřekvapilo Nebylo těžké je najít, zvláště pro člověka s takovými možnostmi, jaké měl Tony D. Koneckonců, jeli v Margaritině voze, jehož poznávací značku všichni znali. Za takových okolností nemohl Croaker čekat, že se jím podaří místo jejich pobytu utajit nadlouho.

Croaker se právě odvrátil od fordky a dvojice uvnitř, když Margarite pootevřela dveře do koupelny. Už takhle bylo v místnosti přetopeno, aniž by se dalo topení přivřít, a pára ze sprchy způsobila, že se v koupelně už vůbec nedalo vydržet. Pach plísně a moře se vznášel ve vzduchu jako smítka prachu. Ti dva v autě před motelem se ani nehnou, dokud nedorazí Tony D., a to se stane až ráno. Croaker měl tedy celou noc na přemýšlení, jak to střetnutí zvládne, aniž by někdo přišel k úhoně.

Díval se na Margaritinu postavu ve sprše a uvažoval o tom, že má teď jiné věci na práci. Pořád si ještě musel zvykat na to, že ona a nikoli Tony D. je pravým dědicem říše Dominica Goldoniho a všeho, co s tím souvisí. Měla v rukou moc nad Goldoniho stínovým světem, v němž může rozkazovat guvernérům, náčelníkům policie, soudcům i kongresmanům.

Pochopil, jak je Goldoni všechny převezl – federální vyšetřovatele i svoje protivníky. Jistě, předal WITSECu důležité informace, prodal ty, kdo stáli vedle něj a pod ním, aby mu uvěřili, že jím skutečně pomáhá zlikvidovat svoji vlastní říši. Jenomže federálům neřekl nic o sobě, ani o tom, jak svou říši vedl. A nakonec se nesmířil ani s prostým životem, který mu připravili v Marine on St. Croix. Co se pak týkalo rodiny Leonfortů, jeho zarytých nepřátel, zaměřili se na nastrčeného Tonyho D.

Pokud měl přiznat pravdu – a domníval se, že dnešní večer je pro něco takového ta pravá chvíle – Margaritina inteligence ho vzrušovala a děsila zároveň. Nikdy se nesetkal s nikým, kdo by se jí alespoň trochu podobal, dokonce si ani nedokázal představit, že by někdo takový mohl existovat. Snad to byla jeho chyba, uvažoval, ale její společnost na něj měla podobný účinek, jako kdyby se setkal s bytostí z jiné planety. Margarite byla skutečně tak zázračná a tak cizí jeho dosavadnímu způsobu života, že mohla klidně pocházet z Marsu.

Vynořila se z koupelny, zabalená do osušky. Zdálo se, jako by neměla vůbec žádné zábrany. Mou duši už znáš, řekla mu, když se před ním svlékala. Proč bych před tebou měla schovávat tělo? Pak se zasmála. Tony vždycky chtěl, abychom při milování zhasínali světlo.

Možná k tomu měl ten parchant Tony D. dobrý důvod, uvažoval Croaker, aby se nemusel dívat na svoje dílo, na jizvy a modřiny rozeseté po jejím těle.

Když se na ni díval, Croaker pochopil, že by tuhle ženu dokázal milovat tak, jak by Geldu ani Alix v životě milovat nedovedl. Ten pocit v něm ovšem vzbudil podezření. Muži si příliš často pletli na začátku známosti lásku s chtíčem a přesvědčovali sami sebe, že podléhají volání srdce, i když ve skutečnosti volala úplně jiná část jejich těla.

Říkalo se, že muže na jejich partnerkách přitahuje krása a ženy moc. Kolik mužů už Croaker za svého působení v oddělení vražd poznal, kteří se báli žen, které měly moc? Byl to skoro instinktivní strach. Vždycky ho zajímalo, jak to, že nikdy nic takového necítil. Opravdová moc v rukou ženy byla něco tak vzácného a cenného, že to spíše probouzelo jeho zájem. Tím se také daly vysvětlit city, které se v něm nyní bouřily.

Noc a Margarite.

„Proč se na mě tak díváš?“ Její oči, které se leskly ve světle z koupelny, mu připadaly tak nevinné a neschopné cokoli předstírat, až skoro uvěřil, že k jejich dnešnímu rozhovoru nikdy nedošlo a že má před sebou jen otloukanou ženu – krásnou, žádoucí a opuštěnou – která potřebuje chránit. Všechno by bylo mnohem snadnější a všechna rozhodnutí by byla předem daná, nedotčená světly a stíny mnohem složitější skutečnosti.

Odkašlal si a zamířil kolem ní do koupelny.

„Musím se osprchovat,“ pronesl ochraptělým hlasem.

Rozpřáhla paže, objala ho a Croaker ucítil jemnou vůni mýdla a čerstvě umyté pokožky.

„Na sprchování,“ prohlásila, „je ještě brzy.“

Zvedla rameno a osuška jí sklouzla s těla. Přes košili ucítil její vlhkou kůži.

„Páchneš jako zvíře,“ zašeptala a přitáhla si jeho hlavu k sobě.

Její rty se měkce a vášnivě rozevřely a její jazyk se jemně dotkl jeho zubů. Napadlo ho, že by měl říci ne, odstrčit ji od sebe, dokud to ještě bylo možné, ale místo toho ji objal pažemi.

Chraptivě zasténala, zvedla nohy a zkřížila nahé kotníky na jeho hýždích. Zdálo se, že postel stojí příliš daleko a že je vlastně úplně zbytečná. Přimáčkla mu ňadra na prsa a Croaker cítil, jak z ní sálá žár.

Jejich rty se na okamžik oddálily a jemu se podařilo vydechnout: „Tony –“

„Nechci Tonyho,“ prohlásila Margarite a rozepínala mu opasek. „Chci tebe.“ Byl natolik duchapřítomný, že si uvědomil, že k ní musí být něžný – bez ohledu na to, jak silná vášeň s n bude lomcovat. Pochopil, jak je to důležité, protože vytušil, že s ní Robert přece jen byl – Robert, který zohavil a zmrzačil jejího bratra a který jí vrátil její život.

Vykopla nohama a jeho kalhoty se svezly na podlahu. Utrhala mu knoflíky u košile. Ruce už ho bolely, jak ji držel, zatímco všechna jeho krev a energie mířily do oblasti podbřišku.Odtrhl ji od sebe, položil ji na podlahu a poklekl nad ní. Dlouho hleděl do jejích velkých, vlhkých očí, a kochal se její skutečnou nahotou – její touhou po něm, touhou po Robertovi a nadšením, že stojí na hranici své vlastní říše, které se slévaly do jednoho složitého a zlověstného celku, až z něj měl pocit, že se v něm utopí. Bylo příliš nebezpečné uvažovat o tom, že by se prchavé mohlo změnit v trvalé, a raději se rozplynul v dunivém tepu vlastního srdce.

Sklonil hlavu na její prsa. Světlo z koupelny zdůrazňovalo její křivky a zahalovalo tmou všechny otvory a prolákliny. Stoupala z ní opojná vůně. Vdechoval ji jako kadidlo, zatímco jí olizoval pevné, tmavé bradavky, kroužil ústy po jejím břiše a kolem pupku.

Zasténala, chytila ho za hlavu a hladila ho prsty, zatímco on do ní vnikal jazykem. Bez rozmýšlení zvedla kolena a roztáhla stehna. Slyšel její přerývaný dech, který ho vzrušoval víc, než cokoli jiného. Byl to jediný zvuk v místnosti, rytmický a silně erotický, jako kdyby samotné jádro jejího bytí začalo vzlykat.

„Ach Bože, ach Bože, ach Bože!“ opakovala ve tmě a pohupovala přitom hlavou. Se svaly napnutými k prasknutí vysunula pánev blíž k jeho ústům a jazyku, s nohama sepjatýma na jeho zádech se začala křečovitě zmítat, přitahovat ho k sobě ve snaze dostat ho co nejhlouběji do sebe, když najednou…

Křeče, které se dostavily, byly tak silné, až se celá spodní polovina jejího těla zvedla nad zem. Její pohlaví se rozevřelo jako poupě a její pot se mísil s jinými, mnohem intimnějšími šťávami. Nakonec zůstala ležet a lapala po dechu s rukou přehozenou přes obličej.

Uslyšel ji, jak se pomalu zvedá. Poklekla před ním a její ňadra se svěsila dolů. Natáhl ruce, aby je mohl uchopit. Zakryla mu dlaní jeho umělou ruku, vášnivě ho políbala a olízala mu z obličeje své šťávy.

Sklonila hlavu, ústy mu přejela po bradavkách a mířila stále níž, lechtala ho jazykem, až ho zalilo neskutečné teplo. Současně s tím ji však co nejjemněji odstrčil. Až příliš dobře věděl o jejích modřinách i o tom, co znamenají. Nemohl ji vidět v téhle poloze, pokorně skloněnou. Chtěl jí – a sobě – poskytnout něco úplně jiného.

Lehl si na záda a přitáhl ji na sebe, až ucítil, jak ho pohlcuje jiný druh vlhkého tepla. Zakláněla se a s prohnutými zády a vypnutými ňadry se začala pohybovat nahoru a dolů; zpočátku trochu neohrabaně, ale brzy se ukázalo, že ji tato nezvyklá poloha začíná vzrušovat.

Cítil ji na sobě tak, že se to nedalo slovy vyjádřit. Držel její ňadra a očima se vpíjel do jejího obličeje zalitého světlem, které jí rozpalovalo tváře a zároveň zdůrazňovalo i zatemňovalo to, jak vypadala na denním světle a vytvářelo z ní ztělesnění všech tajemství, která v sobě tak bedlivě střežila.

Zhluboka vydechla, odtáhla jeho ruce od svých ňader a rozložila mu paže na zem, načež se k němu přitiskla trupem, jako by ho chtěla přidržet u země. Její prsty se proplétaly s umělou hmotou, uhlíkem a titanem.

Tvář s rozšířenýma očima měla těsně vedle jeho. Olízl ji a ona trochu udiveným hlasem zašeptala: „Budu ještě jednou. Nemůžu… To je…“ Zavřela oči, prsty ho hladila po krku a z hrdla se jí draly tiché zvuky.

„Prosím,“ zalapala po dechu, „prosím…“

Už se neudržel, ani nechtěl, a poddal se své vlastní rozkoši. Veškerá jeho síla se soustředila do jednoho místa, odkud se uvolnila jako horská řeka, která proráží přehradu.

Vlezli si do postele a celí ulepení a vyčerpaní usnuli, propleteni jeden s druhým, bez konce a bez počátku: změnili se v jedno.

Když otevřeli oči, čekalo je kalné denní světlo barvy ústřičné škeble. „Můj detektive.“ Margarite se usmála a něžně ho políbila. Pomalu se rozpletli, jako by se jim nechtělo vzdát se aury, do níž je zahalila noc a její stíny, aby je ochránila před zvraty a těžkými volbami skutečného života.

Když se společně sprchovali, Margarite nadhodila: „Říkala jsem si, že minulou noc to byl jenom takový rozmar, touha, které jsem ze zoufalství a vděčnosti nedokázala odolat.“

„Skutečně si to myslíš?“

„Ne,“ odpověděla a smývala si s těla mýdlo, „ale byla bych radši, kdybych si to myslela. Všechno by bylo mnohem jednodušší.“

Chtěla odejít, když ji objal pažemi a obrátil ji k sobě. Svou rukou z masa a kostí zakryl velkou modřinu na jejím stehně. Chvíli se dívala na jeho zápěstí, načež uchopila jeho umělou ruku a přitiskla si ji na prsa.

Neměli žádné jiné šaty než ty, které na sobě měli včera. Knoflíky z Croakerovy košile se válely všude kolem na důkaz toho, že vášeň uplynulé noci nebyla pouhý sen.

„Tady ve městě přece musí být nějaký obchod, kde se dají koupit džíny a košile,“ pronesla Margarite.

Croaker ji pozoroval, jak se obléká. „Ty se už domů nevrátíš, viď?“

Podívala se na něj. „Jak bych mohla? Ta stará Margarite je mrtvá.“

„Podle mě je jediný problém vtom, že Tony to ještě neví, a ty ho nikdy nedokážeš přesvědčit o tom, že to tak skutečně je.“

„S Tonym si nelam hlavu,“ odpověděla Margarite a obouvala si boty. „Neřekl bych, že máme zrovna na vybranou,“ namítl. „Naproti přes ulici nocovali dva jeho lidi.“

Margarite přistoupila k oknu a vyhlédla ven.

„Ta černá fordka vedle jídelny.“

„Jo,“ souhlasila. „Teď tam stojí ještě lincoln.“ Obrátila se k němu. „Jestli jsi hotov, můžeme jít.“

Venku se do nich opřel chladný a vlhký vítr od vody a načechral Margarite vlhké vlasy. Když se vydali přes opuštěnou ulici, otevřela se přední dvířka fordu a oba muži, které Croaker viděl v noci, vystoupili ven. Potěšilo ho, že mají šaty stejně zmačkané jako on, ale nejsou ani zdaleka tak odpočatí.

Ten, který předtím přinesl kávu a sendviče, přistoupil k lincolnu a otevřel zadní dveře. Vystoupil z nich Tony DeCamillo. Zůstal stát s rozkročenýma nohama, urovnával si manžety a díval se na ně, jak se blíží.

Croakera se zmocnil podivný, neskutečný pocit, jako by se nacházel uprostřed přestřelky v nějaké kovbojce, kdy vrcholí příběh plný nenávisti a pomsty.

Když byli v polovině ulice, oba střelci se pohnuli, ale Tony D. se obrátil, Položil jim ruce na prsa a něco jim polohlasem řekl. Zarazili se a s rukama spuštěnýma podél boků vrhali na Croakera zlostné pohledy. Předpokládal, že mu dávají vinu za dlouhou noc strávenou v nepohodlí auta.

Na druhé straně ulice se k němu Margarite otočila a řekla mu totéž, co podle něj řekl její manžel svým gorilám. „Zůstaň tady. Tohle si s Tonym vyřídím sama.“

Vlastně mě k tomu ani nežene nějaká zvláštní odvaha, uvědomila si Margarite, když mířila k Tonymu, ale spíš vrozený smysl pro praktičnost. Věděla, že nejhorší ze všeho by bylo, kdyby se teď setkali všichni dohromady, Tony se svými gorilami a ona s Croakerem. V takovém případě by se věc řešila mužským způsobem a nepochybně by došlo k násilí. Nic takového nemohla dovolit.

„Zlato,“ spustil Tony a přejel očima z její tváře na Croakera, „to jsi vážně strávila noc s tímhle chlapem?“

„Co je ti do toho?“

„Ježíšikriste, přece to, že ‚seš sakra moje žena!“

Ne ‚to, že jsme manželé‘. V tomhle významovém rozdílu byla obsažena celá pravda jejich manželství.

„Tak se koukej na mě,“ vyzvala ho Margarite ostře. „Ne na něj.“

Podíval se na ni. „Mám problémy a ty se musí vyřešit.“

„Vyřešíme je.“

„Utekla jsi z domu. Schovalas holku –“

„Francine!“ Teď málem prohrála, protože zvýšila hlas tak, že ji musel slyšet Croaker i obě Tonyho gorily. „Naše dcera se jmenuje Francine.“

„Jo, jo.“ Našpulil rty. „Ještě si zjistím, kam jsi ji schovala. Myslíš, že na to nepřijdu?“

Margarite se jen divila, co všechno se uvnitř ní změnilo. Jeho zastrašování, které tak dobře znala, ji nyní jenom více zatvrdilo.

„O tom vůbec nepochybuju,“ odtušila. „Ale než se ti to podaří, vezmu ji zase jinam. A tak pořád dokola.“ Zavrtěla hlavou. „Mysli si co chceš, Tony, ale nikdy se k ní nedostaneš. A představ si, čím víc se o to budeš snažit, tím víc tě bude nenávidět, a pak ji ztratíš doopravdy.“

Nastalo krátké ticho. Slyšela jeho oddechování a napadlo ji, jak moc se mu asi zvedl krevní tlak. Za zády slyšela projíždějící auta a z větší blízkosti k ní dolehlo zaskřípění, jak Croaker přešlápl z nohy na nohu.

Tony se k ní naklonil a přiblížil svůj obličej těsně k jejímu. Naplácal na sebe příliš mnoho kolínské, ale oholený nebyl. Byla ráda, že má před očima takový důkaz spěchu, s jakým se za ní hnal.

Když znovu promluvil, zněl jeho hlas tiše a smířlivěji. Teď hrál hodného Tonyho. „Podívej, zlato, je ti přece jasný, že si jenom na něco hraješ. Nevím, co si o tom mám myslet, ale rozhodně mi děláš před chlapama ostudu. A teď, když se šušká o tom, že Leonforte a jeho parta chtějí přejít do útoku, snad ti ani nemusím říkat, že morálka není zrovna nejlepší. Potřebuju tě doma, zlato: patříš ke mně.“

„Jedinej, kdo tady něco hraje, Tony, jsi ty,“ odpověděla mu Margarite. „Napřed zlej, potom zase hodnej. Tím ses vydal z posledního, skončil jsi. Nic jinýho neumíš. Trvalo mi hezky dlouho, než jsem si uvědomila, že mi to ani náhodou nestačí. Teď je načase, aby ses s tím smířil.“

Po očku se na ni podíval, jako by nevěděl, co to má před sebou za podivné stvoření.

„Nech těch keců,“ spustil výhrůžně. „Přece si mě nechceš znepřátelit.“

„Jistě, Tony, nechci, abychom my dva byli nepřátelé. Ale už nemůžeme být to, co jsme byli.“

„Já nechci nic jinýho a udělám všechno, co bude v mejch silách, aby se to vrátilo.“ Mluvil jako trucovité dítě.

„Nechci se s tebou rozvést, takže s tím si nelam hlavu,“ ujistila ho Margarite. „Aspoň prozatím existuje dobrý důvod, proč bych tě neměla opouštět, protože jeden druhého potřebujeme. Dominic totiž počítal právě s tím, že mě v mém postavení budeš krýt. Bez tvýho mužnýho zjevu bych nikdy nemohla v Dominicově práci pokračovat. Ty zas beze mě nemáš přístup k Domovým kontaktům. Nejdéle do šesti měsíců by tě Rodina opustila a stal by se z tebe psanec.“

„Kecy!“

Mlčela. Bylo jí jasné, že Tony potřebuje čas, aby se smířil s pravdou a zahalil si ji do přijatelného hávu, aby neztratil tvář.

„Do prdele,“ ulevil si nakonec. „Pravda, poslední dobou jsem měl nějaký potíže s jistejma odnožema Rodiny. Infantové a Dellarcové. Jsem zvyklej řešit spory uvnitř společností, když jde o krk nějakýho klienta. Ale tohle je úplně jiný kafe. Ty zatracený Taliáni…“

Oba se zasmáli. Bylo to po dlouhé době poprvé, co se smáli společně.

„Jo,“ přisvědčila Margarite, „ty zatracený Taliáni dokážou natropit pěknou polízanici, když se jednomu vymknou z rukou.“

„Možná skutečně jeden druhýho potřebujeme.“ Jeho temné oči však neztrácely obezřetný výraz. „Vrátíš se teď domů?“

„Ještě ne,“ odpověděla. „Musím vyřídit ještě pár věcí.“

„S ním.“ Pokynul bradou směrem ke Croakerovi.

„Patří k tomu.“

„Hele, zlato, já si tím nejsem tak jistej. Nechal jsem si ho prověřit. Ten tvůj kámoš není od federálů.“

„Já vím. Řekl mi to. Je bejvalej polda, z newyorskýho oddělení vražd. Dokonce byl svýho času i slavnej.“

„Panebože, zlato, doufám, že víš, co děláš.“

Margarite ucítila, jak jí poskočilo srdce. „Já taky.“

„Před takovejma cápkama mě tvůj bratr vždycky varoval,“ napřáhl ruku a chtěl se jí dotknout, ale pak si to zřejmě rozmyslel. Spustil ruce podél boků. „Chci, aby sis na něj dávala bacha.“

„Neboj.“

„Co s tím můžu dělat? Z toho, žes ním pečeš, mi běhá mráz po zádech, víš, co myslím – jako tenkrát, když jsem takhle vytušil, že Warneři šijou na Eddieho Mentora tu boudu se smlouvou za milion. Tenkrát jsem Eddiemu ten meloun zachránil, ale tady,“ zavrtěl hlavou, „prostě nevím.“

„Dokážu se postarat sama o sebe.“

„Jo. Tos mi už předvedla.“

Margarite mu chtěla poděkovat, ale doba k tomu ještě nedozrála. Příliš mnoho jí ublížil. Trochu ji zaskočilo, když si uvědomila, že k tomu doba možná nedozraje nikdy.

„Co se těch rodin týče,“ změnila téma. „Infantovi mají syna Joeyho, kterej se už hezky dlouho schází s Kate, Dellarcovic dcerou. Jsou do sebe zamilovaní. Promluv si s nima a zprostředkuj jim svatbu.“

„Panenko Maria,“ zabědoval Tony, „ty dva capi zabijou jeden druhýho – pokud napřed nevodprásknou mě.“

„Kdyby se vzali, bylo by to nejlepší pro všechny strany,“ pravila Margarite. „Uvidíš, přes lásku dětí se nakonec dají dohromady i staří. Do šesti neděl z nich budou nejlepší přátelé.“ Podívala se na něj. „Takhle by to zařídil Dom.“

Už se chtěla otočit, ale zadržel ji. „Co holka?“

Dlouho se na něj dívala. „Nech to bejt, Tony. Francie je nemocná. Trpí bulimií a můžeme za to my, já a ty. To, co jsme si prováděli navzájem, se neodehrávalo ve vzduchoprázdnu. To naše malý psychologický drama se na Francine podepsalo. Podle mě si od nás obou potřebuje odpočinout.“

„No, teda.“ Sklopil hlavu. „Zatracenej život.“

Margarite přikývla. „To je to správný slovo.“

Croaker na ni hleděl, jak se vzdaluje od svého manžela. Neohlédla se po něm, ale Tony D. na ni zírat, dokud nepřistoupila ke Croakerovi. Pak se otočil, vyštěkl nějaký rozkaz a zmizel uvnitř své limuzíny. Zahučely motory.

Croaker si odkašlal: „Jak to šlo?“

„Šlo to,“ odvětila Margarite, „nic víc k tomu říct nemůžu.“ Zdála se být unavená, zbavená elánu, který vedl její kroky, když šla za Tonym.

„Pojďme se nasnídat,“ navrhl a vedl ji ulicí. „Než se najíme, ten obchoďák támhle by už mohl mít otevřeno.“

Mlčky přikývla. Croaker si ji prohlížel a uvažoval o tom, jak na ni asi Tony zapůsobil. Vzpomněl si na tu chvíli, kdy se spolu rozesmáli; vůbec se to sem nehodilo. Znepokojilo ho, když si uvědomil, že se chce dovědět, co je najednou tak sblížilo. Toužil po tom, aby se jí na to mohl zeptat, ale bylo mu jasné, že to nemůže udělat. Z jejího mlčení během snídaně navíc usoudil, že mu to stejně nepoví.

Do Washingtonu přiletěli letadlem ve čtyři odpoledne. Lillehammer je čekal na letišti, přesně tak, jak slíbil. Vypadal čerstvě, jako by se právě vrátil z posilovny, a černý oblek s naškrobenou bílou košilí mu dodával elegantní vzhled.

„Měli jste dobrý let?“ zeptal se a jeho pronikavé modré oči se zapíchly do Margarite.

„Bylo to zajímavých pár dní,“ odpověděl Croaker. „Tohle je Margarite Goldoni DeCamillo.“

„Je mi potěšením,“ pospíšil si Lillehammer a představil se. „To, co se stalo vašemu bratrovi je strašná věc.“

„Chápu,“ odpověděla Margarite, „skvrna na vaší pověsti.“

„Vůbec ne.“ Lillehammer nehnul ani brvou. „My všichni, kdo jsme Dominica znali, jsme ho svým způsobem obdivovali. Za to, co udělal, že promluvil, uvedl jména, riskoval život. K tomu bylo třeba odvahy a já, jako bývalý voják, mám k takovým věcem úctu.“

Byla to zajímavá, dokonce dost dobrá řeč, napadlo Croakera. Nevěřil však, že by se mu podařilo Margarite ošálit.

„Děkuji,“ pronesla sladce.

Po této výměně zdvořilostí je Lillehammer provedl přecpaným terminálem ven k velkému sedanu s vládními značkami, který na ně se spuštěným motorem čekal. Z jeho hlubokého, skoro hrdelního vrčení, a z nezaměnitelného zvuku zavíraných dveří Croaker poznal, že vůz je pancéřovaný.

„Nemohu se tvářit, že chápu, jak pro vás bylo těžké souhlasit s tímhle setkáním, paní DeCamillo,“ spustil Lillehammer a vypadal, jako by to myslel vážně. „Ale tady můj kolega se domnívá, že jste naše jediná možnost, jak najít toho člověka, co zavraždil vašeho bratra – a věřte mi, my ho opravdu chceme najít.“

„Proč?“

„Promiňte?“ Lillehammer si neklidně poposedl.

„Ptala jsem se proč, pane Lillehammere.“ Margarite se na něj zpříma podívala. „Proč je pro vás tak důležité, abyste Dominicova vraha našli? Je to jenom otázka hrdosti, jakéhosi – jak bych to řekla? – altruismu, který cítíte k někomu, koho jste začal obdivovat a vážit si ho, i když jste ho chtěl ukřižovat?“

Croaker dělal, co mohl, aby se nezačal usmívat, ale Lillehammer zrudl jako rak.

„Ježíšikriste – promiňte, madam,“ pronesl a ze všech sil se snažil ovládnout, „ale váš bratr měl pod palcem stavebnictví, masný průmysl, hygienická zařízení, hazardní hry, prostituci a bůhvíco ještě na celém východním pobřeží. Sám newyorský starosta se nemohl ani vysrat – s prominutím – pokud mu k tomu Dominic Goldoni nedal svolení. Takže si skutečně nemyslím, že spravedlivé rozhořčení je ten správný postoj, který byste vůči nám mohla zaujímat. Nechci vás urazit, ale váš bratr zemřel za svoje hříchy – my jsme s tím neměli nic společného.“

Croaker mlčel a jen se díval, jak se Margarite kouše do rtu a zakrývá si tvář dlaní.

Auto zastavilo a všichni vystoupili. Byli ve Washingtonu, ale Croaker neměl ani ponětí, kde přesně. Lillehammer je provedl postranním vchodem do obrovské budovy z vápence a žuly, kterých bylo ve městě tolik, až to začínalo být nudné.

Předložil průkaz zalitý do umělé hmoty a obdržel od uniformovaného hlídače dočasné průkazky pro své hosty. Ve výtahu, který je přenesl z rozlehlé haly do neosobní místnosti osvětlené zářivkami, je nikdo další nedoprovázel. Odněkud se ozývaly zvuky, jako by nějací brouci hlodali dřevo, počítačoví operátoři bušili do klávesnic, ale nikde nebylo nikoho vidět.

Místnost obsahovala kovový stůl, šest židlí, fontánku s vodou, haldu psacích podložek, stojánek s tužkami a malé okno s výhledem do špinavého, temného světlíku.

„Nádhera,“ pronesla Margarite s pohledem na Croakera, ne na Lillehammera. „Jsme tady jako ve vězení.“

Zamířila ke stolu a objevila na něm několik černobílých fotografií z místa činu, na nichž byl zachycen Dominic Goldoni a jeho bývalá milenka Ginnie Morrisová.

„Není to hezký pohled, co?“ nadhodil Lillehammer „Ale já se na ně musel dívat, div jsem si oči nevykoukal.“

Panebože, pomyslel si Croaker, i když věděl, co má Lillehammer v úmyslu. Chtěl, aby Margarite zažila znovu šok z toho, co se stalo – pro případ, že by si v takové blízkosti federálního úřadu rozmyslela, zda s nimi chce spolupracovat.

Zdálo se, že ho Margarite vůbec neslyšela. Mechanicky se probírala fotografiemi a prohlížela si je. Croaker si všiml, že si vzala do ruky jeden ze snímků Ginnie Morrisové – patřil k těm, které předtím neviděla – kde byl objektiv zaostřen na podivně vzorované zářezy, přes které bylo položeno pírko bílé straky. Stála nehnutě tak dlouho, až si začal Lillehammer dělat starosti.

Zamířil k fontánce, naplnil kelímek vodou a postavil ho vedle ní.

„Možná by bylo jednodušší, kdybychom se všichni posadili,“ navrhl. Když se usadili, přitáhl si poznámkový sešit s tužkou a pokračoval. „Můj kolega mne informoval o podstatě toho, co se událo před těmi vraždami, ale rád bych slyšel podrobnosti přímo od vás.“ Vytáhl diktafon. „Máte něco proti tomu, abych si vaši výpověď nahrál?“

Margarite zavrtěla hlavou.

„Vadilo by vám, kdybyste to řekla nahlas, abychom si to zaznamenali?“

Poslechla a začala vyprávět o svém střetnutí s mužem, jehož znala pod jménem Robert. Bylo to velmi věcné vyprávění, beze stopy po hlubokých emocích, které dávala najevo, když celou záležitost líčila Croakerovi. Její hlas i vystupování mu připadaly podivně jednotvárné, jako by byla duchem nepřítomná. Lillehammer, plně zabraný do sledu podivných událostí, které vedly k vraždám, si zřejmě ničeho nezvyklého nevšiml. Také ovšem neznal Margarite tak dobře, jako nyní Croaker.

Když skončila, Lillehammer pohlédl na těch několik poznámek, které si zapsal, a položil několik otázek, na něž Margarite stejným tónem odpověděla. Když byl Lillehammer konečně spokojen, pravil: „Teď vás požádám o něco, co pro vás bude nesmírně obtížné. Je také pravděpodobné, že to bude i značně nebezpečné. Ale z toho mála, co jsme dokázali zjistit sami, a z toho, co jste nám tady řekla, jsem přesvědčen – a můj kolega také – že jediný způsob, jak toho mazaného vraha chytit, je použít vás jako návnadu.“

„Moment,“ ozval se Croaker, ještě než Margarite stačila odpovědět. „Nikdy jsem s žádným takovým šíleným nápadem nesouhlasil.“

„Mhm.“ Lillehammer se tvářil, jako by o jeho výbuchu skutečně uvažoval. „Ale z vašeho telefonátu jsem získal přesně opačný pocit.“ Poklepal na diktafon. „Celý rozhovor jsem nahrával. Mám ho tady dámě přehrát?“

„Nic z toho, co jsem tehdy možná naznačoval, už teď neplatí,“ prohlásil Croaker. „Vystavovat nevinnou osobu nebezpečí mi připadá naprosto nepřijatelné.“

Lillehammer si ho pátravě prohlížel. „Chcete mi snad namluvit, že jste u newyorské policie takovouhle taktiku nikdy nepoužili?“

Croaker hodil okem po Margarite. Oči měla sklopené k děsivým fotografiím pozůstatků jejího bratra a jeho milenky, které tu pro ni rozestavil Lillehammer. Dokázal si dobře představit, jaké protichůdné city se v ní teď sváří – odpor k tomu, čeho je Robert schopen, a příchylnost za to, co znamenal pro její nový život. Vůbec jí nezáviděl.

„Nemůžu říct, že jsem nikdy nepoužil jiného člověka jako návnadu,“ odtušil nakonec. „Ale nikdy jsem z toho neměl dobrý pocit a jako hlídač jsem vystupoval vždycky já – jenom já a nikdo jiný.“

„Myslím, že bychom to měli dámě přeložit,“ nadhodil Lillehammer. „Hlídač je profesionál, který kryje návnadu, aby nepřišla k úhoně, když se kořist chytí do pasti.“

Margarite stále jako by jeho slova nevnímala.

Lillehammer pohlédl na Croakera. „Jistě budete souhlasit, že tahle strategie má velkou úspěšnost.“

„Pokud je to skutečně nezbytně nutné,“ připustil Croaker zdráhavě. „Když už nemáme jinou možnost.“ Pozice, do níž se ho Lillehammer snažil dostat, se mu vůbec nelíbila.

Lillehammer rozhodil rukama. „Takže?“

„Nebezpečí života,“ pronesl Croaker. „O nic jiného tady nejde.“

„Nechte toho!“

Hlasitý a ostrý Margaritin hlas je oba umlčel.

„Nechte toho, oba!“ Přejela pohledem z jednoho na druhého. „Mluvíte o mně, jako bych tady nebyla, jako bych byla nějaké zboží, o které se můžete handrkovat.“ Vstala. „Potřebuju na vzduch, Lewe.“

„Chápu,“ odpověděl Croaker. Oba muži povstali. „Vůbec jsme se o tvém zapojení do případu neměli zmiňovat.“

„Ne. Pan Lillehammer má tak trochu pravdu.“

Croaker se zatvářil vyjeveně. „Přece vážně neuvažuješ o…“

„Mohla bych to udělat. Říkala jsem ti, že si jsem jistá, že mi Robert neublíží, prohlásila. „Ale pokud se tak stane, rozhodnu se sama, a ne ty nebo federálové.“

„Souhlasím,“ ozval se Lillehammer. „Nic víc po vás ani nemohu žádat.“ Když jim otvíral dveře, pokynul hlavou Croakerovi. Usmál se a jizvy v koutcích úst se jasně objevily. „Děkuji vám, že jste si na nás našla čas, paní DeCamillo.“

Ve dveřích se obrátila a věnovala mu sladký úsměv. „Mimochodem, pane Lillehammere, prve jste se mýlil. Vy a vám podobní máte se smrtí mého bratra hodně společného. Nebýt rasistických policajtů, nikdy by nemusel být žádný Dominic Goldoni. Kdyby nebylo policajtů, co se chtěli nechat koupit, nemohl by Dominic Goldoni uspět, a kdyby nebylo policajtů, co si chtěli udělat jméno, nikdy by nezemřel tak, jak zemřel.“

Když se Nangimu v uchu rozeřvalo poplašné zařízení, právě tvrdě spal. Otevřel oči do noční tmy. Zavrtěl se a nahmatal svou hůl. Usnul v křesle ve svém obývacím pokoji. Když vstával, svazek papírů, který měl položený na klíně, se svezl na podlahu. Shýbl se, aby je posbíral, a bolesti v noze si přitom nevšímal. Informace a číselná data o Avalon Ltd. byla uspořádána do úhledných sloupečků, grafů a tabulek. Na první pohled se zdálo, že nic z toho nemá valný význam.

Ovšem získat i tak malé množství údajů ho stálo spoustu běhání a doprošování. Avalon Ltd. jako soukromá firma neměla povinnost zveřejňovat jakékoli údaje o svých obchodech.

Shrnul papíry k sobě, opřel se o dračí hlavu na rukojeti své hole a narovnal se. Odložil dokumenty, vyšel do předsíně a navlékl si tvídový kabát.

Když venku nasedl do auta, zapnul rozmrazovací těleso a díval se, jak z jeho předního skla pomalu mizí námraza. S buzením svého šoféra se nezdržoval. Kvílení v jeho uchu změnilo tóninu, zrovna když vyjížděl z příjezdové cesty. Zvuk byl stále vyšší a Nangi, vedený miniaturním přijímačem zasazeným do ucha, přidal plyn.

Ne snad, že by všechny informace, které obdržel, byly úplně bezcenné, uvažoval, když zahýbal na jeden z širokých tokijských bulvárů. I když firma Avalon Ltd. obchodovala s kdečím, nevytvářela žádný zisk. Jaká společnost by si mohla takové hospodářské výsledky nadlouho dovolit? Ledaže šlo jen o krycí firmu, která slouží k převádění kapitálu z jednoho místa na druhé.

