Miko

Eric Van Lustbader

(1978)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

van Lustbader zde navazuje na svůj předchozí velmi úspěšný román Ninja, kdy Nicholas se svým novým zaměstnavatelem přijíždí obchodně do Japonska, na uzavření nových obchodů.Nicholas zde potká svou dávnou lásku z minulosti Akiko, ale dost pozdě přijde na to , že pod maskou Akiko se skrývá sestra Nicholasem zabitého Saiga.

Eric Van LUSTBADER

MIKO

Z amerického originálu THE MIKO,

vydaného nakladatelstvím Fawcett Crest Book

v New Yorku 1985,

přeložil Tomáš Hrách.

Vydalo nakladatelství TALPRESS

jako svou 31. publikaci.

Praha 1993

Vydání první

Copyright © 1984 by Eric Van Lustbader

Translation © 1993 by Tomáš Hrách

ISBN 80-85609-20-7

Cugi-no ma-no tomoši

mo kiete

jo-samu kana

Světlo odvedle

též zhasíná, a teď –

chlad noci

Šiki (1867-1902)

PANÍ DARLINGOVÁ: Georgi, Nanu si musíme nechat.

Řeknu ti proč. Představ si, drahoušku, když jsem dneska večer

přišla sem do pokoje, viděla jsem v okně obličej.

J.M.Barrie: Peter Pan

VIKTORII

s láskou… v každém počasí

OTCI

s láskou k chodící encyklopedii

PODĚKOVÁNÍ

Žádná postava v Miko se ani v nejmenším nepodobá žádné skutečné postavě, živé ani mrtvé, kromě těch jmenovaných jako opravdové historické osobnosti. I když je japonské ministerstvo průmyslu a zahraničního obchodu MITI skutečné a přestože je zde přesně vylíčena jeho moc a úloha při rozvoji poválečné japonské ekonomiky, jisté události z doby jeho vzniku stejně jako uvádění ministři jsou pouze výplodem autorovy představivosti.

Rád bych poděkoval následujícím lidem:

Ronimu Neuerovi a Herbovi Libertsonovi z Roninské galerie;

Richardu Bushovi z Asijské společnosti ve Washingtonu za rozluštění tajemství Wu-Šingu;

Charlotte Breneisové, náměstkyni předsedy Asijské společnosti v New Yorku;

Nancy Lernerové;

Všem v Grill baru v Kapalui za to, že mi zpříjemnili práci;

H.M. za redakční pomoc;

V.S.L. za redakční pomoc a duševní podporu;

a zvláště Tomomi Sekimu z Roninské galerie za překlady a pomoc ve všem, co se týkalo Japonska – nejen v Miko, ale i v Nindžovi.

Domo arigato, Seki-san.

JAPONSKO, PREFEKTURA NARA

LETOŠNÍ JARO

Masašigi Kusunoki, sensei dódžó, připravoval čaj. Klečel přitom na rákosovém tatami a jeho tmavošedé kimono se světle šedým vzorem kolem něj vířilo, jako by sensei představoval oko nějakého temného uragánu.

V okamžiku, kdy nalil vařící vodu do kameninového hrnku a uchopil rákosovou metlu, aby našlehal bledě zelenou pěnu, v otevřených dveřích se objevil Cucumův stín. Za jeho sehnutým tělem se táhla vyleštěná dřevěná podlaha dódžó, zářivá a dokonalá.

Kusunoki klečel zády ke dveřím a čelem k velkému oknu, za nímž bylo vidět rozkvetlé třešně pod klenbou oblaků, které se plazily těsně nad zemí a vzhůru po úbočích Jošina pokrytém stromy, jejichž větve byly stejně zelené jako hory za nimi, porostlé starým mechem. Cedry omamně voněly, jako ostatně vždy v této části prefektury Nara, s výjimkou několika zimních týdnů, kdy kopce i údolí pokrýval sníh.

Kusunokiho tento výhled nikdy neomrzel: byl doslova prosáklý japonskou historií. Právě zde, v těchto strmých skalách, hledal útočiště Minamoto no Jošicune před svým zrádným bratrem šógunem; zde nešťastný císař Go-Daigó shromáždil své vojsko a ukončil své vyhnanství, aby se pokusil znovu zmocnit trůnu; zde vzniklo Šugendó, učení horských poustevníků, zvláštní směsice buddhismu a šintoismu. Nedaleko odtud, na hoře Omine, se scházeli jamabušiové, potulní asketičtí zastánci této smíšené víry.

Znovu se podíval na čaj, který s přibývající pěnou zesvětlal, a stále měl před očima to, co viděl za tenkou skleněnou tabulí. Cucumu za jeho zády už už otvíral ústa, aby dal najevo svou přítomnost, avšak když spatřil senseie, jak klečí a neví o něm, rozmyslel si to. Dlouho pozoroval postavu na tatami a jeho dosud uvolněné svaly se pozvolna napínaly. Teď byl připraven; v duchu se probíral spoustou možných cest k vítězství, zatímco očima hltal naprostý klid svého učitele. Určitě musí hýbat rukama, uvažoval Cucumu, protože vím, že připravuje čaj… jenže podle toho, co vidím, by to taky mohla být žulová socha.

Poznal, že nadešla správná chvíle; bez vyzvání vstal, rozvinul se jako plachta ve větru a dvěma rychlými, tichými kroky překročil práh místnosti. Teď měl senseie na dosah ruky a jeho tělo se vzepjalo pod přívalem vnitřní energie.

V ten samý okamžik se Kusunoki otočil s šálkem horkého čaje v ruce a pronesl: „Vždycky je mi ctí, když mohu pozvat tak učenlivého žáka do své pracovny.“

Upřel na něj pohled a Cucumu měl pocit, jako by narazil do neviditelné zdi: všechna energie, kterou tak dlouho střádal, se z něj vytratila.

Cucumu se nevědomky otřásl a zamrkal jako sova na denním světle. Bez toho, co měl vždy na dosah ruky, si připadal nesmírně zranitelný.

Sensei se mile usmíval. „Pojď,“ vyzval ho a Cucumu si všiml, že se odněkud vynořil další šálek čaje. „Napijeme se spolu… na znamení vzájemné úcty a dobrých úmyslů.“

Žák se přinutil k úsměvu a trochu neohrabaně se posadil na tatami naproti Kusunokimu. Mezera mezi rohožemi, která je oddělovala, měla kromě architektonického a estetického významu ještě jeden: představovala hranici mezi hostitelem a hostem, která se vždy bedlivě dodržovala.

Cucumu uchopil šálek do dlaní a zvedl ho; horká tekutina mu rozehřívala dlaně. Uklonil se učiteli, přiložil si šálek k ústům a usrkl hořkého nápoje. Byl vynikající, a tak na okamžik zavřel oči a do jisté míry zapomněl, kde je i kdo je: na jazyku cítil chuť Japonska a vůbec všeho japonského – historie i mýtů, cti a odvahy, vznášejících se duchů kami. A především povinnosti. Giri.

Otevřel oči a všechno bylo jako dřív: znovu ho přepadl tísnivý stesk po domově. Pocházel ze severu a prefektura Nara mu byla naprosto cizí, místo, kterému nerozuměl a které se mu nikdy nelíbilo. Přesto sem přišel a strávil tu dva dlouhé roky. Giri.

„Pověz mi,“ vybídl ho Kusunoki, „co musíme v boji zhodnotit jako první?“

„Svého protivníka,“ vyhrkl Cucumu. „Z jeho postoje a úmyslů vyvodíme svoje vlastní postavení, i jak máme dál postupovat.“

„Skutečně,“ pronesl Kusunoki, jako by to pro něj bylo něco nového, co si musí ještě pořádně promyslet. „Myslíme tedy na vítězství.“

„Ne,“ opáčil žák. „Myslíme na to, abychom nebyli poraženi.“

Sensei na něj pohlédl černýma očima, které jako by spíše než člověku patřily nějakému dravci. „Dobře,“ pravil nakonec. „Dokonce velmi dobře.“

Cucumu pomalu upíjel čaj a přemítal, co to má všechno vlastně znamenat. Slova a zase slova. Sensei mu klade otázky, na které musí každý dobrý žák znát odpověď. Musím si dávat pozor, řekl si, když si vzpomněl, jak rychle se rozplynula jeho bojová energie. Pořád ve střehu.

„U nás znamená porážka totéž, co konec života.“

Žák přikývl. „V boji se pohybujeme na území smrti, jak napsal Sun Tzu. Musíme proto pořád bojovat.“

Kusunokiho úsměv se ještě rozšířil. „Jenže Sun Tzu napsal také: ‚Největším uměním je porazit protivníka bez boje. Tudíž je nejdůležitější napadnout jeho strategii.‘“

„Promiňte, sensei, ale mám dojem, že v tomhle případě mluvil Sun Tzu jenom o válce.“

„Jistě,“ připustil Kusunoki klidně. „Mluvíme my snad o něčem jiném?“

Cucumovi se sevřelo srdce a jen s největším úsilím se mu podařilo udržet zdání klidu. „Válka? Odpustte, sensei, ale teď vám nerozumím.“

Kusunokiho napadlo, že Sun Tzu napsal mimo jiné, že ti, kdo dovedou dobře vést válku, se mohou stát neporazitelnými, avšak zranitelnost svého protivníka nemohou ovlivnit. „Válka má mnoho podob, ne snad?“

„To má, sensei,“ souhlasil Cucumu se srdcem v krku.

„Jistě, můžeme se ptát, o jakou válku by se mohlo jednat tady“ – pomalu ukázal rukou na krásné a poklidné hory za oknem – „v Jošinu, živém pomníku japonské historie. Zde, mezi všemi těmi třešněmi a cedry, by si jeden mohl myslet, že válka je dávno překonaný pojem.“

Zabodl černé oči do Cucuma a žák ucítil, jak mu ve stehně začíná cukat sval. „Bohužel, i do téhle bašty nezkrotné přírody zavítala válka. A jako takovou ji musíme brát.“

Cucumu byl upřímně zděšen. Tohle nebylo obvyklé posezení u senseiových nohou s pitím čaje a tlacháním o věcech, které se probíraly při vyučování.

„V Jošinu je zrádce,“ prohlásil Kusunoki.

„Cože?“

„Ano, je to tak.“ Kusunoki smutně pokýval hlavou. „Ty jsi první, komu jsem to řekl. Dobře jsem tě při hodinách pozoroval – jsi rychlý a inteligentní. Teď mi pomůžeš s touhle záležitostí. Budeš pro mne pátrat mezi ostatními žáky a začneš hned teď. Nevšiml sis něčeho zvláštního, co by nám pomohlo toho špeha najít?“

Cucumu horečně přemýšlel. Dobře si uvědomoval, jaká skvělá příležitost se mu naskytla, a byl za ni nesmírně vděčný; jako by mu kámen spadl ze srdce. Slibného začátku ovšem musí využít co nejlíp. „Myslím, že si vzpomínám,“ začal. „Ano, ano. Něco bych měl. Tu ženu“ – vyslovil to co nejvíc pohrdavě – „tady viděli dost pozdě večer.“

„Co dělala?“ Nebylo třeba ji jmenovat; v dódžó byla jen jedna žena, speciálně vybraná samotným senseiem. U ostatních žáků nijak oblíbená nebyla, ovšem nikdo z žáků se neodvážil to říci učiteli do očí. Přesto o tom Kusunoki věděl.

Cucumu pokrčil rameny. „Kdo ví, sensei? Určitě necvičila.“

„Aha.“ Zdálo se, že se Kusunoki hluboce zamyslel.

Cucumu si pospíšil, aby využil své výhody. „Pochopitelně se kolem ní v poslední době vyrojilo hodně řečí.“

„Nemají ji rádi.“

„Ne, sensei,“ připustil Cucumu. „Většina žáků má dojem, že sem do dódžó nepatří. Připadá jim, že její přítomnost tady odporuje tradici. Tvrdí, že tenhle druh… ehm… výcviku není pro ženy.“ Žák sklonil hlavu, jako by se mu nechtělo pokračovat. „Odpusťte, sensei, ale taky se říká, že kvůli ní jste odešel ze svého vysokého postavení v Gjókku rjú. Prý tam za vámi přišla a vy jste se obrátil na radu džoninů, aby odhlasovala její přijetí.

Povídá se, že jste v radě nesehnal dost hlasů, a tak jste odešel.“ Zvedl hlavu. „Všechno kvůli ní.“

Neporazitelnost spočívá v obraně, napadlo Kusunokiho, kdežto cestou k vítězství je útok. Svému žákovi odpověděl: „Je pravda, že jsem byl kdysi džoninem v Gjókku rjú – to se ví všeobecně. K tomu, abych to místo opustil, jsem měl svoje vlastní důvody; ty nezná nikdo jiný než já, dokonce ani členové rady ne. Můj prapradědeček pomáhal Gjókku zakládat, takže jsem musel o svém rozhodnutí hodně přemýšlet. Trvalo to dlouho.“

„Chápu, sensei,“ pravil Cucumu a uvažoval o tom, jak nehoráznou lež právě slyšel. Byl si jist, že Kusunoki skutečně ohrozil celou svou kariéru pro jedinou ženu. Naprosto nevysvětlitelně.

„Dobrá,“ přikývl Kusunoki. „Věděl jsem hned, že pochopíš.“ Černé oči se na okamžik zavřely a žák si neslyšně oddechl. Cítil, jak mu po zádech stéká pot a snažil se ze všech sil, aby udržel své tělo v klidu. „Třeba jsem se v ní nakonec mýlil,“ usoudil sensei a Cucumu se zaradoval, když v jeho hlase zaslechl nádech smutku. „Jestli je to, co jsi zjistil, pravda, musíme proti ní zakročit – rychle a bez milosti.“

Při slově musíme pohodil Cucumu hlavou. „Ano, sensei.“ Pro sebe si říkal: Teď hlavně pomaloučku, polehoučku; věděl, že se blíží k cíli a snažil se udržet své vzrušení na uzdě. „Bude mi ctí, když vám budu nějak prospěšný. Proto jsem sem také přišel.“

Kusunoki pokýval hlavou. „Myslel jsem si to. V dnešní době je jen málo lidí, kterým může člověk věřit. Když tě teď požádám, abys mi řekl svůj názor nebo abys něco udělal, musíš to udělat rád, z vlastní vůle.“

Cucumu jen stěží ovládal svou euforii; navenek však nedával nic najevo. „Stačí říct.“

„Muhon-nin,“ pronesl Kusunoki a předklonil se. „To je jediné, co chci.“

Cucumu ještě ani nestačil zaregistrovat slovo zrádce, když ucítil, jak se ho zmocňuje nesnesitelná bolest; podíval se dolů a spatřil, jak ho senseioua ruka svírá těsně pod klíční kostí. Tenhle hmat neznal; vyjeveně na něj civěl a ve snaze rozluštit jeho tajemství zemřel s růžovou pěnou na rtech.

Kusunoki odtáhl ruku od těla, z něhož unikal život jako obláček neviditelného dýmu. Bez jeho opory se tělo sesulo ke straně a narůžovělé sliny potřísnily tatami.

Za šódži, které stálo za senseiovými zády, se pohnul stín a zakrátko se objevila postava. Když zaslechl pleskání bosých nohou, sensei se zeptal: „Slyšelas všechno?“

„Ano. Měl jste pravdu. Byl to zrádce.“ Hlas byl svěží, příjemně zabarvený. Ženský hlas.

Měla na sobě tmavohnědé kimono s vyšívanými šedými čejkami v černých kruzích; zářivé černé vlasy nosila vzadu sepnuté.

Kusunoki se k ní neotočil; místo toho hleděl na rýžový svitek, který visel ve výklenku v jinak holé zdi. Přímo pod ním stála kameninová váza obsahující jedinou denivku. Na úsvitu se vydal – jako každé ráno – do kopců a do lesů, tmavých a zahalených mlhou, kolem zurčících potoků postříbřených posledními paprsky měsíce, aby našel tuto jedinou květinu, která bude celý den symbolizovat jeho touhu po klidu a tiché meditaci. Když ji patrně utrhl, vrátil se zpátky do dódžó.