Po stranách vozu blikaly růžové a stříbrné neony a zalévaly tváře těch několika chodců, kteří byli touhle dobou venku. Většinou šlo o turisty, kteří zírali do výkladních skříní plných futuristických elektronických hračiček a starožitných kimon ve snaze nasát do sebe z té obdivuhodné metropole co nejvíce v co nejkratším možném čase. K čemu by jim byl spánek?

Nangi za jízdy dlouho přemýšlel. Pokud tedy vycházel z toho, že Avalon Ltd. není tím, za co se vydává, pak nejdůležitější otázka není, co tedy vlastně Avalon Ltd. je, ale spíše to, proč se k ní vůbec dostal. Tajemný muž, který si vyžádal mrtvé tělo Vincenta Tinha a vydával se přitom za jeho bratra, uvedl Avalon Ltd. jako svého zaměstnavatele. Proč? Proč si nevymyslel nějakou neexistující firmu, takže by každé pátrání muselo nutně uvíznout na mrtvém bodě? Kdyby byl Nangi na jeho místě, udělal by právě tohle. Proč to neudělal neznámý?

Tváře mladičkých modelek a hvězd populární hudby s platinovými vlasy zabíraly celá průčelí domů a nabízely limonády nebo kosmetiku. Jejich vnucující se gigantická přítomnost rozbíjela realitu a slepovala ji po kouscích do zcela nové podoby.

Tón v jeho uchu se znovu změnil a Nangi zabočil z bulváru do bludiště ulic, které byly stále užší, tmavší a špinavější. U chodníků se válely odpadky a žlutí psi s podezřele vystouplými žebry se toulali mezi stíny a hledali něco k snědku.

Někdo zřejmě chtěl, aby si Nangi spojil Avalon Ltd. s Tinhovou smrtí; chtěl ho zavést jistým směrem. Byl to správný směr, nebo jen podvrh, který mu měl zamlžit skutečné okolnosti Tinhovy vraždy?

Nangi spustil okénko a cítil slaný, hnilobný zápach řeky Sumida, který připomínal zchátralou městskou čtvrť, příliš dlouho pohřbenou pod zemí. Neosobní betonové domy, které se daly během týdne postavit a zase zbourat, ustupovaly skladištím, která pospávala pod rohatým měsícem jako ponuří plazi. Propletená stavební technika odpočívala v dočasných úkrytech mezi kovovými trámy a nosníky jako trucovitá zvířata.

Na příliš mnoho otázek se nedostává odpovědí, říkal si Nangi, a já mám jediný způsob – přinejmenším nejistý – jak najít řešení téhle hádanky. Poplašné zařízení v jeho uchu ječelo jak pominuté. Zpomalila jel krokem. Už dávno předtím zhasl světla a orientoval se jen pomocí pouličních lampa světla, které vyzařovalo město za ním.

Mezerou mezi budovami zahlédl řeku Sumida s nerovnou hladinou zvýrazněnou měsíčním světlem, které tančilo po vlnkách vyvolaných proplouvající bárkou a připomínajících chvějící se struny.

Minul proluku a mihotavá scenérie se ztratila ve tmě a hnilobném zápachu. Poplašné zařízení v uchu řvalo dál – zastavil. O něco dál u dalšího bloku zahlédl, jak zhasínají reflektory nějakého jiného vozu. Neznámé auto parkovalo před něčím, co kupodivu vypadalo jako soukromý dům vměstnaný mezi dvě obrovitá skladiště.

Nehnutě ze svého úkrytu v přítmí sledoval, jak z auta vystupuje Seiko, spěchá po schodech a klepe na dveře. Téměř okamžitě jí otevřela stará žena v tradičním kimonu. Měla pečlivě vyčesané vlasy upevněné dlouhými jehlicemi. Seiko se rychle rozhlédla kolem, překročila práh a dveře se za ní zavřely.

Nangi si vytáhl miniaturní přijímač z ucha, otevřel vyřezávanou rukojeť své hole a vložil jej dovnitř. Druhá polovina zařízení – vysílač – byl umístěn v jedné z droboučkých linek vyrytých do stříbrné krabičky, kterou Nangi věnoval Seiko na cestě z Justinina pohřbu.

Čím to, že ji tak podezíral? Bylo by od něj nekřesťanské, kdyby o ní pochyboval jen proto, že strávila tolik času ve Vietnamu a měla bouřlivou známost s jedním vietnamským makléřem. Stejně tak by nebylo křesťanské, kdyby Nangi podlehl japonským předsudkům vůči ostatním, takzvaně „nižším“ asijským kulturám, které si v průběhu své bojechtivé minulosti chtěli Japonci podrobit.

Pravdou bylo, že právě takové předsudky byly do japonské duše hluboce zakořeněny. Jejich zastánci i kritici je považovali za kulturní zátěž, ale Nangi měl dojem, že šlo spíše o životní nutnost národa, který obývá ostrov chudý na přírodní bohatství a který má strach z toho, že by mohl být existenčně závislý na jiných asijských společnostech, jimž by tak nutně podléhal.

Nangiho bolelo srdce při pomyšlení, že by v sobě mohl chovat také city neslučitelné s jeho křesťanstvím, ale na druhou stranu chápal, že takové chyby jsou důkazem jeho lidství.

Každopádně si nechal bývalého milence Seiko proklepnout a zjistil o něm několik zajímavých informací. Kupříkladu byl ten muž podezřelý ze zorganizování velice složitého podvodu na Hang Sengu, hongkongské burze, při kterém vydělal svým klientům miliony dolarů a sám si také pořádně namastil kapsu z provize. Z dalšího pátrání vyplynulo, že jeho klienty tvořila síť holdingových firem, o nichž Nangi sám věděl, že patří Jakuze. Při jiné příležitosti vydělal tenhle Vietnamec spousty peněz klientům z několika japonských ministerstev tím, že využil nezvykle rychlý a nevysvětlitelný pokles cen realit.

Seiko mohla být docela nevinná a nemusela mít ani ponětí, co její milenec provádí, ale Nangi se musel pozastavit nad tím, zda skutečně neměla tušení, o jakého člověka se jedná. Ze zkušenosti věděl, že ženy dovedou zhodnotit lidskou povahu mnohem lépe, než si o nich muži myslí. I kdyby byla dočasně zaslepená láskou, nedokázal se smířit s představou, že tak bystrá a inteligentní žena by mohla být hluchá, němá a slepá.

I když byl ochoten přiznat Seiko ty nejlepší úmysly – zvláště kvůli Nicholasovi – dobře věděl, že pro ni připravil jakousi zkoušku, na jejímž konci bude muset jednat. Tou zkouškou byl zaměřovací vysílač, který jeho podezření vytáhl na denní světlo z šedé říše teorií, kam je prozatím odložil.

Kdyby to nepřehnala, mohl by svou nedůvěru vůči ní odložit navždy. Firmě odváděla naprosto prvotřídní práci a její znalost Vietnamu – a především Saigonu – byly nedocenitelné.

Pak se ovšem zaměřila na Nicholase. Možná si ani nemohla pomoci. Nangi si už všiml, že patří k ženám, pro které sex znamená hodně. Avšak její necitelnost vůči Justine – a vlastně i k Nicholasovi samotnému – hovořila o jisté temné stránce její osobnosti. Jeho podezření také podporovaly další okolnosti – Nicholas byl její klíč k Sató International. Rozšíření firmy do Vietnamu byl čistě jeho nápad a ona to dobře věděla.

Zpětně si nyní Nangi uvědomoval, jak chytré to od ní bylo. Vycitila, že Nicholas má doma problémy, a bystře jich využila, aby na něj o to víc zapůsobila.

A sotva Nicholas odjel, hladce se vnutila do života Nangimu. Necítil k ní nenávist, spíš jej naplňoval obdiv. Jen zřídkakdy se člověk setká s tak obdivuhodným, machiavelským mozkem, jaký měla Seiko. Otázka ovšem zněla, co s ní má udělat teď, když jí vidí až do žaludku. Má ji zapudit, nebo si ji má přivinout na prsa jako hada?

„Nelži mi, Lewe,“ vyzvala ho Margarite. „Nesnaž se mi namluvit, že jsi ani jednou nepomyslel na to, že bys mě mohl použít jako návnadu na Roberta.“

„Myslet na něco takhle nebezpečného a skutečně to udělat jsou dvě věci,“ ohradil se.

Přikývla. „To je pravda. Ale nebezpečí je přece tvůj chleba, no ne?“

Nemělo smysl to popírat, a tak raději mlčel. Seděli u stolku v italské restauraci Terrazza na King Street ve staré části Alexandrie. Vládní automobil je zavezl do blízkého hotelu, kde jim Lillehammer objednal pokoje. Řidič jim oznámil, že jím je po dobu jejich pobytu ve Washingtonu k dispozici, ale Margarite takové opatření z pochopitelných důvodů nevyhovovalo, a tak ho Croaker propustil. Margarite si chtěla dát něco italského a recepční v hotelu jim doporučil Terrazzu. Do Alexandrie odjeli taxíkem.

Croaker, který seděl naproti ní, se usmál.

„Čemu se směješ?“

„Nevím,“ opáčil a utrhl si kousek chleba. „Jenom jsem uvažoval o tom, jak moc se mi líbilo, jak jsi zakončila ten rozhovor s Lillehammerem.“

„Než budeme pokračovat – než slíbím, že svůj život vložím do vašich rukou – chci vědět, za kým skutečně stojíš. Je to on?“

Přišel k nim číšník, aby přijal jejich objednávku, a Croaker se podíval na jídelní lístek. Margarite však mladíka poslala mávnutím ruky pryč. Evidentně nechtěla, aby je právě teď někdo vyrušoval.

„Lewe, tohle by sis měl pořádně promyslet.“

„Pracuju pro něj,“ odpověděl Croaker. „Počítá s tím, že mu ten případ pomůžu rozlousknout.“

Margarite se na něj pátravě zadívala. „Něco ti povím. Federálové Domovi dovolili, aby přes Tonyho řídil organizaci i z WITSECu. To patřilo od začátku k jejich dohodě.“ Nakrčila obočí. „Sleduješ mě? Dobře. Tihle federálové jsou zkorumpovanější než všichni ti poldové na městský úrovni, s kterejma kdy Dom jednal. Je to tím, že ti parchanti mají blíž k moci – ke skutečný moci. Takový je celý tohle město.“

„Příjemný pomyšlení,“ poznamenal Croaker.

„Lidi jako Lillehammer jsou z jinýho těsta, Lewe. Mají dost velkou moc na to, aby dokázali všechno, co si zamanou. Už jsi viděl něco z toho, co dovede, ale nemám pocit, že docela chápeš, k čemu směřujou ty jeho psychologický hrátky. To jeho vězení. Věděla jsem, že nás tam zavedl jenom proto, aby mi nahnal strach, aby mi ukázal, kdo tady velí. Dom mě vždycky varoval před lidma, který hrajou takovýhle složitý hry, a já teď varuju tebe.“

„Nepochybuju o tom, že tvůj bratr měl úplnou pravdu,“ odpověděl Croaker. Bylo obdivuhodné, jaký nesmírný vliv má ten mrtvý muž na oba jejich životy. Začínal si Dominica Goldoniho vážit a jenom litoval, že neměl nikdy příležitost se s ním setkat.

„O Lillehammerovi něco vím a zbytek si můžu domyslet,“ pokračoval.“Ve Vietnamu ho zajali. Vidělas ty jizvy, co má u pusy? Povídal mi něco o tom, jak k nim přišel. Mučili ho. Kdo ví, jak dlouho tam byl, nebo jak se mu podařilo utýct.“ Zakroutil hlavou. „Mám dojem, že takovýhle lidi nikdy nevidí nic jednoduše. Něco se v nich zlomilo. Možná to nebylo to, co chtěl nepřítel – Lillehammer tvrdí, že jim neřekl to, co chtěli – ale takovej tlak tě nutně musí změnit. Poznal jsem pár lidí, co se dostali do podobný situace, a všichni do určitý míry ztratili soudnost.“

Croaker si ulomil další sousto chleba, jenže chuť k jídlu ho opustila. Protože nevěděl, co s ním, začal ho tvarovat svými umělými prsty. „Možná je to trošku zjednodušený říct, že angažovat se v něčem znamená spoluvinu, ale podle mě to je pravda. Oběť pak začne v duchu stavět hradby kolem všech vzpomínek na ten nátlak, až tím zdeformuje všechno ostatní, jenom aby zachránila svou fikci. Vlastně se tak spolčuje se svými mučiteli, kteří jsou za tu fikci především zodpovědní.“

„Je mi jasný, že chce Roberta najít,“ připustila Margarite. „Robert se přese mě dostal k Domovi, ale jak mohl Robert vědět, že mi Dom zavolá – a kdy?“

„Že by měl pomocníka? Lillehammer mi říkal, že nemůže svým vlastním lidem věřit a že po Dominicově vraždě má podezření, že z federálu někde unikají informace.“ Croaker zavřel oči. „Ale od té chvíle se o tom úniku informací ani jednou nezmínil.“ Znovu se na ni podívat. „Co když Roberta zná?“

Margarite zavrtěla hlavou. „To nedává smysl. Kdyby Roberta znal, šel by po něm sám. Znal by Robertovy zvyky, věděl by, kam chodí, s kým se stýká – nedělalo by mu potíže ho najít.“

„Kdyby Roberta dlouho neviděl, tak by to tak snadné nebylo,“ namítl Croaker. „Třeba, kdyby ho neviděl od Vietnamu.“

„Cože?“

„Říkalas, že Robert vypadá jako Asiat, ne jako Japonec nebo Číňan, ale jako nějaká směsice, skoro jako Polynésan s tmavou kůží. To by mohl být Vietnamec.“ Croaker pokývl hlavou.

„Ano,“ pronesl pomalu. „To by už mohlo dávat smysl.“ Poklepal prstem o stůl.

„Kdo Lillehammera mučil, Viet Cong? Předpokládám, že ano. Mohl k nim Robert patřit? Pokud ano, tak by Lillehammer jako správný voják věděl, jak by bylo riskantní se za Robertem pustit sám. Sotva by ho Robert jenom zahlíd‘, schoval by se tak dobře, že by ho Lillehammer už nikdy nenašel. Ale mě Robert nezná. Bejvalej polda z oddělení vražd, kterej už federálům párkrát pomáhal – pro takovou práci se hodím úplně dokonale.“

Margarite vypadala, jako by se musela s vypětím sil ovládat. „Ten chlap Lillehammer se mi vůbec nelibí.“

Vycítil, jak z ní vyzařuje napětí. „Tady nejde jenom o Lillehammera,“ nadhodil.

„Ne. Jde o něco, co jsem viděla v tý jeho vězeňský cele.“ Otřásla se. „Tys mi neukázal, co Robert udělal s Ginnie, takže jsem o tom neměla ani tušení.“

„Nemyslel jsem, že by to bylo nutný.“

Přikývla. „Je mi to jasný. Ale teď, když jsem je viděla, vím o jednom člověku tady ve Washingtonu, za kým bychom měli zajít. Je to někdo, kdo by nám mohl říct víc o těch ranách, co jí Robert způsobil.“ Ponuře na něj pohlédla. „Víš, Lewe, smrt Ginnie byla součástí starodávného rituálu. Moc o něm nevím, ale znám někoho, kdo to ví. A mám dojem, že jakmile nám to poví, budeme k Robertovi tak blízko, že budeme cejtit jeho dech.“

Davis Munch, zvláštní vyšetřovatel Pentagonu přidělený komisi senátora Ranceho Banea, nevypadal vůbec tak, jak ho Gaunt Mannymu Mannheimovi popsal.

Když si pro to do čtyřiadvaceti hodin nepřijdu, řekl Gaunt Mannymu toho dne pozdě odpoledne, když se vrátil do Mannyho zastavárny ještě předtím, než se vydal za Lillehammerem, chci, abys tuhle obálku donesl člověku, který se jmenuje Davis Munch. Ten ať ji předá Nicholasovi Linnearovi od naší firmy v Tokiu.

Sakra, zaklel Manny, který se o svého přítele začal bát, jasně že to pro tebe můžu udělat, Harle – ovšem pokud to bude třeba, což si nemyslím.

Poslechni, Manny, vysvětloval Gaunt. Munch je od vojenský kontrarozvědky. Bude vědět, co má dělat. Nemůžu riskovat, že by tyhle věci měly jít poštou a že by je otevřel někdo jinej než Nicholas – nebo, když to nebude on, tak Tanzan Nangi. Slib mi, že neuděláš žádnou hloupost. Odneseš to rovnou Munchovi. On už najde nějaký způsob – oficiálního kurýra –jak to doručit do Tokia.

Jestli se ti ovšem něco stane.

Slib mi to, Manny.

Manny slíbil. A teď svůj slib plnil: stál uprostřed noci na deštěm zmáčené washingtonské ulici a snažil se, aby na jeho obličej nedopadlo rudé světlo majáčků dobrého půl tuctu policejních aut, které blokovaly vjezd do ulice.

Ozvala se siréna a rychle se přibližovala. Manny ze svého úkrytu sledoval, jak zátarasem projela sanitka a se skřípěním brzd se zastavila vedle ležícího těla.

Tolik krve. Manny se ve svém plášti s podšívkou otřásl. Ježíšikriste, pomyslel si, do čeho se to ten Harle namočil?

Zavolal Davisovi Munchovi domů, na číslo, které mu Gaunt dal, a nechal mu vzkaz na záznamníku. Možná to neměl dělat, třeba někdo Munchův telefon odposlouchával. Ale kdo? Munch přece dělal pro kontráše. Kdo by odposlouchával jednoho z nich, proboha? Manny zavrtěl hlavou a sledoval záchranáře při práci. I z téhle vzdálenosti bylo jasné, že jejich námaha je zbytečná. Munch byl mrtvý: střelili ho do hlavy z pušky. Manny zavřel oči.

Gaunt Mannyho upozornil, aby nenechával Munchovi svůj telefon, i kdyby s ním mluvil osobně. Manny proto ve svém vzkazu zanechal pouze telefonní číslo baru, nad kterým bydlel. Dal si tam večeři, objednával si jedno pivo za druhým a čekal, až začne zvonit telefon.

Řekni mu o boxerským šampiónovi, poradil mu Gaunt. On už bude vědět.

Gaunt měl pravdu. Po večeři mu Munch konečně zavolal. Nikdo nikoho nejmenoval. Munch souhlasil s tím, že se s Mannym sejde poblíž ředitelství FBI na Deváté ulici, na místě, kde stála kdysi restaurace Lone Star. Federálové museli tento striptýzový bar v sedmdesátých letech zabavit jednomu příliš podnikavému zaměstnanci ministerstva dopravy, který si na něj našetřil z peněz zpronevěřených v úřadě.

Co to mohlo být za kulku, že se mu po zásahu hlava rozprskla, jako když upustíte na zem meloun? Manny o tom uvažoval a sledoval muže ze sanitky, jak vytahují umělohmotný pytel, zatímco pár tajných v oblecích Munche fotografovalo ze všech možných úhlů. Dva z nich si dokonce v lijáku klekli na zem, aby mohli pořídit snímky zblízka. Manny cítil, jak se mu zvedá žaludek. Polkl, nasál do sebe vlhký vzduch s deštěm – všechno, jen aby se nepozvracel. Znovu zavřel oči, ale stejně před sebou stále viděl Munche, jak se jeho mozek rozstřikuje do vzdálenosti dobrých deseti stop. Když výstřel z pušky přimáčkl Munche ke zdi budovy, stál Manny ještě na druhé straně ulice, skrytý ve stínu.

Mezi barem a místem setkání hořelo a taxík se chvíli motal mezi stojícími auty, zablokovanými ulicemi a ucpanými objížďkami. Nakonec Manny vyskočil z vozu ještě před cílem a na místo schůzky doběhl. Přesto šel o čtvrt hodiny pozdě. Tajní skončili s fotografováním, podepsali papíry a Munch zmizel v lesklém pytli. Mannyho napadlo, že v takovém pytli je bezpečněji než na ulicích.

Ten požár mu zachránil život. Otočil se a měl se k odchodu. Když Munche odvezli, nemělo už smysl tady zůstávat. Nebo snad ano? Přitiskl si obálku, skrytou pod pláštěm, na prsa.

Doběhl domů, kde se zdržel jen tak dlouho, aby si sbalil pár věcí a vytáhl zpod parket v ložnici svazeček stodolarovek. Nezapomněl na nic? Pas! Trvalo mu čtvrt hodiny zuřivého hledání, kdy se z něj pot lil proudem, než ho našel.

Měl ho stále ještě ve vnitřní kapse levné vinylové brašny, kterou mu věnovala cestovní kancelář při jeho loňském zájezdu do Izraele. Nacpal do brašny svých pět švestek a vypadl z bytu. Po tom, co se přihodilo Davisu Munchovi, se necítil doma dobře – a po pravdě řečeno, ani ve Washingtonu.

Noc strávil na washingtonském mezinárodním letišti, kde se díval na svůj odraz ve sklech zavřených stánků se suvenýry. Trochu ho to uklidňovalo, ale ne moc.

Margarite s Croakerem dorazili přesně o půlnoci. Dům, který připomínal spíše georgiánské rodinné sídlo, se tyčil jako havran s bohatým peřím na temeni kopce, kterých bylo v této smaragdově zelené krajině mnoho. Když Croaker spustil okénko, ucítil báječnou vůni koní a sena. Byli v Potomacu ve státě Maryland, uprostřed honebních revírů.

Naklonil se dopředu, vytáhl padesátidolarovku a podal ji řidiči. „Počkáte na nás,“ požádal ho.

„Ano, pane,“ přikývl taxikář. „Není problém.“ Zkřížil ruce na prsou, schoulil se na sedadle a zanedlouho tvrdě spal.

Croaker si všiml, jak na příjezdové cestě k domu parkuje šest nebo sedm aut – jaguáry, rolls-roycy, velké sedany BMW. Pokud měly nějaké řidiče, určitě je nikdo nenutil, aby tu dřepěli v podzimním chladu.

„Komu to tady patří?“ vyzvídal.

Margarite dál hleděla na bezmračné noční nebe. Bledý srpek měsíce plul po nebi jako strašidelná loď. Pohnula se, ale nešla dál. Jako obvykle, když sem přijela, ji přikovaly k zemi chmurné myšlenky.

„Margarite?“

„Pššt,“ zašeptala. „Nemluv, nehýbej se, protože jinak budu muset myslet na to, co nás čeká. Možná je to nevyhnutelné, jako když po jedné vteřině následuje druhá, ale teď mě nech ještě chvilku snít, že jsme tady v téhle noci sami.“

Croaker cítil její vůni smíšenou s pachem koní. Kupodivu mu vůbec nedělalo potíže představit si ji, jak jí pižmová vůně svalnatých koní obepíná nohy, jak vytahuje nohu ve vysoké jezdecké botě z třmenu a seskakuje z hladkého koženého sedla. Zdálo se mu, že zaslechl několik drobných nočních zvuků: skřípání kůže, cinkání kovu o kov a tiché zafrkání zvířete. Zamrkal. Slyšel jen hluboké, rytmické oddechování taxikáře a pomalé odtikávání chladnoucího motoru.

„Když jsem byla mladší,“ zašeptala Margarite, „jezdila jsem tady na koních.“ Sledoval ji, jak se soustřeďuje jako při šachové koncovce, a uvažoval, co to bylo za podivnou halucinaci, která mu dala zaslechnout zvuky z jiné doby, z jiného světa. Margarite se naklonila dopředu a opřela se o dvířka, jako by byla vyčerpaná nebo jako by se smiřovala s nevyhnutelným zlem. Pak je otevřela a vystoupila ven. Croaker ji následoval a slyšel, jak její podpatky křupou na drobném štěrku, mléčně bílém ve světle měsíce.

Sídlo bylo postaveno z růžovohnědých cihel. Okna zdobily smetanově zbarvené okenice a nad impozantním vchodem se rýsovalo vějířové okno z barevného skla, které muselo být staré minimálně sto let. Za nimi se táhla příjezdová cesta lemovaná sestříhanými třešněmi. Blíže k domu rostly magnólie a pokroucený bolehlav, který se vypínal k břidlicové střeše. Cihlové schody vedoucí ke vchodu byly obloženy truhlíky s letničkami, které však nyní byly prázdné a černá hlína v nich byla posypána světlým kompostem. Mezi temně zelenými drobnými cypřiši se zvedl slabý větřík a stoupal s nimi do schodů.

Cestou se rozhlížel kolem sebe. Opatrnost ho neopouštěla už od jejich odjezdu z restaurace v Alexandrii. Vzpomněl si, že jim ji doporučil recepční v hotelu, který tím pádem věděl, kam mají namířeno. Margarite to zřejmě také napadlo, protože trvala na tom, aby šli od restaurace kousek pěšky a nejeli hned prvním taxíkem, který se objevil. Když konečně nasedli, popsala taxikáři cestu s mnoha zajížďkami. Nechtěla, aby někdo věděl, kam jedou.

Před vyřezávanými dřevěnými dveřmi se k němu Margarite otočila. „Chci, abys něco pochopil. Lewe. Tady nezodpovídám za nic. Tohle místo je víc, než jenom soukromý majetek.“

Vyvalil na ni oči a snažil se pochopit tu podivnou změnu, která se s ní udála od chvíle, kdy spatřila na Lillehammerově erárním stole rozložené fotografie Ginnie Morrisové.

Jemně se dotkla jeho zápěstí, pokusila se o úsměv a zabušila na dveře mosazným klepadlem. Za okamžik se dveře otevřely a objevila se před nimi krásná žena v černých vlněných kalhotách, smetanově bílé hedvábné blůze a vyšívané španělské vestě. Šaty, které by nevypadaly špatně ani na čtyřikrát mladší modelce, zdůrazňovaly její štíhlou postavu.

„Margarite! Díky Bohu, žes přišla!“

Ženin úsměv, který byl stejně kovový jako odtikávání motoru auta, Croakera přiměl, aby si ji lépe prohlédl. Na tváři se jí kolem očí a v koutcích úst rýsovaly vrásky a bylo jasné, že je už hodně stará – nebylo to na n sice vidět tak, jak by to bylo vidět u jiných žen, snad díky jiskrnému pohledu modrých očí, ale přece jen nebylo možné si toho nevšimnout.

Z jejího úsměvu Croaker vytušil, že jde o nebezpečnou ženu. Jako pach korditu po výstřelu z pistole nyní znovu cítil strach a odpor, s nimiž se Margarite rozhodla pro cestu sem.

„Pojď dál, drahoušku,“ zvala ji žena dál a zavřela za nimi dveře. Objala Margarite a po evropském způsobu ji políbila na obě tváře.“Jsem tak ráda, že tě zase vidím. Vypadá to, že od chvíle, co Dom zemřel, není nic takové, jak bylo. I když dělám, co můžu, dokonce i se starším senátorem z Minnesoty, který je mi hodně zavázaný, nedaří se mi zjistit, co se vlastně Domovi stalo.“

„Myslím, že v tomhle ohledu si můžeme pomoct,“ odtušila Margarite.

„Drahoušku, to je nejlepší zpráva, jakou jsem za poslední týdny slyšela,‘ prohlásila žena. „Počítám, že víš, jak to je. Dom si tě vždycky nesmírně vážil.“

Podržela Margarite na délku paže od sebe a zamračila se. Croakera napadlo, že její vrásky připomínají písmo napsané neviditelným inkoustem, které se začíná po zahřátí objevovat.

„Ale drahoušku, jsi tady s úplně cizím člověkem. Kde je Anthony?“

Margarite se k němu otočila. Na očích jí bylo vidět, jak bojuje sama se sebou. Bolest a srdeční slabost v ní vířily jako temné barvy, které kazí vzhled skvostného obrazu.

„Lew Croaker,“ představila ho. „A tohle je moje nevlastní matka, Renata Loti.“

Renata se mile usmála a napřáhla obdivuhodně pevnou dlaň, aby si s Croakerem potřásla rukou. „Pojďte dál. Moje dcera je na mne nezvykle milá,“ pronesla. „Za mých časů mne znali pod spoustou různých jmen. Renata Loti je jméno, pod nímž mne znají ve Washingtonu a které se mi dobře hodí. Dříve jsem byla ovšem známá pod jménem Faith Goldoni. To jméno přece znáte, že, pane Croakere?“

Matka Dominica Goldoniho, napadlo Croakera. Panebože!

Nevyzvala je, aby si odložili, a rovnou je vedla dlouhou chodbou vykládanou dřevem hrušní. Croaker si povšiml, že lehce kulhá. Nijak se o tom nezmiňovala a z jejích pohybů vytušil, že to nepovažuje za žádnou vadu. Naopak, přizpůsobila se tomu, takže její chůze vypadala ne-li přirozeně, pak zcela jistě jedinečně. Prošli kolem dvojitých dveří, za nimiž bylo slyšet tlumený šum večírku.

„Dneska tu máme plno hostů,“ informovala je. „A protože znám svou dceru, jsem si jistá, že se nám bude hodit trocha soukromí.“

Vstoupili do sladce vonící přípravny, prošli obrovskou vykachlíčkovanou kuchyní, kde byla cítit čerstvá šalvěj, olivový olej a červené víno. Mladý kuchař v bílé zástěře a kuchařské čepici si jich ani nevšiml a dál se věnoval práci na hruškovém koláči.

Renata sejmula z dřevěného kolíku černou pláštěnku s kožešinovým límcem a přehodila si ji přes ramena. Zadní dveře vedly do malé zahrádky a vlevo k lodžii vystavěné z cihel a dřeva, kterou je Renata Loti vedla dál. Před chladem jasné listopadové noci je chránily husté wisterie a silné šlahouny popínavého vína.

Vůně z kuchyně brzy vystřídal ostrý, omamný pach koní, sena a hnoje. Renata natáhla ruku, rozsvítila světlo a otevřela široké dveře do stáje.

Koně zafrkali a začali přešlapovat. Croaker si vzpomněl na onu chvilku v taxíku, kdy se mu zdálo, jako by se díval do Margaritiných vzpomínek.

Velké hnědé oči koní je sledovaly s neklidem a nedůvěrou. Ozvalo se několikeré zaržání, jak si koně zvykali na neznámý pach.

Prohlížel si vnitřek stáje, jak měl ve zvyku, a všímal si jednotlivých podrobností. „Zvláštní věc,‘ poznamenal. „Máte tady zbraň.“

Renata se podívala na revolver ve starém, odřeném koženém pouzdře, které viselo na zdi. „Je to kolt,“ pravila. „Udržuju ho v co nejlepším stavu. Koupila jsem si ho, když jsem tyhle stáje zakládala. Pár mil odtud jsem viděla, jak jeden kůň se zlomenou nohou trpěl dobrou hodinu, než někdo našel pistoli, aby to jeho utrpení nějak humánně ukončil. Když jsem se rozhodla, že budu jezdit na koních, přísahala jsem, že žádného z mých koní nenechám takhle trpět.“

Croaker se na ni chvíli díval a snažil se sladit její slova s jejím vzhledem elegantní ženy. „Po pravdě řečeno jste mě docela překvapila,“ přiznal se po chvíli.

„Skutečně?“

„Měl jsem dojem… a myslím, že federálové taky, že Faith Goldoni zemřela už před nějakým časem. Sám jsem viděl kopii úmrtního listu v dokumentech, které jsem o rodině Goldoniů dostal.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ přisvědčila Renata. „Skutečně jsem před několika lety zemřela. Nebo spíš Faith Goldoni. Potom se narodila Renata Loti a přestěhovala se sem pod Kapitol, kde může být nejvíc prospěšná.“ Opřela se o jeden z boxů a zkušenými prsty rozmotávala uzdu. Její tělo zřejmě nevědělo, co je to artritida. „Samozřejmě, vybírat si nová jména pro mě není nic nového. Za druhé světové války jsem sloužila v armádě jako Faith Sawhillová.“

Croaker zavrtěl hlavou. „Jestliže je tohle všechno pravda, proč mi to říkáte? Když ani ti federálové, co pro ně teď pracuju, nevědí, kdo jste, proč bych to měl vědět já?“

„Především nejste od federálů,“ odpověděla Renata Loti. „A za druhé, já vím, kdo jste.“ Její pronikavé modré oči přejely z Croakera na Margarite. „Za třetí, přivedla vás moje dcera.“ Vydala zvláštní hrdelní zvuk, po němž koně nastražili uši. „Ta sem nevodí ani svého manžela.“

Margarite, jako by toho měla právě dost, vytáhla složený kus silného papíru. Když jej podávala Renatě, Croaker si všiml, že je to fotografie.

Renata uchopila papír a zadívala se své nevlastní dceři do očí, jako by tušila, jaké mimořádné okolnosti ji sem přivedly.

„Ginnie Morrisová,“ pronesla Margarite dutě. „Její tělo našli ve stejném baráku jako Domovo. Do čela měla vyříznutý svislý srpek.“

„Panebože,“ vydechla Renata Loti „Není divu, žes přišla za mnou.“ Už se nonšalantně neopírala o stěnu boxu, ale křečovitě svírala fotografii prsty, které jí zbělely napětím.

„Předpokládám, že víte, kdo je Ginnie Morrisová,“ nadhodil Croaker, který odpověď tušit, ale chtěl, aby mu sama potvrdila její správnost.

„Nemyslím že přede mnou můj syn měl nějaké tajnosti,“ odpověděla Renata hlasem, který dával jasně najevo, jak je obtížné sdílet s někým jeho život. „Ve všech ohledech to byl výjimečný člověk.“ Pohlédla Croakerovi do očí. „I když jste si na něj třeba utvořil jiný názor, o něm platilo, že byl vždycky Věrný s velkým V. A co se jeho sexuálních libůstek týče, nemohl si pomoci.“ Pousmála se. „Kdo z nás může?“

Croaker, který ji sledoval stejně pozorně jako všechny potenciální podezřelé, ucítil, jak mu přeběhl mráz po zádech, skoro jako by mohla vědět, že se s Margarite milovali.

„Ale nejde jenom o ten symbol, který do ní vyřízli,“ pokračovala Margarite tiše.

Renata rozložila fotografii a prohlédla si velmi nepěkný obrázek ženského trupu se sedmi rovnoměrně rozmístěnými vodorovnými zářezy. Do nejnižšího zářezu bylo vloženo pírko vzácné bílé straky.

„Připadá vám na té fotce něco povědomé?“ zeptal se Croaker.

Renata neodtrhla oči od snímku. Croaker se pokusil vyčíst její myšlenky, ale výraz její tváře se vůbec nezměnil. Koně vrtěli hlavami v atmosféře, která byla stále neklidnější. Možná vycítili, že se blíží bouře.

„Žebřík duše,“ usoudila Renata nakonec.

„Pardon?“ Croaker se naklonil blíže k ní, aby lépe slyšel.

„Je to součást rituálu jednoho národa známého pod jménem Messulethové,“ vysvětlovala Renata. „Byli to mágové ještě mnohem starší než Číňani. Někteří tvrdí, že to byli Kyklaďané, mořští tuláci, potomci Titánů, jiní zas…“

Pokrčila rameny a ukázala na snímek. „Vidíte, je tu sedm zářezů. Messulethové věřili, že lidská duše musí v životě před smrtí a po ní projít sedmi stadii. Kněží Messulethů tenhle Žebřík duše často vytvářejí u těžce nemocných – udělají jim sedm zářezů na trupu, aby se mohla duše vydat na cestu.“

Olízla si rty. Jinak nedala nijak najevo své rozrušení. „V těžkých dobách – třeba za sucha, kdy všichni věří, že došlo k narušení vesmírného řádu – se tímhle způsobem často obětují zvířata, aby se obnovila rovnováha.“

„Takže je to nějaký rituál – jako vúdú?“

Renata se ironicky ušklíbla. „Je to Ngo-mei-yut,“ odpověděla suše. „Tenhle výraz pochází z jednoho zapadlého čínského nářečí a doslova znamená Měsíční srpek. Tenhle význam tady ovšem nemá. Znamená také skoro totéž co jiné slovo – Gim, což je jakýsi dvojbřitý meč. Gim je symbol messulethského kněze: svislý srpek natřený borytovou modří.“

Croaker, který jí s rostoucím údivem naslouchal, se zeptal: „Jak to, že toho o těch lidech tolik víte?“

Renata pokrčila rameny. „Když žijete v Benátkách, pane Croakere, mezi mořem a zemí, uprostřed mlhy a magie, začnete se zajímat o kořeny věcí. A zvláště, když nejste původem z Benátek a celý život vám to někdo předhazuje.“ Nedívala se na Margarite, ale Croaker vytušil, ze svou odpovědí míří na nevlastní dceru.

„Dalo by se říct, že od přírody ráda získávám nové vědomosti.“ Oči jí potemněly. „Tyhle legendy jsem také zkoumala prostřednictvím mého zesnulého muže, Margaritina otce. Byl to Benátčan. V jeho žilách, v žilách Margaritiny matky a tedy i v ní samotné kolovala kykladská krev, nebo to aspoň tvrdili.“ Pokrčila rameny a nějak se jí podařilo dát i tomuto prázdnému gestu skrytý význam. „Můžu vám říct, že za zakladatele Benátek se považovaly spousty starodávných kultur, dokonce i vzdělaní Trójané, kteří uprchli před zlobou Menelaa a Agamemnóna a jejich achajské armády.“

Croaker se sice nechal upoutat její řeči, ale přesto po očku sledoval Margarite. Všiml si, že čím déle Renata mluví, tím víc se Margarite tváři zachmuřeně. Vypadalo to, jako by spolu tyhle dvě ženy už dlouho bojovaly, stavěly sílu svých osobností jedna proti druhé. Bylo snad proto pro Margarite tak obtížné vracet se sem?

„Nemyslím, že jste o nich někdy slyšel,“ pokračovala Renata, „ale v horách severního Vietnamu a jižní Číny žijí horské kmeny, kterým se společně říká Nungové. Tihle Nungové praktikují messulethský rituál Ngo-mei-yut. Sami o sobě to nejsou žádní lovci lebek ani kanibalové. Jsou však přesvědčeni, že v celých, nepolámaných kostech člověka i zvířete sídlí základ jeho ‚duše‘, ze které lze pomocí odpovídajících obřadů a modliteb získat transcendentální osvícení – energii a moudrost.“

Renata mluvila tak, že by z jejích úst každý uvěřil i tomu nejfantastičtějšímu vyprávění. Croakerovi se ovšem nezdálo, že by právě o téhle věci mluvila s mnoha lidmi.

„Kněží Nungů se domnívají, že Ngo-mei-yut je jediná pravá cesta k nirváně. Jiní viděli v jejich zvycích cestu k moci, kterou lze použít i v dnešním světě.“ Natočila hlavu a Croakerovi se zdálo, jako by stěnami stáje hleděla do jiných míst a jiných časů.

„Třeba ten muž, co zabil Dominica a Ginnie.“

Renata přikývla.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohla sdělit nějaké podrobnosti,“ požádal ji. „Kupříkladu, jaký význam má to pírko bílé straky?“

„Takže jste si přece jenom některé skutečnosti zjistili sami.“ Neklidně přešlápla z nohy na nohu. Hřebec vedle ní zadupal a zaržál, jako by jeho primitivní mozek ucítil výpary zla. „Mám vám říct o tom pírku?“ položila mu řečnickou otázku. „Jak to tak vypadá, když už jsem s tím začala, budu to muset také dokončit.“ Obrátila hlavu ke Croakerovi a on ucítil žár jejích očí.

Na co asi myslí Margarite? uvažoval a díval se, jak se jí po tvářích honí stíny jako pavoučí sítě. Určitě to věděla. Zavedla mě sem. Musela to pochopit, když spatřila oněch sedm zářezů a pírko bílé straky. Možná je to nevyhnutelné jako když po jedné vteřině následuje druhá, šeptala mu těsně předtím, než vešli dovnitř.

„V rituálu Ngo-mei-yut,“ vysvětlovala Renata, „má bílá straka zvláštní postavení: Musíte vycházet z toho, že ve všech kulturách je létání největší ze všech kouzel. Pták není pouhým symbolem letu, ale také přerodu člověka v Boha.“ Croaker přemýšlel o jejích slovech. Jeho zkušenosti s Nicholasem ho připravily na to, aby dokázal věřit ve fantastično. Na vlastní kůži poznal, že pod povrchem obyčejnosti se skrývá jen zřídkakdy povšimnutá a většinou nepochopená další vrstva skutečnosti. Kromě toho dokázal vytušit spojitost mezi tím, co Renata říkala, a znepokojivou aurou místa činu – jako lodivod, který nachází proudy citem. Takové dvojí vidění, ne nepodobné tomu, které člověk spojuje s migrénou, se ho zmocňovalo vždy, když něco dosud nevysvětlitelného začínalo nabývat obrysy a význam.

„Co má ten přerod společného s Ginnie Morrisovou?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla Renata. „Je to jen takový – jak bych to řekla? – podpis.“

„Podpis?“

„Ano.“ Renata přikývla. „Bílá straka má význam pro pachatele, ne pro posvátnou oběť.“

Croaker s bušícím srdcem postoupil o krok kupředu. „Chcete říct, že z toho pírka můžete poznat, kdo vraždu spáchal?“

„Přesně tak. O kněžích Nungů se vědělo, že si při zasvěcení vybírají protějšky ve zvířecí říši. Nenapadlo by mne, že by si některý z nich dnes vybral bílou straku.“ Odvrátila se a kousala do rtů drobnými bílými zuby.

„Jestli víte, kdo vašeho syna zavraždil, musíte mi to říct.“

Renata si přejela prsty přes čelo, jako by si z něj odhrnovala kadeře vlasů. „Mezi Nungy má bílá straka nesmírnou moc. Je to pták, jehož prostřednictvím Bůh promlouvá ke kněžím. Je posvátná. Ten, kdo používá její pírka…“

Ticho, tíživé předtuchami, je zalilo jako roztavený asfalt plochu silnice. Croaker chtěl něco říci, ale když se podíval na Margarite, rozmyslel si to. Margarine mlčela a zavírala oči, jako by se bála, že ji oslepí nějaké příliš jasné světlo.

Renata se zhluboka nadechla a zdálo se, že sebrala všechny síly. „Jak jsem‘ už řekla, bílá straka má obrovskou moc, ale vybrat si ji jako zvířecí protějšek skoro nevyhnutelně vede ke katastrofě. Stručně řečeno, člověk si tím koleduje o to aby ho bohové zničili.“ Nosní dírky se jí krátce rozšířily, jako by nasával nějakou novou vůni. „Historie Nungů vypráví, že ti, kdo hledali hlas bohů jejím prostřednictvím…“

„Zešíleli?“ dokončil větu místo ní.

Na rtech se jí opět mihl ten podivný letmý úsměv. „Ne, důsledkem tohoto přestupku nebylo šílenství. Něco mnohem horšího,“ pravila Renata. Pootočila se, aby ji hřebec nejen cítil, ale i viděl, položila mu dlaň na kohoutek a rytmicky ho hladila.

„Co by mohlo být horší než šílenství?“ podivoval se Croaker nahlas.

„Poslouchejte. Má to logiku,‘ přerušila ho Renata. Nadále se soustředila na koně, jako by hlazením jeho kohoutku mohla z neblahých předtuch a strachu vykouzlit klid. „Ti, kdo se snaží dosáhnout božství, jsou pomalu staženi z kůže, postupně se zbavují svého lidství – schopnosti cítit, schopnosti nechat na sebe působit okolní svět. Pomalu se tak dostávají do světa stínů, který jim sice dovoluje ovlivňovat dění okolo nich, ale nikoli naopak. Jsou jako oživlé mrtvoly.“ Ponuře se na něj zadívala. „V tom jsou také kořeny všech legend o zombiích, upírech a ostatních živých mrtvých.“

Renatiny oči připomínaly barevné drahokamy, za nimiž Croaker jakoby viděl nebezpečnou stínohru jiného světa. „Tyhle vraždy nespáchal žádný obyčejný člověk.“ Na okamžik zaváhala. „A nedá se vystopovat obyčejnými způsoby.“

„Chci víc, než ho jenom vystopovat,“ odpověděl Croaker. „Chci ho zastavit.“

„To možná ani nepůjde.“

„S tím se odmítám smířit.“

Na Renatiných rtech se objevil ironický úšklebek. „Ještě jste se s tím mužem nesetkal. Vy, Margarite nebo já se živíme masem zvířat nebo zrním země. Můžu vás ujistit, že tenhle člověk je úplně jiný. Svou energii bere z mnohem prchavějších pramenů.“

„Přece je smrtelný.“

Renata zaváhala s odpovědí. Po chvíli řekla: „Když ho střelíte do hlavy nebo mu zabodnete nůž do srdce, zemře. V tomhle smyslu je skutečně smrtelný. Ale zároveň je to Messuleth, což znamená, že pokud ho nezabijete hned, ocitnete se ve smrtelném nebezpečí.“

„Chcete říct, že v případě zranění dokáže jednat lépe než já.“

„Chci říct, že byste si měl zapamatovat to, co jsem vám právě řekla o bílé strace a její moci.“ Renata sklouzla očima k fotografii Žebříku duše. Pak vzhlédla a napřímila hlavu.

„Netváříte se zrovna skepticky.“

Croaker zavrtěl hlavou. „Také nejsem.“ Vzpomněl si na Nicholase a dodal: „Mám jednoho přítele, který dokáže ovládat své tělo podobným způsobem.“ Uvědomil si, že si jej Renata prohlíží s novým zájmem. Dokonce i přestala hladit koně.

„Jak se ten váš člověk jmenuje?“ chtěl vědět Croaker.

„Má mnoho jmen,“ odpověděla Renata. „Počkejte moment. V téhle zemi používal jména Donald Truc a Robert Ashuko.“

Robert, napadlo Croakera a rychle pohlédl na Margarite. Ta však stála se sklopenou hlavou a obličejem zakrytým vlasy a stínem.

Renata přešlápla. „Jeho vietnamská matka mu dala jméno Do Duc. Potom přijal japonské přijmení Fudžiru, když uprchl ze Saigonu poté, co zavraždil svého zaměstnavatele, francouzského obchodníka se zbraněmi, který ho víceméně vychoval. Bůh ví, jaké je jeho skutečné příjmení. Nikdo neví, kdo byl jeho otcem. Dost možná, že si Do Duc vždycky jenom přál, aby to byl Japonec.“

Croakerovi chvíli trvalo, než to všechno strávil. „Můžu se vás zeptat, jak to, že toho o tom člověku tolik víte?“

„Ve Vietnamu se spřátelil s Michaelem Leonfortem. Ti dva – a s nimi ještě jeden chlapík jménem Rock – se tam zamotali do pořádně špinavých kšeftů.“ Zvedla ruku. „Prosím, neptejte se mne, jak to, že toho vím tolik o Leonfortech. To jsou všechno důvěrné informace.“

„Ale říkala jste přece, že mne znáte a že mi Margarite věří natolik, že mě sem přivedla.“

Renata přikývla „To je pravda, pane Croakere. Na druhé straně ovšem podáváte informace Williamu Justice Lillehammerovi.“

„Co je s ním?“

Renata si promnula ruce, jako by je chtěla zbavit koňského pachu. Podívala se mu zpříma do očí. „Uvažuju, nakolik vám mohu věřit.“

„Chcete mi říct, že Lillehammer má nějaké vlastní cíle, o kterých já nic nevím?“

„Proč bych to dělala? Nejspíš jste to už poznal sám.“

„Mám takové podezření; to není totéž,“ opáčil Croaker. Pokrčil rameny. „Jenže ať už má Lillehammer cíl jaký chce, nemůžu z toho teď vycouvat. Musím myslet na Margarite.“

„Margarite je vdaná,“ připomněla mu Renata ostře.

„Zapomněla jste na slovíčko ‚šťastně‘.“

Renata ani nemrkla. „Vida, skutečně.“

Zdálo se, jakoby zde zápasily dvě různě silné vůle, ale Croaker ne a ne přijít nato, o co se vlastně bojuje. Jakou úlohu, kromě role starostlivé matky, tahle žena ještě plní?

Vytušil, že bude muset být opatrný, protože jinak by mohl tento nesmírně užitečný rozhovor předčasně skončit. „Tonyho D. potřebuje,“ prohlásil. „Nechci jí vadit v tom, co musí dělat.“

Teď Renata zamrkala a Croaker poznal, že konečně zabodoval.

„Co kdybychom šli ven?“ navrhla Renata.

Na bezmračné obloze visel bledý měsíc. Zvedl se vítr, před nímž je chránily šlahouny psího vína obrůstající lodžii. Měsíční světlo za nimi dopadalo jako závěs ze stříbrných krajek. Stáli velmi blízko u sebe.

„Smrt mého syna zpečetila Margaritin osud,“ pronesla Renata. „Do Duc ho nepochybně zavraždil na příkaz Caesareho Leonforte, ale Caesare si Do Duca vybral za určitým účelem. Nechtěl Dominica jenom zabít. Chtěl se také dovědět všechno, co Dominic věděl.“

Margarite se obrátila ke světlu a Croaker si všiml, že tiše pláče. Její bolest ho píchla u srdce.

„Chcete říct, že Dominica před smrtí mučil?“

Renata s pohledem upřeným na Margarite pomalu kývla hlavou. „O tom se dá jen těžko pochybovat. Spíš je otázka, do jaké míry dokázal můj syn Do Ducovi vzdorovat.“

Croaker prohodil: „Znáte toho člověka íp než my. Můžete…“

„Robert určitě dostal z Doma všechno, co chtěl vědět.“ Vypadalo to, jako by se slovům z Margaritiných úst ani nechtělo.

Renata zbělela jako křída a Croaker si všiml, že jí dělá velké potíže udržet rovnováhu. Nakonec se vzpamatovala natolik, že se dokázala zeptat: „Tys ho viděla.“

„Ano.“

Croakerovi připadalo zajímavé, že Margarite věc dál nerozváděla a že ji o to Renata ani nepožádala. Po dlouhé době, kdy se zdálo, že jedinými živými bytostmi, schopnými pohybu a snad i dýchání, jsou koně ve stáji, obrátila Renata ke Croakerovi svou tvář. „Jestliže to tak je, musíme počítat s nejhorším. Pane Croakere, musíte se co nejrychleji vypravit do Tokia.“

„Proč? Co se tam děje tak naléhavého?“ Přejel očima z tajuplné tváře jedné ženy k uzavřenému výrazu obličeje druhé. „Dominicův zdroj informací je v Tokiu?“

Renata přikývla.

Jako už tolikrát od chvíle, kdy spatřil mrtvého Dominica Goldoniho, si znovu vzpomněl na Nicholase. Teď, když poletí do Tokia, mu bude Nicholas schopen pomoci. Srdce mu poskočilo, když si uvědomil, že se znovu setká se svým přítelem.

„Měl bych to všechno ohlásit Lillehammerovi.“

„Podle mě by to byla hloupost,“ pronesla Renata suše. „Není pravděpodobné, že by to dokázal pochopit tak dobře jako vy.“

„To jistě, ale v každém případě budu potřebovat pas, peníze a nějakou pomoc. Bez Lillehammerovy podpory se v zemi jako Japonsko nehnu z místa.“

„Můžu vám poskytnout všechno, co budete potřebovat,“ odpověděla Renata tak naléhavě, že si Croaker okamžitě uvědomil, jak důležitá pro ni jeho cesta je. „A kromě toho vás před ním mohu ochránit.“

„Před kým? Před Do Ducem? Podle toho, co jste mi o něm řekla, mám pocit, že se o sebe dokážu postarat.“

Renata zavrtěla hlavou. „Mluvila jsem o Willovi Lillehammerovi.“

Z kabátu vytáhla srolovaný výtisk Washington Postu a podala mu jej.

„Ředitel počítačové firmy zastřelen,“ hlásal palcový titulek nad fotografií Harleyho Gaunta, Nicholasovy pravé ruky ve Státech. Podle nejmenovaného vládního zdroje měli být Gaunt, Nicholas a celá společnost Sató-Tomkin vyšetřováni komisí senátora Ranceho Banea. Podle článku se Gaunt rozhodl s komisí spolupracovat. Jak se zdálo, vražda hlavního svědka podrazila nohy celému vyšetřování. Nicholas Linnear byl předvolán, aby se zodpovídal z vážných, nicméně blíže nespecifikovaných obvinění, ale odmítl se podřídit. A nyní byl zavražděn Gaunt, muž, který zřejmě věděl o obchodech Sató-Tomkin všechno a byl připraven to komisi odrecitovat. Bylo jasné, co z toho vyvozovali další nejmenovaní vládní představitelé. Panovalo podezření, že Linnear nechal Gaunta umlčet z bezpečného úkrytu mezi zlými Japonci.

Podíval se na ni a spatřil, jak se jí v očích leskne měsíční světlo. Co to v nich jenom viděl – jakési nemilosrdné uspokojení? Renata se zhluboka nadechla a pravila: „Pan Gaunt mě vyhledal noc předtím, než byl zavražděn. Dala jsem mu určité materiály – inkriminující materiály – o jistém muži. Tím mužem je Will Lillehammer. Ale – poprvé zaváhala a v neproniknutelné masce její tváře se objevily praskliny – „nikdy bych nečekala, že to bude mít za následek Gauntovu smrt.“

„Měla jste proti němu nějaké důkazy a nepoužila jste je sama? Proč?“

„Myslela jsem, že tím panu Gauntovi pomůžu. Připadal mi zoufalý a já… měla jsem pocit, že tímhle způsobem se dá leccos napravit.“

Odmlčela se. Croaker sledoval její obličej stejně pečlivě, jako když lékař pozoruje pacientovo EKG. „Povězte mi, proč za vámi Gaunt přišel?“

„Doporučili mu to,“ odpověděla Renata. „Víte, jak to v tomhle městě chodí. Kontakty jsou všechno a Bůh vám pomáhej, pokud jste tak hloupý nebo naivní, abyste je zaměňoval s přátelstvím.

Řekla jsem panu Gauntovi, že pan Lillehammer potají pracuje pro komisi senátora Banea. Zdálo se, že takové vodítko pan Gaunt potřeboval. Vyzbrojila jsem ho.“

„Když už jste ho vyzbrojovala, měla jste mu dát nejmíň houfnici.“ Podíval se na ni, jako by to byla kobra, která právě vykoukla z proutěného košíku. „S takovýmhle arzenálem jste měla jít za Willem Lillehammerem sama.“

„Kdyby mi šlo jenom o Lillehammera, můžu vám odpřísáhnout, že bych to udělala,“ namítla Renata. ‚Ale moje zájmy jsou mnohem hlubší.“

„Takže jste Gaunta využila…“

„Nechte toho!“ Margarite mezi ně vstoupila ještě dřív, než Renata stačila zareagovat. Podívala se na Croakera. „Nepřivedla jsem tě sem, abyste tu na sebe štěkali.“ Pak dodala tiše, aby to slyšel jen on: „Všichni máme svoje vlastní motivy, no ne, Lewe?“ Hnědé oči se jí v hravém měsíčním světle leskly. „Poslouchej,“ vydechla. „Ani detektivové nejsou imunní vůči citům.“

„Uděláte dobře, když ji poslechnete,“ upozornila ho Renata. „Má v sobě moudrost svých předků.“ Usmála se skoro plaše a Croakera napadlo, že takhle nějak musela vypadat, když byla ještě nádhernou dvacetiletou dívkou.

Dotkla se jeho lokte a promluvila k němu tak tiše, že i stromy šuměly hlasitěji: „Povím vám poslední tajemství, které mi můj syn svěřil – totožnost muže, který mu poskytoval všechny jeho informace, díky nimž byl tak silný.“ Naklonila se k němu a přiložila mu rty k uchu. „Neví to ani Margarite. Slíbila jsem Dominicovi, že to, co mi řekl, nebudu nikdy opakovat, ale situace je taková, že musím jeho jméno prozradit, abych ho zachránila. Nišiki je ve skutečnosti Mikio Okami, Kaišó, vůdce všech ojabunů japonské Jakuzy.“

14.

Tokio – Washington

Když si Do Duc přetáhl umělohmotnou masku přes hlavu, měl pocit, jako by se tvář složená z dýmu a snů obalila kostmi, svalovinou a kůží. Zkrátka a dobře, cítil se v bezpečí.

Chci cítit, řekl si pro sebe.

Cit byl totiž tím, co mu nungský šaman Ao během dlouhého a krušného zasvěcování ve vietnamských horách vzal. Mladý Do Duc si to tehdy ani neuvědomil. I kdyby mu to však došlo, protestoval by, když uvážil ten krásný nový svět, který mu Ao nabízel výměnou? Nezáleželo na tom. Taková v zásadě metafyzická otázka by mladého Do Duca ani nenapadla.

Ostatně cit se snažil velmi důmyslně vysát ze svých obětí, naposledy ze zesnulé Ginnie Morrisové a dosud žijící Margarite Goldoni DeCamillo. I on si však musel s jistým zneklidněním připomenout, že s Margarite to bylo něco jiného. Nemohl ji zabít – nemohl, protože nechtěl. Vůbec poprvé Do Duc pochopil základní přírodní zákon, i když nejprve ho chápal jen v tomto konkrétním případě ve vztahu k Margarite – totiž, že zabít jiného člověka znamená jakýmsi tajemným způsobem ochudit i svou vlastní duši.

Od chvíle, kdy ji propustil na svobodu, ji často cítil vedle sebe – její jemnou kůži, omamnou vůni jejích podpaží, spodních částí kolen, korálových záhybů mezi stehny. Zpočátku ještě dokázal přesvědčit sám sebe, že toto spojení existuje díky tomu, co jí potají sebral, aniž by si to uvědomila, a uchoval to v sobě jako lastura rodící se perlu.

A stejně jako v případě perly, lesk toho, co jí vzal, posiloval jeho sny o tom, co mezi nimi proběhlo: byly plné podvědomé paniky, kluzké jako úhoř.

Ani divoké šelmy, ani nekromancie ho nedokázaly vyděsit, ale vědomí jeho rostoucího spojení s Margarite ano. Především už nebyl ve vesmíru sám.

A potom, častokrát na ni myslel tak intenzivně, že zapomínal na všechno ostatní. Takové aspekty skutečnosti mu byly dokonale cizí, absurdní a děsivé stejně tak, jako připadala jeho magie těm, kdo ji neznali.

Zvedl ruce a pečlivě si upravil masku. Lepidlo, které si sám připravil, dokázalo polymer přilepit ke kůži tak dokonale, že se mu zdálo, jako by se dotýkal své vlastní pokožky. Tak to mělo být. K čemu byla dobrá maska, pokud člověka nezměnila?

Vyplázl jazyk a podíval se na něj do zrcadla. Olízl si rty, vlastně rty masky. Každopádně to byly rty Nicholase Linneara. Dostane z Linneara všechny ty informace, které po něm jeho nadřízení chtějí, a pak si bude moci se zajatcem dělat, co uzná za vhodné. Takové štěstí, že narazil na adepta Tau-tau! Jakmile Do Duc odhalil Linnearovu pravou podobu, celý se v duchu roztřásl nedočkavostí, až bude moci vykročit do neznáma, po cestě, které se vyhýbal i starý Ao.

Do Duc zavolá svůj protějšek, posvátnou bílou straku, a s její pomocí otevře zakázanou Šestou bránu. Odhodí svou vlastní, k zániku odsouzenou duši, a vezme si Linnearovu, kterou z něj vysaje a zanechá po sobě jen vysušené tělo s Do Ducovým obličejem.

Tak se mu podaří vymazat vlastní historii.

Jeho myšlenky na vítězství však neměly dlouhého trvání, protože se vrátily vzpomínky na Margarite. Padl na kolena. „Ach, Buddho, pomoz mi,“ zašeptal ústy, která mu nepatřila. Co má dělat? Všechna jeho síla, všechna jeho kouzla mu nedokázala vzpomínku na ni vyhnat z hlavy. Bylo to víc, než pouhá vzpomínka. Zasáhl ho mechanismus, jaký dosud nepoznal.

Jeho touha po ní překračovala hranice smyslného chtíče. Už to ho mátlo a dohánělo k zuřivosti. Pocit, jako by jej něco rozbilo na kusy, byl nahrazen něčím ještě zlověstnějším – rostoucím přesvědčením, že bez ní už sám ani nedokáže dýchat.

Bylo načase, aby se odtrhl od zrcadla. Postavil se na nohy, s vypětím všech sil od sebe zahnal zářivý opar Margarite, který se mu ovíjel kolem duše, a na zdřevěnělých nohou zamířil ke kovové kleci, kterou postavil uvnitř továrny.

Jakmile otevřel dveře a vstoupil dovnitř, zaplnila se jeho mysl chapadly snícího mozku Nicholase Linneara.

Do Duc rozsvítil halogenové lampy, namířil je Nicholasovi do tváře a vyťal mu několik políčků. Nebylo divu, že v jednom kuse spí, pomyslel si Do Duc. Množství jedu, které do něj v Paříži napumpoval, by položilo stádo buvolů. Ovšem když uvážil sílu Nicholasovy mysli, Do Duc vytušil, že nemá jinou možnost. V takovém případě bylo lépe použít příliš velkou než příliš malou dávku.

Přiložil si konečky prstů na Nicholasovo čelo a tváře a zkoumal, jestli mu sedí. Bylo až obdivuhodné, co všechno počítače dovedou. Stačilo převést několik fotografií na holografický obraz, změnit jej na sled nul a jedniček, které se předaly počítači, jehož software na základě tohoto vzorce vytvořil repliku skutečnosti ve virtuální realitě. Z ní pak vznikla maska, která vyskočila z mozku počítače podobně jako Pallas Athéna z Diovy hlavy.

Seděla dokonale a lepidlo právě zasychalo. Maska obsahovala póry, chloupky, kožní skvrnky, poruchy pigmentace a vůbec všechno. Její struktura byla tak realistická, že ani milenka by možná nepoznala, že nejde o kůži. Dokud se neporušil spoj, dalo se v masce plavat, sprchovat se nebo se milovat. Bylo to úplně jedno.

Nicholasovy oči se otevřely a začaly se zaostřovat. Do Duo upravil zrcadlo tak, aby jeho zajatec viděl svůj vlastní obličej.

Když se do něj zabodly Nicholasovy tmavé oči, ucítil Do Duc silnou závrať a musel svému zajatci zarýt prsty do ruky, aby znovu neklesl na kolena. Jeho nos registroval pouze vůni Margarite, jako by byla koněm, do jehož zimní srsti zabořil hlavu. S jejím obrazem před očima zaťal zuby a snažil se získat nad sebou vládu tak, jak ho to učil Ao: pokoušel se její nevítaný obraz přivázat ke stromu své mysli. Kdyby mu v tu chvíli někdo zabodl do prsou nůž, necítil by zdaleka takovou bolest, jako když ji od sebe odháněl. Připadal si jako někdo, kdo se podívá do zrcadla a zjistí, že se změnil v tlející mrtvolu.

Pln zoufalství pronesl Nicholasovým hlasem: „Teď, když víš, že jsi naživu, přišel čas, abys zjistil, kým ses stal.“ Poodstoupil, aby si mohl Nicholas prohlédnout obraz sama sebe v počítačem vyrobené umělohmotné masce.

Viděl, jak Nicholasem proběhlo křečovité škubnutí, jako by mu přiložil k šourku elektrický drát. Křeč svalů sevřených jeho rukama ho uklidnila a potvrdila mu, že si své místo ve vesmíru zvolil správně. Ta chvíle vstříkla do skvostné tváře jeho obav černý inkoust.

Sklonil se tak hluboko, až se jeho tvář vznášela před Nicholasovýma očima jako nějaký bůh.

„Jen se podívej, kdo se z tebe stal.“ Jeho šepot zněl jako křik jestřába nad korunami stromů. „Věříš tomu? Ano, jen věř. Ty jsi já a já jsem ty.“

Cítil, jak se Nicholas začíná potit. I jemu zvlhly dlaně. Když přiložil ucho ke hrudníku své oběti, zaslechl tep jeho srdce jako zoufalé pleskání křídel ptáka chyceného za oknem. Ten zvuk jej celého rozehřál jako první paprsek jarního slunce po dlouhé a mrazivé zimě.

Nicholas znovu omdlel a Do Duc osaměl s roboty. Černý inkoust stékal po Margaritině obraze jako tající sníh a odhaloval, že mu je tak blízko, jak by to nikdy nepovažoval za možné.

Vzpomněl si na příběh, který mu vyprávěla matka, když byl ještě malý – o mladém farmáři, který potkal ženu svých snů, nesmírně krásnou dívku, sirotka ze sousední vesnice, a zamiloval se do ní. Vzali se a žili spolu šťastně až do chvíle, kdy jedné zimy onemocněla a přes všechnu jeho zoufalou snahu zemřela. Pohřbil ji sám pod třešní, jejíž bledé, holé větve se zarývaly do zamračeného nebe.

Farmář byl tak zarmoucený, že se domníval, že bez své lásky nedokáže žít. Přišla noc a farmář, nedbaje přesvědčování přátel a rodiny, ulehl vedle čerstvě navršeného hrobu své ženy. Nedokázal ji opustit a celou noc proplakal.

Potom, těsně před úsvitem, kdy je svět plny mlhy a ticha, zaslechl na kraji lesa jakýsi šum. Za okamžik spatřil, jak se z vlhkých stínů vynořuje nádherná rudá liška.

Liška byla tak tajemná a vznešená, s kožichem lesklým mlhou a jíním, že farmář na okamžik zapomněl na svůj žal a přestal plakat. Éterická krása zvířete mu však brzy připomněla jeho mrtvou ženu, takže opět propukl v pláč.

Liška se posadila proti němu, zkřížila přední tlapky podobně jako člověk a s pohledem upřeným do jeho očí se ho zeptala, proč pláče.

Farmář, který v dětství slýchal mnohé pověsti o kouzelné moci lišek v okolí, jí to pověděl.

„Mluvíš o své ženě, jako by to byla láska sama,“ pravila liška.

„A také, že byla,“ povzdechl si farmář. „S ní umřela všechna láska a bez lásky nemůžu přežít.“

„Láska je všude kolem tebe,“ ujistila ho liška, ale farmář jen zarmouceně zavrtěl hlavou.

„Pro mě ne.“

„Tedy se ti musí žena vrátit,“ usoudila liška, „aby ses mohl o lásce dovědět všechno, co se o ní dovědět dá.“

„To přece není možné,“ namítl farmář.

Liška zvedla přední tlapku, jako by mu chtěla požehnat. „Teď spi,“ vyzvala ho. „Za chvíli přijde úsvit a s ním i tvoje žena.“

Farmář poslechl, podepřel si hlavu rukama a byl si jist, že neusne. Ale kupodivu, sotva zavřel oči, upadl do hlubokého spánku beze snů.

Když se probudil, do očí mu proudilo sluneční světlo pronikající mezi větvemi třešně, pod kterou byla pohřbena jeho manželka.

Farmář zamrkal, posadil se a srdce se mu v hrudi rozbušilo. Byl sám, liška zmizela. Zdála se mu jen, mluvil s ní pouze ve snu? Určitě, říkal si, když vstával a oprašoval si z kalhot a košile listí a větvičky.

Pak ji ucítil. Ne po svém boku, ale v duchu. Jeho milovaná žena žila! Setkání s liškou nebyl pouhý sen. Opředla je oba svým kouzlem.

Cítil, jak se duch jeho ženy pohybuje jeho myslí, a byl bez sebe radostí. Tolik se těšil na ještě intenzivnější spojení mezi nimi, než jaké bylo možné, dokud byli oba z masa a kostí. Jak krásný život ho čeká s láskou uzavřenou uvnitř jeho duše, kde ji už nikdy nemůže ztratit!

Ale do měsíce ho jeho rodina našla mrtvého na hrobě jeho ženy. Bezkrevnými prsty svíral lovecký nůž, který si zarazil do břicha. Kupodivu, hlína kolem hrobu byla rozhrabána, jako by někdo něco zuřivě hledal. Policie tím byla zmatena. Nakonec se shodli na tom, že se farmář chtěl dostat k mrtvole své ženy, než si sám vzal život. Všichni si řekli, že farmář ze svého zármutku zešílel, pohřbili ho tedy vedle jeho milované ženy a věnovali se dalším, důležitějším věcem.

Během následujících měsíců chodili příbuzní ke hrobům přinášet drobné dárky nebo odříkávat krátké modlitby, ale jinak místo zůstalo opuštěné. Jenom za úplňku se ze zasněženého nitra lesa vynořovala liška a svážnou tváří si vykračovala kolem kamenných náhrobku.

A snad jenom ta liška znala pravdu. Farmář se skutečně dověděl o lásce víc, než sám chtěl. Milovat nějakou bytost bylo něco úplně jiného, než jí dovolit, aby se vám jako duchové v noci procházela mezi myšlenkami a vzpomínkami. Sdílet s někým domov bylo něco jiného, než sdílet mysl, kde nebyla žádná tajemství, žádná úleva a především žádné ticho.

Ticho a tlumené zvuky sestavovaných robotů, stále totéž cvakání, skřípání a hučení, představovaly jedinou Do Ducovu společnost.

Proč si vlastně na ten strašidelný příběh vzpomněl právě teď? Když byl ještě dítě, naháněl mu strach. Potom nemohl celé noci usnout. Bál se, že někdo, koho třeba miloval, se mu vplíží do hlavy jako démon. Nakonec si v čirém zoufalství vlezl k Francouzovi do postele, bez ohledu na to, zda spal Francouz sám, nebo zda měl dámskou společnost. Francouz vždycky Do Ducovi dovolil, aby se k němu přitulil, a nikdy mu neřekl jediné slovo.

Proč jsem nešel za matkou? ptal se Do Duc sama sebe v zárodečné záři továrny. Proč jsem chodil za Francouzem? Než si položil poslední otázku, pohlédl na svůj obličej nalepený na Nicholasově hlavě. Proč jsem zabil jediného člověka, který mi nabízel…

Odvrátil se od své oběti, zuřivě se chopil mříží klece a udeřil do nich hlavou, až mu před očima vybouchlo mračno jasných jisker.

Dokázal by to slovo vůbec vyslovit, třeba i jen sám pro sebe? Jak by mohl? Copak ten příběh o farmářově ženě nedokazuje, jak je to nebezpečné? Copak to nedokazovalo i všechno, co se během svého dospívání dověděl?

Láska znamenala smrt.

Ano. Ale on miluje Margarite.

Tak vida, vyslovil to a teď je určitě prokletý navždy. Proti své vůli zasténal.

Za ním, před klecí, se budovala těla lesklá olejem, zkoušely se končetiny a plynule se připojovaly ke kloubům. Infračervené oči zíraly do nekonečna, dívaly se mimo čas a prostor na jinou skutečnost, ve které není žádná bolest ani strach. Ani láska.

Ten zatracený Nicholas byl stále v bezvědomí a nevěděl nic o Do Ducově strachu, o jeho pocitu bezmocnosti tváří v tvář obrazu Margarite. Stejně jako farmářova žena, ani její představa ho nechtěla opustit. Neodradila ji ani vzdálenost, ani tok času. Držela se ho pevně, probírala se smetištěm jeho minulosti, prohlížela si jeho hříchy a nepřestávala ho milovat. Už to nemohl vydržet.

Zaklonil hlavu a vydral ze sebe ochraptělý výkřik plný bolesti a zoufalství. Před klecí se v pravidelných intervalech rodili další a další kovoví služebníci.

Popadl Nicholase za ramena a zatřásl jím, aby ho probral. Když neuspěl, naklonil se a zakousl se Nicholasovi do ramene. Nicholas se pohnul a jeho oči se otevřely. Safírové světlo kroužilo a mihotalo.