Na rýžový svitek napsal zenový mistr z 18. století tato slova: „Jenom kámen a vítr / přežijí generace.“

„Pustil jste si ho tak blízko k tělu.“

Kusunoki se na ni usmál. „Dopřál jsem mu tu výsadu, aby si sám podřezal krk. Nic víc.“ Sledoval ji, jak si kleká, a všiml si, že si vybrala místo po jeho pravici a ne přímo proti němu. „Často je třeba, aby se člověk víc sblížil s přáteli než s nepřáteli. Dobře mě poslouchej, tohle je důležitá věc. Přátelé přinášejí povinnosti a povinnosti omezují život. Nikdy nezapomínej, že složitost vede k zoufalství.“

„Ale co je život bez povinnosti?“

Kusunoki se usmíval. „To je hádanka, kterou ani sensei nemusí umět rozluštit.“ Kývl hlavou směrem k mrtvému tělu. „Teď musíme zjistit, odkud tenhle muhon-nin přišel.“

„Je to tak důležité?“ Trochu natočila hlavu, takže jemné světlo procházející skrz šódži ostře vykreslovalo její profil. „Zneškodnil jste ho. Měli bychom se vrátit ke své práci.“

„Ještě nevíš, co se tu všechno odehrává,“ pronesl Kusunoki vážně. „Bojová umění jsou jenom jedna věc. Je naprosto nutné, abychom se dověděli, kdo ho sem poslal.“

„V tom případě jste ho neměl tak rychle zlikvidovat.“

Sensei zavřel oči. „Ach, to nedočkavé mládí!“ Mluvil tiše, skoro laskavě, ale když oči znovu otevřel, ženě se z jeho baziliščího pohledu sevřel žaludek. „Byl to profesionál. Jednoho dne se naučíš neztrácet s takovými lidmi čas. Takových je třeba se zbavit co nejrychleji – a pokud možno dokonale, Jsou nebezpeční a nepromluví.

Takže budeme pokračovat.“ Složil ruce do klína. „Musíš jít ke kořenům… k jeho kořenům. Ti, co ho vycvičili a poslali sem, představují pro Japonsko velké nebezpečí.“ Odmlčel se a nozdry se mu chvěly, jako by cítil nějakou zvláštní vibraci. Když znovu promluvil, jeho hlas už nezněl tak drsně. „Je tu ještě horká voda. Čaj čeká.“

Poslušně ho obešla, zvedla konvici a nalila; mezitím z oblohy zmizelo světlo a přes hory padl purpurový závoj mraků.

Šálky donesla na černém lakovaném tácku s namalovanými zlatými volavkami. Opatrně položila tác na zem a nacvičenými pohyby začala pracovat s metlou. Její wa – vnitřní harmonie byla dokonalá – a Kusunoki cítil, jak ho obklopuje; byl pyšný na to, co pomohl vytvořit.

Žena šlehla metlou osmkrát, až vznikla bledě zelená pěna. Při desátém šlehnutí její ruka upustila metlu a stejným pohybem zajela do rukávu jejího kimona; ve vzduchu se zablýskla krátká ostrá čepel, která se zasekla zezadu do Kusunokiho krku. Úder byl veden s takovou silou – nebo čepel byla tak dokonalá – že ocel projela masem i kostí jako máslem a přeťala páteř. Hlava se v groteskním gestu převážila dopředu, kde zůstala viset na tenkém kousku kůže; vypadalo to, jako by byl sensei zabrán v modlitbu.

Z přeseknutých tepen vytryskla krev a smáčela tatami, na němž oba klečeli. Senseiův trup sebou křečovitě zaškubal, jako by chtěl nadskočit.

Žena nehybně klečela na místě a upírala oči na tělo svého učitele; když už leželo na boku a jedna noha sebou naposledy trhla, ucítila, jak se někde hluboko uvnitř třese jako osikový list, a po tváři jí skanula slza. Pak se však zatvrdila, sebrala všechnu svou vůli a vyhnala ze sebe soucit.

Naplnilo ji uspokojení. Funguje to, uvědomila si a srdce se jí rozbušilo. Džahó. Bez něj by před ním nikdy nedokázala skrýt svůj úmysl, tím si byla jistá.

Dívala se dolů na své dílo a říkala si: Není v tom nic osobního, nic, co měl za lubem ten muhon-nin Cucumu. Nejsem přece zrádce.

Jenže jsem si něco potřebovala dokázat. Musela jsem to vědět, a proto mi nezbylo nic jiného, než bojovat s tím nejlepším. Vstala a zamířila k němu, přičemž se pečlivě vyhýbala krvavým skvrnám, které již začaly prosakovat do dolních vrstev tatami.

Ty jsi byl nejlepší, pomyslela si s pohledem upřeným na svého učitele. Teď jsem nejlepší já. Sehnula se a otřela ze své zbraně krev – jeho krev. Zanechala na jeho kimonu dlouhý rudý šrám.

Nakonec ho svlékla a jeho šat pečlivě, s úctou složila, jako by to byla státní vlajka. Schovala si jej do kapsy.

Pak zmizela a místo ní přišel déšť.

PRVNÍ KNIHA: ŠIH

NEW YORK – TOKIO – HOKKAIDÓ

LETOŠNÍ JARO

Justine Tomkinová si v polospánku povšimla černého stínu, který jako meč pomalu pronikal slunečními paprsky.

Když spatřila tvář, otevřela ústa a snažila se vykřiknout: poznala Saigóa a její mysl se zaplnila obrazy krvavého masakru a boje na život a na smrt, příliš strašlivými, aby se na ně dalo myslet s chladnou hlavou. Mrtvolný puch pronikl i sem, do kdysi poklidného pokoje v domě jejího otce na Long Islandu plného vzpomínek na dětství – na plyšového medvídka s jedním okem a na kostkovanou vycpanou žirafu.

Její výkřik zanikl ve vichru způsobeném Saigóovým příchodem; zdálo se, že má v moci všechny přírodní živly. Jeho trup se zvětšoval a rozšiřoval ve světle pronikajícím skleněným stropem a všude kolem něj se zvedala opalizující mlha, která jako by měla zakrýt vše, co ho poutalo k zemi.

Sklonil se nad jejím ležícím tělem a zatímco její duše křičela Probuď se! Probuď se!, začal ji ovíjet svým kouzlem a jeho hrozivé chladné oči, mrtvé jako kamení, se jí vrývaly do srdce.

Cítila, jak v ní hlodá strach jako klubko červů; stávala se součástí děsivého svazku, z něhož nemohla uniknout. Teď patřila jemu; poslechne jeho příkazy jako otrok, zvedne jeho katanu a zabije za něj jeho nepřítele. Svírala v prstech chladnou rukojeť těžké katany a zvedala ji ze země. Dokázala s ní zacházet stejně jako Saigó, který byl už mrtev.

A kousek před ní, otočen zády, stál Nicholas. Zdvihla katanu a její stín dopadl na jeho odkrytou páteř. Nicholas, moje jediná láska! V mysli jí vířila směsice protichůdných citů a poslední myšlenka předtím, než zahájila smrticí úder, rozhodně nebyla její: Nindžo, zrádče, teď zemřeš!…

Celá zpocená se probudila. Srdce jí bušilo jako kovář do kovadliny; pomalu si prohrábla třesoucí se rukou vlhké vlasy a odhodila je z čela. Pak se zhluboka nadechla, chytila se oběma rukama za lokty a začala se pohupovat dopředu a dozadu tak, jak to dělávala, když byla ještě malá a vyděsily ji zlé sny.

Poslepu nahmátla prázdné místo vedle sebe na velké manželské posteli a srdce se jí znovu sevřelo. To už nebyl strach z její osobní noční můry; tohle byla úplně jiná obava. Popadla tedy polštář, na kterém by normálně spal Nicholas, a pevně si ho přitiskla na prsa, jako by ho tím gestem mohla přivolat zpátky do své náruče a do bezpečí Ameriky.

Nicholas byl totiž na druhé straně Tichého oceánu a Justine už nepochybovala, že strach, který ji přepadl, byl strach o něj. Co se vůbec v Japonsku děje? Co asi teď dělá? Jaká další nebezpečí ho ještě čekají?

S výkřikem, který na okamžik rozbil ticho pokoje, se vrhla k telefonu.

„Dámy a pánové, začínáme sestupovat na letiště Narita. Prosíme, narovnejte si opěradla u křesel a upevněte sklápěcí stolky. Všechna ruční zavazadla laskavě zasuňte pod sedadlo před vámi. Vítejte v Tokiu.“

Zatímco neviditelná letuška opakovala svou řeč v japonštině, Nicholas Linnear otevřel oči. Vzpomínal na Justine a hlavně na včerejšek, kdy si – jako ostatně často – vyjeli ven z města, aby unikli stresující skleněné džungli Manhattanu. Na pláži před svým domem ve West Bay Bridge si stáhli boty a ponožky a bez ohledu na jarní chlad se rozběhli po písku.

Blankytně modré vlny se zmocnily jejích kotníků; dohonil ji a když se otočila, její dlouhé tmavé vlasy mu vlétly do tváře a na okamžik je spojily. Objal ji a přitiskl k sobě; cítil její kůži rozehřátou sluncem a zřejmě i něčím jiným.

Šepot slaného větru. „Víš, Nicku, mám pocit, že jsem ještě nikdy nebyla takhle šťastná – opravdu nikdy. Vyhnal jsi ze mě všechen smutek.“

Měla tím na mysli, že ji zachránil před smečkou zuřivých démonů, kteří ji svírali v drápech; jedním z nich – a zdaleka ne nejmenším –bylo její vlastní masochistické já, podle jejích vlastních slov vyrabované panovačným duchem jejího otce.

Položila mu hlavu na rameno a políbila ho na krk. „Chtěla bych, abys nemusel nikam jezdit. Abychom tu mohli takhle stát pořád.“

„Zmrzli bychom,“ zasmál se ve snaze rozptýlit její náhlou melancholii. Láska k ní mu připadala jako tiše zurčící potůček v noci, který sice není vidět, ale přesto nikdo nemůže pochybovat o jeho přítomnosti. „A vůbec, nezdá se ti, že je nakonec dobře, když máme oba před svatbou tolik práce? Aspoň nemáme ani jeden čas si to rozmyslet a vzít roha.“ Zvedla hlavu, a tak se mohl zadívat do jejích krásných očí – byly bystré, pravda, jenže zároveň naplněné určitou naivitou, která ho tolik okouzlila, když ji spatřil poprvé. Ostatně se jí nechával okouzlovat i nadále; díval se na rudé skvrnky na její levé duhovce, které jako by představovaly odraz její duše. Měla oči barvy lískových oříšků – dnes spíše zelené než hnědé – a Nicholas byl v duchu vděčný za to, že ani otřesné události posledního roku ji nijak nezměnily; alespoň v tom smyslu, že jejíma očima stále viděl až na dno jejího srdce.

„Zdá se ti o tom někdy?“ zeptal se. „Nemáš někdy pocit, že jsi zpátky v tom domě s katanou v ruce a s hlavou plnou Saigóa?“

„Přece jsi to ze mě všechno dostal – tu jeho hypnózu,“ namítla. „Aspoň jsi to říkal.“

Přikývl. „Je to tak.“

„Vidíš.“ Vzala ho za ruku a vedla ho ven z vody, na pláž pokrytou zbytky chaluh a kusy popelavě šedivého dřeva, hladkého jako kámen. Nastavila tvář slunci. „Jsem ráda, že zima už skončila. Líbí se mi tu – teď, když všechno ožívá.“

„Justine,“ spustil vážně, „chtěl jsem jenom vědět, jestli –“ odmlčel se, protože nevěděl, jak vyjádřit svou japonskou myšlenku anglicky. „Jestli ta událost neměla nějaké dozvuky. Saigó tě přece naprogramoval, abys mě zabila mým vlastním mečem. Nikdy o tom nemluvíš.“

„Proč bych měla?“ Ve stínu její oči potemněly. „Nemám, co bych k tomu řekla.“

Nastalo ticho přerušované jen rytmickým šploucháním vln, kolem kterých kráčeli. Na obzoru se rýsovala silueta lodi, nehybná uprostřed nekonečného modrého moře.

Hleděla na vodu, jako by z ní mohla vyčíst svou budoucnost. „Vždycky jsem věděla, že život je plný nebezpečí. Ovšem než jsem tě poznala, mohlo mi to být jedno. Nemá cenu tajit, že jsem se dokázala ničit stejně úspěšně jako moje sestra.“ Odtrhla očí od zářícího obzoru a podívala se na své prsty. „Nejradši bych byla, kdyby se to nikdy nestalo. Jenže s tím se už nedá nic dělat. Prostě se mě zmocnil; bylo to, jako když jsem byla malá a dostala jsem plané neštovice. Málem jsem na ně umřela; zůstaly mí po nich jizvy, ale přežila jsem. Teď taky přežiju.“ Zvedla hlavu. „Musím přežít, chápeš? Musím myslet na nás dva.“

Nicholas jí upřeně hleděl do očí. Skrývá snad před ním něco? Nebyl si jistý, avšak zároveň netušil, proč by ho to mělo znepokojovat.

Zčistajasna se zasmála a ve tváři se jí objevil výraz nevinné a rozpustilé školačky; teplé sluneční paprsky se opřely do jejích jemných pih a zvýraznily je. Smála se radostně a přirozeně, beze stopy sarkasmu – její smích neobsahoval žádný varovný podtón, jak tomu bývá u mnoha lidí.

„Zítra už tu se mnou nebudeš,“ prohlásila, „takže bychom si měli dneška užít co nejvíc.“ Něžně ho políbila. „Je to dost japonské?“

Zasmál se. „Myslím, že jo.“

Přejela mu dlouhými prsty přes čelist a zastavila se na jeho rtech. „Znamenáš pro mě víc, než jsem kdy čekala, že by někdo mohl.“

„Justine –“

„I kdybys odjel až na konec světa, našla bych si tě. Možná to zní dětinsky, ale myslím to úplně vážně.“

Ke svému údivu si musel přiznat, že tomu tak skutečně je; v jejích očích se zčistajasna objevilo něco, co v nich ještě nikdy nespatřil: odhodlanost samurajské ženy, jakou kdysi obdivoval u své matky a tety. Byla to zvláštní směsice divokosti a oddanosti, o které se domníval, že je pro lidi ze západu nepřístupná. Teď cítil, jak je na Justine pyšný, a to pomyšlení ho hřálo.

Usmál se. „Nebudu pryč dlouho. Doufám, že ani ne měsíc. Budu se snažit, abys za mnou nemusela jezdit.“

Zvážněla. „Já si nedělám legraci, Nicku. Pro mě totiž Japonsko je konec světa, ta země je mi příšerně cizí. Třeba v Evropě si taky připadám jako cizinec, ale nakonec mi přece jen dojde, že tam tak nějak patřím. Do Japonska nedokážu vůbec proniknout a to mě děsí.“

„Jsem poloviční Asiat,“ připomněl zvesela. „Děsím tě snad?“

„Ano, dřív ano. Teď už ne tolik.“ Objala ho pažemi. „Ach, Nicku, všechno by bylo úplně perfektní, kdybys nikam nejel.“

Beze slova ji k sobě přitiskl. Chtěl jí říci, že už ji nikdy neopustí, což by ovšem byla lež, protože právě to udělá ani ne za dvacet čtyři hodiny, až nasedne do letadla. Navíc mu jeho asijské já – a jeho výcvik – nedovolovaly dávat své emoce najevo a obepínaly ho neproniknutelnou zdí; Nicholas se domníval, že jeho otec, plukovník, na tom byl stejně, i když to byl Evropan až do morku kostí. Jak otec, tak i syn pečlivě střežili svá tajemství i před ženami, které milovali víc než co jiného.

Zhluboka se nadýchl; ucítil změnu tlaku a lehký, suchý závan ozonu, který šimral v nose.

Boeing se pomalu, skoro líně stočil vlevo a prorazil vrstvu mraků, pod nimiž se začala objevovat bledě zelená pole rozrytá dokonale rovnoběžnými brázdami; nakonec se z dálky vyloupl zasněžený vrcholek věčné a majestátní Fudžijamy. Byl opět doma.

A pak se ponořili do souvislé vrstvy smogu, která se klenula jako baldachýn nad městem a rozrůstala se do šíře.