Do Duc vykřikl: „Probuď se! Je čas umřít!“

„Ten hajzl Munch,“ ucedil Lillehammer.

„Schovejte si svou zlost pro někoho, kdo ji může pocítit na vlastní kůži.“

Lillehammer se ze všech sil snažil, aby se nerozklepal. Při klimatizaci zapnuté naplno tu byla zima jak na Sibiři. Lillehammer, kterému chybělo horko a vlhko jihovýchodní Asie, měl problémy, aby mu při těchto pohovorech nezmodraly rty. Srdcová královna se opřel ve svém otočném křesle a vytáhl si manžety své luxusní košile s oranžovými a modrými proužky z rukávů kašmírového saka. „Už jsem dlouho nemačkal spoušť pušky. Povězte mi, jaké to bylo?“

Panebože, skoro jim šla od pusy pára. Jejich postavy se odrážely na tolika plochách z nerez oceli, až měl Lillehammer dojem, že sedí v márnici.

„Byl to nádherný pocit.“

Srdcová královna se usmál. „Uzavřel jsem sám se sebou sázku. Věděl jsem, že to řeknete.“

Stůl, židle a lampy z nerez oceli, nerezové těsnění na stěně natřené na zářivě bílo, až z toho Lillehammerovi běhal mráz po zádech. Nebo to byla jeho práce, která ho rozežírala jako rakovina. Už nedokázal spát v kuse déle než jednu hodinu. Obrovské napětí vzniklé řízením operace, kterou mu jeho šéf přísně zakázal, se na něm začalo projevovat.

„Měl jste počkat.“

„Cože?“ Lillehammer se naklonil dopředu.

Srdcová královna mu pohlédl do tváře. „Kdybyste počkal, dostal byste je oba.“

„Kdybych počkal,“ bránil se Lillehammer, „nedostal bych Munche. Byl z něčeho nervózní. Ještě půl minuty a byl by zmizel. Vy přece tyhle chlápky znáte. Jakmile někam zalezou, nedostanete je odtamtud ani heverem. Takhle jsem si aspoň mohl být jistý, že je vyřízený.“

„Nemám rád nedodělky,“ zabručel Srdcová královna, ‚a tohle je jeden z nich. A co sakra dělali ti dva vaši lidé včera o půlnoci u Renaty Loti?“

„Kolik lidí je sleduje?“

Srdcová královna se zasmál. „Jenom ten jeden, co jste ho sám určil. Ale hlásil to i mně, nejen vám.“ Znovu se uchechtl. „Víte, ne že bych vám přestal věřit, ale dokážu si představit, jak se vám.., taková kreatura jako Do Duc Fudžiru dokáže zažrat pod kůži.“

„Pokud si myslíte, že jsem ztratil profesionální objektivitu…“

„Ještě ne,“ odtušil Srdcová královna ostře. „Ve Vietnamu jste si dokázal udržet chladnou hlavu. Ale to bylo ještě před tou zoologickou, co?“ V chladných očích se mu zablýsklo. „Vy toho Do Duca potřebujete dostat, Wille. Ale nechte si ode mě poradit a teď, když jste tak blízko u cíle, nebuďte zbrklý. Nechci chodit dolů do márnice a koukat se na vás do plastového pytle se zipem.“

„Ano, pane.“

„Chci, abyste si proklepl Renatu Loti a zjistil, co u ní vaši lidé dělali.“

„Budu muset postupovat opatrně. Ta ženská má na Kapitolu spoustu vlivnejch přátel.“

„Jistě. Ale nekamarádí se s Rancem Banem, takže se v poslední době musela trošku stáhnout. Stejně jí ale musím přiznat, že na ženskou se mezi lidma ze Senátu dokázala slušně prosadit. Podařilo se jí najít kompromisní řešení u spousty patovejch situací, takže to nakonec nikoho nestálo krk.“ Srdcová královna zvedl ruku a nechal ji dopadnout na ocelový stůl. „Poznáte, co máte dělat. Zkuste trošku diplomacie nebo něco na ten způsob. Ale dávejte si pozor, ta by přechytračila ďábla.“

Lillehammer přikývl. „Když už mluvíme o Munchovi,“ připomněl. „Když zabili Gaunta, hlavního svědka komise, a hned po něm Munche, senátor Bane řádí jako černá ruka. To by mohlo být v tomhle stadiu nebezpečné. Jestli zkusí jedno z těch svejch skvostnejch veřejnejch vystoupení, bude to, jako když se vám vysere pitbul na koberec. Možná bych měl…“

„Rance nechte na mně,“ přerušil ho Srdcová královna chladně. „Všechno, co kdy mohl proti někomu použít, má ode mě. Vystrkal jsem ho nahoru, koupil mu volby, zajistil mu kontakty, zabezpečil vliv a donutil ty chlapce na Kapitolu, aby ho vzali mezi sebe, než jsem ho na ně poštval jako vzteklýho psa. Teď už ani nevědí, jestli se mají strachem pochcat nebo se k němu začít lísat, sotva ho vidí.“ Zavrtěl hlavou. „Rance Banea jsem udělal já, tak ho nechte na mně. Prach jsi a v prach se obrátíš, co říkáte, Wille?“

„Stejně by mohl Bane dělat potíže. Co kdybychom ho hodili přes palubu?“ Srdcová královna mu věnoval mrazivý pohled.

„Někdy si vážně říkám, Wille, že vy se cítíte dobře tak akorát v první linii.“ Poklepal si prstem na nos. „Nedělejte si starosti. Rance Bane nevyžaduje takový mimořádný opatření. Vytvořil jsem ho ze strachu, předsudků a hlouposti. Díky těmhle vlastnostem se dostal k moci a díky nim taky padne, to vám můžu slíbit. Ale to se stane až tehdy, až nám přestane být užitečný.“ Protáhl obličej. „Přece nebudeme obětovat pěšáky, dokud k tomu nenazrál čas, ne?“ Ještě když Lillehammer odcházel, smál se vlastnímu vtipu.

Venku, před místností chráněnou před elektronickým odposlechem, seděla Vesper v jednom ze svých nových zimních kostýmů. Tenhle patřil k posledním modelům od Armaniho a byl vyroben z vínově rudé česané příze s tenkými bílými čarami. Lillehammera napadlo, že Vesper je určitě nejlépe oblékaná pracující žena v celém Washingtonu. Ostatně, co jiného by taky dělala? I když měla na starosti všechny cestovní rozvrhy, nákupy osobních zbraní, přesuny financí a výrobu falešných dokladů pro celé Zrcadlo a přestože přesně věděla, kde se který tajný agent v kterou minutu nachází, Lillehammer by byl ochoten vsadit celý svůj roční plat, že neměla ani tušení, co se vlastně děje. Jak by také mohla? Srdcová královna byl takový tajnůstkář, že snad ani neříkal svému vlastnímu zadku, že se jde vykadit.

Lillehammer chvíli obdivoval Vespeřiny dlouhé, štíhlé nohy, zatímco ona seděla u počítače a protahovala jeho prémie byrokratickým bludištěm znázorněným blikajícími zelenými znaky na obrazovce. Kdysi mu řekla, že to nezvyklé jméno jí dal její otec, zarytý obdivovatel Iana Fleminga. Vesper se jmenovala první láska Jamese Bonda.

Zatímco její korálově lesklé nehty tančily po klávesnici, upírala na Lillehammera své chrpově modré oči. Husté světlé vlasy jí visely přes tvář, která připomínala broskev. Po ponurém chladu pracovny Srdcové královny bylo příjemné strávit pár minut v její kanceláři, která byla vyvedená v teplých barvách amerického Západu. A navíc, teplota zde byla dostatečně vysoká na to, aby tu mohli savci přežít.

Vesper stiskla ukazováčkem Enter, zamračila se a zaklela. „Nemůžu z Účetního dostat ty peníze, protože jsou zasekaný žádostma. Zatracenej starej systém. Kdybychom tady měli hardware Úlu, mohla bych vám ty prémie obstarat hned.“

„Prémie“ se říkalo zvláštním odměnám, které Zrcadlo dostávalo za úspěšné likvidace. Srdcová královna, který si potrpěl na morálku, tento žoldácký zvyk bránil tím, že ve většině oborů se za nebezpečnou práci vyplácejí příplatky. Tak proč ne za tuhle? A kromě toho se tím dalo zajistit, že všichni agenti Zrcadla byli neustále v bojové pohotovosti.

„Nevadí. Počkám.“

„Mimochodem, mám pocit, že už ho to zase chytá.“

Lillehammer v duchu přeladil na jinou vlnu a začal jí pozorně naslouchat.

„Dneska ráno to tady bylo přímo nabitý paranoiou. Telefonoval s nějakou ženskou jménem Loti.“

„S Renatou Loti?“ podivil se Lillehammer. Připadalo mu zvláštní, že se o tom Srdcová královna nezmínil. Okamžitě pojal podezření.

„Jo, tak se jmenuje,“ souhlasila Vesper. „Řekla bych, že to nebyl bůhvíjak přátelskej rozhovor.“

Nebylo to poprvé, co ho Vesper informovala o tom, co se u šéfa děje. Její tipy se ostatně vždycky vyplatily a mnohdy mu získaly respekt jeho tajuplného šéfa.

„Nakonec se z toho vyklubala pěkně drsná hádka. Nevím, o co šlo, ale slyšela jsem padnout nějaký jméno Douglas Moon a pak něco o vydírání. To ho dorazilo.“

Lillehammer měl pocit, že každou chvíli omdlí. Renata Loti ví o něm a o Dougovi? Ježíšikriste! Podvědomě si přiložil dlaň k tváři a ucítil, jak se mu do hlavy hrne krev. Trhl rukou, jako by se popálil o vlastní kůži. Jak to mohla vědět? Dával si přece takový pozor, dokonce i přes Dougovo neustálé skuhrání, že jeho pečlivé přípravy kazí všechnu spontánnost jejich styků. Bylo už dost špatné, když měl špión homosexuální styky – mohlo to mít nedozírný dopad na bezpečnost – ale kromě toho tu byly ty věci, které s Dougem dělali. Kdo by mohl takovému jednání porozumět nebo mu jen nečinně přihlížet, s výjimkou těch, kdo se ho účastní? Jak mohlo k něčemu takovém dojít?

V zuřivosti ho napadlo: Ten zasranej hajzl Doug už se se mnou nudil, a tak mě prásknul!

„Každopádně,“ pokračovala Vesper, „mám dojem, že s ní chce něco udělat.“

„Nevím.“ Pud sebezáchovy v něm zápasil s opatrností. „Mohlo by to mít nepříjemný důsledky. Má kamarády pěkně vysoko.“

„Skutečně? To bych ráda věděla. Jak on to vlastně říkal, když pokládal sluchátko ‚Týhle ženský se co nejdřív stane nějaká nehoda.‘“

Lillehammer se najednou potřeboval dostat na vzduch. „Jak to vypadá s těma prémiema?“ zeptal se nevinně.

Vesper se podívala na obrazovku počítače a vrhla po něm oslnivý úsměv.

„Konečně! Na Účetním to dohnali. Zrovna teď se vám tisknou šeky.“

O chvíli později vypadly šeky z její tiskárny. Vesper mu je s úsměvem podala a Lillehammer se vypotácel na tichou, neosobní chodbu pod rozlehlým komplexe kancelářských budov.

Nangi došel k obytnému domu vmáčknutému mezi dvě obrovitá skladiště. Oblast na břehu řeky Sumidy vypadala za denního světla úplně jinak. Tam, kde se v noci potulovali vychrtlí a výhrůžně vypadající psi, si nyní hrály rozesmáté děti, a neustálý ruch práce částečně skrýval ponurou zchátralost okolí, nebo alespoň měnil její charakter.

Když zaklepal, přišla mu otevřít mladá žena. Byla podsaditá a v podstatě nehezká, s hustou hřívou černých vlasů načesanou podle módy, ale nijak zvlášť krásně.

„Ano?“ zeptala se, když vyhlédla zpoza tlustých dveří.

Nangi se uklonil a podal jí navštívenku, jednu z dvaceti různých, které si periodicky nechával tisknout. Během let si zvykl na to, že občas musí někam přijít potají a inkognito. Zjistil totiž, že nejcennější informace se mnohdy dají zjistit pouze pod maskou vypůjčené – a tedy anonymní – totožnosti.

Bylo to vlastně zvláštní, uvažoval Nangi, když čekal, až mu mladá žena odpoví. To, co by lidé nikdy neřekli Tanzanovi Nangimu, předsedovi správní rady velkého keirecu, byli ochotní sdělit podomnímu obchodníkovi, technikovi nebo předákovi ze železáren, tedy někomu, vůči komu si mohli připadat nadřazení.

Toho jitra se vydával za Seizóa Abeho, zástupce ministra stavebnictví, který přišel na obhlídku budov starších dvaceti let. Taková historka byla až příliš pravděpodobná, takže se do domu dostal téměř okamžitě.

Zavedli ho do malé oválné haly, které vévodilo hlavní schodiště a křišťálový lustr. Převažovala zde sytá hněď a melounová červeň. Na stojanu z proužkovaného mramoru stála váza s řezanými květinami, které v tomto ročním období musely pocházet ze skleníku. Mladá žena si od něj vzala boty a vedla ho dál chodbou vykládanou třešňovým dřevem. Po pravé straně si všiml několika otevřených dveří. Vzadu viděl Nangi knihovnu s policemi plnými knih a křišťálovým lustrem, který byl zmenšenou verzí toho, který visel v hale.

Mladá žena ho vybídla, aby vstoupil dovnitř. Na podlaze ležel sešlapaný perský koberec jako vyčerpaný indický sluha. Po levé straně stály naproti sametové pohovce dvě čalouněná křesla. Na druhé straně pokoje byl v prosklené vitríně vystaven nádherný prsní pancíř samurajského brnění ze sedmnáctého století. Brnění viselo vedle francouzského sekretáře tak, aby na ně ten, kdo seděl za psacím stolem, neustále pohodlně viděl.

Když Nangi osaměl, rozhlédl se. Tato místnost evidentně patřila vzdělanému člověku s logickou, sečtělou myslí, která každému prvku vybavení přisoudila naprosto přesnou úlohu.

„Z tvojí navštívenky vidím, že jsi změnil zaměstnání.“

Nangi sebou trhl, když po své levici zaslechl tichý ženský hlas. Otočil se.

„Promiňte?“

„A moc jsi si tím nepomohl, dalo by se říct.“

Naklonil se kupředu a tvář se mu svraštila soustředěním. Ten hlas znal, ale byl si jistý, že ho už drahnou dobu neslyšel.

„Tak na co čekáš?“ pokračoval hlas. „Zrovna chci připravovat čaj.“

Nangi dokulhal ke křeslům a když je obešel, zahlédl v jednom z nich drobnou, ale vznešeně vyhlížející ženu s bledou, průsvitnou pokožkou, plochými lícními kostmi a černýma, ohnivýma očima. To, že je jí už přes sedmdesát let, dokázal určit pouze proto, že ji poznal.

„Kisoko!“ vyhrkl překvapeně. „Vy jste asi tak poslední člověk, kterého bych tady čekal.“

„Zjistila jsem, že skutečný svět se často dokáže podobat světu Alenky v Říši divů.“ Se zašustěním vyšívaného hedvábí pohnula rukou. Široký rukáv jejího kimona se otřel o její kůži. Na prsou a horní části rukávů měla vyšívané růžové, bílé a korálově zbarvené třešňové kvítky, s nimiž si pohrával indigový větřík, který existoval jen v autorově fantazii.

Kisoko si zachovala všechno kouzlo, které v sobě měla před deseti lety. Znovu se ho zmocnila touha, kterou pocítil už před desetiletím, když se s ní setkal poprvé. Litoval, že ji nepoznal ještě v rozpuku mládí. Ústa s těžkými rty plná příslibů, okouzlující nevinné oči, přesné a úsporné pohyby, které jen podtrhovaly její krásu a inteligenci – všechno bylo takové, jaksi pamatoval. Ale ten trochu nesymetrický obličej byl přitažlivý především díky spokojenosti a dobromyslnosti, která z něj vyzařovala. Když se Nangi občas převaloval za ranního šera na lůžku, představoval si ji jako katolickou jeptišku. Byl to jeho tajný sen z dávných let, jehož rozkoš spočívala právě v jeho nepřípustnosti.

„Kisoko,“ začal nyní s hlavou plnou vzpomínek, „slyšel jsem, že Mikio Okami zmizel. Víš o tom něco?“

Podívala se na něj rozzářenýma očima. „O svém bratrovi nemám žádné zprávy,“ odpověděla. „Pokud se posadíš, připravím čaj.“

Posadil se do křesla po její levici a okouzleně pozoroval, jak připravuje zelený čaj. Když oba vypili první šálek, pravila: „Nevím, jestli je můj bratr živý nebo mrtvý – vím jenom, že jeho nepřátelé proti němu podnikli první krok. Nemám tušení, co se stane teď.“

Odložila šálek, položila ukazováček na vizitku, kterou dal mladé ženě ve dveřích, a posunula ji k němu.

S prstem na navštívence promluvila: „Přišel jsi pod cizím jménem za evidentně vymyšleným účelem. Pověz mi, Nangi-san, co si o tom mám myslet?“

„Nevěděl jsem, komu tenhle dům patří, Kisoko. Víš přece, jak to dělám. Moje jméno je příliš známé na to, abych se za některých okolností mohl dovědět pravdu.“

Kisoko si ho chvíli prohlížela. Nangi slyšel tikání pozlacených hodin a vrzání podlahy nad jejich hlavami. Stěnami knihovny však nepronikal žádný hluk zvenčí. Vypadalo to, jako by vnější svět přestal existovat a všechen život pokračoval pouze tady, mezi nimi.

„A jakou pravdu jsi chtěl odhalit pod jménem Seizó Abe?“

Od chvíle, kdy poznal Kisoko, nepřestával Nangi uvažovat nad tím, co Seiko pohledávala v domě sestry Mikia Okamiho. Možná se přece jen mýlil, když Seiko podezíral, možná její vztah s tím Vietnamcem pochybné pověsti neměl nic společného se zradou a následnou smrtí Vincenta Tinha. Každopádně po všem, co spolu prožili, Nangi ani nemohl Kisoko podezírat, že by hrála dvojí hru.

„Dnes ráno jsem sem přišel kvůli jedné ze svých zaměstnankyň, Seiko Itó,“ odpověděl po chvíli. „Musím se přiznat, že jsem ji sem včera sledoval. Je rozrušená a dost možná, že má nějaké potíže. Chtěl jsem jí jenom pomoci, pokud by to bylo v mých silách.“

„Aniž by o tom věděla.“

„Obávám se, že kdyby to věděla, nepřijala by to dobře.“

„Aha.“ Kisoko poklepala prstem na navštívenku Seizáa Abeho, jako by měla nějakou váhu. Nangi si všiml, že si jeho hostitelka rozmýšlí něco velmi důležitého.

„Kisoko, chci tě ujistit, že si o Seiko dělám skutečné starosti.“

Kisoko přikývla.

„Dosáhla na ředitelství značně důležitého postavení. Teď je dokonce možné, že ji vyšlu do Saigonu, aby se tam starala o naše záležitosti. Jistě chápete, proč si potřebuji být naprosto jist, že se na ni mohu spolehnout.“

Kisoko se zasmála. „To je výtečná zpráva, Nangi-san, a podle mého je to pro ni to nejlepší, co ji mohlo potkat.“ Povzdechla si. „Je taková smutná. Ale tak nadaná! Chodí sem, protože si myslí, že mi tím pomáhá, což je do jisté míry pravda. Ale já také pomáhám jí. Má dobré srdce, Nangi-san, i když mám obavu, že jí právě tahle dobrota mnohokrát prokázala špatnou službu.“

„Takže jsi ji vzala pod svou ochranu?“

Někde v domě zazvonil telefon. Kisoko se ani nepohnula. Za chvíli zvonění ustalo.

„Ach, nic tak formálního,“ odvětila Kisoko. „Na to by Seiko nikdy nepřistoupila.“ Pokrčila rameny. „Předpokládám, že si zvykla na samotu, na to, že svůj život skrývá před druhými.“ Smutně se usmála. „V tom se od nás zase příliš neliší, co říkáte, Nangi-san?“ Zavrtěla hlavou. „Nejlepší, co pro ni můžu udělat, je vlastně jakýsi obchod. Ona mi doporučuje investiční strategie a já jí dávám výměnou tolik citu, kolik snese.“ Kisoko se na něj letmo usmála. „Nemá žádnou rodinu, víš. Já jsem jediná, na koho se může obrátit.“ Pokrčila rameny. „Myslím, že je to dobrý obchod, užitečný pro obě strany.“ Zvedla hlavu. „Tak co, uklidnila jsem tě?“

Nangi přikývl. „Nic takového jsem si ani zdaleka nepředstavoval. Po pravdě řečeno se mi ulevilo.“

„Dobře. Myslím, že Seiko bude ta nová zodpovědnost vyhovovat. Saigon jí jenom prospěje.“

„Takže jsme domluveni,“ pravil Nangi.

Dveře do knihovny se otevřely. Nangi se otočil a spatřil muže se širokými rameny, který seděl v kolečkovém křesle. Svalnatá prsa, paže a ramena měl zahalena do přiléhavého trička. Pohlížel na Nangiho měkkýma hnědýma očima. Bylo v něm něco nevyslovitelného, jakýsi zvláštní smutek, který vháněl jeho protáhlý, hezký obličej do náruče chmurného sebezpytování.

„Chtějí mluvit s tebou,“ oznámil Kisoko hlubokým, melodickým hlasem.

Kisoko ho představila: „Tanzane Nangi, tohle je můj syn Ken.“

Ken, který si prohlížel Nangiho hůl jako větu určenou k rozboru, naklonil hlavu.

„Syn?“ Nangi zvedl hlavu. „Nevěděl jsem, že máš dítě.“

Kisoko se usmála a Nangimu se zdálo, že slyší, jak v chladničce praská tající led. „Ken u mě nebyl, když jsme… se znali. Byl ve škole. Neviděla jsem žádný důvod, proč bych o něm měla mluvit.“

Jistě, měla pravdu. Jeho vztah se týkal jí, ne její rodiny.

Se zašustěním hedvábí vstala a přejela mu dlaní po ruce. „Musím si vzít ten telefon. Nebude to trvat dlouho.“

Když Nangi s Kenem osaměli, obezřetně jeden druhého pozorovali jako zápasníci sumo před utkáním. Nangi se očima zdvořile vyhýbal Kenovým nehybným nohám a snažil se, aby na něm nebyla poznat lítost, kterou cítil.

„Je to už dávno, co jsem se s vaší matkou viděl naposledy.“

„Já vím.“

Nangi se tvářil, jako by se rozhlížel kolem. „Je to nádherný dům.“

„Matka ho zdědila.“

Ken to pronesl s nenávistí v hlase, která Nangiho zarazila. „To měla štěstí,“ usoudil.

„Myslíte?“

Nangi, kterému velká vzdálenost mezi nimi začala vadit, dokulhal přes koberec k místu, kde seděl Ken, nehybný jako ledovec. „Chtěl jsem říct jenom…“

Zdálo se, jako by s Kenovou tváří něco stalo. Zvědavě pohlédl na Nangiho, jako by stařec náhle změnil barvu nebo pohlaví. S očima upřenýma na Nangiho a jeho hůl, prohodil: „O tom mi matka nikdy neřekla. Bolí vás to hodně?“

Nangi už další vodítka nepotřeboval. „Někdy. Jinak je to docela snesitelné.“

Vypadalo to, jako by se Ken nad jeho odpovědí zamyslel. „Víte, kdysi se mi o vás zdálo. Ano, je to tak. Vždycky jsem si říkal, že vás nenávidím, ale zvláštní věc, teď, když jsem ses vámi konečně setkal, v sobě tu nenávist nějak nedokážu probudit.“

„To jsem rád,“ odpověděl Nangi. „Možná jsem vaší matce ublížil, ale nikdy jsem ji nepřestal milovat.“

„Třeba je to tak,“ na to Ken. „Byl jste druhý člověk, do kterého se zbláznila a který jí ublížil. Možná to neměl v úmyslu ani jeden z vás.“ Pokrčil rameny a jeho svaly se zavlnily. „Karma, že, Nangi-san? Moje matka vyvolávala u mužů jisté reakce. Nedokázali si pomoci o nic víc než ona sama.“ Zavřel oči.

„Je pořád tak krásná.“ Zadíval se na něj. „Rád bych vám něco ukázal.“

Nangi přikývl a společně vyšli z knihovny, kolem zadního schodiště. Ken otevřel úzké moderní dveře, které se do tohoto domu jakoby ani nehodily. Vstoupili do malého výtahu a Ken stiskl tlačítko s trojkou.

Když se výtah zastavil, Ken otevřel dveře a vedl hosta chodbou polepenou tapetami s motivem pivoněk velkých jako lidské hlavy a propojených arabeskami z trnitých šlahounů. V chodbě páchl kov a olej.

Ken otevřel dveře a vjel dovnitř. Nangi, který ho následoval, se ocitl v dódžó, tělocvičně pro bojová umění. Místnost neměla okna a jediné světlo dovnitř dopadalo světlíkem uprostřed vysokého stropu. Na stěnách, od rohoží tatami až do výšky kyčlí průměrně vysokého člověka, visela nejzajímavější sbírka sečných a bodných zbraní, jakou kdy Nangi viděl. Od dlouhých dai-katan, tradičních samurajských mečů, až po řadu katan v normální velikosti, od dlouhých nožů wakizaši používaných mimo jiné při seppuku, rituální sebevraždě, ke starožitným železným vějířům s nabroušenými hranami, manrikigusari na řetěze a všem možným druhům šurikenů, malých vrhacích hvězd, které měli v oblibě zvláště nindžové.

Ken se zastavil na okraji tatami. ‚Myslím, že jedna z nich se vám bude zvlášť líbit. Pochází ze začátku sedmnáctého století.“

Nangi, který věděl, že v kolečkovém křesle se přes tatami jezdit nedá, uvažoval o tom, že Kenovi řekne, že ho to nezajímá. Bál se však, že Ken by to považoval za nesmírnou ztrátu tváře.

Ken natočil trup, aniž by pohnul nohama. Nangi se směsí údivu a hrůzy sledoval, jak se Ken zvedl z křesla a položil své nehybné nohy na tatami. Pak se pomocí svých silných paží a ramen začal plazit. Nangi kulhal za ním.

Ken dospěl ke stěně, kde v pochvách z lakované kůže vykládaných stříbrem viselo několik katan. Jeho hluboké hnědé oči přejely sbírku. Pak jednu zbraň sundal ze zdi a pomalu, s láskou ji vytáhl na světlo. Ocelová čepel, tak ostře nabroušená, že její ostří nebylo ani vidět, se při pohybu leskla, až se zdálo, že není vůbec vyrobena z pevného materiálu, ale že jde jen o proud světla, žhavý odhodláním, jako zenový koan.

„Zvláštní,“ poznamenal. „Když jsem byl ještě zdravý, nikdy jsem o zbraních nepřemýšlel. Teprve potom pro mě začaly něco znamenat.“

S úctou zasunul meč zpátky do pochvy a předal jej Nangimu, který si jej prohlédl s pečlivostí správce muzea.

Kena jeho zájem zřetelně potěšil. „Nějak jsem tušil, že dokážete mečířské umění ocenit.“

„Tihle staří mistři byli napůl umělci a napůl zenoví filozofové.“ Očima sledoval hru světla na čepeli jako mlhu nad zamrzlým jezerem. Zvedl špičku a světlo se pohnulo směrem k jílci. „Katana představuje umělce i obraz, vyšší a nižší já, lásku a vůli jako protějšek zvyku a vzpomínky.“ Švihl mečem do vzduchu, jako by jej zatínal do těla. „Možnost, jak změnit minulost fyzickou vůlí přítomnosti.“

Když se Ken usmál svým něžným úsměvem, vypadal spíše jako malý chlapec než jako čtyřicátník, kterým musel být. Konečně se zdálo, že je spokojený.

„V tomhle domě jako by se zastavil čas,“ poznamenal, když si bral od Nangiho katanu gestem, které připomínalo formální obřad. Když ji však uchopil do ruky, zamračil se, jako by si vzpomněl na nějaký zlý sen.

„Nangi-san,“ oslovil hosta, když zvedl hlavu, „přišel jste sem kvůli Seiko Itó.“

„Ano. Kvůli ní.“

Ken přikývl. „Dělá mi starosti. Je to odhodlaná žena, která je podle mě posedlá touhou po sebezničení.“

Nangi přejel očima z katany na Kenův přitažlivý obličej. „Proč si to myslíte?“

„Víte, že si klade za vinu smrt svého bratra.“

„O tom jsem nevěděl.“

„Je to strašlivé tajemství, se kterým se musí vyrovnávat. Byl retardovaný a bydlel u ní. Nechala ho bez dozoru v koupelně, zatímco se milovala se svým přítelem, který se právě vrátil po třech měsících z Vietnamu. Její bratr sklouzl pod vodu a utopil se.“

Nangimu bylo najednou horko, jako by ho zalil stejný pocit studu, jaký musela pociťovat Seiko.

„To bylo před šesti lety,“ pokračoval Ken, ‚a myslím, že se od té doby dost změnila.“

„Jak se změnila?“

Ken pokrčil rameny. „V mnoha ohledech. Především se začala stýkat s nebezpečnými lidmi.“

„Co tím myslíte, nebezpečnými?“

„S lidmi, kteří jí nijak nepomůžou. S lidmi, kteří jsou schopní čehokoliv, třeba i zločinu, jen aby vydělali peníze.“

Nangi stál bez hnutí a naslouchal, jak mu krev hučí v uších. „A tak je to i dnes?“

Ken smutně přikývl. „Nevím, proč jsem ji vlastně zradil, když jsem vám to vyžvanil.“

„Možná jste ji spíš zachránil,“ odpověděl Nangi. „Můžete mi říct, o koho se jedná?“

Ken upřel na Nangiho své temně hnědé oči. „Zmiňovala se mi o jednom člověku. Masamoto nějak…“

„Masamoto Goei?“ zkusil to Nangi a srdce se mu málem zastavilo.

Ken luskl prsty. „Ano. Přesně tak se jmenuje. Znáte ho?“ Goei byl vedoucí týmu projektu Či, který ho informoval o klonu neuronového počítače. Jako teoretický lingvista a technik už měl mít dávno hotovou podrobnou analýzu. Přesto na ni Nangi dosud marně čekal. Teď se zdálo, že Goei měl pro tento odklad dobré důvody.

Nangiho rozbolely oči. Cítil, jak ho začíná bolet hlava. Ze všech sil se ovládl. „Povězte mi, Kene, ví vaše matka něco o… těch lidech, co se s nimi Seiko stýká?“

Ken se ironicky usmál. „Znáte matku. Vnímá jenom to, co vnímat chce. Zbytek“ – pokrčil rameny – „pro ni neexistuje.“

Nangi přikývl. Ano, to byl docela přesný popis Kisoko. „Myslím, že bych se měl vrátit. Nejspíš se už diví, kam jsem se poděl.“ Podíval se dolů na Kena a proti svému předsevzetí k němu pocítil lítost. „Děkuji vám za informace,“ pravil. „Udělám, co budu moci, abych Seiko pomohl.“

Kenn beze slova přikývl. Hleděl na katanu, kterou měl položenou na klíně. Možná už na Nangiho přítomnost úplně zapomněl.

Nangi ho nechal snít mezi jeho zbytečnými zbraněmi.

Kisoko na něj čekala v knihovně jako oddaná manželka. „Ken si tě váží. Málokdy si někoho pustí nahoru do dódžó. Je to jeho soukromí. I já tam chodím jen zřídka.“

„Je mi ho líto.“

„Ach.“ Odvrátila se od něj a začala si pohrávat se šálky vychladlého čaje. „Zvykl si na to. Myslím, že zrovna ty dokážeš jeho statečnost ocenit.“

„Ano.“ Vyčkával, co řekne dál, ale zřejmě nedokázala pokračovat. Znenadání k ní pocítil lítost. Ujala se zbloudilé duše typu Seiko a chtěla po ní, aby byla něčím, co zcela určitě nebyla. Možná toužila po tělesně zdravém dítěti, kdyby mělo být citově narušené. Člověk přece jen v hloubi duše vždycky doufá, že se takové věci spraví.

Kisoko se postavila těsně vedle něj a zašeptala: „Chyběl jsi mi. Moje srdce by…“ Odvrátila od něj pohled. „Už se nesmím dál ponižovat. Jednou mi to utrpení stačilo.“

„Kisoko…“

Zvedla paži, jakoby ho chtěla zarazit, ale sotva se prsty dotkl jejího ramene, ucítil na sobě její váhu, důsledek toho, že ji kdysi zapudil. Toužila po manželství, tedy po něčem, co jí nemohl poskytnout. Chtěla si ho vzít, ale on si něco takového nedokázal představit, ať už s ní nebo s kýmkoliv jiným. Patřil k těm vzácným mužům, kteří dávají přednost klidu a tichu osamělého života. Zdálo se mu, že jeho život je už dost složitý na to, aby si ještě uvazoval na krk ženu.

Jenže právě v takových chvílích, jako byla tato, hořce litoval toho, jakou životní cestu si zvolil.

„Když tě to bolelo,“ pravil, „muselo to přece bolet i mne.“

Rozplakala se a po tvářích jí pomalu stékaly slzy.

„Proč bych vlastně měla brečet,“ zašeptala, „kvůli tobě?“ Zavrtěla hlavou. „Ne kvůli tobě, ani kvůli sobě. Kvůli lásce. Jenom kvůli lásce.“

Někdy v mládí jí někdo strašně ublížil. Tolik vyvodil z útržků rozhovorů po milování, z toho, jak reagovala na něj a na různé situace. Nepochyboval o tom, že v sobě nosí hlubokou, špatně zahojenou ránu.

Zdálo se mu to od ní nesmírně statečné, že ani potom prvním zklamání a po všech těch letech nezanevřela na lásku. To, že ji zasáhl na nejzranitelnějším místě, bylo sice neodpustitelné, ale příliš ji miloval na to, aby jí neřekl pravdu hned, jakmile si ji uvědomil. Protože se snažil zmírnit její bolest na nejnižší možnou míru, byl k ní chladný a přestal se s ní stýkat. V té době věřil, že takový čistý řez je to nejlepší, co mohl udělat. Teprve později svého rozhodnutí litoval, když s ním odmítala mluvit a na veřejnosti se tvářila, jako že ho nevidí.

„Ach, Kisoko, pořád tě miluji,“ pronesl s tváří opřenou o její. „Ale jak rychle by se taková láska změnila v hořkost a nenávist, kdybychom se vzali! Já se v životě nemohu obracet na druhé, aby rozhodovali za mě.“

Zvedla paži a pohladila ho nehty po zátylku. „Musel jsi být tak opuštěný.“ Přitiskla se k němu. „Oba jsme byli.“

„Kdybych ti tehdy vyhověl, zkazilo by se i to, co mezi námi bylo. Takhle nám zůstala aspoň vzpomínka.“

Zavřela oči. „Kéž bys mi tohle býval řekl už před lety.“

„Ano.“ Nic jiného ho nenapadlo.

Spustila paži a odtrhla se od něj, jako by mu potřebovala dokázat, že se udrží na vlastních nohou. Přejela si rukou po tváři. „Je to zvláštní, jak je člověk slepý, když pláče.“

Dřevem vykládanou chodbou ho vedla mlčky, ale tíha její blízkosti na něj nepřestávala doléhat. Ve víru citů se ptal sám sebe, jestli se nachází v bezpečí přístavu, nebo zda právě vyplouvá na rozbouřené moře.