„Ježíšmarjá,“ zaúpěl podsaditý muž vedle něho a natáhl krk, aby lépe viděl. „Měl jsem si s sebou vzít plynovou masku.“ Poklepal tučným prstem na okno. „Ta inverze je tady horší než v San Fernandu.“

Upřel pohled na mizející krajinu venku; Nicholase napadlo, že jeho oči připomínají zkušeného římského vojevůdce, obezřetného a unaveného zároveň. Byl to výsledek mnoha let perně získávaných zkušeností a bojů na dvou frontách: proti nepřátelům před sebou a politickým čachrům za sebou.

Muž měl šedé, nakrátko ostříhané vlasy a oblečen byl do lehkého obleku šitého na míru; patřil k těm, kteří si během let zvykli na určitý luxus, ovšem tvar jeho nosu a plné rty prozrazovaly, že tomu tak vždy nebylo. Raphael Tomkin, milionář, pro něhož Nicholas nyní pracoval, k penězům nepřišel jen tak lehce. Saigó dostal dobře zaplaceno za to, aby Tomkina zabil, a i když ho Nicholas bránil a nakonec Saigóa porazil, byl si jistý tím, že tento průmyslový magnát nařídil smrt jeho nejlepšího přítele, detektiva poručíka Lewa Croakera.

Nicholas po očku sledoval Tomkinův masivní profil. Ze zkušenosti věděl, že celá ta proslavená sila Američanů je ve skutečnosti jen tenkou slupičkou, kterou mu nedělalo problém proniknout. Ovšem Tomkin se od svých soukmenovců lišil silným wa, které prozrazovalo světu vnitřní odhodlání a tvrdost křemene.

To Nicholase nesmírně zajímalo, protože – jak přísahal sám sobě a kami svého mrtvého přítele – hodlal prolomit všechny vnější obrany svého protivníka, vniknout do něj a začít jej zevnitř nahlodávat.

Dobře si vzpomínal, na co myslel, když se dověděl, že Tomkin nechal zinscenovat onu rádoby nešťastnou náhodu – autohavárii v Key West – která stála Croakera život. Tehdy jel Croaker na jih jako soukromá osoba a jenom Nicholas věděl, že tam hledá jediné slušné vodítko v případu vraždy Angely Didionové, populární modelky, která byla zároveň Tomkinovou milenkou.

Jak říkal Ieasu Tokugawa, největší ze všech japonských šógunů, jehož rodina vládla po více než tisíciletí a přitom pečlivě udržovala rodinné tradice: Chceš-li svého nepřítele dobře poznat, staň se jeho přítelem. A jakmile se staneš jeho přítelem, zlomíš tím veškerou jeho obranu. Pak si můžeš sám vybrat nejvhodnější způsob, jak ho zničit.

A tak se stalo, že Nicholas, věrný svému slibu pomsty, přijal i přes ostré Justininy protesty zaměstnání u Tomkina. Od prvního dne v práci se veškerá jeho energie soustředila jen na jediné. Tomkin připravoval fúzi jedné své dceřinné společnosti s kobunem Petrochemie Sató; pochopitelně, obchodovat s Japonci dá vždycky člověku zabrat, ale tato složitá fúze dvou značně neprůhledných komplexů byla přímo vyčerpávající. Dokonce i Tomkin musel přiznat, že zoufale potřebuje pomoc, a kdo jiný mu ji mohl poskytnout lépe než Nicholas Linnear, poloviční Asiat narozený a vychovaný v Japonsku?

Kola se odrazila od přistávací dráhy a cestující sebou škubli, když kapitán zapnul čtyři tryskové motory na zpětný tah.

Nicholas sledoval Tomkina, jak si rozepíná pás a hledá svůj kabát ve stropní přihrádce. Od okamžiku, kdy složil svou přísahu, se v něm cosi změnilo; čím více se o Raphaelu Tomkinovi dovídal a čím více si získával jeho důvěru (a s ní i přátelství, dar, který průmyslník nerozdával příliš často), tím více viděl Tomkina takového, jaký byl doopravdy.

Bylo čím dál tím jasnější, že Tomkin není tou lidožravou nestvůrou, za níž ho měly jeho dcery Justine a Gelda; zpočátku se Nicholas snažil vyložit tento svůj objev Justine, ovšem všechny podobné pokusy zásadně končily hádkou, a tak se nakonec vzdal veškeré snahy přesvědčit ji, že její otec ji skutečně hluboce miluje. Bylo mezi nimi příliš mnoho zlé krve na to, aby na něj někdy změnila názor; podle jejího mínění byl Tomkin netvor.

V jistém smyslu měla pravdu, uvažoval Nicholas, když vycházeli z letadla. Na druhé straně však pro něj bylo stále těžší věřit tomu, že by byl Tomkin schopen vraždit. Jistě, sotva někdo může dosáhnout takového postavení, když bude nastavovat druhou tvář, jakmile ho někdo udeří; zničené kariéry, bankroty a rozbitá manželství, to je přesně to, co po sobě zanechávají lidé typu Raphaela Tomkina na cestě vzhůru.

Byl chytrý a určitě i dost bezohledný; prováděl věci, které by Nicholase nikdy ani ve snu nenapadly. Přesto to všechno bylo na hony vzdálené chladnokrevně nařízené vraždě, olympské bohorovnosti, která dokáže bez mrknutí oka rozhodovat o životě smrtelníků. Takovému šílenému jednání odporovala i jeho nefalšovaná láska k vlastním dcerám.

Jenže všechny důkazy, které Croaker nashromáždil, vedly k jedinému závěru: Tomkin si zavolal svého tělesného strážce a pověřil ho, aby odstranil Angelu Didionovou. Proč? Co ho mohlo dohnat k tak zoufalému činu?

To ještě Nicholas nevěděl, ale byl pevně rozhodnut to zjistit, dříve než zahájí svou pomstu; možná se tím provedení jeho záměru o něco zdrží, ovšem to pro něj mnoho neznamenalo. Už od dětských let ho vedli k nekonečné trpělivosti; čas pro něj představoval totéž co vítr vanoucí stále jedním směrem, který v sobě skrývá tajemství – události, k nimž musí nevyhnutelně jednou dojít, až přijde ta pravá chvíle.

Proto si také uložil, že musí nejprve svého protivníka Raphaela Tomkina dokonale pochopit, nahlédnout do všech temných zákoutí jeho života, rozebrat jej až do poslední kostičky a odkrýt tak jeho duši. Věděl, že pouze porozumí-li motivu vraždy, může vykoupit čin, který má v úmyslu spáchat.

Kdyby však Tomkina nepochopil a bezhlavě se vrhl na cestu pomsty, nebyl by o nic lepší než jeho nepřítel, a něco takového by nikdy nedopustil. Jeho bratranec Saigó to o něm věděl a využil toho, když pozabíjel několik Nicholasových přátel. Saigó ve svém šílenství totiž žádné podobné zábrany ohledně vraždění neměl: naučil se zabíjet nejprve pomocí Kan-aku na nindžutsu a později prostřednictvím obávané Kóbudery. Ovšem postupem času síly, které se snažil ovládnout, ovládly jeho a využily ho ke svým vlastním nekalým cílům; Saigó získal moc jenom proto, aby se nakonec stal jejím otrokem. Byl příliš slabý, a to ho připravilo o rozum.

Nicholas se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou, aby z ní vyhnal vzpomínky: Saigó byl už rok po smrti.

Jenomže teď byl on zpátky v Japonsku a minulost ho začala obklopovat jako smečka rozvášněných kami, která se všechna najednou dožadovala jeho pozornosti. Vzpomínky, pocity – Čeong; plukovník; Itami, jeho teta, kterou bude muset také navštívit. A samozřejmě Jukio, nešťastná Jukio odsouzená k záhubě, nádherná Jukio, která omámila jeho dospívající mysl od prvního okamžiku, kdy se setkali na večírku keirecu. Už při jejich prvním dotyku to mezi nimi zajiskřilo skrytou sexualitou; vzpomínal na její pevné, teplé stehno mezi svýma nohama, když tančili po svíčkami osvětleném sále, oči měli jen jeden pro druhého a naprosto nevnímali zuřivý Saigóův pohled, který na ně vrhal ze svého místa po otcově boku.

I když nakonec zemřela Saigóovou rukou, její kami ho neopouštělo. Přestože z celého srdce miloval Justine, jeho duše se stále pohybovala v jakémsi zářícím uzavřeném světě, kam neměla smrt přístup, a tančila donekonečna ten první tanec s Jukio. Duše je silná zbraň a kdyby bylo možné vzkřísit mrtvé, Nicholas by Jukio vyrval z jejího podmořského hrobu pouhou silou svých vzpomínek.

Po deseti letech se jeho nohy poprvé dotkly rodné půdy; zdálo se mu, že mezitím uběhla staletí. Najednou byl blíže Jukio, blíže všemu, co doposud prožil. Tanči, Jukio, držím tě pevně a dokud tě budu objímat, nic mezi nás nemůže vstoupit, nic už ti nemůže ublížit.

„Dobré odpoledne, pánové.“ Před nimi stála mladá Japonka a ukláněla se. „Petrochemie Sató vás vítá v Japonsku.“ Vlevo za ní postával mladík v tmavém obleku a úzkých slunečních brýlích; natáhl ruku a vzal si od nich lístky od zavazadel. Celní a pasovou kontrolou již prošli. „Junior se vám postará o zavazadla,“ sladce se usmívala. „Pojďte, prosím, za mnou.“

Nicholas pečlivě skrýval sevé překvapení nad tím, že je přišla uvítat žena. Pochopitelně to nemohl Tomkinovi vysvětlovat, ale dobré znamení pro nadcházející jednání to rozhodně nebylo. Jemu osobně se to děvče mohlo líbit a Tomkinovi to mohlo být úplně jedno, ovšem každý Japonec by takové přivítání považoval za smrtelnou urážku. Čím výše postavený funkcionář vás přijde pozdravit na letiště, tím více si vás společnost cení. A v Japonsku se ženy pohybovaly jen na těch nejnižších stupních zaměstnanecké hierarchie.

Provedla je přeplněnou letištní halou, kolem skupin neposedných turistů, jejichž vedoucí mávali nad hlavami popsanými cedulemi a připomínali tak staré japonské generály; kolem vyrovnaných řad školáků v uniformách, kteří si mohli oči vykoukat.na všechny ty vysoké gaidžiny, co se vyjeveně motali okolo; kolem starších manželských párků s hnědými papírovými pytlíky a vyšňořených novomanželů, kteří zřejmě odjížděli na svatební cestu.

Než je dívka dovedla na rozpálené parkoviště a k připravené limuzíně, Tomkin sotva popadal dech.

Podržela jim otevřené zadní dveře. „Jmenuji se Jošidová a jsem asistentka pana Satóa,“ prohlásila. „Laskavě omluvte mou nezdvořilost, že jsem se vám nepředstavila dříve, avšak považovala jsem za rozumnější vás co nejdříve vzdálit toho shonu.“

Nicholas se v duchu usmál nad její poněkud neohrabanou angličtinou; když se znovu uklonila, automaticky jí gesto opětoval a zašeptal: „Nešlo o nezdvořilost, slečno Jošidová. Pan Tomkin i já oceňujeme vaši pozornost,“ v idiomatické japonštině.

Pokud ji jeho znalost jejího rodného jazyka zarazila, nedala to na sobě nijak znát. Její oči, usazené do oválného, hladkého obličeje, připomínaly kusy skla. V jiné zemi by mohla vydělat miliony, kdyby se s takovou tváří objevila před kamerou; tady ovšem ne. Petrochemie Sató pro ni představovala něco jako druhou rodinu, které byla zavázána stejnou oddaností jako svému skutečnému příbuzenstvu. Cokoli od ní žádali, prováděla bezchybně a na nic se neptala. Další tradice, která se předávala z pokolení na pokolení od časů šóguna Tokugawy.

„Neposadíte se do auta?“

„Nejradši bych se natáh,“ mručel Tomkin, když shýbal hlavu a soukal se do naleštěného vozu. „Takovýhle cesty sou hovno sranda.“

Nicholas se zasmál na znamení, že jde o soukromý gaidžinský vtip, aby slečnu Jošidovou vyvedl z rozpaků; zasmála se s ním. Měla na sobě strohé šaty ze surového hedvábí, jejichž zelená barva příjemně kontrastovala s její krémovou blůzkou a kaštanovou tkaničkou pod oblým límečkem. V klopě nosila zapíchnutý nenápadný odznak s firemním symbolem Petrochemie Sató a na uších jí visely lesklé smaragdové náušnice.

„Jistě jste rád, že jste zase doma, Linnear-san.“ Jeho jméno vyslovila „Rinnearu“.

Kdyby dal Nicholas najevo, že pochopil smysl její poznámky, nesvědčilo by to o dobrém vychování: vlastně mu tím sdělila, že ji podrobně informovali o jeho životopise.

Usmál se. „Léta uběhla,“ pravil, „a teď, když jsem tady, mám dojem, že jsem byl pryč jen pár minut.“

Slečna Jošidová od něj odvrátila svůj nádherný obličej: z terminálu se vynořil Junior obtěžkaný jejich zavazadly. Znovu na něj pohlédla a když promluvila, zněl její hlas tišeji a o poznání méně formálně: „Budete mít k dispozici vůz,“ oznámila mu. „Kdybyste chtěl jet zapálit vonné tyčinky.“

Nicholas měl co dělat, aby zakryl svůj údiv; začínalo mu být jasné, co všechno o něm slečna Jošidová ví. Nejenže řekla, že Sató mu poskytne auto, kdyby chtěl navštívit hrob svých rodičů, ale i to, že možná bude chtít zapálit vonné tyčinky na hrobě své matky. Málokdo věděl, že Čeong byla přinejmenším z poloviny Číňanka; „vonné tyčinky“ byl termín převážně čínský, i když Japonci – také buddhisté – rovněž pálili kadidlo na hrobech svých rodičů a přátel.

Slečna Jošidová sklopila oči. „Vím, že nemám právo vám něco takového nabízet, ovšem kdybyste si přál na takové cestě společnost, budu vám k dispozici.“

„To je od vás velice laskavé,“ opáčil Nicholas a koutkem oka sledoval přicházejícího Juniora. „Něco takového od vás pochopitelně nemohu žádat.“

„Mně to nevadí,“ namítla. „Mám tam pohřbeného manžela a dítě. Jela bych tam tak jako tak.“

Jejich oči se setkaly, avšak nedalo se říci, jestli mluví pravdu nebo zda používá typicky japonskou lež, aby mu usnadnila přijetí nabídky. Každopádně se rozhodl, že ji vezme za slovo, jakmile to vývoj jednání dovolí.

„Bude mi ctí, slečno Jošidová.“

Když se auto ponořilo do dopravní zácpy na okraji města, Tomkin se naklonil kupředu a kouřovými skly zíral na les ocelových a skleněných věží, které se tyčily na okraji zelenajících se polí. „Kristova noho,“ ulevil si, „to je jako v New Yorku. Kdy už konečně nechají toho stavění? Člověk letí skoro dvacet tisíc kilometrů a nakonec má pocit, že je pořád doma.“ Se samolibým úšklebkem na tváři se zase opřel. „Jasně, až na to, že my dva jsme tu široko daleko nejvyšší – co, Nicku?“

Nicholas krátce kývl na svého zaměstnavatele a zároveň promluvil ke slečně Jošidové na předním sedadle. „Gaidžinům se často daří být hrubí, i když to tak nemyslí, že?“ Pokrčil rameny. „Co ostatně můžete čekat od nevychovaných dětí.“

Slečna Jošidová si zakryla rty dlaní, jenže i tak její oči prozrazovaly, že se směje.

„O čem si to tam ksakru šuškáte?“ zavrčel Tomkin, který si připadal odstrčeně.

„Jenom informuju domorodce, že výška není to jediný, co je na bílejch démonech velkýho,“ lhal Nicholas.

Trefil se do černého. „Cha!“ zaburácel Tomkin. „Ty na to teda deš pěkně zvostra! Dobrý, Nicky!“

Za hodinu všichni tři vystoupili z expresního výtahu v posledním podlaží trojúhelníkové budovy Šindžuku Suirjú. Pod nimi leželo Tokio jako potemnělý drahokam s jemným výbrusem; z výšky dvaapadesáti pater se mohl Nicholas podivovat nad tím, kolik hypermoderních mrakodrapů tu vyrostlo za dobu jeho nepřítomnosti. Tyčily se nad kamennými chodníky jako dlouhé nehty Mandarínů a zvedaly celou čtvrť Šindžuku k nebeské klenbě.