Znovu na něj zapůsobilo až zázračné ticho uvnitř domu, síla, s níž jej stěny chránily před okolním světem. Uvažoval o tom, jestli se Okami neskrývá tady, ale doufal, že ne. Bylo by to jistě první místo, kde by ho jeho nepřátelé hledali, a Nangi nesnesl pomyšlení na to, že by se Kisoko mohla ocitnout v nebezpečí. Uklidnil se. Nikdy neměla se světem svého bratra nic společného a neznal žádný důvod, proč by se jejich vztah měl nyní měnit.

Postupně si začínal uvědomovat palčivou bolest, jako kdyby si natáhl sval nebo natrhl šlachu. Tahle ne tak docela tělesná bolest ho přiměla, aby zatoužil po šálku horkého čaje, troše lepkavé rýže, po nějakém časopise ke čtení, zkrátka po něčem hodně obyčejném, co by odvrátilo jeho mysl od chvíle loučení.

„Moje zvědavost nás znovu svedla dohromady,“ prohlásil, když stanuli v hale. „Musím věřit, že to mělo svůj účel.“

Kisoko k němu obrátila svůj zasněný obličej. „Bydlíš pořád ve stejném domě?“

„Ano.“

„Vzpomínám si na tu zahradu za domem. Pořád tak rád stříháš ten svůj javor šišigašira?“

„Tahle vášeň mě ještě neopustila.“

Pohlédla mu přímo do očí. „Taky jsem tady jeden před pěti lety zasadila a myslím, že zoufale potřebuje, aby ses mu věnoval.“

„Bohužel, není tady.“

„Tak kde tedy je?“

„Promiňte, ale kdože jste říkal, že volá?“

„Croaker. Lew Croaker. Volám ze Spojených států Nicholase Linneara.“

Ticho. Pak se ozval nesmírně formální ženský hlas, jemuž vzdálenost a elektronika dodávaly jistý plechový zvuk: „Mohu Linnear-sanovi něco vyřídit?“

„Chci – musím s ním mluvit, teď hned. Je to důležitý, sakra!“

„Mohu mu předat vzkaz.“

Croaker si přiložil prsty na čelo. Slíbil si, že se nepřestane ovládat. Ale tihle zatracení Japonci s tou svou formálností dokázali člověku pěkně hnout žlučí, zvlášť, když jste potřebovali něco udělat rychle.

„Musím,‘ pronesl pomalu a zřetelně, „mluvit s někým, kdo mi může pomoct.“

„Moment, prosím.“

Podíval se na výtisk včerejšího Washington Postu, který ležel vedle něj. Z titulní stránky na něj zírala tvář Harleyho Gaunta. Nebožtíka Harleyho Gaunta. Chudák! Croaker se s ním nikdy nesetkal, ale dobře si vybavoval, s jakým citem o něm Nicholas vždycky mluvil.

Pohlédl na hodinky. Kolik tak může být hodin? V Tokiu asi tak tři odpoledne?

„Ano? Pane Croakere, mohu pro vás něco udělat?“

„Doufám, že ano,“ odsekl Croaker. „Jsem přítel Nicholase Linneara. Můžete mi říct, kde je? Potřebuju s ním mluvit. Je to naléhavé.“

„Obávám se, že v tomhle vám nepomůžu.“

„S kým mluvím?“

„Jmenuji se Seiko Itó. Jsem Linnear-sanova asistentka.“

„A to mě s ním nemůžete spojit? Víte, kdo jsem?“

„Ano, pane Croakere, vím.“ Odmlčela se. „Jde totiž o to, že nikdo neví, kde teď právě Linnear-san je. Máme z toho velké starosti.“

Croaker si krátce povzdechl. Panebože.

„A co Nangi? Mohu mluvit s Tanzanem Nangim?“

„Bohužel, Nangi-san má schůzku. Nařídil, aby ho nikdo nevyrušoval. Mohu si vzít vaše telefonní číslo, aby…“

„Ne, to je v pořádku,“ vyštěkl Croaker. Zvedl oči a zahlédl Margarite, jak stojí u okna hotelového pokoje a po trupu jí přebíhají stíny a odlesky výbojek z ulice. Pokoj byl zalitý protáhlými světelnými trojúhelníky, které připomínaly měsíční světlo na vodní hladině. „Jenom předejte Nangimu vzkaz. Řekněte mu, že Lew Croaker letí do Tokia. Budu tam zítra ve čtyři odpoledne a doufám, že se s ním budu moci setkat, jakmile přijedu z Narity. Jasný?“

„Pardon?“

Croaker si protřel čelo. „Prostě mu to vyřiďte, ano?“

„Ano. Předám Nangi-sanovi ten vzkaz, jakmile ta schůzka…“

Croaker však už zavěsil. Vstala přistoupil k Margarite. Když se jí dotkl, otřásla se.

„Cítím ho,“ zašeptala chraptivě, „jako by byl tady v tom pokoji s námi.“ Obrátila k němu hlavu a světlo zvenčí se jí zalesklo v očích. „Ne, ne. Obejmi mě. Pevně mne drž. Nevím, jestli je mi horko nebo zima.“ Položila mu hlavu na rameno. „Je uvnitř mě, Lewe, a je jenom jediný způsob, jak ho ze sebe můžu dostat.“

Kolem projel taxík. Zpoza rohu se vynořila nějaká dvojice se shrbenými rameny a rychle se schovala před větrem do hotelového průchodu pod nimi.

Pod oknem přejelo policejní auto s rozsvíceným majáčkem, ale bez sirény, částečky prachu poletující ve vzduchu se zbarvily doruda a zase zmizely.

„Musím ho zase vidět.“

Z otvoru v chodníku pokrytých mřížemi vyrůstaly platany s větvemi holými jako železné skoby, ponurá připomínka dávno minulého léta. Zíral na ně, protože zřejmě nedokázal snést to, co mu hodlala povědět.

„Přistoupím na Lillehammerův plán. Budu mu dělat volavku. Ty a já se staneme návnadou a hlídačem.“

Cítil, jak se mu lehce třesou paže. „Byl bych rád, kdyby sis to ještě rozmyslela.“

„Ach, Lewe, co by to pomohlo? Co se stalo, nedá se odestát. Jestliže mezi mnou a Robertem existuje nějaké pouto, nedá se jiným způsobem rozbít.“

„Pozná, že za ním jdeš,“ namítl. „Faith něco takového říkala. Nedokážu si představit, co se stane, když tě zase uvidí.“

„Zabiješ ho.“

„Mám za úkol ho zatknout.“

Ucítil, jak vrtí hlavou. „Ne. Zabiješ ho. Jinak on zabije tebe.“ Otočila se a pohlédla mu do očí. „Jiná možnost neexistuje.“

Díval se na ni a snažil se jí číst myšlenky. „Život je mnohem složitější.“

„V tomhle ne. Pokud jde o něj, tak ne.“

S jejím soudem se smířil stejně, jako se smířil s jejím dvojznačným vztahem k Do Ducovi.

„V každém případě budeme zítra v Japonsku a uvidíme.“

Nastalo ticho, přerušované jen hučením topení. Zarachotila okenní tabulka, snad jenom ve větru, a Croaker ucítil, jak se napjala, rychle se ohlédla a oddechla si. Uvažoval, zda to bylo úlevou či zklamáním.

„Pověz mi něco,“ vyzvala ho. „Proč jsi souhlasil s tím, aby ti moje nevlastní matka pomohla?“

„Copak jsi nechtěla, abych to udělal?“

„Ano, ale je pro mě důležité vědět, proč jsi s tím souhlasil.“

Přímo pod oknem pleskaly vlajky, symboly moci a vlivu, jako by v noci hledaly něco nevysvětlitelného.

„Jestli chceš slyšet nějakou logickou odpověď, tak mám obavu, že tě musím zklamat. Můžu ti říct jenom to, že zrovna teď nedůvěřuju nikomu. Celou dobu jsem si myslel, že mi Lillehammer lže, nebo mi o tom případu přinejmenším neříká všechno. Jak jsem ti říkal, ani na chvilku jsem nevěřil, že by na obyčejnou práci v terénu nemohl použít někoho z vlastního úřadu. Takovýhle chlap že by neměl spolehlivé lidi, na které by se mohl v nouzi obrátit? To mi nepřipadalo pravděpodobné.“

„A mé nevlastní matce jsi uvěřil?“

„Věřím tomu, co mi říkala, to ano.“

„Je v tom nějaké ale.“

Usmál se do tmy. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tím sledovala vlastní cíle.“

„Proč vlastně Do Duca honit? Proč se na to radši na všechno nevykašlat a nezapomenout na něj, na Lillehammera i na mou macechu?“

Všiml si jejího pátravého pohledu. To nebyly oči vdané ženy. Toho, kdo by získal vládu nad jejím srdcem, čekalo věčné blaženství.

„Důvodů je tolik, že je ani nemůžu všechny uvést,“ odpověděl. „Lillehammerovu nabídku jsem přijal, i když jsem věděl, že to není tak, jak to na první pohled vypadalo. Ale už mě nudilo jenom pronajímat jachtu na Marco Islandu, přesně, jak předpokládal. Začínal jsem moc pít a měknout. Potřeboval jsem změnu.“ Slyšel ji oddechovat, jako zvíře uprostřed džungle. „Lillehammer a Dominicova vražda na mě udělali velký dojem. Nebylo to jen tím, že ho zabili, ale také tím, jak k tomu došlo. Chtěl jsem všechny ty hádanky vyřešit: kdo zabil tvého bratra a proč, kdo je vlastně Lillehammer a proč tak zoufale potřebuje dostat Do Duca. A pak, jak jsi říkala, se to všechno začalo zvětšovat a rozšiřovat, jako kola na vodě.“ Ve vlasech se jí na okamžik mihla jakási trnitá koruna. Světelné trojúhelníky se pohybovaly, jako by náhle ožily. Mohly za to však jen reflektory aut, která se občas přehnala pod okny jako mlčenliví špehové. „A navíc jde o tebe. I po tom, co jsem ti řekl, bych od toho ještě dokázal odejít, ale ty nemůžeš a s tím se nehodlám smířit.“

„Takže jsem měla pravdu.“

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Jo. Jednou za uherskej rok pronikne nějakej ten cit i hroší kůží nás detektivů.“

Cítil, jak se mu v náručí pohnula a pohodlně se uvelebila. Objala ho pažemi kolem krku a povzdechla si. Čelo mu opřela o prsa.

„Jsem unavená,“ pronesla.,, Nikdy jsem si neuvědomila, jak je moc vyčerpávající.“

„To s tím souvisí,“ odpověděl Croaker. „I když jste si byli tak blízko, pochybuju, že zrovna o tomhle by s tebou Dominic mluvil.“

„Měl moc tak dlouho,“ pravila. „Nevím, jak to dokázal zvládnout.“

Croaker pochopil, co tím měla na mysli – že sama neví, jak to bude zvládat. Možná to vůbec nezvládne. Ale třeba bylo jeho přání otcem myšlenky.

„Měl bych zavolat Lillehammerovi a říct mu, že jsi souhlasila,“ obrátil list. „Nebylo by dobře, kdyby teď pojal nějaký podezření.“ Zvedl sluchátko. „Určitě z toho bude mít radost.“

Vytočil číslo. Než se ozvala spojovatelka, rozhostilo se na lince duté ticho. Uvedl své kódové jméno a operátorka ho nechala čekat. Pak dostal spojení. Zaslechl tiché cvakání relé spouštěného systému pro rušení odposlechu a šum všech možných elektronických zařízení, přes která se nesl Lillehammerův hlas.

„Je to hotový,“ prohlásil. „Souhlasila s tím.“

„Výborně,“ pochválil Lillehammer. „Co potřebujete?“

„Doklady,“ odpověděl Croaker. „Letíme do Tokia.“

„Do Tokia?“

„Přesně tak. Tam totiž je.“ Sdělil Lillehammerovi údaje o plánovaném letu. „Stačí, když nám to zařídíte,“ uzavřel.

„Během tří hodin vám pošlu do hotelu všechno, co potřebujete. Předpokládám, že jste tam.“

„Mhm, skvělý,“ pravil Croaker. „A Achabe, před odletem bychom se měli na letišti ještě sejít.“

„Jasně.“

Zavěsil telefon a cítil, jak se zapotil. A je to, pomyslel si. Teď už se to nedá vzít zpátky. Obrátil se k Margarite, která ho v šeru pozorovala.

„V čem všem nám může házet klacky pod nohy?“ zeptala se.

„Doufám, že mu k tomu nedám žádnou příležitost.“

Zamířil k ní. Měl pocit, jako by se tím telefonním hovorem nakazil. Když k ní přistoupil, zvedla ruku a odhodila mu z čela pramen vlasů.

„Pověz mi něco,“ pronesl po chvíli. „Co to máte s Faith mezi sebou?“

„Nic o ní nevíš,“ namítla suše. „Nemáš právo se na to ptát.“

„Nemyslíš, že na to mám právo kvůli tomu, co k sobě cítíme?“

Margarite se na něj podívala, chtěla něco říct, ale zavřela ústa ještě dřív, než to stačila vyslovit. Za ní se rýsovala dokonale opuštěná, široká a větrná ulice s vysokými, hranatými budovami jako památníky dávných časů, jako domov legendárních bytostí.

Znenadání se jí roztřásla ramena a Croaker měl pocit, že pláče. Z přidušeného zalapání po dechu poznal, že se zmýlil: smála se.

„To si ze mě asi Bůh takhle vystřelil, aby mě potrestal za hříchy,“ prohlásila se smíchem. „Jsem vdaná za ohavnýho Sicilana, kterýho ovšem potřebuju, protože pod jeho zástěrkou musím pokračovat v díle svýho bratra, a přitom se beznadějně zamiluju do bejvalýho poldy, kterej dělá pro federály.“ Z jejího hlasu zaznívala ostrá ironie. „Co se mnou bude?“

Jak jí na to mohl odpovědět? A jakou odpověď by nejradši slyšel?

Život byl plný nejasných rozhodnutí a obratů nesprávným směrem. Chtěl, aby tahle chvíle byla jiná, aby se mohli jasně rozhodnout, aby před sebou měli zřetelně vykreslené možnosti. Ale jak se mohl spoléhat, že to je skutečně tak? Odpověď byla jednoduchá: nijak.

Napjala paže a dlaněmi si přitáhla jeho hlavu k sobě, aby ho mohla políbit. Měla slané rty a Croaker si uvědomil, že teď v přítmí tiše plakala stejně, jako ve stáji u Faith.

„Chceš vědět, co mám proti svý nevlastní matce,“ zašeptala Margarite, když od něj odtrhla ústa. „Dobře, povím ti to. Podezírám ji. Z čeho? Z toho, co pro ni bylo v podstatě jenom obchodní rozhodnutí. Když můj otec už nedokázal vést podnik a když jí začal překážet, prostě ho zlikvidovala.“

Croaker, který cítil bušení jejího srdce skoro stejně jako tep vlastního, se jí zadíval do očí.

„Zlikvidovala.“ V tomhle kontextu mu to slovo připadalo nesmírně odporné, i když ho ve svém oboru už použil tolikrát, že by měl být vůči němu imunní. „Myslíš, že ho zavraždila?“

„Ano.“

„Máš nějaký důkaz?“

Usmála se na něj přes tekoucí slzy. „Jednou detektiv, vždycky detektiv.“

„Nemůžu si pomoct. Takhle se koukám na svět.“

„Byla bych ráda, kdyby ses jednoho dne s mou nevlastní matkou blíž seznámil.“

Její hlas nabral nezvyklý odstín a Croaker poznal, že tím vlastně potvrzovala jeho vlastní slova.

„V tom případě to rád udělám.“

Když ji takhle objímal, nedokázal si představit, že by ji měl někdy opustit. To však byl jen sen a z pomyšlení na jeho konec se mu špatně dýchalo.

Její husté vlasy se mu otřely o tvář. „Drž mě pevně.“

Poslechl a do nozder mu vnikla její vůně a její dech. Venku zahučelo několik aut a ulice se znovu ponořila do majestátního ticha.

15.

Tokio – Washington

Po kolejích pobíhaly myši.

Nangi ležel ve tmě a přemýšlel.

Seiko a Goei.

Zradili ho doma v cizině. Ježíšikriste, teď je s ním i Nicholasem konec.

Myši začaly znovu šramotit a Nangi obrátil pozornost ke zvukům, které pronikaly stěnami a snažil se poznat, co znamenají. Připomínaly mu zvuk, který slýchal jako dítě, když po kolejích před domem běhaly myši. Ve tmě mu tyto zvuky připadaly naprosto nevysvětlitelné, stejně jako když je zaslechl poprvé, jako šumění statické elektřiny ve starém rozhlasovém přijímači a pískot a skřípěni strojů, které spolu nějakým způsobem komunikují.

Celé hodiny sledoval Seiko po Tokiu, než dospěl k závěru, že ona i Goei jsou příliš chytří na to, aby se setkali.

Tehdy začal sledovat Goeiho samotného. Když večer skončil s prací, zamířil Goei sem, do věžáku Nakagin uprostřed neónové džungle Ginzy. Budova byla sestavena z modulárních krychliček kanceláří osm krát třináct stop, které se daly převážet pomocí nákladního automobilu. Složení budovy se průběžně měnilo podle toho, jak se měnili nájemníci a přidávali další krychličky, aby rozšířili svůj prostor, nebo je naopak ubírali.

Aby nemusel myslet na zradu Seiko, probíral se už potisící materiálem, který mu toho dne ráno doručil ten Američan, Manny Mannheim. Sotva však pomyslel na Mannheima, zaplavil ho zármutek nad smrtí Harleyho Gaunta. Gaunt byl prvotřídní organizátor, nadaný chytrostí i citem. Pochopil, čím se Nangi a Nicholas zabývají, a bez váhání se ponořil do tajemného světa vývoje a výroby budoucích technologií. Bude jim nesmírně chybět.

Gauntův materiál obsahoval velké množství nových informací. Nejvíce znepokojivé bylo zjištění, že vláda Spojených států – přesněji řečeno ta prokletá komise senátora Ranceho Banea – našla na asijském černém trhu takzvaný klon počítače Či a dospěla k závěru, že ve výrobku je použita technologie Úl firmy Hyrotech. Společně s kopiemi šifrovaných faxů z kanceláří koncernu v Tokiu a Saigonu to znamenalo, že mají konkrétní důkazy, které alespoň v jejich myšlenkách spojovaly Sató-Tomkin s krádeží technologie Úl. A protože Úl si vybrala americká vláda jako hardware určený pro použití ve vládních úřadech – dokonce i v těch nejtajnějších – mohla se tato krádež technologie považovat za vlastizradu.

Všechno do sebe zapadalo. Technologie Úl, kterou chtěl Nicholas naprosto pochopitelně získat, patřila pouze americké firmě Hyrotech Inc., s níž Nicholas jednal o možné fúzi.

Není divu, že americká vláda tuhle fúzi zmrazila – i vtom měl Nicholas pravdu. Američané šli Sató International po krku a mířili na nejzranitelnější místo, jímž byl Sató-Tomkin, americká větev keirecu. Až na to, samozřejmě, že Nicholas, Nangi ani Sató International nic špatného neprovedli. Všechno spískal ten parchant Vincent Tinh, kterému Nangi nikdy nedůvěřoval.

Jistě, Tinh to nemohl udělat sám. Někdo z ředitelství se s ním musel spolčit, aby společně ukradli supermoderní technologii neuronového počítače Či, načež Tinh pomocí svých zkušeností, kontaktů a – to bolelo nejvíc – financí a prostředků Sató International nechal vyrobit první prototypy.

Musel mu pomoci někdo, kdo měl u projektu Či velké slovo. Bylo naprosto přirozené, že Američané podezírali Nicholase. Pro mnohé z nich se stal zrádcem už v okamžiku, kdy došlo k fúzi Tomkinových závodů se Sato International. Všechno jen zhoršil tím, že opustil newyorskou kancelář Sató-Tomkin a přestěhoval se do Tokia.

Nangi měl nyní dostatečnou příležitost k tomu, aby litoval svého krátkozrakého přání, aby Nicholas zůstal v Tokiu a pomáhal mu vysvětlovat japonským ředitelům, jak fungují americké podniky a vláda a jak úspěšně jednat s americkými protějšky. Nicholas, který byl vždycky předvídavý, možná s takovouto eventualitou počítal, a proto se chtěl vrátit do Států, aby tam prosazoval svou vizi spolupráce Japonska a Ameriky.

Ovšem podle Gaunta měli někteří lidé ve vládě svoje vlastní zájmy, na nichž už delší dobu pracovali. Ten muž, za nímž Gaunt šel a který ho nepochybně zavraždil, se jmenoval William Justice Lillehammer.

To jméno připadalo Nangimu nějak povědomé. Kde už ho jenom slyšel? Nezmiňoval se o něm náhodou Okami? Ale v jaké souvislosti? Namáhal si mozek, ale nedokázal si vzpomenout, při jaké příležitosti to bylo. Vedle Nangiho prsou ležela videokazeta, kterou Gaunt k materiálům připojil. Už si ji jednou prohlédl, ale těšil se, až si ji bude moci prostudovat pečlivě, obrázek po obrázku.

Zvuky zněly, jako by do noci vybuchovala nějaká nesmírná energie, přerušovaná pouze tichem opuštěných kanceláří. Nangi se natočil tak, aby mohl přitisknout ucho těsně k elektronickému naslouchacímu zařízení. Bezmyšlenkovitě si přiložil ruku k zmrzačené noze a promasíroval si ji, aby v ní povzbudil krevní oběh. Ve vzduchu cítil jenom umělou hmotu a prach neošetřovaných strojů. Chytil se za nos, aby nekýchl.

Taková ironie, napadlo Nangiho. Hrdiny Nicholase se v Japonsku bojí a v Americe mu nasazují psí hlavu. Rád by věděl, kde by teď firma Sató Internatriona bez Nicholase byla. Rozhodně by nestála v čele vývoje výpočetních a komunikačních technologií, které jí měly v 90. letech dopomoci ke vstupu mezi tři největší japonské keirecu. Pokud ovšem přežije. Z výhrůžek ministra Ušiby a z toho, co Nangi vyčetl z útržků informací a důkazů zaslaných Gauntem se dalo o přežití firmy vážně pochybovat.

Pokud ovšem nevypátrá, kdo je zodpovědný za krádež technologie Či. Vincen Tinh, mozek celé akce, zemřel nepochybně rukou některého ze svých nepřátel. Naštěstí Nangi našel prvotřídního soukromého detektiva a poslal ho do Saigonu, aby zjistil, v čem všem měl Tinh prsty a kdo ho zavraždil. Dokud nenajde za Tinha náhradu, dal celou saigonskou pobočku Sató International k ledu. Jak ovšem sdělil Kisoko, v podniku už měl člověka, který by logicky mohl Tinha nahradit.

Seiko.

Jenže Seiko pracovala pro Tinha a dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby keirecu zničila.

Zpoza zdi k němu doléhaly vlny elektronického šramotu. Část Nangiho mozku o tom uvažovala. Nyní se, s pohledem upřeným na světelný číselník jeho náramkových hodinek, pustila do rychlých výpočtů. Co mu jen ty uspořádané výboje připomínaly? Zuřivě uvažoval. Ano. Znělo to jako telemetrie. Nebo jako vysílání šifrovaných faxů.

Položil dlaň na stěnu tenkou jako papír a pomyslel si, Kdybych do ní uhodil pěstí prorazil bych ji.

Kdo byl v kanceláři na druhé straně zdi? Goei to nebyl. Ten se zde zdržel jen několik minut a pak odešel. Přesně sedm minut poté, co opustil budovu, začaly na kolejích šramotit myši.

Nangi odtrhl ucho od odposlouchávacího zařízení a odvalil se od stěny. Neohrabaně vstal a bez ohledu na bolest v noze vykulhal z kanceláře. Dal si záleže na tom, aby za sebou pořádně zaklapl dveře.

Pustil se úzkou chodbou osvětlenou jedinou zářivkou. Narovnal si rukavice na rukou a zastavil se přede dveřmi do kanceláře, do které předtím vstoupil Goei.

Cítil, jak mu tluče srdce a jak se mu zrychluje tep. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Poté do zámku uprostřed kulaté kliky zasunul tenký kovový nástroj a začal hledat vnitřní zoubkování. Nahmatal jejich obrysy jeden po druhém. Druhá ruka, která otáčela klikou, ucítila, jak zámek povoluje. Tiše jí otočil, jak to nejdál šlo.

Dveře se pootevřely a hluk telemetrie, nebo co to vlastně bylo, pronikal naprosto zřetelně na chodbu. Nangi nehlučně vklouzl do místnosti a zavřel za sebou dveře, aby se hladina osvětlení v místnosti nijak nezměnila.

Ukázalo se, že se nemusel namáhat. V kanceláři nikdo nebyl. Vlastně to nebyla ani kancelář, jenom prázdná místnost s faxem a telefonem na zvláštních linkách, které dokazovaly, že tento prostor má přece jenom někdo pronajatý.

Opřel se o hůl, sehnul se k faxu a vytáhl z podavače listy papíru. Prohlížel si je ve světle jediné lampy s černým stínítkem. Byly čisté. Když je však přidržel blíž ke světlu, zahlédl odlesky kovového vlákna, které bylo do papíru zalisováno ve zřetelných obrazcích.

Šifra.

Složil listy, zasunul je do kapsy a zadíval se na fax.

Myši skončily svůj běh po kolejích.

Přenos byl u konce.

Zvonění zvonu se neozývalo odnikud zevnitř továrny. Přes betonové, ocelové a měděné součásti uvnitř se táhly jasně modré světelné oblouky, chladný oheň, který spaloval závoje bezvědomí.

Nicholas stále ještě neotevřel oči. Místo toho pomalu a pravidelně oddechoval, jako by ještě hluboce spal.

Naslouchal zvonění zvonu, které k němu doléhalo z dálky, jakoby z jiného vesmíru, a uprostřed zmatku, který ho čekal těsně za tenkou hranicí jeho zavřených víček, se toho hlubokého, rytmického zvuku chytal jako tonoucí stébla. Nebylo to vědomé rozhodnutí. Dělal to na základě primitivního instinktu, jak byl vycvičen.

Bylo to i na samotném prahu smrti. Nic jiného.

Zvonění neexistujícího zvonu.

Kdyby se soustředil na něco jiného, přemohla by ho bolest a uvrhla by ho do hlubin zoufalství. Postava s jeho obličejem mu zapíchala pod kůži něco, co pociťoval jako dlouhé jehly, lesklé tekutým ohněm nebo nějakým jedem. Zabořily se hluboko do jeho center pro vnímání bolesti.

Jenomže ty dlouhé nože, ty ocelové drápy nebyly skutečné. Pocházely z Messulethova mozku, který vzýval odvrácenou stranu Tau-tau – Kširu. Nicholas nikdy tak zoufale netoužil po korjóku, Osvětlující síle, cestě k Šukenu, místu, kde se Akšara a Kšira mohou v jediné duši bezpečně spojit. Bylo jasné, že odvrácená strana již pohltila Messulethovu mysl.

S rostoucí bolestí rostla i ironie celé situace, protože začínalo být zřejmé, že to, co Messuleth od Nicholase chtěl, mu Nicholas nemohl poskytnout, i kdyby ztratil všechnu vůli k odporu. Mezi Okamim a americkým mafiánským donem Dominicem Goldonim existoval spojovací článek, tajný informátor s krycím jménem Nišiki, který oběma mužům poskytoval zprávy a inkriminující údaje o jejich přátelích i nepřátelích. Messuleth si bůhvíproč vzal do hlavy, že ten tajemný Nišiki je Nicholas.

Kdyby to bylo možné, zasmál by se, ale ze všech stran jej obklopovala smrt. Ne fyzická – nic takového neměl Messuleth v úmyslu – ale jakýsi duševní rozklad, neustálý útok na nervové synapse, který měl z jeho mozku udělat nepotřebný sulc. Výměna tváří byla jen prvním krokem. Potom do něj Messuleth zaryl své duševní jehly a připíchl tak Nicholasovu šokovanou mysl, která nepoznávala ani okolí, ani sama sebe, k temnotě jako motýla ke kusu papíru. Nedokázala se dostat k Akšaře, ani k energii kokora, srdce vesmíru. Nicholasova mysl byla němá, paralyzovaná, odříznutá od všech únikových cest. Tak to Messuleth důmyslně naplánoval.

Ovšem s výjimkou zvonění zvonu, které se mu rozléhalo po sténajících nervech, po síti rozpálené nekonečnou bolestí.

Nebýt toho zvučného, vytrvalého vyzvánění, už by jeho duše dávno podlehla. Ještě však vnímal zvuk zdravého rozumu, jehož se zoufale držel na okraji bezedné propasti.

Poznal, co to zvonění znamená. Konečně v sobě dokázal najít dostatek energie na to, aby mohl dát dohromady dvě myšlenky, jako dítě, které se teprve učí myslet a spojovat myšlenky s činy. Závoj šoku a nehybnosti mu sice na tváři ležel dál, ale pod ním se mu podařilo pohnout.

Před touto psychickou bariérou otevřel své tandžianské oko a spatřil barvu onoho zvonění, jasnou, průsvitnou zeleň připomínající jaro v prefektuře Nara. Ucítil její blízkost.

Celeste.

Celeste s dosud nevyužitým potenciálem mysli. Přesně na tom se dohodli ještě v Paříži, když Nicholas vytušil léčku. Chtěla mu to rozmluvit, dokonce ho prosila, aby tu hroznou věc nedělal a nevstupoval přímo do pasti. Ale co jiného mohl dělat? Mohl snad rezignovat na slib daný otci, na svůj závazek vůči Mikiovi Okamimu? Jinému člověku by snad strach pronikl do duše tak hluboko, že by zapomněl na to, čím je, a utekl by. Nicholas něco takového udělat nemohl. Nemohl se obrátit zpátky, mohl jít jenom kupředu, přímo do ohně, který už na něj čekal.

Ale nepůjdu tam bezbranný, ujistil Celeste, než se vydali na Montmartre. Ty budeš moje tajná zbraň.

Pátravě se na něj podívala a když jí začalo docházet, co má na mysli, zatvářila se vyděšeně.

Ne, vydechla, to nemůžeš myslet vážně. Nejsem na to připravená – pro lásku Boži vždyť já se toho, co mám v sobě, bojím!

Nicholas tehdy otevřel své tandžianské oko a zahalil ji do své duše, aby ji uklidnil a ukázal jí Cestu – stezku Akšary, s jejíž pomocí se s nim bude moci spojit a toto spojení udržet.

Ale nepřijde Messuleth na to spojení?

Ne, odpověděl. Dávám ti cestu Akšary. Všechno bude vycházet ze mě a to bude jediné, co vycítí – Akšaru a mou snahu ho zastavit. Ty se svou nevycvičenou myslí se ztratíš pod psychickou maskou mé obrany.

Jediné nebezpečí, o kterém se jí raději ani nezmínil, hrozilo v případě, že by z nějakého důvodu přerušila psychické spojení, které nyní navazoval. Nevěděl, zda by v sobě našla dostatek disciplíny, aby je dokázala obnovit. K něčemu takovému by se musela postavit svému vlastnímu strachu, ponořit se do něj, projít jím a až by se z něj na druhé straně vynořila, najít k němu ve své mysli znovu cestu.

A tohle tedy znamenalo ono vyzvánění, které mu znělo v hlavě – jediné spojení se zdravým rozumem, které mu ve víru Messulethovy pasti zůstalo.

Celeste.

Byla někde tady, v šílené změti kouzel a robotiky, kde se tváře odlupovaly a znovu přikládaly jako balicí papír na syrové maso.

Ještě jednou se pohnul a vyčerpal se tím. Chtěl se ujistit, že jejich psychické spojení je navázáno, že duchovní provaz, který ho může vytáhnout z této léčky, je dost pevný.

Na nápor duševní energie, který následoval, nebyl vůbec připraven. Nyní ho tento zásah vrátil zpět do stavu naprosté paralýzy. Seděl s pokleslou čelistí jako moucha v jantaru, uvězněný a obrazně zbitý k nepoznání, protože měl na sobě Do Ducovu tvář, zatímco jeho trýznitel se nad ním skláněl, pokládal mu palce na víčka a tlačil na ně, nejprve jemně a potom silněji, přičemž neustále rozezníval blánu kokora, která zhmotňovala vše, co se ještě před několika okamžiky zdálo být součástí průhledného metafyzického světa zahalujícího skutečnost v té podobě, jak ji lidé znají.

Když zatlačil Nicholasovi na oči, otevřel Do Duc další vchod Šestistěnné brány vedoucí ke kokoru. Tahle brána byla po staletí zavřená a nesměli jí vstupovat ani ti, kdo se vydali po stopách Messulethů a dozvěděli se jejich temná, tragická tajemství. Byla to Šestá brána, jediná uzamčená kouzly, která se neodvážil rozptýlit ani Zarathustra.

Ovšem Zarathustra si také nevybral jako svůj protějšek bílou straku, posla bohů a hlasatele jejich nadcházející zkázy. A právě bílou straku Do Duc nyní vzýval, provolával slova, která vymačkal Aovi z hlavy poté, co mu je nungský šaman pošetile odmítl sdělit. Jakou váhu měla varování starce, který se věkem změnil v ustrašenou babu, ve srovnání s mocí, kterou mohl od bílé straky získat?

A tak se zakázaná Šestá brána otevřela a Do Duc se nechal zaplavit zlověstnou září a strašlivou asymetrií, která se rozkládala za ní. Vykročil kupředu a zaslechl křik bílé straky tak jasně, jako by stál uprostřed hor někde doma, v zemi Nungů.

Netušil, co je před ním, dokud mu bílá straka nesevřela rameno mocnými pařáty a nepromluvila mu do ucha. Pak pochopil. Poznal, co všechna ta asymetrie znamená – jen další skutečnost, která se rýsovala za hranicemi metafyzické kukly, v níž byl uzavřen fyzický svět.

Sáhl po ní a zabořil ji jako nebeský meč do mozku své oběti.

Nicholas, který pod náporem psychické energie dočista ztuhl, vytušil, co přijde. Mýlil se. Výměna tváří ho neměla jenom šokovat. Messuleth měl za lubem něco mnohem děsivějšího.

Tlak na oči začal být tak silný, až se jeho čidla bolesti přetížila, odpojila se a celá tvář mu zmrtvěla. Tehdy jím pronikla strašlivá zář a Nicholas poznal, co ho čeká.

Messuleth nechtěl jenom jeho tvář, ale jeho samého, jeho duši, kterou z něj tímto kanálem, fyzickým i metafyzickým, hodlal vysát. A pak se rozplyne jako dým a zanechá za sebou jenom mrtvé tělo, které bude pro každého, kdo je najde, vypadat jako Messuleth sám.

Teď, když do něj Messulethovými prsty proudila záře, sebral poslední zbytky sil, otevřel tandžianské oko a začal se ovíjet zářivým provazem, záchranným lanem, které mu podávala Celeste jako zásobárnu psychické energie.

Ale pak se v hrůze a zoufalství zarazil.

Zvonění zmizelo a s ním i průsvitná zeleň.

„Poslední instrukce.“

„Toho chlapa – Roberta,“ prohlásil Lillehammer, „chytíš a přivedeš ke mně.“

„Z Japonska?“ podivil se Croaker. „A co formality?“

„Když jde o moje lidi, žádné formality neexistují.“

Okolí páchlo cigaretovým kouřem a strachem, jako by se nacházeli v místnosti určené pro výslechy. Byl to však jen kumbál v jednom ze skladišť letecké společnosti na washingtonském mezinárodním letišti, který pro sebe Lillehammer zabavil.

„Takže ho přivedu zpátky,“ zopakoval Croaker, aby se ujistil.

„Přesně tak.“ Lillehammer se na něj po očku podíval. „Posel vám donesl všechno, co potřebujete?“

„Průkazy, pasy, peníze v jenech a dolarech, letenky a rezervace pokojů v tokijském hotelu. Všechno.“

„Co výzbroj?“

Voják každým coulem, napadlo Croakera. „Já se o sebe postarám,“ ujistil ho, zvedl titanovou ruku a zaklepal o sebe ostrými nehty.

Lillehammer přikývl. „Takže to je všechno.“

„Taky si myslím.“ Croaker se obrátil, ale ještě jednou se otočil, jako by si na něco vzpomněl. „Ještě jedna věc. Proč jsi mi neřekl, že víš, kdo zabil Dominica Goldoniho?“

Lillehammer na sobě jako obvykle nenechal nic znát. „S kým jsi mluvil?“ zeptal se tiše.

V místnůstce panovalo neskutečné dusno. Zřejmě nefunguje klimatizace, pomyslel si Croaker.

„Na tom nezáleží.“ Přiblížil se těsně k Lillehammerovi. „Myslel jsi snad, že jsem nějaký bosonohý dítě? Že jsem si nechal utýct všechny kontakty?“

„Do toho ti nic není. Nevím, co to do tebe vjelo.“

Croaker přistoupil ještě blíž a ukázal prstem. „Pověz, udělal ti tohle Do Duc? Byl to on, kdo ti rozřezal ksicht? O to přece jde, nemám pravdu?“

„Tak, teď už toho snad bylo dost,“ ohradil se Lillehammer suše. „Prostě drž hubu a dělej svou práci. Do mě se neser.“

Croaker opáčil: „Nebojím se tě.“

„Tak to seš hlupák.“

„Nejsem hlupák,“ na to Croaker. „Jenom jsem připravenej.“ Zuřivě se na Lillehamera zašklebil. „Už jsi někdy slyšel o chození pozpátku? Ne? Tak u newyorský policie jsme to dělali pořád, protože jinak moh člověk najednou zjistit, že mu ze zad čouhá kudla. Nevrazili by mu ji tam ty grázlové, co jsme je honili, nebo který jsme před časem šoupli do lochu, ale někdo z vnitra, nějakej přiblblej kapitán z okrsku, nadšenec, kterej se chce dostat nahoru přes mrtvoly, státní nadvládní s vlastními politickými zájmy a vůbec kdokoliv, pro koho nebo s kým jsme pracovali. Jasně, svých lidí jsme si hleděli. Ale taky jsme jim dokázali dát pořádně zabrat. A to ti povím, na všechny ty hodně vošklivý způsoby, jak se před tou kudlou v zádech uchránit, člověk jen tak nezapomene.“

Lillehammer rozhodil rukama. „Necháme toho, co říkáš?“ Odvrátil oči. „Ach, sakra!“ Znovu se k němu obrátil. „Dobře, podívej, potřebuju, abys toho hajzla našel. V tom jsem ti nelhal. Opravdu ho znám – ještě z Vietnamu. Byl jeden z těch tří lidí, co mě strčili do klece, pohráli si se mnou a jo, udělali mi tohle.“ Přejel si ukazováčkem rty.

„Jeden z těch parchantů byl blázen jménem Michael Leonforte. Zůstal v Laosu mezi domorodcema. Poslali nás, abychom ho dostali zpátky, ale chytili mě. Leonforte velel skupině Nungů – to je čínský horský kmen. K nim si přibral ještě další dva – jednoho maniaka, nějakýho Rocka, a jeho kámoše Do Duca.“

Lillehammer, který přetékal maniakální energií vzpomínek, přecházel po místnosti sem a tam. „Rock na mě pracoval, zatímco ostatní přihlíželi, a dával mi otázky, na které jsem nechtěl odpovídat.“ Vyhnul se Croakerovu pohledu. „Víš, jak to chodí.“ Pokrčil rameny. „Každopádně mě nikdo zachránit nepřišel. Nikdo. Pěkně mě pořezali, zabalili mě jako balík a vrátili zpátky jako výstrahu. Jako zasranou výstrahu.“ Zafuněl.

„Už je to hezky dávno, ale nezapomněl jsem na to.“ Zadupal nohama, jako by mu byla zima.

„Potom oddělali Dominica a mně stačil jedinej pohled na tu spoušť, abych pochopil, kdo to udělal. Ten hajzl Do Duc, kterýho si najal Caesare, bratr Michaela Leonforteho, Goldoniho soupeř.“

„Proč se vlastně Goldoniové a Leonfortové tak nesnášejí?“

„Kdybych to věděl, tak jsem u mafie. Omerta, chápeš? Každopádně není divu, že na to vzali Do Duca. Dělá pro ně už od Vietnamu.“

Lillehammer přestal přecházet a postavil se čelem ke Croakerovi. „Ten zatracenej modrej srpek, co ho Do Duc vyříznul do tý Morrisový, měli vytetovanej všichni Leonforteho Nungové. Teď se mi jeden z nich může dostat do ruky, ale nemůžu na to jít sám. Potřebuju na to tebe, protože Do Duc si mě nepustí k tělu ani na kilometr. Vyčmuchal by mě stejně jistě, jako že tady stojíme. Je to napůl zvíře.“

„Proč jsi mi tohle neřekl hned na začátku?“

„Že je to osobní záležitost? Šel bys do toho?“

„Třeba jsem Išmael, ale Do Duc je tvoje bílá velryba.“ Croaker vycenil zuby. „Ne, nešel bych do toho.“

„Vidíš? To jsem nemohl riskovat.“

Croaker chvíli čekal. „To je všechno?“

„Úplně všechno,“ pravil Lillehammer. Podíval se na hodinky a otevřel dveře kumbálu. „Teď si budeš muset pospíšit,“ upozornil Croakera, „jestli chceš stihnout letadlo.“

Záře se na něj snesla jako nebeský závoj. Měl pocit, jako by viděl sám sebe, jak ho něco požírá zaživa. Každý sval Nicholasova těla se stáhl bolestí a strachem. Dopadala na něj jakási maska z druhé strany času. Za okamžik začne krájet jeho bytí jako řezník maso na špalku.

Zoufale hledal Celeste a lesklý provaz, s jehož pomocí se mohl dostat z dosahu smrti, která se snášela jako radioaktivní déšť, pronikala mu kůží, masem i kostmi a rozpouštěla ho zevnitř.

Kde jen mohla být? Co se stalo? Psychické spojení se přerušilo a jeho jediná obava se naplnila: bez jeho pomoci teď nedokázala spojení obnovit. Věděl, že bez její podpory je ztracen.

Záře, která se zarývala stále hlouběji do jeho těla, nepravidelně pulzovala a rozkládala tak přirozený rytmus jeho těla. Viděl před sebou ohnivá písmena jakéhosi neznámého jazyka, která vypadala, jako by byla napsána jeho vlastními výměšky. Odporný tep sílil a jeho vlastní rytmus úměrně tomu slábl. Za chvíli mu nezbydou už žádné myšlenky, žádná osobnost, žádný život.

Potom tlak povolil.

Cítil, jak se jeho oční důlky uvolnily, a současně s tím záře zeslábla a neznámá písmena se rozmazala. Ve stejném okamžiku se rozevřelo jeho tandžianské oko. Jakmile se uvolnilo z nehybnosti, která se ho zmocnila, zaměřilo se přímo na kokoro, zabušilo na jeho blánu a vzývalo energii myšlení, která se měla změnit v čin.

Nicholas otevřel unavené oči a spatřil před sebou svůj obličej stažený v děsivém šklebu. Messuleth se zakláněl dozadu a rukama si svíral hrdlo. Byl přimáčknutý na mříže klece a když se Nicholas pohnul, zahlédl ocelový drát omotaný kolem Messulethova krku, který se mu zarýval stále hlouběji do masa.

Vyskočil ze své židle jako oživlá mrtvola, jeho paže a nohy sebou křečovitě trhaly a svaly sebou škubaly, jak se nad nimi snažil obnovit vládu. Nervová spojení v mozku stále ještě sténala námahou, ale ve zbytku těla žádnou bolest necítil. Fyzické pouto s Messulethem bylo přerušeno.

Muž s jeho obličejem vykřikl, jeho ruce opustily provizorní škrtidlo, pronikly mřížemi a zaryly se do vlasů a do kůže.

Celeste zaječela.

Celeste!

Okamžitě pochopil, co se stalo. Celeste vytušila, co bude následovat, a protože na Messuletha zaútočila fyzicky, její nevycvičená mysl nedokázala udržet psychické spojení s ním.

Messuleth ji uchopil za hlavu a udeřil jí čelem do ocelových mříží. Celeste se zapotácela, povolila sevření a Messuleth se uvolnil. Odmotal si zkrvavený drát od krku a odhodil jej stranou.

Celeste ležela na podlaze před klecí. Byla při vědomí, nebo…?

Nicholas měl pocit, jako by se brodil vodou. Myšlenky k němu přicházely jenom pomalu a pokaždé, když se je snažil spojit dohromady, mu mozkem projela palčivá bolest.

Kolem něj se zvedal vítr a cítil žár sálající pece. Nějaká síla jej odhodila zpátky na židli, na které předtím seděl – rozpadla se na kousky. Hlavou narazil na druhou stranu klece a na okamžik znehybněl.

Nic nefungovalo.

Muž s jeho obličejem se blížil.

Pak se uvnitř jeho mozku ozvalo zvonění a zahalilo jej zelené, průzračné světlo.

Otevřel své tandžianské oko.

Spojil se s kokorem a spustil základní litanii Akšary, jak jí ho naučil Kansacu, jeho učitel Tau-tau a zarytý nepřítel.

Jenže žár sílil a do nosu mu pronikat pach doběla rozžhavených uhlíků, zachycoval se mu ve vlasech a plazil se mu po kůži. Zvonění, průzračné světlo, jeho spojení s Celeste a jeho tajná zbraň, sláblo pod Messulethovým náporem.

Akšara – jediné, co ho Kansacu naučil – nebyla k ničemu. Muž s jeho tváří vykročil přes klec a zvedl ho na nohy.

Tehdy v jediném záblesku osvícení pochopil. Zanechal základní litanie, zavrhl všechno umění Akšary, které se s takovou námahou naučil, a místo toho se zaposlouchal pouze do zvonění ve svém nitru.

Uvolněný, zalitý světlem vycházejícím z jeho tandžianského oka, se mu vytrhl. Zaútočil rychlým atemi, které Messuleth snadno odrazil. Nicholas opustil aikido, přešel do postoje koně a vrazil Messulethovi do pravé kyčle vnější stranu svého předloktí. Messuleth odpověděl nesmírně rychlou ranou, která zasáhla Nicholase do ramene, a připravil se k dalšímu úderu.

Tentokrát se Nicholas shýbl tak hluboko, až se jedním kolenem opřel o zem. Rychle vykryl ránu mozolnatou hranou levé ruky, narovnal se odhodil Messulethovu napřaženou paži v nepřirozeném oblouku ve snaze ji zlomit.

Messuleth se pohyboval s neuvěřitelnou rychlostí. Natočil trup tak, aby mu nepřirozené zkroucení paže neublížilo. Zároveň zasadil úder, který měl směřovat k Nicholasovým ledvinám.

Nicholas, v pravoúhlém postoji koně, zaútočil na Messulethův podbřišek. Obě rány dopadly téměř ve stejném okamžiku a oba soupeři se svalili na zem. Nicholas se však překulil, natočil klouby prstů tak, aby směřovaly dolů, a nasměroval krátký twan čuan na Messulethovo čelo.

Náraz byl tak silný, až mu hlava odlétla dozadu, ale to už jej Messuleth svíral nohama. Pokusil se vykroutit a inkasoval další úder do čelisti.

Zaklonil se a Messuleth mu přiklekl podpaží, natáhl ruku a zkroutil ji. Nicholas cítil, jak se mu napínají šlachy, a zašátral levou rukou pod sebou. Uchopil ulomenou nohu židle a vší silou jí udeřil Messuletha do hlavy, těsně nad ucho.

Messuleth se zapotácel, povolil sevření, takže Nicholas mohl vyskočit na nohy a kopnout ho. Vrhl se na svého soupeře, protože věděl, že ho musí zabít během těch několika okamžiků, než se jeho psychická síla obnoví. Použil hranu ruky, s jejíž pomocí chtěl vyslat atemi, které by rozdrtilo nosní chrupavku a vrazilo ji do mozku. Byl to smrtící úder, při kterém musela být mysl dokonale vyrovnaná a rozhodnutá, protože v takovém případě se nedalo nic vzít zpátky: jediným možným výsledkem tohoto úderu byla smrt.

Nicholas si byl jist, že má v sobě dostatek odhodlání, že je přesvědčen, že musí tuhle duši poslat na onen svět, protože neměl jinou možnost a kdyby to neudělal, vystavil by se neúnosnému riziku.

Jenže jeho rána nikdy nedopadla. Hrana jeho ruky se zastavila asi tak centimetr před cílem. Svaly zápěstí a předloktí sebou začaly křečovitě škubat, jako by je ponořil do rozžhavených uhlíků.

Nicholas bez přemýšlení, instinktivně odolával Messulethovi horní částí těla, zatímco jeho levá noha vykopla, jakoby v křeči. Špička Nicholasovy boty zasáhla protivníka do kyčle, kde ohýbací svaly skrývají důležitou nervovou pleteň pro spodní část těla.

Messuleth upadl a protože se jeho pozornost zaměřila jinam, mrazivá síla jeho ducha se rozplynula. Nicholas udeřil hranou ruky Messulethovi přímo mezi oči, na důležitý hod hlavního meridiánu. Messuleth zašilhal a Nicholas cítil, jak jeho duševní síla kolísá na okraji bezvědomí. Přesto však cítil její tíhu, snažil se prorazit její sevření a věděl, že mu zbývá jen několik málo okamžiků.

Přeskočil znehybnělou postavu, vytrhl Messulethovi z opasku klíč, přiskočil ke dveřím a odemkl je.

Do duše se mu zabodla sprška jehel vyslaných za ním Messulethovou psychikou, která se s udivující rychlostí regenerovala a snažila se Nicholasovi zabránit v tom, aby unikl z klece. Nicholas klopýtl a dopadl na koleno, málem Celeste do klína. Objala ho kolem pasu a společně se neohrabaně odpotáceli od klece. Celeste se v hrůze ohlédla, ale Messuleth ležel na zemi. Zabil ho Nicholas? Poháněla ho dál.

Jednou Nicholas ztěžka upadl a strhl je oba k zemi. Celeste vykřikla, rozedřela si při pádu ruce do krve a po zádech ji běhal mráz nejen z toho, co se stalo jemu, ale i z toho, co se hnalo za nimi: žár elektrických výbojů, který se řítil po železobetonové podlaze společně s nízkou, hustou mlhou a smrtícím tepem Messuletha, který se po nich sápal.

Se zasténáním ho vytáhla na nohy a strkala ho před sebou. Ta věc se pohybovala tak blízko její mysli, až se jí zdálo, že ji spaluje jako plamen. Byla zdřevěnělá strachy, ale hnala ho dál, železobetonovým bludištěm továrny plné modravých světelných oblouků, pachu rozžhaveného kovu a roztavené umělé hmoty. Nápor na její duši sílil a snažil se jí zalít nohy do olova, právě když klopýtali kolem linky, kde se hlavy z nerezavějící oceli připojovaly k hranatým, nelidským trupům. Infračervené oči sledovaly nehnutě matné stíny, které se kolem nich mihly a byly pryč. Poháněla ho dál tou chladnou alchymistickou pecí, kde stroje vytvářely jiné stroje, kde každým okamžikem, dnem i nocí probíhal zázrak stvoření v podobě, jakou by si ještě před několika desítkami let nedokázal nikdo představit.

Dolů! Hlas uvnitř její hlavy ji zmátl. Zalehnout!

Nicholas ji udeřil pod koleno, takže se okamžitě svalila na zem. Cítila, jak na ni dopadlo jeho tělo a jak jí po odhalených nohou přelétl paprsek horka.

Ozvalo se hromové zaburácení a Celeste zasténala. Výbuch otřásl podlahou, ale to už ji Nicholas stavěl na nohy a táhl kolem stěny, ve které vytřeštěnýma očima spatřila oválný otvor, jako by tudy pronikla obrovská pěst.

Zahnuli za zeď a světlo pohaslo. Nacházeli se v chodbě. Přímo před sebou viděla ocelové dveře, do nichž narazil a setrvačností je otevřel.

Ocitli se u širokého vjezdu pro dodavatele. Rozběhli se po rampě a prolétli dalšími kovovými dveřmi na nakládací plošinu, která byla opuštěná, až na jediný nákladní vůz.

Nicholas otevřel dvířka a vklouzl za volant. Podíval se pod podlážku a za stínítko, jestli nenajde klíč. Když ho neobjevil, vypáčil sloupek řízení šroubovákem, který našel na podlaze.

Celeste ho sledovala, jak spojuje dráty zapalování, a cítila, jak se jí zvedá žaludek. Bylo to zvláštní, vidět před sebou Messulethovu tvář, i když díky svému psychickému spojení věděla, že se pod ní skrývá Nicholas. Přesto, když poprvé spatřila jeho oči, jak na ni hledí z tváře, které se bála víc než čeho jiného na světě, měla pocit, že omdlí.

„Nicholasi!“

Zatřásla jím. Zasténal, zvedl čelo z volantu a prsty se znovu začal zabývat dráty.

Celeste se podívala před sebe a oklepala se. Koutku její mysli se zmocňoval pocit, jako by jí na samotné myšlenky funělo nějaké obrovské zvíře. Ucítila žár, který se k nim přibližoval po rampě, a beze slova vykřikla. Ve strachu zapomněla, že se jí chtělo zvracet.

Motor se rozkašlal a Nicholas se vyčerpaně zhroutil na sedadle. „Celeste, budeš muset řídit.“

„Ale já jsem nikdy…“

„Sedni si za volant!“

Odplazil se. Celeste se usadila a snažila se nohama nahmátnout pedály.

Šlápla na plyn právě v okamžiku, kdy se kovové dveře rozletěly s takovou silou, že jedna jejich polovina vypadla z pantů. Vmáčkla se do sedadla, zařadila zpátečku a za řevu pneumatik vyjela z vozem od rampy. Když ho obracela, zahlédla, jak se za nimi cosi mihlo, ale raději nezkoumala, co.

Zařadila jedničku, sešlápla plyn, dvojku zařadila trochu brzy, takže převodovka zaprotestovala, ale nakonec se převody smířily s osudem a nákladní auto se vyřítilo na ulici.

„Jedeš po špatný straně!“ zařval Nicholas. „Zajeď doleva!“

Houkačka se ozvala tak blízko, až Celeste nadskočila, ale projíždějící dodávce se vyhnuli. Bylo to jen o chlup, kov zaskřípěl o kov, vrstvy laku se odlouply a oba vozy do sebe ještě několikrát ze strany narazily.

Pak ho nechali za sebou, Nicholas se schoulil vedle ní a nákladní automobil s řevem zraněného zvířete uháněl od místa srážky.

16.

Tokio

Zvířecké, hrbaté tvary připomínající Leviatana a Ďábla se matně pohybovaly, až se objevily v silném světle vrhaném nestíněnou fotografickou lampou.

Nangi zadržel dech, když uviděl, co si vlastně ti dva muži vzájemně provádějí. Něco takového šokovalo i jeho, který patřil ke kultuře, kde neexistovalo žádné západní tabu vůči homosexualitě. Ne proto, že by viděl obnažené muže, ale kvůli tomu, co si navzájem dělali.

Ten starší a vyšší byl tedy William Justice Lillehammer. Mladý blondýn, energický a vášnivý jako herec zamilovaný do Stanislavského metody, vypadal, jako by byl pro takové orgie přímo stvořený.

Nangi se předklonil, namířil dálkové ovládání a přetočil pásek k jedné sekvenci, která ho zaujala. Pásek, který mu Manny Mannheim přivezl, si už prohlédl několikrát. Teď si dělal poznámky.

Zazvonil telefon.

„Moši.“

„Nangi-san, podařilo se mi zjistit, komu patří to číslo, co jste mi ho dal.“ Byl to Džisaku Šindó, soukromý detektiv, jehož si Nangi najal. Mluvil o čísle, které si Nangi opsal z onoho tajemného faxu, na nějž narazil v kanceláři, kterou si Masamoto Goei pronajal na Ginze.

„Je to tady v Saigonu,“ vysvětloval Šindó, „v kancelářské budově přímo přes ulici naproti vašim kancelářím.“

„Komu patří?“ zeptal se Nangi.

„Nějaké firmě, která neexistuje.“ Nangi slyšel, jak detektiv listuje stránkami poznámkového bloku. „Zdá se, že nájemné platil každý měsíc ten váš člověk, Vincent Tinh.“

Nangi zavřel na okamžik oči.

„Nangi-san? Mám ještě něco.“

„Poslouchám.“

„Dobře. Jeden známý mého známého pracuje v koronerově úřadě, takže jsem si mohl prohlédnout výsledek Tinhovy pitvy. Byl skutečně poleptaný kyselinou sírovou, jak říkal Van Kiet. Ale taky z něj vytáhli pětadvacet kulek.“

„Pětadvacet?“

„Přesně tak. Podle ráže a rozptylu vstřelů bych řekl, že se dostal na špatnej konec nějakýho kulometu. Tipoval bych to na vojenskou zbraň, ale ještě na tom pracuju.“

Panebože, pomyslel si Nangi.

„A ještě jedna věc,“ pokračoval Šindó. „Ten známej známýho měl zrovna službu, když si pro mrtvolu přijeli. Tvrdí, že ten člověk byl Japonec, a je ochoten odpřísáhnout, že patřil k Jakuze.“

Nangi zuřivě přemýšlel. „Jak to mohl poznat?“

„Podle malíčku na levý ruce,“ odpověděl Šindá. „Chyběl mu poslední článek.“

Příslušníci Jakuzy si tento článek často uřezávali, aby prokázali svou oddanost ojabunovi nebo odčinili nějaký spáchaný hřích a potvrdili svou poslušnost.

„Dobrá práce.“

„Děkuji, pane. Použil jsem svoje kontakty a podařilo se mi sjednat si na zítřek schůzku s inspektorem Van Kietem. Jde jenom o to, zjistit, jaká přesvědčovací metoda na tyhle lidi platí. Všichni jsou zkorumpovaní až do morku kostí.“

„Věřím, že budete mít úspěch. Dejte mi vědět.“

„Jako vždycky.“

Nangi zavěsil a posadil se na pohovku v pracovně. V domě panovalo ticho, jaké měl tak rád, ale znenadání zatoužil po nějakém zvuku – třeba rockové hudbě z rádia nebo po ženském hlase. V duchu stál znovu u stejných dveří a cítil, jak se k němu Kisoko vine jako mlha.

Jenže teď na ni neměl čas. Zítra sem přiletí Lew Croaker a bůhví, jaké zprávy přiveze. Do té doby čekala Nangiho spousta práce.

Zatímco část jeho mozku rozebírala to, co se právě dověděl od Šindóa, začal sledovat zpomalenou scénu z videa. Tentokrát si však nevšímal hlavního motivu, jímž byla divoce souložící těla. Místo toho se zaměřil na pravý horní roh obrazu, kde zahlédl nějaký pohyb.

Pak si ho všiml znovu. Mihnul se na obrazovce jako stín plamene vržený na stěnu. Nangi zapnul systém pro vylepšování obrazu. Scéna se okamžitě zaostřila a všechny šmouhy a rozmazané pohyby, vzniklé snímáním při nedostatečném světle, zmizely.

Nangi zjistil, že hledí do tváře.

Tvář byla částečně odvrácená od objektivu kamery a klidně sledovala sexuální akrobacii obou hlavních protagonistů, jako by přihlížela tenisovému utkání.

Nangi stiskl tlačítko pro zastavení posuvu a dlouho si ten obličej prohlížel. Byl zčásti skrytý ve stínu, ale právě tato temnota jeho rysy kupodivu spíše zvýrazňovala.

Nejzajímavější bylo, že tu tvář poznal.

A díky ní si také vzpomněl na situaci, kdy se před ním Okami zmiňoval o Williamovi Justice Lillehammerovi.

Nangi si na ten rozhovor vzpomínal, jako by to bylo včera a ne před dvěma lety. Okami tehdy přijel do Tokia na jednu ze svých nečastých návštěv. Nangi si vzpomněl i na místo, kde s ním mluvil – v chrámu Meidži. Bylo jaro a všechno kolem se zbavovalo ponurých zimních barev. Vzduch byl prosycen omamnou vůni rozkvétajících květin.

Stojím na okraji hluboké propasti, prohlásil tehdy Okami. Musím se rozhodnout, zda mám žít a případně i zemřít způsobem, jaký jsem si zvolil dosud, nebo zda se mám vrhnout do neznáma.

Potřebujete pomoc, Okami-san?

Ne, ne. Zvláštní bylo, že teď, ze zpětného pohledu, mu Okami připadal mnohem více rozrušený. Nechci, abyste s tím měl cokoliv společného. Alespoň ne přímo. Ale potřeboval bych poradit.

Udělám, co bude v mých silách, přislíbil Nangi.

Existuje jeden muž, se kterým jistí členové mého kruhu poradců chtějí, abych jednal, ale mě na něm spousta věcí zneklidňuje. Ovšem i přes tuhle silnou předtuchu cítím, že se tomu jednání nevyhnu. Vím, že se vydávám špatným směrem, Nangi-san, ale musím se tím pokusit usmířit ostatní ojabuny, v zájmu míru mezi klany. Nechci, aby došlo ke skutečné válce.

Okami se odmlčel a zadíval se na skupinku dětí, které si hrály a polehávaly v trávě. Kdo ví, co se mu v té chvíli honilo hlavou? Možná uvažoval, stejně jako Nangi, o ceně, kterou člověk platí za dospělost.

Ten člověk se jmenuje Lillehammer a pracuje pro někoho, koho myslím znáte. Proto jsem si myslel, že bude vhodné, abychom se setkali.

Vykročili dál, nechali děti za sebou a narazili na procházející se milence zalité slunečním světlem, kteří se drželi za ruce a hleděli si navzájem do očí.

Leon Waxman.

Ano. Znám ho, opáčil Nangi. Setkali jsme se tady v Tokiu pár let po začátku okupace. Počkejte, mohlo to být tak ve čtyřicátém sedmém, čtyřicátém osmém roce. Každopádně jsem ho potkal v nemocnici. Tou dobou jsem pracoval pro ministerstvo stavebnictví a budova té nemocnice byla nějak poškozená. Poslali mne tam s partou techniků, abychom zjistili, co se dá dělat.

Waxman byl Američan, ale léčil se v japonské nemocnici.

Přesně tak, přisvědčil Nangi. Ta nemocnice se specializovala na nervovou chirurgii. Utrpěl rozsáhlá zranění, takže si myslím, že takových operací potřeboval hodně.

Jak vám připadal jako člověk?

Zvláštní věc, vzpomínal Nangi. Vypadalo to, jako by měl v sobě dvě osobnosti. Jedna byla bystrá a veselá, druhá ponurá a nesmírně podezíravá. Když jsem o něm mluvil se sestrami, řekly mi, že v noci mívá děsivé sny, takže si zvykly mu hned po večeři dávat utišující prostředky.

Když odešel z nemocnice, zůstali jste ve styku?

Ano. Především toužil po tom, mít v Tokiu nějaké kontakty. A pak mi také pomohl k postupu v MITI.

Milenci zmizeli společně se sluncem a oba muži se ocitli na plácku zaplněném mladíky s růžovo-zelenými čerokézskými účesy na hlavách, v černých kožených bundách a slunečních brýlích, kteří se proháněli na černých a chromovaných motocyklech Kawasaki. Mladíci se ušklíbli na chodce, za řevu drsné rockové hudby přidali plyn a přehnali se kolem.

Zřejmě už nějaké kontakty měl, pravil Nangi. V armádě měl na starosti styky s obyvatelstvem, takže byl hodně v kontaktu s lidmi z ministerstev, hlavně z ministerstva obchodu a průmyslu, z něhož se později vyvinulo MITI. Zoufale potřeboval kontakty v obchodním světě, a tak jsme si navzájem pomohli. Vzpomínám si, jak na mě zapůsobilo, jak dobře se vyznal v japonských zvycích.

Takže se chtěl stát obchodníkem.

Zřejmě.

Nu, tak teď dělá něco úplně jiného, prohlásil Okami. Vede tajnou organizaci, která se skrývá hluboko uvnitř amerických federálních úřadů.

Dorazili k části parku, kde právě probíhala rekonstrukce. I punkery nechali daleko za sebou a konečně se, alespoň na okamžik, ocitli o samotě. O drátěný plot tu stály opřené stromky s bledými kvítky a kořeny zabalenými do pytloviny, které čekaly, až je někdo zasadí.

Teď už chápu, jak se k tomu dostal, nadhodil Nangi. Waxman mi vždycky připadal jako ten typ člověka, co vždycky něco najde i tam, kde jiný nic nevidí. A navíc jsem měl pocit, že ho obchod nudí, i když pro něj měl talent. Bylo to moc snadné. „Jako když střílíte ryby v sudu,“ řekl mi jednou.

Okami opáčil: Waxmanova síť je tak dobře schovaná, že o ní neslyšel ani americký Kongres.

To může být jak dobře, tak špatně, usoudil Nangi.

A to není všechno, pokračoval Okami. Založil si ruce za záda a zamyšleně se zamračil. Waxman se dostal do čela volného spolku lidí, kteří si říkají Zrcadlo.

Zrcadlo. O těch jsem taky nikdy neslyšel.

To mě nepřekvapuje. Neslyšelo nich skoro nikdo, pronesl Okami. Tihle lidé prahnou po moci a po tom, aby mohli řídit politickou a hospodářskou strategii vlády. Je to nesmírně nebezpečný muž.

Okami se zastavil a podíval se na Nangiho, který pochopil, že došli k jádru věci.

Waxmanem tahle moje cesta končí, prohlásil Okami. Pokud nebude spolehlivý, obávám se, že se budu muset vrhnout do neznáma. Mám své vlastni plány, které chci uskutečnit i přesto, že mi hrozí značné nebezpečí. Omlouvám se, že jsem vás do těchhle svých záležitostí zatáhl, Nangi-san, ale nikomu jinému se nemohu svěřit.

Vzpomínám si, že Waxman je chytrý, pravil Nangi při svém posledním setkání s Okamim před jeho záhadným zmizením. Možná až příliš.

Co tím myslíte?

Jenom tohle. Jeho inteligence je vhodná jedině pro neklidnou duši. A já osobně nemám k neklidným duším nikdy plnou důvěru.

Nyní, s pohledem upřeným na obrazovku televizoru, si byl Nangi jist, že hledí do tváře muže, kterého neviděl tolik let: Leona Waxmana.

Tomoo Kozó si zakryl ústa, jako by si tím chtěl zabránit, aby na celý svět nevychrlil svou nenávist k Nicholasovi Linnearovi. Kozó stál nahý před vysokým zrcadlem a prohlížel si své obrázkové tělo. Jeho irizumi vyprávělo příběhy o ztrátě, pomstě a smrti, což byly pro Kozóa tři stavební kameny cti.

Ztráta, pomsta a smrt byly nyní také tím jediným, co Kozóa zajímalo. Zadíval se dolů na fénixe, jehož křídla mu pokrývala pyj. Fénixova hlava, vytetovaná na žaludu, rostla společně s ním a pták zuřivě roztahoval křídla.

Ztráta, pomsta a smrt určovaly pro Kozóa nejen pojetí cti, ale také jeho vztah k Nicholasovi Linnearovi. Ti dva se nikdy nesetkali a Nicholas možná o Kozóově existenci ani nevěděl. Přesto však Kozó Nicholase velmi dobře znal.

Bez ohledu na to, co nalhal ministrovi Ušibovi, Kozó vyslal bílou toyotu za Justine Linnearovou a jejím milencem schválně. Jistě – věděl, kdo to vlastně vystoupil z letadla na letišti Narita, dávno předtím, než si to uvědomil Ušiba nebo ostatní ojabunové z Kaišóova kruhu poradců. A proto také žena Nicholase Linneara zemřela.

Ztráta.

Kacuodo Kozó, Tomoův otec, hrál kdysi jistou roli při vzestupu Mikia Okamiho, ale Okami jej nakonec přežil. Pochopitelně. Okami měl plukovníka.

Kozóovi už dávno lezlo na nervy, jak Japonci plukovníka Linneara zbožňují. Vážili si ho i mnozí ojabunové, za to, s čím podle jejich názoru na začátku okupace pomohl jejich klanům. Kozó v hloubi duše nepochyboval o tom, že plukovník uvažoval spíše jako Japonec než jako Evropan. Proto byl podle jeho názoru také tak nebezpečný. A proto také zemřel Kacuodo Kozó.

Kozó se domníval, že jeho otce, kterého našli v řece Sumidě bez jediného škrábnutí, zavraždil plukovník Linnear osobně. Kacuodo neuměl plavat a plukovník to věděl. Kozó je slyšel, jak o tom spolu mluvili jednoho parného letního odpoledne, kdy se pot srážel na kůži jako dešťová voda v korunách stromů.

O týden později vylovili Kacuodovo promodralé tělo ze Sumidy a Kozó přišel o otce.

Nenahraditelná ztráta.

Teprve o mnoho let později začal Kozó chápat povahu a souvislosti té strašlivé události. V podstatě od samého začátku se Kacuodo s Okamim hádali o tom, jak má politika Jakuzy vypadat. Okami se stavěl za dohodu s Američany – zvláště poté, co se okupační síly často obracely na Jakuzu s prosbou o pomoc při potlačování nepokojů vyvolaných komunisty. Vypadalo lépe, když japonské dělníky mlátili po hlavách japonští gangsteři, než kdyby to dělali američtí vojáci. Kacuodo však proti každému svazku s Američany vehementně protestoval. Nechtěl, aby je Američané využívali k jakémukoli účelu – třebas i pro vytlačení komunistů z japonské půdy.

Neshody mezi oběma ojabuny nakonec vedly k otevřené válce. Ta trvala až do chvíle, kdy Sumida vyplavila Kacuodovu mrtvolu. Protože na sobě neměl žádné známky cizího zavinění, nebylo možné nikoho obvinit a nebylo tedy, komu se pomstít. Okami s plukovníkem použili svého vlivu a zajistili pořádek.

Nic však nemohlo vrátit život Tomoa Kozóa do starých kolejí a on na to nikdy nezapomněl. Po japonském zvyku si vybral Okamiho jako svého učitele, nechal se od něj vzdělávat, stal se jeho opravdovým a věrným přítelem a pomáhal mu při jeho vzestupu upevňovat moc. Když se pak Okami stal Kaišóem, byl Kozó jeho nejoddanějším a nejfanatičtějším přívržencem. Stál po Okamiho boku, ale kvůli podílu na smrti jeho otce jej přitom celou dobu nenáviděl, a stejně tak jeho spojení s plukovníkem Linnearem.

Plukovník zemřel ještě dřív, než mohl Kozó vykonat svou pomstu. Zbýval jen jeho syn. Jenže syn byl nindža a měl sám velkou moc. Báli se ho i samotní ojabunové. Navíc zde byla vzpomínka na plukovníka, proti níž se Kozó nemohl postavit. A tak tedy čekal, trpělivě jako pavouk, jehož spletitou síť sice potrhal vítr, déšť a mráz, ale který ji uplete znovu, aby byla připravena v pravý čas.

Pomsta.

Kozó se odvrátil od zrcadla a začal se oblékat. Byl čas, aby se setkal s Do Ducem.

Čas, aby si vzpomněl na čest a začal rozsévat smrt.

Nicholas, celý popelavý, ležel mezi spadaným javorovým listím jako na ohnivém loži.