Tomkin se zarazil, přitáhl si Nicholase k sobě a s úšklebkem mu pošeptal: „Sotva sem přijedu, už mi to tady připomíná rybí tuk. Když jsem byl ještě malej kluk, táta mě nutil, abych si ho bral každý ráno dvě lžíce – tvrdil, že mi to prospěje. To ovšem tvrdil taky, když mě řezal, protože zjistil, že to svinstvo leju do záchoda. Nakonec jsem to stejně musel spolknout.“ Odfrkl si. „Brr! Ty si tady, Nicku, klidně jez s těma barbarama ty jejich syrový ryby, ale já mám pořád v puse pachuť toho rybího tuku.“

Slečna Jošidová je provedla vykládanými dveřmi s vyrytým Satóovým emblémem a dále do nepřímo osvětlené chodby, na jejíchž stěnách visely tisky ukijo-e z období Edo – od Hirošigeho, mistra deště, Hokusaie, mistra krajináře, a Kunijošiho, mistra japonských legend. Šedivý koberec pod jejich nohama tlumil i hluk čilé práce, který kypěl všude kolem nich: dálnopisy tiše drnčely a v jiném oddělení se činila baterie elektronických psacích strojů.

Slečna Jošidová se zastavila před dalšími dveřmi, tentokrát vyrobenými z tlustých sukovitých prken spojených širokými dřevěnými nýty podle tradičního japonského způsobu. Nahrubo opracované železné kliky připomínaly Nicholasovi riakony – venkovské hostince – ve kterých kdysi přespával.

„Pan Sató ví, že máte za sebou namáhavou cestu,“ pravila slečna Jošidová. „Takový let dokáže vyčerpat i ty nejsilnější. Proto také Junior odvezl vaše zavazadla do hotelu Okura a zařídí vám pokoje.“ Pozvedla paži a obrátila dlaň vzhůru: prosté a zároveň elegantní gesto. „Tady si můžete v klidu a bez starostí odpočinout.“ Na jejích třešňových rtech se objevil úsměv. „Pokud budete tak laskaví a půjdete za mnou.“

Tomkinův zlostný tón ji zarazil. „Co to má ksakru znamenat?“ V očích se mu bojovně blýskalo. „Neletěl jsem přes půlku světa jenom proto, abych si máčel prdel někde ve vaně a čekal, až si pan Důležitej na mě udělá čas.“ Poklepal na svůj černý kufřík z krokodýlí kůže. „Potřebuju tady zařídit fúzi a všechno ostatní může počkat.“

V obličeji slečny Jošidové se neodrazilo nic z toho, co určitě musela cítit. Stále se usmívala a je třeba jí připočíst k dobru, že to nebyl nucený úsměv. „Pane Tomkine,“ začala, „ráda bych vás ujistila, že –“

„Sató!“ vyštěkl Tomkin a uťal její tichý, umírněný hlas v půlce věty. „Chci vidět Satóa, a hned! Nemůže mě tu přece nechat tvrdnout jako nějakýho zasranýho úředníčka! Raphael Tomkin na nikoho nečeká!“

„Ujišťuji vás, pane Tomkine, že jsme vás nechtěli nijak urazit,“ snažila se slečna Jošidová usměrnit jeho nesmyslný výbuch. „Mým úkolem je posloužit vám, umožnit vám, abyste si odpočinuli a dostali se do správné nálady –“

„Mě nikdo nebude poučovat, jakou mám mít náladu!“ burácel Tomkin a postoupil kupředu, směrem k ní. „Buďto mi sem okamžitě přivedete Satóa, nebo –“

Nicholas také vykročil a postavil se mezi ně. Viděl, že i přes veškerou snahu je slečna Jošidová pod líčidly bledá a že se jí třesou ruce.

„Co to hergot vyvádíš, Nicku?“

Nicholas Tomkina ignoroval; jeho zaměstnavatel musel před jeho svalnatým tělem tak jako tak ustoupit zpátky. Nicholas se okamžitě lehce usmál, aby jeho vlastní uvolněnost rozptýlila obavy slečny Jošidové.

„Omluvte gaidžina, prosím,“ pronesl japonsky; Tomkinovo jméno vyslovit nechtěl. „Má za sebou těžkou cestu.“ Ztišil hlas a pokračoval, aniž by přestával držet Tomkina v šachu. „Po pravdě řečeno, slečno Jošidová, zlobí ho hemeroidy a vyvádí jako pes, který si sedl do mraveniště. Štěká a vrčí na každého.“ Znovu se usmál. „Nenapadne ho, že by měl být milý k tak příjemné a úslužné ženě; místo toho se ve své bolesti snaží rozbít všechno krásné, co vidí.“

Slečna Jošidová se opatrně podívala na Tomkina a pak se s díky uklonila. „Sató-san tu bude za chvíli,“ ohlásila. „Jeho jediné přání je, abyste měli veškeré pohodlí, než začne samotné jednání.“

„Dokonale chápu, Jošida-san,“ opáčil Nicholas laskavě. „Je to od Sató-sana velmi milé, že se tak zajímá o naše blaho. Buďte tak hodná a předejte mu naše díky.“ Zapíchl své svalnaté rameno do Tomkina, který se stále ještě vrtěl. „A co se týče gaidžina, nechte ho na mně.“

Slečna Jošidová se znovu uklonila a ve tváři se jí zračila úleva: tentokrát se ani nesnažila své pocity nějak maskovat. „Děkuji vám, Linnear-san. Nechci ani pomyslet na to, co by tomu řekl Sató-san, kdyby se dověděl, že jsem nesplnila svůj úkol.“ Proklouzla kolem nich a odběhla chodbou pryč.

Tomkin vycítil, že tlak na něj povoluje, a se zarudlým obličejem se od Nicholase odtrhl. Zvedl tučný ukazováček. „Tohle mi doufám vysvětlíš, Nicku, a pořádně, protože –“

„Mlčte.“ Neřekl to nijak zvláši nahlas, avšak jakýsi skrytý podtón způsobil, že Tomkin okamžitě zmlkl.

„Už jste natropil dost škody,“ pokračoval Nicholas a stejně jako slečna Jošidová před chvílí se snažil udržet své city na uzdě.

„Škody? Co tím k čertu –“

„Především jste nás před tou ženou dokonale znemožnil. Budeme mít z pekla štěstí, jestli nešla rovnou za Satóem.“ To byla lež: slečna Jošidová se tolik bála, že by mohla hosty urazit, že by ji něco takového ani nenapadlo. To ovšem Tomkin nemohl vědět a bylo jen dobře, když se trochu podusí ve vlastní šťávě.

Nicholas ho obešel a ocitl se v malé, matně osvětlené místnosti s podlahou z cedrových parket. U zdi stála řada prostorných kovových skříněk; došel k jedné z nich a otevřel ji. Uvnitř našel froté župan, hřeben s kartáčem a celou řadu dalších toaletních potřeb. Vpravo vedly otevřené dveře do koupelny s umývadly, zrcadly, několika mušlemi a řadou toalet.

Nicholas zaslechl tlumený zvuk odkapávající vody, který jako by vycházel ze stěn. Nalevo od skříněk stály prosté dřevěné dveře; došlo mu, že vedou do lázně. Vzduch byl teplý a vlhký, což vypadalo lákavě. Začal se svlékat.

Tomkin vešel za ním a zůstal stát uprostřed šatny; zíral přitom na Nicholase a doufal, že se k němu otočí. Ten však schválně nechával Tomkina čekat a metodicky pokračoval ve svlékání.

Po chvíli Tomkin vyhrkl: „Poslechni, ty parchante, tohle už mi víckrát nedělej.“ Hlas měl plný potlačované zuřivosti. „Posloucháš mě vůbec?“ vyjel nakonec.