Celeste klečela nad ním. „Ten dům – tvůj dům, ne? – je asi sto metrů odtud, za těmi stromy.“

Podíval se na ni očima zakalenýma bolestí, jako by ji nikdy předtím neviděl. Celeste se málem zastavilo srdce. Co to s ním ten Messuleth provedl? Proč čekala tak dlouho, než něco podnikla? Věděla dobře, proč. Strach, který se jí zmocnil ve chvíli, kdy s ní navázal psychické spojení, se nepodobal ničemu, co do té doby zakusila. Vždycky někde hluboko uvnitř sebe nosila přesvědčení, že za tím světem, který může vidět očima a slyšet ušima, leží ještě jeden svět, mnohem prchavější, jehož se její mysl dotýkala v okamžicích nesmírného vypětí nebo ve snech. To, že s ním teď měla vstoupit do přímého styku, jí nahánělo husí kůži. A teď viděla, co všechno její strach způsobil.

„Ach, Nicholasi.“

Sklonila se nad něj a něžně ho políbila na ústa. Zdálo se jí, že zaslechla jeho sten, a ucukla v obavě, jestli mu snad nějak neublížila.

Leželi vedle kamenného bazénku s vodou, která jako by vytékala odněkud zpod zemského povrchu. Do kamene byl vyryt jediný japonský znak kandži nad nímž ležela bambusová naběračka.

Nicholas ji chraptivým šeptem požádal, aby mu dala napít. Nabrala tedy chladnou, čirou vodu, zvedla mu hlavu a přiložila mu naběračku k ústům.

Pomalu, se zavřenýma očima pil, jako by těch pár kapek vody byl celý jeho svět. Potom se opřel dlaní o napadané listí a posadil se.

„Jsem doma,“ prohlásil. „Ukázal jsem ti cestu?“

„Ty si to nepamatuješ?“

„Ne.“

Položila mu dlaň na tvář. „Nicholasi, jak moc ti ublížil?“

„Nevím.“ Rozhlédl se. „Tady jsme s Justine pohřbili naši dceru – byla tak malá a bledá, nedostala ani pořádně příležitost, aby žila.“

Sklopil hlavu a Celeste si ho přitáhla na prsa, kde jí chvíli tiše vzlykal.

„V pořádku,“ pravil nakonec. „Už je to dávno. Vlastně to bylo v jiném životě.“

Celeste na okamžik zavřela oči a kousla se do rtu. „Nicholasi, mám strach.“ Podívali se jeden druhému do očí. „Myslím, že nakonec to ten Messuleth vytušil. Všiml si mne, zjistil, jak jsem ti pomáhala.“

Byla to pravda. I přes závoj bolesti a šoku Nicholas pochopil, že ji už nemůže tímhle způsobem chránit. Použil ji a nyní za to musí oba zaplatit. Byl to zoufalý pokus, strčit hlavu přímo do Messulethovy pasti, ale svým způsobem se to vyplatilo. Z výslechu v továrně věděl, že Messuleth nemá k Okamimu přístup. Jinak by jistě věděl, že Nicholas není žádný Nišiki, spojka mezi Okamim a Dominicem Goldonim.

To ovšem znamenalo, že je Okami naživu a nejspíš se někde skrývá.

„Nicholasi.“

Podíval se Celeste do očí a ucítil, jak z ní vyzařuje její duch a zahaluje jej do tepla a světla. Dotkla se ho, nejdříve lehce, ale jak její sebeuvědomění sílilo, tiskla ho s větší silou. Tím fyzickým dotykem do něj proudila její síla jako světlo reflektoru, které prozařuje temné hlubiny.

„Máš hojivé ruce – a duši,“ pronesl popraskanými rty.

Automaticky začal s tichým vzýváním Akšary, ale znenadání se zarazil.

„Co se děje?‘ zeptala se Celeste, která vycítila změnu v jeho chování. „Je to pro mě všechno tak nové. Udělala jsem něco špatně?“

Zavrtěl hlavou. „Ne ty, ale já. Tuhle část Tau-tau – Akšaru – mne naučil znát jeden člověk. Mnoho let jsem mu důvěřoval, ale nakonec se ukázalo, že je to můj nepřítel. Ovládl jak Akšaru, tak její temný protějšek, Kširu. Bez korjóku, Cesty, a Šukenu, ochrany celistvosti, ho ta temná část pohltila tak, jak pohltila toho Messuletha.“

Nicholas jí naznačil, že chce ještě napít. Přiložila mu sběračku k ústům. Mlčky pil. Ve vzduchu visela vlhká vůně listí a bohaté pudy. Ve větvích poletovali a švitořili ptáci. V této vzdálenosti od silnice nebylo slyšet žádný provoz.

Celeste nechtěla ani pomyslet na tu hroznou jízdu po dálnici a pak po nebezpečných klikatých silnicích, kolem značek, kterým nerozuměla, se zhrouceným Nicholasem vedle sebe.

„Ten člověk, můj sensei, mne naučil všechno, co o Tau-tau vím,“ pokračoval Nicholas, když uhasil žízeň. „Když jsem si všiml, jak málo byla Akšara proti Messulethovi účinná, začalo mi to vrtat hlavou. A potom v té kleci, někde mezi vědomím a mdlobou, jsem toho člověka znovu spatřil – viděl jsem ho, Celeste, jak mě podvádí. Učil mne jenom to, co chtěl, abych se dověděl.“

V houští za holými jinany se něco pohnulo a oba se tím směrem otočili. Bylo to však jen nějaké malé zvířátko, které hledalo spadlé oříšky.

Nicholas se posunul tak, aby se zády opíral o kamennou nádrž, jako by z ní mohl načerpat sílu. „Ten člověk byl nesmírně chytrý,“ pokračoval po chvíli. „Věřil jsem jeho učení i poté, co jsem jeho samotného prohlédl. Teď mě udivuje, jak jsem mohl být tak naivní.“ Podíval se na ni. „Celeste, myslím, že to, co mne naučil, nebyla jenom Akšara. Mám dojem, že to byla jakási neúplná kombinace Akšary a Kširy. A co když jsem se tou temnou stránkou Tau-tau začal měnit?“

Celeste mu odhrnula vlhké tmavé vlasy z čela a něžně ho políbila. „Určitě se mýlíš,“ ujistila ho. „Ten pobyt v kleci s tím Messulethem na tobě zanechal následky.“

Pochopil, co má na mysli: chtěla naznačit, že po šoku z drog a výslechu je náchylný k paranoidním halucinacím. Neměla však pravdu. Nemohl se zbavit děsivého pocitu, že ho Kansacu nějakým způsobem poškodil. Vzpomínal si, jak mu Kansacu vyprávěl, že za ním byl na hoře Hodaka mnohokrát, i když Nicholas si byl jistý, že jej tam navštívil pouze jednou.

Čas, říkal Kansacu, se trochu podobá oceánu. Má příliv a odliv, spodní proudy, víry, v nichž se občas překrývají různé souvislosti a opakují se jako kruhy na hladině, až se rozplynou na kamenitém břehu.

Nicholas, který se teprve vydával na cestu časem, už věděl lépe, co měl tehdy Kansacu na mysli. Pokud dokázal Kansacu prožívat určité životní okamžiky několikrát, mohl snadno předvídat svou smrt Nicholasovou rukou, pochopit její nevyhnutelnost, přijmout ji jako svůj osud a připravit tedy svou pomstu v podobě časované bomby, kterou umístil Nicholasovi do mozku. Nicholas teď stál před problémem, jak tu bombu dostat ven.

Existoval jistý způsob, ovšem tak nebezpečný a riskantní, že nevěděl, zda se odváží ho použít. Uvědomoval si však, že zřejmě nebude mít na vybranou.

Právě v tom okamžiku přestali ptáci zpívat. Nicholas s Celeste se na sebe podívali a pochopili, že se k nim blíží.

Messuleth.

„Mrtvá?“

„Bohužel ano. Tragická záležitost. Automobilová nehoda.“

„Panebože. Tak Justine je mrtvá.“

Lew Croaker upřeně hleděl do tváře Tanzana Nangiho. Nangi vypadal starší, unavenější a vrásčitější, než jak si ho Croaker pamatoval.

„Ví o tom Nicholas?“

Nangi zavrtěl hlavou. „Jak jste už slyšel, nemáme na něj už nějakou dobu spojení.“

Croaker se posadil a Margarite mu položila ruku na rameno. Za letu jí pověděl o Nicholasovi a Justine všechno. Měli sice zarudlé oči, ale nebyli zdaleka tak unavení, jak se původně obávali. Rozdělili se o prášek na spaní, který Margarite objevila na dně kabelky, a spali šest hodin hlubokým spánkem.

Teď seděli v obývacím pokoji Nicholasova domu na předměstí Tokia. Strop podpíraly těžké cedrové trámy a do místnosti vnikalo obrovskými okny podzimní světlo. Na rohožích tatami, které ležely o dva schody níže než zbytek pokoje, stály rozestavené měkké pohovky a velká křesla. Na stěnách visely nejrůznější evropské umělecké předměty a zářivé závěsy z Itálie a Francie. Dům voněl po dřevu, slámě a rozmarýně.

Nangi měl pocit, že je vhodné, aby zašli právě sem. Když mu Seiko vyřídila vzkaz, rozčílil se, že nepřerušila jeho předchozí schůzku. Rychle však na svou zlost zapomněl a začal uvažovat. Seiko mu předala Croakerův vzkaz slovo od slova, což mu společně s jejím výrazem poskytlo dostatečné množství vodítek, aby ihned pochopil, jak je tato jeho cesta do Japonska důležitá.

Když zvážil svou vlastní situaci – a s ní i situaci Sató International – nechtěl, aby se někdo dověděl, že je Croaker v Tokiu. To vylučovalo setkání v kanceláři i v jeho vlastním bytě. Stejně tak nechtěl riskovat schůzku na veřejném místě, jako třeba v hotelové hale.

Po smrti Justine zůstal Nicholasův dům prázdný, pouze uklízečka pravidelně docházela. Nangi měl od domu klíče a jeho poloha za městem byla přímo ideální. Zajel tedy sám na letiště, kde se sešel s Croakerem a jeho společnicí, a zavezl je sem.

Napřed se však zbavil Seiko. Byla v kanceláři jediná, kdo o Croakerově příjezdu věděl, a nechtěl, aby mu při setkání s ním stála za zády.

Poslal ji tedy do Vietnamu, kde měla dočasně převzít místní zastoupení. Upozornil ji na Džisaku Šindóa, ale namluvil jí, že soukromý detektiv je ve skutečnosti poradce, kterého si najal, aby pomohl s integrací relativně nového zahraničního zastoupení s generálním ředitelstvím. Nařídil jí, aby Šindóovi pomáhala, jak jen bude moci.

Bylo sice riskantní, dát jí takovou volnost, ale Nangi byl na riziko zvyklý. Zavolal Šindóovi, upozornil ho, že je Seiko na cestě a že je možné, že pracuje proti firmě. Věděl, že nic lepšího v dané chvíli udělat nemohl. Kromě toho, co slyšel, neměl o její zradě žádné důkazy, a nechtěl jednat zbrkle. Ostatně nezáleželo ani tak na ní jako na těch, pro něž pracovala. Pokud ovšem byla vinná. Třeba se jí nevyplatí právě ten pocit svobody, který bude v Saigonu mít. Pokud ano, Šindó bude připraven, aby nasbíral potřebné důkazy.

Goei, vedoucí projektu Či, byl úplně jiný případ. Tím šifrovaným faxem se dokonale zkompromitoval a přestože ho Nangiho lidé teprve luštili, Nangi neměl o jeho vině nejmenších pochyb. Za ideálních podmínek by ho Nangi nejraději nechal dál pracovat, ovšem pod bedlivým dohledem. Takový luxus si však nyní nemohl dovolit. Věděl, že jakmile předá Goeie úřadům, přinejmenším zmírní obvinění vznášená senátorem Banem vůči Nicholasovi a Sató-Tomkin. Při troše štěstí by se mu mohlo podařit všechna obvinění vyvrátit, protože to byl koneckonců Goei a ne Nicholas, kdo předal projekt Či Vincentovi Tinhovi do Saigonu. A protože se dá vypátrat spojení mezi Goeiem a Tinhem, o jehož podvodných machinacích se už vědělo, očistí se i keirecu. Nechal tedy Goeie zatknout a pověřil Seiko jejím novým úkolem.

Zdálo se, že ji ta perspektiva nesmírně vzrušuje. Také vypadala, jako by se jí ulevilo, což ho zneklidňovalo. Poslal ji do Saigonu ještě téhož rána s minimem osobních věcí a slíbil jí, že zbytek za ní pošle co nejdříve. Neprotestovala. Chápala zřejmě lépe než ostatní krizi, do které se firma po smrti Vincenta Tinha dostala. Všechny pochyby o tom, zda ji měl pouštět, však brzy zanikly v přívalu událostí souvisejících s Croakerovým příjezdem a s jeho informacemi o tom, co se dělo ve Spojených státech.

Nangi pozorně poslouchal Croakerovo vyprávění, jak ho Lillehammer zatáhl do případu vraždy Dominica Goldoniho, o jeho rostoucím podezření ohledně Lillehammerových úmyslů a o následném zjištění, že Lillehammer má na dopadení vietnamského vraha Do Duca Fudžiru skutečně osobní zájem. Croakera udivilo, když zjistil, co všechno už Nangi věděl o smrti Harleyho Gaunta i o událostech, které po ní následovaly. Přesto však Nangiho překvapil líčením Margaritina vztahu k nevlastní matce Renatě Loti a k bratrovi Dominicovi, i zmínkou, že po něm získala vládu nad jeho říší.

Když se mu Croaker svěřil s Margaritiným podezřením, že válka mezi Leonforty a Goldonii je něco víc než obvyklá krevní msta mezi dvěma mafiánskými rodinami, Nangi se obrátil přímo k Margarite. „Řekla jste Croakerovi, že vám bratr umožnil přístup k tajným informacím, které měl o vysoce postavených představitelích vlády a policejního aparátu Odkud se ty informace braly?“

„Z tajného zdroje,“ odpověděla Margarite. „Jmenuje se Nišiki.“ Zneklidněla, vstala z křesla a začala přecházet sem a tam po tatami.

„Dovolil vám bratr, abyste se s tím Nišikim setkala?‘ ptal se Nangi.

„Ne. Myslím… mám dojem, že ani Dom se s ním nikdy osobně nesetkal. Byl to jenom hlas. Ale moje nevlastní matka ví, kdo to je. Poslala nás sem, abychom ho chránili před Do Ducem.“

„To říkal už Croaker-san.“ Nangi se pozorně zadíval na Margarite Goldoni DeCamillo a uvažoval, jestli jí může věřit. Lewovi Croakerovi, nejbližšímu Nicholasovu americkému příteli, sice věřil, ale víc riskovat nechtěl. „Pověděla vám vaše nevlastní matka jeho jméno?“

„Ano,“ odvětila. „Máme vyhledat muže jménem Mikio Okami.“

Nangi zůstal chvíli stát bez hnutí. „Okami je Kaišó, vůdce všech ojabunů japonské Jakuzy,“ sdělil jim. „Jenže jeho nepřátelé se postavili proti němu a teď zmizel. A vy mi říkáte, že podle vás je Okami Nišiki – informátor Dominica Goldoniho.“

„Faith vypadala, jako by si tím byla jistá,“ pronesla Margarite. „Ale co když už je mrtvý?“

„To mne také napadlo,“ připustil Nangi, „než jsem si dal některé věci dohromady. Co se týče těch obvinění proti Nicholasovi a Sató-Tomkin, objevil jsem uvnitř firmy zrádce. Jeden z nich, Vincent Tinh, byl minulý týden v Saigonu zavražděn. Podle všeho měl prsty ve všech možných nelegálních obchodech, jaké vás napadnou. Ale kdo ho zabil? Saigonská policie nám nijak nepomohla. Zajímavé ovšem je, že tělo si vyzvedl nějaký člověk, který se vydával za Tinhova bratra. Tinh přitom žádné příbuzné neměl. A ten muž prohlásil, že pracuje pro firmu Avalon Ltd. Trochu jsem si to ověřoval. I když Avalon Ltd. tvrdí, že nikoho takového nezná, je to nesmírně podivný koncern, který mi připadá jako zástěrka pro přesuny kapitálu mezi různými zeměmi. Navíc jsem zjistil, že ten muž, který si Tinhovo tělo vyzvedl, byl Japonec a patřil k Jakuze. Pořád se mi zdálo, že mne někdo schválně směruje na Avalon Ltd. Z toho všeho jsem dospěl k jednomu závěru – Mikio Okami je naživu, skrývá se a tajně posílá vodítka těm, kdo mu mohou nějak pomoci. Víte, členové jeho nejužšího kruhu poradců ho nutili do svazku s jistým Leonem Waxmanem, mužem, kterého jsem poznal po válce v Tokiu a který se pak dostal ve Washingtonu hodně vysoko. Myslím, že Okami se proti nim vzbouřil. Řekl jsem mu, že podle mne je Waxman nespolehlivý, a tak Okami potají opustil Godaišu a vytvořil svazek, na kterém pracoval už léta – s vaším bratrem, paní Goldoni. Dominica zavraždili právě kvůli tomuto svazku a Okami se musel schovat.“

„Ale je v bezpečí?‘ chtěla vědět Margarite.

Nangi se na ni podíval. „I kdyby byl,“ pronesl, „stojí proti němu taková síla, že si říkám, jak dlouho se mu asi ještě podaří přežít.“

17.

Washington – Tokio

Když Faith Goldoni otevřela dveře svého domu, Lillehammer se s úsměvem představil: „Will Lillehammer, paní Loti. Jsem rád, že vás konečně poznávám. Můžu dál?“

Faith, s očima upřenýma na hlaveň pistole, která jí mířila na srdce, odpověděla: „Ale jistě.“

Když ho vedla halou do chodby, zaslechla ho, jak říká: „Nikdo jiný tu kromě vás není, paní Loti. Ověřil jsem si to.“

„Tím jsem si jistá.“

Postrčil ji před sebou. „Do kuchyně a zadními dveřmi ven.“

Aniž by jí to řekl přímo, věděla, že mají namířeno do stájí. Bylo jí jasné, co to znamená. Svým způsobem se divila, že k něčemu takovému nedošlo už dávno. Teprve teď, když jí Lillehammerův milenec Douglas Moon prodal videokazetu a ona si ji prohlédla, poznala v muži, který je sledoval, Johnnyho Leonforteho. Vypadal samozřejmě jinak, což se po tolika letech a s jednou půlkou obličeje nehybnou dalo jenom čekat, ale kdysi ho znala velmi dobře, a tak ho poznala, sotva se jí jeho tvář mihla před očima. Bylo to dávno, ale ne zas tak dávno. Ty dny v Tokiu za okupace připravily půdu pro všechno, co potom následovalo, a vryly se jí do paměti jako laserem vypálené písmo.

Jak dlouho už Johnny věděl, kdo vlastně je? Nežila nikde v ústraní, tak jako on, a přestože si svého času nechala v Los Angeles udělat drobnou plastiku, byla pořád Faith Goldoni. Johnny ji musel poznat.

Johnny je naživu!

Napřed jí to připadalo naprosto nepředstavitelné. Ale když se podařilo přežít jí, proč by nepřežil on? Měl proti ní od narození výhodu – byl muž.

„Otevřete dveře!“

Poslechla a ucítila pach koní, hnoje a slámy. Zvířata otočila hlavy jejich směrem a zafrkala.

„Jen klid,“ ujišťoval ji Lillehammer. „Nechci vás zastřelit. To by se v tom začalo rejpat moc lidí.“ Otočila se zády k jednomu z boxů. „Jeden z nich vás prostě kopne do hlavy.“ Ukázal na koně.

Ucítila za zády koňský postroj. Ustoupila stranou, aby ji tolik netlačil. „Tomu nikdo neuvěří,“ namítla. „Na to se v nich moc vyznám.“ Nebylo to jen kvůli tomu, aby ji postroj netlačil, ale také, aby mohla levou rukou uchopit kůži a ocel.

„Budou tomu muset věřit,“ trval na svém Lillehammer a přiblížil se k ní i ke koním, „protože přesně tohle řekne koroner. Žádné jiné zranění. Žádné cizí zavinění.“ Usmál se. „Věřte mi. Na tyhle věci jsem expert.“

„Proč to děláte?“ Nečekala, že jí odpoví, jenom ho chtěla utvrdit, že má situaci pevně v rukou.

„Tohle je pěknej hřebec.“ Pokynul jí pistolí. „Otevřete ten box.“

Přesně na tenhle moment Faith čekala. Otevřela dvířka boxu pravicí, zatímco levačkou sňala postroj ze skoby a nacvičeným pohybem jím mávla. Tlustá kůže s ocelí se zaťala jako bič Lilleharnmerovi do tváře a rozsekla mu ji do krve.

Zařval, zapotácel se a kopl Faith do kyčle. Vyjekla a padla na kolena. Vyděšení koně začali narážet do stěn svých kójí, s vytřeštěnýma očima a rozšířenými nozdrami ržáli a vdechovali pach vlastního strachu a bolesti.

„Děvko!“ zasykl Lillehammer, vymotal se z postroje a hrábl po ní.

Stál přímo před otevřenými dvířky kóje. Faith mu vší silou vrazila ramenem do kolen. Lillehammer ztratil rovnováhu a pozadu spadl do boxu s vyděšeným hřebcem.

Narazil do jeho boku s takovou silou, že se hřebec vzepjal a zahrabal předníma nohama ve vzduchu. Splašené zvíře pak dopadlo kopyty přímo na Lillehammera, který právě vstával. Odrazil se od stěny kóje. Hluk jeho pádu hřebce poděsil ještě víc a zvíře začalo kopyty zpracovávat toho, kdo na ně podle jeho mínění útočil.

Faith se vyškrábala na nohy a ucítila krev.

„Chudáček pan Dominic,“ konejšila koně. „Oni ho polekali.“

Hřebec, který stále ještě koulel očima, zaslechl její známý hlas. Obrátil k ní hlavu a zadíval se na ni levým okem. Konejšila ho dál, až zůstal stát a s frkáním potřásal hlavou. Stejně jako jí, ani jemu se pach krve nelíbil.

Přiblížila se k otevřeným dveřím boxu a natáhla ruku, aby jej pohladila po nose. Strčila mu do úst kostku cukru a pevně ho držela. Zvíře reagovalo na její péči a pomalu se uklidňovalo. Teprve pak se podívala doleva a spatřila u stěny boxu krvavou kaši, která bývala Williamem Justice Lillehammerem.

„Ach, pane Dominicu,“ zašeptala a políbila hřebce, „už je všechno v pořádku.“

„Obávám se, že je to trošku předčasné.“

Obrátila se, protože ten hlas poznala, a před sebou uviděla muže, kterého si všimla na Moonově domácím videu. Vypadal opravdu ohavně a toho Johnnyho Leonforteho, kterého znala, připomínal ještě méně, než jeho tvář na nahrávce. Je to ironie, napadlo ji. Mohl by vedle ní sedět v restauraci nebo v divadle, a bývala by ho nepoznala, ledaže by se na něj podívala při zhasnutém světle. Ve tmě a v šeru by se znovu změnil v toho, kým kdysi býval, stejně jako na videu – napůl skutečnost, napůl vzpomínka.

„Ahoj, Johnny,“ pozdravila ho. „Změnil ses od tý doby, co jsem tě viděla naposled.“

„Změnili jsme se oba,“ odtušil. A nebylo to jednoduchý.“

„Minimálně pro jednoho z nás.“

Johnny Leonforte se pokusil o úsměv, ale nervy jedné poloviny jeho obličeje zřejmě nefungovaly, a tak byl výsledek ještě odpudivější.

„Tvůj přítel Okami mě pořezal opravdu pořádně,“ pravil, „ale já se nedám jen tak zabít.“ Hřebec se pohnul a Johnny ucouvl. „Poslyš, Faith, byl bych rád, kdybys pomalu vyšla z toho boxu. Když se tak koukám, jak si s těma zvířatama rozumíš, začínám chápat, jakou Will udělal chybu, když si myslel, že s tebou a s nima dokáže manipulovat.“ Postupoval dál. „Mimochodem, nebylo by dobrý, kdybys dostala do ruky Willovu pistoli, co říkáš?“

Faith, kterou už taková myšlenka napadla, namítla: „Pan Dominic je pořád ještě rozrušený. Myslím, že bude nejlíp, když tady s ním zůstanu.“

Johnny vytáhl revolver.357 Magnum. „Kam ho mám střelit, Faith, hned pod pravý ucho?“ Zamířil na hřebcovu hlavu.

Faith se pustila koně a vyšla z boxu. „Dobře,“ pravila. „Co dál?“

„Zavři dveře do boxu,“ přikázal Johnny. „Nechceme, aby nás někdo vyrušoval.“

Poslechla a vykročila dál do stáje, pryč od hřebce.

„Co děláš?“

„Nechci, aby došlo k nějakýmu omylu,“ odpověděla, ‚a hlavně, aby ses třeba najednou nerozhodl pana Dominica zastřelit.“

Johnny se zašklebil. „Pojmenovalas ho po svým ne zrovna tiše zesnulým synovi, co, Faith? Velkej barák, stáje, koně, peněz a vlivu, že nevíš, co s nima. Páni, ty sis ale žila.“

Mlčky se na něj zadívala.

„To měl bejt můj život, ty děvko zatracená!“ Při jeho výkřiku sebou trhla. Čišela z něj závist a zloba nashromážděná za desítky let, která se mu hemžila v očích jako hejno hladových žraloků.

„Všechno jsi mi vzala! Ty a ten zasranej Japončík Okami. Všechno jste si to naplánovali předem! Zatracená Goldoniová, která se vydávala za Faith Sawhillovou. A já ti na to skočil. Předhodilas mi svoje tělo a já to zbaštil!“

„Bolí to, co,“ prohodila Faith, „uvědomit si, že nakonec jsi byl jenom mužskej – jako ostatní, co jsem znala. Roztáhla jsem před tebou stehna, strčila jsem si kus tvýho masa do pusy a dostala jsem všechno, co jsem chtěla!“

„Sakra, já tě zabiju!“

„Teď mluvíš jako ten Johnny Leonforte, co jsem ho znala,“ pronesla, když couvala mezi kójemi dál od něj. „Ne jako Srdcová královna, která mátla hlavy těm největším chytrákům ve Washingtonu. A když už mluvíme o vlivu, kolik prezidentů se ti podařilo zmanipulovat? Jen si to představ! Siciliánskej grázlík jako ty, a je z něho herec!“ Zasmála se. „Proč mě vlastně nenávidíš, Johnny? Přece jsem ti prokázala obrovskou laskavost. Stínohra, to bylo něco pro tebe. Vzpomínáš, jak tě obchodní záležitosti vždycky nudily? Dokonce jsi říkal, že bych mohla převzít účetnictví. Pamatuješ?“

„Tys mě připravila o život, Faith. Podívej se mi do ksichtu. Kdysi jsem byl hezkej chlap. Musel jsem si změnit jméno a prodělat tolik operací, až jsem to nakonec přestal počítat. A ta bolest! Pak jsem se musel schovávat. Ano, ve stínu, ale bez domova, bez rodiny, bez toho, aby mě obdivovala honorace, jak jsem si celej život přál. To všechno jsi mi vzala!“ Johnny zrudl tak silně, až se jí zdálo, že se mu zlost hemží pod kůží jako klubko červů. Pustil se za ní a přikrčil se, jako by po něm házela ne slova, ale nože.

Znovu se zasmála a do hlasu se jí vmísila krutost. „Nic se nezměnilo, Johnny. Pořád ti předkládám účty!“

„Ne! Ty, Okami a Dominic jste mě chtěli vyhodit ze sedla!“

„Našel sis špatný kamarády, Johnny, když ses rozhod sedět na dvou židlích. Pro federály jsi byl Srdcová královna, supertajnej vládní špión, národní hrdina. Ale potají jsi používal Zrcadlo ke svejm vlastním účelům, vybíral sis lidi z mafie, který pak tvůj synovec Caesare protlačil až nahoru a udělal z nich dony, který pak byli zavázaný jemu a především tobě. Byl jsi hrdina a padouch v jedný osobě, pěkně pohromadě.“

Stála u zadní stěny stáje. Otočila se vlevo, aby tělem zakryla to, co viselo na zdi. „A teď provádíš totéž s Godaišu. Spojil jsi s ním Zrcadlo, abys vytřel zrak federálům, obešel jejich zákony a rozšířil svý operace na celej svět. Jenomže na tohle už nestačíš. Ti chlapci z Godaišu na tebe dokonale kašlou. Myslel sis, že si tě s Caesarem nechají jako partnery? Tak to promiň, že tě musím zklamat. Využili tě. Ty s Caesarem jste jim umožnili dostat se do těch nejvýnosnějších oblastí Ameriky.“

Za zády ucítila měkkou, odřenou kůži; měla na ni uklidňující účinek. „Jen si představ – spojení mafie a vlády. Něco takovýho bylo pro japonskou Jakuzu naprosto neodolatelný.“ Pohnula pravicí a nahmátla prsty kožené pouzdro. „Až by se tady Godaišu uchytilo, co myslíš, že by udělali s tebou a s Caesarem?“

„Proti tomu mám zbraň,“ namítl Johnny. „Zprávy od jednoho důležitýho informátora s krycím jménem –“ Zaváhal, ale pak prohlásil: „Proč bych ti to vlastně neměl říct? K čemu ti to bude? Za chvíli budeš mrtvá.“ Pokusil se o úsměv a Faith se otřásla. „Ten informátor používá krycí jméno Nišiki. Díky jeho zprávám jsem se dostal tak vysoko, díky němu jsem se stal hlavou Zrcadla.“

„Pitomče,“ ucedila Faith. „Nišiki je Mikio Okami. Dával ti jenom takový zprávy, na jakejch se dohodli s Dominicem.“

„Ne! To není možný! Lžeš, potvoro!“

Zvedl svou zbraň, ale Faith už vytáhla starý revolver z pouzdra – ten, který měla schovaný pro případ, že by si nějaký kůň zlomil nohu.

Ucítila pach oleje a pevně sevřela dřevěnou pažbu. Zvedla hlaveň a vystřelila, jednou, dvakrát, revolver se jí zmítal v ruce a pach korditu ji štípal do nosu.

Ještě mnohem později viděla ve vzpomínkách Johnnyho udivený výraz, jeho otevřená ústa, která vypadala skoro dětsky. Odpotácel se mezi vzpínající se a dupající koně a padl na kolena. Faith ho chladnokrevně střelila znovu, tentokrát přímo do hlavy a jeho tělo se skácelo na zem pokrytou slámou.

„A pak, že se nenechá zabít,“ utrousila nad ním.

Samotný fakt, že máš nezvyklé nadáni; říkal Kansacu, ještě neznamená, že to své nadání dokážeš také dokonale pochopit. Ironie skrytá v jeho slovech došla Nicholasovi teprve nyní.

To nyní se jakoby neustále opakovalo jako kruhy na hladině jezera, rozšiřovalo se a ovlivňovalo všechno, přes co se převalilo. To nyní bylo stejně nevyhnutelné jako nádech a výdech.

Jak mu to říkala Seiko na letišti Narita ještě předtím, než odletěl do Benátek, s trochu vyděšeným pohledem v očích? Budete jiný – tak jiný, že vás nikdo nepozná.

Ano. Přesně to se dělo teď.

Celeste, které srdce bilo na poplach od chvíle, kdy si uvědomila, že se Messuleth blíží, ho vzala za ruku, ale on ji necítil. Všechny smysly měl obrácené dovnitř, aby se odhodlal k rozhodujícímu kroku, který ho čekal. Musel se vzdát všeho, co ho Kansacu naučil. Musel věřit – ne ve svůj výcvik, ne ty, kdo ho cvičili, ať už v dobrém či zlém, ale jen ve svůj vrozený talent. Pomocí haragei dosáhl stavu soustředění a ztlumil svůj dech i tep téměř na nulu. Z tváře mu vyprchala barva, ale Celeste ani nehlesla, i když se jí málem zastavilo srdce. Upozornil ji na to předem.

Krev a energie se mu shromažďovaly v haře, energetickém centru těla, zatímco se v duchu vracel do oné chvíle uvnitř klece, kdy byli s Messulethem tělesně i fyzicky spojení a Messuleth s pomocí posvátné bílé straky otvíral Šestou bránu.

Nicholas tehdy zachytil jeho vzývání a nyní si ho pomocí haragei připomněl. Vyslovil ty podivné slabiky stejně jako Messuleth tam v továrně. Vrata se otevřela a Nicholas, dokonale zbavený Tau-tau, vstoupil do obávané Šesté brány.

„Panebože! Je tady!“

„Margarite!“

To už však utíkala halou, rozrážela dveře a mizela venku, zatímco Croaker, kterého to dokonale zaskočilo, běžel za ní.

O sto metrů dál u skupiny stromů spatřil druhou ženu, která se vynořovala za kopcem, jako by vyrůstala ze země, a hleděla na utíkající Margarite. V běhu si stačil povšimnout její tváře. Husté rudé vlasy, oválná tvář se skvostnými, výraznými rysy – instinktivně poznal, o koho jde.

„Celeste!“

Slyšel, jak Margarite volá na tu ženu jménem, a za chvíli se už obě sestry objímaly.

Nepochyboval o tom, že ta rusovlasá Celeste je onou sestrou, o níž se Margarite zmiňovala. Zastihl je, jak se v slzách tisknou jedna k druhé.

„Lewe,“ začala Margarite, „moje sestra Celeste přijela s tvým přítelem Nicholasem.“

„Nick! Kde je?“

Nyní, když si otírala z tváří slzy, zahlédl v jejích očích zoufalství. „Nick a Do Duc…“

„Kde?“

„Lewe,“ prohlásila Margarite, „musím jít s tebou.“

„Ne!“ Vykřikla Celeste. „Nevíš, jaký ten Messuleth je, co udělal Nickovi.“

„Ty zas nevíš, co udělal mně,“ opáčila Margarite klidně. „Celeste, to on zavraždil Doma.“

„Ach, Bože!“ Zasténala docela tiše, ale Croakerovi z toho stejně vstávaly vlasy na hlavě. Celeste popadla sestru za ruku.

„To je jen další důvod, aby ses do toho nepletla.“

Margarite však zavrtěla hlavou. „Neublíží mi. Je v tom něco nevyslovitelného, co se musí stát.“ Pohlédla sestře do krásného obličeje. „Chápeš, co mám na mysli.“

Croaker si všiml drobné změny osvětlení a otřásl se. Viděl, jak Celeste přikyvuje. Pak pravila: „Když musíš… Oba mají masky. To vymyslel Do Duc. Má Nicholasovu tvář a Nicholas má jeho. Myslím, že Do Duc se chce z nějakého důvodu stát Nicholasem.“

„Jdeme,“ vyzval Croaker Margarite, když jim Celeste ukázala směrem, kde oba muži zmizeli. Pak se obrátil k Celestě: „V Nickově domě je člověk jménem Tanzan Nangi. Je to přítel. Můžeš mu plně důvěřovat. Zůstaň s ním.“

Celeste nejistě přikývla a hleděla za nimi, jak kráčejí ke skupince holých jinanů a k tomu, co je čekalo za nimi.

Kolik hříchů za svého života spáchal? Nevěděl. Buďto je přestal počítat, nebo nevěděl, co je hřích. S výjimkou jednoho. Zavraždil Aa.

Kvůli tomu jedinému tajemství, které moudrý Ao nechtěl svému žákovi prozradit: kvůli litanii, kterou se otevře Šestá brána. Ao, který k sobě přijal vyděšeného uprchlíka, se ho zastal ve chvílích, kdy by se jiní staří Nungové třeba rozhodli jinak. Ao ho vychovával, zasvěcoval ho do magie Messulethů a seznamoval ho se silou věků.