„Svlékněte se.“ Nicholas si složil kalhoty a pověsil je na kovové ramínko. Byl nahý, zbaven všech nánosů, které předepisovala civilizace; bylo v něm něco zvířecího, co na první pohled téměř děsilo. Justine to vycítila hned, jak ho viděla pohybovat se po pokoji jako duch, jako tanečník, jako noční dravec. I při tak běžném pohybu, jako je přesunout jednu nohu před druhou, používal své tělo jako mistrně seřízený nástroj a dosahoval tím spojení síly a elegance.

„Mluv se mnou slušně, ksakru!“ Tomkin zvýšil hlas; mohla za to částečně jeho zlost, ale trochu i strach z muže, který stál před ním. Byl dokonale vyvedený z míry: v jeho obchodnickém světě představovala nahota stav největší zranitelnosti. Přesto, když se teď oblečený Tomkin díval na nahého Nicholase, cítil jen, jak je zranitelný sám, a s tím i svůj zrychlený tep.

Nicholas se k němu obrátil. „Najal jste mě na určitou práci. Tak mi laskavě dovolte, abych ji dělal.“ V jeho hlase už nebylo ani stopy po nějakém vzteku.

„Tvoje práce není mě urážet,“ upozornil Tomkin normálnějším tónem, jak se snažil ovládnout svůj pulz.

„Teď jsme v Japonsku,“ namítl Nicholas prostě. „Jsem tu proto, abych vám pomohl přestat myslet jako člověk ze Západu.“

„Aha, abychom neztratili tvář.“ Tomkin zafrkal a opřel se palcem o zavřené dveře. „Vždyť to byla jen holka. Je mi buřt, co si o mně myslí.“

„Je to osobní zástupkyně Seičiho Satóa,“ připomněl Nicholas konejšivým tónem. „A proto je důležitá.“ Musel lhát, aby udržel Tomkina na uzdě. Kdyby měl sebemenší podezření, jaké urážky se jim dostalo, nic už by ho nemohlo zastavit. „Jako taková je součástí samotného Satóa a zaslouží si stejně tolik úcty, co on.“

„To jsem si snad měl před ní kleknout? Zvlášť, když Sató neměl ani dost slušnosti, aby za námi přišel osobně.“

„Už jste tu byl víckrát,“ pravil Nicholas mírně. „Překvapuje mě, že jste se za tu dobu ani trochu nepoučil o japonských zvycích.“ Ukázal rukou. „Takováhle obsluha je vyhrazená jen pro ty nejvzácnější návštěvy. Dokážete si představit, kolik taková japonská lázeň musí stát tady v Tokiu, kde se za každý metr místa platí zlatem?“ Nicholas si povzdechl. „Přestaňte myslet jako Američan a zkuste být trochu vstřícný. To vám tady obrovsky pomůže.“ Sáhl do své skříňky a vytáhl bílý ručník ozdobený třemi tmavomodrými koly, znakem Petrochemie Sató.

Tomkin chvíli mlčel, pak cosi zabručel a začal se svlékat. Výmluvnější omluvu od něj nikdo čekat nemohl. Když byl konečně hotov, vzal si ručník a klíč od skříňky.

„Nezamykejte,“ vyzval ho Nicholas.

„Proč ne?“

Okamžik se na sebe dívali; pak Tomkin přikývl. „Neztratit tvář, co?“

Nicholas se usmál a otevřel dřevěné dveře. „Pojďme,“ pobídl.

Vstoupili do místnosti s parketovou podlahou a stěnami pokrytými modrými kachlíčky. Na stropě byla mozaika, jejíž střed tvořila tři propojená kola Satóova emblému. V místnosti stály dvě obrovské vany, ze kterých se kouřilo. Před nimi čekaly dvě mladé lázeňské.

Nicholas bez váhání zamířil k nim, dal se od nich polít vařící vodou a vydrhnout mýdlem a houbou. Tomkin ho po chvíli následoval.

„Tomuhle rozumím,“ prohlásil, zatímco ho žena umývala. „Napřed očistit a pak horká koupel.“

Lázeňské jim nabídly šampon, pečlivě je opláchly a oba se vydali k nejbližší vaně.

Voda v ní byla ještě více horká než předtím a Tomkin sebou trhl; ve stěnách vany objevili výklenky, takže si mohli sednout s hlavami nad vodou. Tomkin byl ve tváři celý rudý a čůrky potu mu volně stékaly po bradě; zjistil, že jakmile se pohne, horko se stává nesnesitelným. Nicholas zavřel oči a uvolnil se. Nastalo ticho přerušované jen jemným šploucháním vlnek vyvolaných jejich vlastními pohyby. Kachlíčky na zdech se leskly sraženou vlhkostí.

Tomkin si opřel hlavu o dřevěný okraj vany a zadíval se na Satóova spojená kola. „Když jsem byl ještě malej,“ začal, „strašně nerad jsem se koupal. Nevím proč. Asi jsem si myslel, že to není dost mužný nebo tak nějak. Do školy se mnou chodil jeden kluk a ten pořád voněl, jako by se právě vykoupal. Nenáviděl jsem ho. Jednou po škole jsem si na něj počkal a zmlátil ho jak psa.“ Jeho hrudník se zdvíhal v rytmu pomalého oddechování.

„Víš, tenkrát jsem čekal, že mě za to budou ostatní obdivovat, ale nějak to nevyšlo.“ Na okamžik se odmlčel a pleskání padajících kapek znělo jako metronom. „Vzpomínám si, jak mě táta jednou chytil, hodil do vany a vydrhl mě nějakým tím čisticím práškem – Ajax se to jmenovalo, nebo něco na ten způsob. Bolelo to jak čert, to ti povím. ‚Jen řvi,‘ povídal táta. Jako bych ho slyšel. ‚Však ono ti to prospěje. Zítra se už budeš koupat sám, abych tě už nemusel takhle drbat.‘ Ano,“ přikývl Tomkin, „táta mě rozhodně naučil, jak je dobrý bejt čistej.“ Zavřel oči, jako by si před sebou znovu vybavoval celou scénu.

Nicholas na něj pohlédl a vzpomněl si na svého mrtvého přítele. Lew Croaker si byl dokonale jistý, že Angelu Didionovou nechal zavraždit Tomkin; byla to u něj jakási posedlost, která v sobě měla i něco japonského, protože vycházela z Croakerovy slepé oddanosti k liteře zákona. „Nicku,“ řekl mu jednou, „kašlu na to, co Angela Didionová dělala nebo co se o ní mluvilo. Byla to prostě lidská bytost jako my. A to, co dělám… mám pocit, že si to zaslouží. Když se nedostane spravedlnosti jí, tak na ni nemá nárok už nikdo.“

To, čemu Croaker říkal spravedlnost, znal Nicholas jako čest. Croaker věděl, co je jeho povinnost, a ve snaze ji splnit přišel o život. Nicholas věděl, že to byla samurajská smrt, jenže to ani trochu nezmírňovalo smutek, který se ho čas od času zmocňoval, ani prázdnotu, kterou v sobě cítil, jako kdyby mu vyřízli nějaký důležitý orgán.

„Nicku, ty a Craig Allonge se myslím shodnete.“ Tomkin mluvil o vedoucím finančního oddělení firmy. „Víš, že se na něj dost spoléhám. Ví toho o Tomkinových závodech víc než kdo jiný – kromě mě. Je taky hned u pramene.“ Pokud Tomkin někam směřoval, nedal to najevo – místo toho odbočil. „Craig to teď nemá v životě lehký. Odstěhoval se z domu. Nějak si nerozumí se ženou – od tý chvíle, co mu řekla, že má milence.“

Tomkin se bezděky pohnul a zasykl, jak mu tělem prolétla vlna horka. „Je to dost blbá situace. Craig mi povídal, že se chce nastěhovat někam do hotelu, ale o tom jsem pochopitelně nechtěl ani slyšet. Teď bydlí u mě, dokud se nerozhodne, co dál. Už jsem mu říkal, že jestli bude chtít rozvod, tak mu s tím píchnu. Taky bych zaplatil dobrýho advokáta, kdyby byla nějaká šance na smír.“ Zavřel oči. „Teď je ovšem nejdůležitější, že by potřeboval nějakýho dobrýho přítele. Já jsem jeho šéf, takže jsem mimo hru – aspoň co se nějakejch kamaráčoftů týče. Ty ho máš rád a co já vím, tak on má o tobě strašně vysoký mínění. A navíc