Možná to věděl, uvažoval Do Duc, když se prodíral mezi stromy ve své honbě za Nicholasem, možná mu bylo jasné od začátku, že tímhle zvláštním, neodpustitelným způsobem zhřeší. Jak si jinak vysvětlit, že si vybral za protějšek právě bílou straku? Věděl snad Ao v té chvíli, jak bude vypadat budoucnost? Do Duc viděl jeho tvář, tak překvapenou, že si jeho žák zvolil právě bílou straku. Možná tehdy ucítil ve větru vlastní smrt, možná mu to pošeptala do ucha bílá straka.

Ao, který ho miloval, se změnil v prach.

Do Duc vytáhl z Aovy zasněné mysli to, po čem toužil nejvíc. Potom odtáhl bezvládné tělo k řece, zavřel oči a přidržel mu hlavu pod vodou. Nic jiného dělat nemohl. Porušil všechna přikázání Nungů. Pronikl do mysli jejich vrchního šamana, a to se trestalo smrtí. Musel Aa zabít.

A právě ve chvíli, kdy Aova duše opouštěla jeho staré tělo, přilétla posvátná bílá straka a usadila se Do Ducovi na rameni a poprvé k němu promluvila.

Pohnul Aovým tělem v kalné řece. Okamžitě se u druhého břehu objevil pohyb, do řeky sklouzli dva krokodýli a plavali směrem k němu.

Do těla narazili skoro současně a začali z mrtvoly vytrhávat velké kusy masa. Voda se začala vařit a měnit barvu. Byla náhle lepkavá. A zatímco zvířata hodovala, Do Duc poslechl bílou straku a připojil se k hostině.

Vzpomínal si, že obloha byla dokonale jasná. Vzduch sladce voněl – zdálo se mu, jako by se právě narodil a poprvé jej vdechl do plic.

Teď, když běžel na malý travnatý pahorek, ucítil na rameni známou tíhu a uslyšel, jak mu bílá straka šeptá do ucha, kudy se Nicholas vydal.

Vyběhl na pahorek a spatřil, jak se půda svažuje dolů k jezeru. Na druhé straně několik jeřábů zřejmě vycítilo neklid, zamávalo křídly a vzlétlo.

V tom okamžiku se Do Ducovi rozšířily nozdry a nejistě se otočil po směru, odkud přišel. Cítil Margarite – ne její tělo, ale duši. Byla nablízku a stále se přibližovala.

Přikrčil se jako zvíře zahnané do kouta. Jeho duší cloumalo zoufalství a láska jíž si dokázal představit jen v podobě krvavého řeznického nože, který mu zajíždí do masa.

Spatřil ji, jak se vynořuje mezi vysokými jinany. Sotva ho zahlédla, vydala se beze strachu přímo k němu, a tím ho polekala.

„Margarite,“ zašeptal.

Když se přiblížila, otřásl se. „Chci, vyhrkl, „chci…“

„Vím, co chceš,“ opáčila Margarite. Na pozadí vysokých bílých stromů a s odleskem slunce v očích vypadala neskutečně krásně. „Vždycky jsem to věděla.“

„Jsi jediná.“

Dýchal přerývaně a nesmírně toužil po tom, aby si mohl servat s tváře masku a ukázat jí svůj pravý obličej. Na tom však nezáleželo. Stál před ní nahý, jako tehdy, když spolu cestovali napříč Státy do Minnesoty, za těch dní a nocí, jejichž konec se snažil oddálit.

Viděla ho – celého – a neucukla, ani se neodvrátila. Prohlédla jeho matoucí masku, kterou si nasazoval před všemi svými ženami. A kupodivu, ten základ, který býval Do Ducem – ještě před všemi těmi vraždami, litaniemi a hříchy – se pod jejím pohledem nerozplynul.

„Už když jsem tě viděl poprvé, bylo mi jasné, že budeš znamenat můj konec,“ pravil. „Viděl jsem tě a v hloubi duše jsem poznal, že už nemohu být dál tím, čemu jsem věnoval celý život.“ Cítil, že ztrácí vládu. Bojoval s emocemi tak silnými, až se mu zdálo, že vdechuje vodu. „Naučil jsem se zabíjet s lehkostí, ale nesnesl jsem pomyšlení, že bych ti měl ublížit. To bych raději zničil sám sebe.“

„Vím. Jsme jeden uvnitř druhého.“

Přistupovala k němu a ta stará, znovuzrozená a vyděšená věc uvnitř něj se zoufale snažila získat vládu nad jeho duší. „Napřed jsem si myslel, že chci, aby ses mě bála tak, jak se mě bojí všichni ostatní. Ale ty jsi tak silná, žes na to nepřistoupila. Porazilas mě, zničila, srazila mne k zemi a prorazila mou zbroj. Teď se ke mně shlukují psi, kteří mne chtějí roztrhat na kusy.“

„Nemusí to tak dopadnout.“ Natáhla k němu ruku. „Je po všem. Mohu tě zachránit. Když se mnou…“

V okamžiku prozření si uvědomil, že ji nikdy nebude moci mít, že už nikdy nezakusí ten nepopsatelný cit, který se ho v tuto chvíli zmocnil. Hrábl po ní a nějaká obrovská váha jej odhodila stranou. Zasténal a Margarite vykřikla.

„Ne! Počkej! Můžu…“

Dopadl na zem, oči a nos měl plné hlíny, a kutálel se po svahu. Blízkost Margarite ho oslepovala. Chtěl na ni zavolat, natáhnout se po ní, říci jí… Už ji málem držel za ruku, málem se jí dotkl v tom okamžiku, kdy pro něj všechno ostatní přestalo mít význam. Byl jako srnec zmámený reflektorem přijíždějícího vozu; ocitl se v nesprávný čas na nesprávném místě.

Nebo třeba ne. Třeba to byla právě tahle chvíle, kdy měl volit mezi životem a smrtí. Jak by ale měl tu volbu provést? Život byl jen zoufalým bojem s těmi zakázanými city, o nichž věděl, že ho nakonec stejně zničí, a smrt jako alternativa byla pro Messuletha nepředstavitelná.

Vykřikl, když mu něco ostrého proniklo do masa, a spatřil mechanickou ruku, z jejíchž slitinových prstů trčely ocelové nehty. S dalším výkřikem se vyprostil, několikrát vykopl, zaslechl zafunění, těžké tělo odpadlo a Do Duc mu ještě vrazil loket doprostřed trupu, než potácivě vstal a jeho duše se začala poohlížet po Margarite.

Věděl však dobře, že ta chvíle už je navždy pryč.

Odnikud se vynořil muž s jeho obličejem a zasadil mu ránu těsně vedle krkavice. Instinktivně odpověděl mečovým úderem na hlavní nervový svazek přímo pod prsní kostí.

Oba muži dopadli do vody. V téhle části jezera byl břeh příkrý a vedl k asi dvě stopy širokému pásu, kde bylo vidět dno. Po něm následoval strmý sráz přímo do hlubiny.

Nicholas, napůl ochromený Do Ducovým úderem, zaútočil na protivníkovu hlavu. Věděl, že musí zasadit smrtící ránu, ale voda vadila oběma stejnou měrou, zpomalovala jejich pohyby a způsobovala, že tradiční atemi neměly předpokládaný účinek.

Nicholas sevřel Do Ducovu hlavu silněji a zatlačil hranou dlaně na místo, kde se sbíhaly hlavní nervové meridiány. Zarazil ruku Do Ducovi mezi horní ret a nos.

S kopajícíma nohama, zaklesnuti do sebe, mířili dál do jezera. Světlo a tma se prolínaly se vzduchem a vodou, až se ocitli v jakémsi území nikoho mezi vzduchem a pevninou, vlhkou, mrazivou a stále temnější.

Do Duc, částečně omámený tlakem na tvář, uhodil znovu na Nicholasovu prsní kost a když se překulili, vyklouzl ze sevření a ponořil se pod hladinu.

Bojovali spolu a zároveň s potřebou kyslíku, ale tělesná námaha a chlad vody si začínaly vybírat svou daň.

Kopali nohama, ale na hladině se už nedokázali udržet. Zaklesnuti do sebe klesali dolů, do chladné, nepřirozené noci. Zdálo se, že někam míří, ale Do Duc nechápal, kam. Soustředil se na své sevření, na tlak, který vyvíjel na Nicholasovu průdušnici.

Ucítil, jak mu po těle šátrají Nicholasovy ruce, možná cítil i nějakou bolest, ale svou duševní silou od sebe odřízl všechno, co nesouviselo s jeho sevřením protivníka.

Ponořili se pod vodu. Tlak v jeho uších rostl, ale neměl čas se jím zabývat. Mysl měl plnou rudé krve, kouzla Messulethů a jistoty, že se z téhle tmy musí dostat zpátky k Margarite, která na něj čeká na břehu.

Nicholas věděl, že se topí. Po pravdě řečeno se topili oba, ale pochyboval, jestli si je Messuleth něčeho takového vůbec vědom. Soustředěnou Messulethovu mysl vnímal jako temnou hvězdu, ztěžklou gravitací a smrtícími výpary.

Zavedl Messuletha k jezeru schválně, protože věděl, co se nachází v jeho hlubinách, co tam zahodil před mnoha lety, kdy plni lásky a naděje začínali s Justine nový život. Teď musí nejen přežít útok na vlastní tělo i duši, ale musí se přiblížit k tomu, co leželo ve vířících stínech na dně jezera. Cítil jeho přítomnost. Mohl by…

Jakoby přes nějaký snový závoj jeho zbitá mysl zaregistrovala chvíle, kdy se Messuleth v továrně hroutil. Slyšel ozvěny jeho vzlyků a skoro před sebou viděl obraz té ženy, která před ním plula jako prehistorická příšera. Teď se to stalo znovu, mnohem silněji, jako by se před ním ta posvátná bytost objevila ve skutečnosti. Poprvé dokázal vycítit všechny ty propletené a na sebe namačkané city, které se kroutily Messulethovi v duši jako košík plný hadů.

Byl odhodlán použít moc, kterou objevil za Šestou bránou, byl připraven Messuletha sežehnout ohněm psychické energie. Pak se však setkali a on si všiml, jak v jeho soupeři doutnají city jako trosky po strašném neštěstí.

Zaváhal a jeho touhu po pomstě na okamžik zastínil soucit. Teď za to zaváhání draze platil. Topil se.

Pohlédl do sebe, otevřel své tandžianské oko, prošel Šestou bránou a připravil se na přivolání síly, která od něj tohoto démona odtrhne a zničí jej. Jenže Messuletha zastihl už uvnitř, za branou, na stejném místě: ani jeden z nich nemohl nic dělat.

Pat.

Potápěli se hlouběji do jezera, Nicholas pravidelně vykopával a táhl je směrem ke středu, až při jedné z jejich pomalých obrátek zahlédl matné stíny na dně jezera. S modlitbou beze slov vykopl nohou a doufal, že si všechno správně propočítal, protože mu zbývala jediná šance, jak zabránit vodě v tom, aby mu pronikla do nosu a do krku, zaplavila mu plíce, vyrazila z něj dech a ukončila jeho život.

Byl tam.

Bledé světlo jako prst Boží zalévalo špičku samurajské dai-katany, kterou mu věnoval jeho otec, plukovník Linnear. Meč se jmenoval Iss-hógai, Pro život.

Oči mu začaly zapadat a pomalu ho obestírala tma. Vykopl nohama, až se přiblížili k dlouhé, ostré čepeli meče, který kdysi zahodil do jezera v domnění, že jej už nikdy nebude potřebovat. Těžký jílec se zapíchl do jemného bahna na dně a čepel nyní trčela šikmo vzhůru.

Do Duc, který vycítil Nicholasovu slabost, zesílil sevření a Nicholas přestal věřit, že bude mít dost energie, aby je oba dostalo oněch zbývajících šest stop dál, k špičce meče. Zvedl ruce a sevřel jimi Do Ducův obličej – svůj obličej. Prsty nahmatal okraj masky, zaryl nehty do lepidla, zapáčil a porušil spoj. Jezerní voda se prodrala dovnitř a rozpustila lepidlo, takže mohl masku nadzvednout ještě o něco víc.

Pohnul s ní, aby se pryskyřice nahrnula do Messulethových nozder a do úst, aby mu zaplnila oči. Messuleth zareagoval a v tom okamžiku Nicholas silně vykopl nohama.

Převalili se a Nicholas se na okamžik nacházel v nebezpečné blízkosti špičky meče. Potom se setrvačností obrátili znovu a Messulethova záda se přiblížila k ostří.

Nicholas znovu máchl nohama směrem ke dnu. Viděl a cítil všechno najednou. Výraz Messulethovy tváře zůstal skrytý pod nestvůrně pokroucenou maskou, ale špička dai-katany se vynořila těsně pod Messulethovou prsní kostí – ostří jím projelo skrz naskrz.

Messuleth zaškubal nohama, svaly se mu zmítaly v křeči a chuchvalce krve stoupaly k hladině jako draci v letním větru.

Nicholas přitlačil a čepel stoupala stále výš, jako by ožila touhou pronikat masem a kostmi. Ucítil, jak se tlak na jeho průdušnici uvolňuje, a omámený nedostatkem kyslíkem vyrazil k hladině.

Nemohl se však ani pohnout.

Pohlédl dolů a zjistil, že má Messulethovu ruku pevně obtočenou kolem levého kotníku. Pokusil se sehnout, aby mohl smrtelné sevření rozevřít, ale úhel byl takový, že se sotva dokázal Messulethových prstů dotknout. Zjistil, že je rozhodně nedokáže vypáčit.

A tak tam Nicholas visel, celý vyčerpaný, hleděl do rozšklebeného obličeje a na modrý srpek vytetovaný na spodní straně silného zápěstí, a do mysli se mu vkradly poslední, rozptýlené vzpomínky jeho soka…

… řeka v džungli, slunce proniká korunami stromů, je horko a černý levhart mluví o příslibech a zlověstných znameních… stařec s tváří vrásčitou věkem a kouzly, namodralá bublina smrti… krokodýli líně pohazují ocasy, rozevírají tlamy… chuť lidského mozku… bílá straka, která vítězně křičí a stoupá k sálajícímu slunci…

Vznášel se ve vodě a pomalu umíral společně s Messulethem, jehož rozpadající se mysl uvolňovala myšlenky jako bubliny, které otřásaly hladinou jejich tmavého vlhkého hrobu.

… vzývání země a vzduchu… a krásná žena s tmavými vlasy a hnědýma očima… Margarite, chci ti říct… skvělá ve své strašlivé kráse… říct, že jsem… jako Kirké… že jsem… ještě silnější než Gim, Modrý srpek, než všechny staré rituály Messulethů… Nemohu se tě dotknout… nic jiného mi nezbylo… v téhle chvíli… co bych miloval…

A pak Nicholas v tichu hlubiny osaměl.

Čas jako by se zastavil, dokonce i jeho tep se zpomaloval. Krev mu tuhla v žilách. A pak, v temnotě blížící se smrti, ucítil na tváři jakési proudění. Pomalu, unaveně otočil hlavu. Zdálo se mu, že z šera se k němu blíží jakýsi tvar, člověk s nafouklými tvářemi, jak zadržuje vzduch.

Vzduch!

Zamrkal. Byl to Croaker, který svižně, úspornými pohyby plaval směrem k němu. Napřahoval ruku jako při pozdravu – umělou biomechanickou ruku z oceli, titanu a umělé hmoty, náhradu za tu, kterou ztratil, když pomáhal Nicholasovi. Nicholas si nikdy neodpustil, že byl příčinou přítelova zmrzačení, i když Croaker sám mu dávno odpustil. A teď tu Croaker byl a právě tuhle ruku mu nabízel. Nicholas ji chtěl uchopit do své a konečně odpustit sám sobě.

Omámeně sledoval, jak Croaker bere Messulethovy prsty jeden po druhém, láme jim klouby a uvolňuje jejich sevření.

Pak ho Croaker uchopil kolem pasu a jedním mocným vykopnutím je vynesl oba přes blednoucí vrstvy šera, ven z mrazivé noci, ven ze hřbitova, na hladinu za posledními paprsky zapadajícího slunce.

Epilog

Nový rok

Ach, být tak dítětem

Na Nový rok!

ISSA

Tokio

Obří letadlo se s burácením vzneslo a zanechalo za sebou jen popelavý mrak, který se přilepil k obloze jako obvaz k ráně. Za ním se rýsovalo krvavě zbarvené slunce.

„Chci, abys něco věděl,“ pronesla Margarite. Hnědé oči upírala na Croakera. „Kdybych tě už neměla nikdy vidět, tak zvadnu a umřu.“

„Možná jsi skutečně taková siréna, jak si o tobě myslel Do Duc.“ Usmál se, chtěl to všechno obrátit v žert, ale Margarite odvrátila hlavu. „Cítila jsem, když umřel,“ zašeptala. „Cítila jsem, že mě volal.“

„Proč to udělal, Margarite? Proč zabil Doma a všechny ty ostatní?“

„Myslím, že nic jiného neuměl,“ odpověděla. „Pro něj byl život jedině ve smrti. Nic jiného pro něj neexistovalo. Jenom se snažil přežít.“

„Chudák.“

„To bych ráda věděla,“ uvažovala a zvedla hlas, zatímco po ranveji burácelo další letadlo, „co by asi udělal, kdybyste ho s Nicholasem nechali?“

„Kdo ví?“ opáčil Croaker. „Ale počítám, že ani on to nechtěl vědět. Pohnul se, aby nás vyprovokoval, protože neměl jinou možnost. Říkal, že po něm jdou psi, a měl pravdu.“

Obrátila se zpátky k němu a z jejích očí vyčetl, že už o Do Ducovi mluvili dost.

„Myslela jsem to vážně.“

„Já vím,“ pravil Croaker. „Ale taky vím, kam se teď vracíš – k Tonymu D.“ Na okamžik se odmlčel, jako by se mu nechtělo pokračovat. „Bylo by dobře, kdybys mi řekla, jak se spojit s Nišikim.“

Margarite zavrtěla hlavou. „To je Domovo jediný dědictví – způsob, jak udržet jeho moc.“ Smutně se na něj usmála. „Obchod,“ pronesla a uchopila jeho tvář do dlaní. Políbila ho na ústa a on ji u sebe přidržel tak dlouho, až ucítil její slzy.

„Přijeď brzy, vyzvala ho, když se od něj konečně odtrhla. „Francine se po tobě už určitě stýská. Zvedla svou tašku. „Doprovodíš mě k odbavení?“

Pohlédl na ni. „Došel jsem, jak nejdál můžu, Margarite. A je to dál, než jsem si myslel, že dojdu.“

Přikývla a obrátila se k terminálu. Za chvíli se po něm ohlédla přes rameno. „Kdy se vrátíš?“

„Až tohle skončí,‘ odpověděl. „Jakmile budu moct.“

„A pak?“

„To ukáže osud, nemyslíš?“

Zaváhala, ale pak se usmála. „Aspoň zatím to tak vypadá.“

„Nikdy jsem ho neměl zahazovat,“ prohlásil Nicholas. „Byla to ode mě drzost, jako kdybych svému otci dal facku.“

Za ním visela na stěně v provizorní kožené pochvě velká dai-katana Iss-hógai. Novou pochvu, z ručně vydělávané kůže a stříbra, pro něj podle tradičního způsobu teprve vyráběl devadesátiletý stařík, kterého Nicholas už nějakou dobu znal.

„Bez něj to tady nevypadalo tak dobře,“ pravil Croaker. Chvíli mlčeli. Přejel z meče na dva stojánky, které si Nicholas sám vyrobil, aby na nich vystavil Do Ducovy masky. Zpočátku mu připadalo zvláštní, že si Nicholas chce ponechat tyhle ponuré památky na člověka, který ho málem zabil. Ale, jak se dověděl od Margarite, v životě nejsou žádné jednoduché odpovědi. Zlo i dobro mají mnoho podob.

Nakonec se zeptal: „Už jsi byl na hřbitově?“

Nicholas věděl, že má na mysli Justinin hrob. „Ještě ne,“ odpověděl. „Nějakou dobu potrvá, než se s její smrtí smířím. Nechci tam jít, dokud to nebude vyřízené, dokud spolu neuzavřeme mír.“ Spojil ruce před sebou. „Pořád tady cítím její neklidnou duši. Cítím ji každé ráno, když jdu cvičit. Myslím, že se potřebuje od tohohle místa osvobodit, Lewe.“

Croaker chápavě přikývl. „Nech tomu čas, Nicku,“ navrhl a zhluboka si povzdechl. „Aspoň dal senátor Bane pokoj. Po smrti Srdcový královny se jeho moc zhroutila. Faith Goldoniová pak snadno sehnala ty, co se ho báli, aby se připojili k jeho nepřátelům.“

„Ale Godaišu žije dál,“ připomněl Nicholas. „A ať už se nám podařilo cokoli, mám pocit, že jsme se jenom dotkli povrchu. Kde je vůbec Okami? Co se s ním stalo? Nangi je přesvědčen, že je pořád ještě naživu. Jistě, pořád mu hrozí nebezpečí – a navíc je třeba odpovědět na pár nepříjemných otázek.“

Venku ležel čerstvě napadaný sníh. Zítra přijde Nový rok, čas obnovy, kdy je možné všechno.

„Rád bych věděl,“ pronesl Croaker, „co měli Okami s Dominicem Goldonim za lubem.“

„Stačí, když v tomhle bludišti dojdeme ještě o kousek dál,“ odpověděl Nicholas.

„Pokud se tam dostaneme.“

„Začnu s Tecuem Akinagou, Akirem Čósou a Tomoem Kozóem, třemi ojabuny vnitřního kruhu Kaišóových poradců. Jeden z nich plánoval jeho smrt. A pak je tu Avalon Ltd. Dodávají všechen možný válečný materiál. Nakupovat čínské a ruské zbraně je relativně snadné, ale oni mají přístup i k americkým stíhačkám F-15.“

„Waxman – Srdcová královna – jim k nim mohl ten přístup zprostředkovat,“ nadhodil Croaker.

Nicholas přikývl. „Pravda. Jenom doufám, že byl jediný, kdo to mohl udělat.“

Croaker si nalij kávu z termosky. „Proč myslíš, že tě Dominic Goldoni označil jako Nišikiho?“

Nicholas pokrčil rameny. „Kdo ví? Třeba Okami pro podobný případ Dominicovi namluvil, že Nišiki jsem já. Okami věděl, že budu jediný, kdo dokáže Do Duca zastavit.“

Nicholas vyhlédl z okna na sněhové závěje. Po krajině se rozhostilo zimní ticho jako mlha, která zahaluje hvězdy.

„Právě teď mi dělá největší starosti PLAMEN 315, heslo, které jsem našel v Paříži v programu Avalonu.“

„Přemýšlím o tom, co ses o něm poprvé zmínil,“ pravil Croaker. „Vsadím boty, že je to nějaká pokusná zbraň, kterou se pokoušejí získat. Jestli to tak je, tak je to nějaká naše. Zjistím si to.“

Nicholas chvíli mlčel. „Souhlasím s tebou, že je to nejpravděpodobnější,“ připustil. „Ale je ještě jedna možnost, na kterou bychom neměli zapomínat.“ Poklepal špičkami prstů o sebe. „Co když to 315 není číslo, ale označení termínu? To by znamenalo dva a půl měsíce od téhle chvíle. Březnové idy.“

Nicholas potřásl hlavou. „Kdyby tady tak byl Okami. Mám pocit, že by nám dokázal říct, co ten PLAMEN 315 znamená.“

„Nangi si zřejmě myslí, že nám Okami schválně poskytoval vodítka.“

„Jistě, Avalon Ltd. A pak ten mezinárodní obchodník se zbraněmi Timothy Delacroix, o němž se zmínil Harley Gaunt v těch papírech, co je přivezl Manny Mannheim. Podle Harleye Delacroix tvrdil, že Sató je jedním z jeho dodavatelů. To znamená, že jedním z jeho dodavatelů byl Vincent Tinh.“

Oba muži se na sebe zadívali a jejich pohled v nich vzbudil bouři vzpomínek.

„Odvezl jsi Margarite k letadlu?“ zeptal se Nicholas.

„Včera pozdě večer.“

Podíval se na Croakera. „Víš jistě, žes udělal dobře?“

„Ani náhodou.“ Croaker se na něj usmál, ale připadalo mu to samotnému neupřímné, a tak toho nechal. „Nemůžu ji jen tak nechat jít. Jenže Nicku, co mám jinak dělat? Jsem policajt, proboha. Vždycky jsem stál na straně zákona.“

„A jsi si jistý, že ona na ní nestojí?“

Croaker udiveně pohlédl na svého přítele. „O čem to mluvíš?“

„Je to fantastická ženská, Lewe.“

„Je to mafiánka, kamaráde.“

Nicholas se spojenými prsty tiše pronesl: „Mikio Okami je Kaišó Jakuzy. Přede dvěma měsíci bych ho s chutí udal na policii, kdybych k tomu dostal příležitost. Teď už si tím tak jistý nejsem.“ Odtrhl zrak od zasněžené krajiny venku a zadíval se na svého přítele. „Dovol, abych se tě na něco zeptal, Lewe. Je Margarite nemorální?“

„Já…“ Croaker se zarazil. Nevěděl, co má odpovědět. V jakém odstínu šedi byla zahalená pravda?

„Všichni nosíme masky,“ pravil Nicholas, „abychom skryli to, co je pro nás nejdůležitější.“

Znovu nastalo ticho a oba muži zaslechli zvenčí tlumené kroky. Nicholas se pohnul a prohodil: „Už víš, co uděláš.“

„Jo. Nangi a Faith Goldoni tvrdí, že Okami je Nišiki. V tom případě bude Margarite vědět, jak se s ním spojit. Dokonce i ten nepřímý způsob, který si dohodl s Dominicem Goldonim, je lepší než to, co máme teď – nic.“

Croaker zakroužil zbytkem kávy v šálku. „Ale co když se mýlí? Co když Okami není Nišiki?“

„Pořád ještě musíme Okamiho najít. Jsi na to připravený?“

Croaker si prohlížel svou umělou ruku, jako by ji nikdy předtím neviděl. Věděl, co se po něm žádá: špehovat Margarite dost dlouho na to, aby mohli vysledovat útržky informací až k jejich zdroji – k Nišikimu. „Já ji miluju, Nicku. Ale oba víme, jak to chodí. Víme, kdo jsme, a pro co jsme se rozhodli.“ Zahleděl se do temných očí svého přítele. „Není to jednoduché, ale nic jiného nemáme.“

Otevřely se přední dveře, zase se zavřely a Croaker zamířil do kuchyně. „Takže večeře za hodinu?“

„Dobře,“ souhlasil Nicholas a vzal si teplou bundu. „Nemusíš pak uklízet. Sašiko přijde hned ráno.“

Celeste na něj čekala v hale. Mlčky se dívala, jak si natahuje boty, pak mu vsunula ruku do dlaně a společně vyšli do šera.

Všude ležely modré stíny. Pod cedrem obaleným sněhem našli zaječí stopy. Světle hnědá skvrna právě mizela v křoví. Prošli lesíkem jinanů na pahorek a odtud dolů k jezeru. Bylo skoro celé zamrzlé a lesklá plocha ledu připomínal skleněné tabule.

„Na jaře se tam potopím,“ rozhodl Nicholas.

„Bojíš se, že tam nebude?“

„Ne. Ale jeho duše potřebuje společnost. Za života nikdy žádnou neměla.“ Celeste sevřela jeho ruku. „Ten člověk byl chladnokrevný zabiják. Vůbec nechápu, co k němu cítíš – a moje sestra taky.“

„V tom případě ti to nedokážu vysvětlit.“

„Ona taky nemohla. Je to úplně to samý.“

Obrátili se a vyšli na vrcholek návrší. Odtud viděli na druhou stranu jezera, na domy schoulené k sobě, jako by se chtěly zahřát. Nějací lidé pilně seřezávali stromy do tvaru dokonalých koulí a někde štěkal pes. Jak se Celeste během svého krátkého pobytu zde dověděla, Japonci nechtějí nic ponechat náhodě.

„A co korjóku, Osvětlující síla?“ zeptala se. „Pořád myslíš, že je tak důležitá?“

„Na to se zeptám Okamiho, až ho uvidím,“ odpověděl Nicholas. „Ale ano, myslím, že je teď důležitější než kdy jindy.“ Přemýšlel o daru, který našel za Šestou bránou. Možná právě proto si připadal s Do Ducem tak blízký. Do Duc dal jak jemu, tak Margarite velmi cenné dary, které změnily jejich život. Síla skrytá za Šestou branou byla stále ještě zahalena tajemstvím. Nicholas ještě nevěděl, co mu přinese, ale bylo mu jasné, že už není tím, čím býval – přesně, jak předpověděla Seiko.

Přerušil tok svých myšlenek a podíval se na ni. „Neodletěla jsi se sestrou.“

„Jsme každá jiná,“ odpověděla Celeste. „Já musím najít Okamiho. Teprve pak budu mít klid a pocit, že jsem dostála závazku.“ Zavrtěla hlavou a vítr od jezera se jí zapletl do vlasů. „A navíc bych v Americe nikdy žít nedokázala. Chyběla by mi voda a světlo – ta tíha Benátek, síla jejich historie. Teď v zimě jsou všechny ty krásné barvy skryté pod mraky a deštěm, vždycky až do odpoledne, kdy jimi prorazí paprsek slunce a pozlatí všechny piazze.“ V očích se jí objevil zasněný výraz. „Brzy začne karneval a budou se zas nosit masky.“

Mlčky se vraceli zpátky k domu.

Po chvíli Celeste nadhodila: „Zlobíš se na mě.“

„Skutečně?“

„Ano. Myslíš si, že jsem ti měla říct hned na začátku, že patřím ke Goldoniům. Ale po pravdě řečeno, Nicholasi, pochybuju, že bys mi potom tolik důvěřoval. Okami o tobě věděl a upozornil mě, abych před tebou své pravé jméno tajila.“

„Mikio Okami mě pronásleduje jako duch,“ prohlásil Nicholas. „Ta jeho bete noiro – mozek Godaišu – teď nedá spát ani mně.“

Zastavili se na prahu, aby si oklepali sníh z bot. Nicholas pak otevřel a oba se zuli.

„Prosím, nezlob se na mě,“ zaprosila. „Moc mě to bolí.“

Stíny uprostřed noci. Měsíční světlo rozkrájené bambusovými kmeny dopadalo na Nicholase ježícího na futónu. Už dávno měj spát, ale tělo jej zrazovalo, třáslo se žárem rozpálené krve a toužilo po ženě ve vedlejší ložnici.

Věděl, že by měl vstát a jít si lehnout vedle ní. Věděl, že i ona to chce – chtějí to oba – ale přesto si připadal jako omráčený.

Hlavou se mu honily představy Justine. Věděl – ne snad, že by mu to někdo řekl – ale cítil to v sobě jako mech na kameni, který stál příliš dlouho ve tmě – že zemřela jen proto, že nebyl nablízku, aby ji ochránil. A pokud se v posledních letech vzájemně odcizili, pokud jejich láska zemřela, byl si jistý, že i za to může on – on a Japonsko.

Zaslechl tichý zvuk, jak se otvíralo šódži– zástěna z rýžového papíru – u vstupu do jeho pokoje. Zahlédl stín, který lehkým krokem a neslyšně vklouzl do místnosti. Postava se vyhýbala světlu a držela se ve tmě v rozích ložnice.

Chvíli nehnutě stála a pozorovala ho. Potom ze sebe shodila kimono a s tichým povzdechem si vlezla pod jeho pokrývku. Ucítil Celestinu vůni, stejně vzrušující jako v Benátkách a v Paříži. Ať už se od té doby stalo cokoliv, věděl, že si vždycky bude pamatovat ten první nádherný okamžik, kdy stála v masce uprostřed scholy cantorum kostela San Belisario, zahalená tajemstvím a silou, stavebními kameny Benátek.

„Nemůžu být jako ona.“

„To bych ani nechtěl,“ odpověděl Nicholas.

„Myslíš to vážně?“

„Podívej se do mě.“

„S tebou to nechci dělat – nikdy.“

Tohle byla jedna z věcí, které u ní zbožňoval. „Když se na tebe podívám, vidím jenom tebe.“

Znovu vydechla, ale tentokrát proto, že ji sevřel do náruče. Přiložil jí rty na ústa. Celá roztřesená se otevřela a jeho jazyk se propletl s jejím. A pak už bylo všechno v pořádku. Jejich těla spolu splývala, jako by byla pro sebe stvořena.

Na úsvitu Nicholas vstal. Nechtělo se mu opouštět Celeste, ale potřeboval si protáhnout tělo i mysl. Byl Nový rok. Venku začal tiše padat sníh a zahaloval výhled, kromě stromů těsně u domu.

Nicholas meditoval a připadal si mnohem klidnější, než se cítil od okamžiku, kdy mu Nangi pověděl o Justinině smrti. Zhluboka dýchal: nádech, výdech. Prána. Věděl, že jí přítomnost Celeste nevadí, dokonce by ten vztah uvítala, kdyby byla naživu. Kde by teď vůbec mohla být? Co by jí udělalo radost? Nádech, výdech. To bylo nejsmutnější, uvažoval, že ztratila kontakt se vším, co jí mohlo působit radost. Koutkem duše si uvědomil, že se za ním tiše posouvá šódži, ale nevěnoval tomu pozornost. Sašiko o svátcích přicházela brzy, odvedla svou práci a odcházela ještě před polednem, aby mohla být s rodinou.

Otevřela se zásuvka, ze které si vyndávala čisticí prostředky. Drobná žena udělala několik kroků, než Nicholasovi cosi varovně zašeptalo do ucha a on se pozvedl, aby strhl postavu k zemi.

Postava dopadla na záda, paruka jí odletěla a pod rozhaleným kimonem se zlověstně zablýsklo wakizaši. Poznal ho okamžitě: tvář Tomoa Kozóa znal z fotografií, které mu ukázala Celeste v Benátkách.

Zkusil mečový úder, ale se zkříženýma nohama byl v nevýhodě a Kozó pronikl jeho obranou. Špička dlouhé čepele se blížila k jeho hrdlu a z nenávistného pohledu v ojabunových očích Nicholas pochopil, že nemá jinou možnost.

Zpevněné prsty jeho ruky zasadily smrtící úder těsně pod Kozóovu prsní kost, kde prorazily kůži, maso a šlachy až k horkému, tlukoucímu srdci.

Zadíval se do tváře Tomoa Kozóa, z níž vyprchával život, a napjatě poslouchal, zda v domě neuslyší další cizorodé zvuky. Potom se pokusil znovu najít ten hlas, který ho varoval, ale pochopil, že Justine – pokud to byla Justine – promluvila naposledy.

Povolil v ostražitosti. Nebylo to na dlouho – jistě. Ale hra začínala a Kaišóovi nejbližší rádcové se obrátili proti němu. Zatím byl ale ještě naživu. A stejně tak Mikio Okami – jeho svěřenec a jeho cíl – někde žil a tahal za provázky této neproniknutelné stínohry.

Nicholas se nadechl, vydechl a ucítil, jak se mu přebytečný adrenalin vytrácí ze žil.

Znovu byl v takové blízkosti smrti, že cítil na jazyku její zvláštní pachuť. Pokrytý cizí krví se ponořil do sněžného ticha, sklonil hlavu a přivítal Nový rok modlitbou.

ERIC LUSTBADER

KAIŠÓ

© 1993 Eric Lustbader published A Pocket Star Book

© Z anglického originálu The Kaisho přeložil Tomáš Hrách

© Návrh obálky Václav Kubec

© Vydalo nakladatelství ARMEX Praha

Vydání první 1996

Odpovědný redaktor Rudolf Langer

Sazba a tisk tiskárna Semily, s. r. o.

ISBN 80-901497-3-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai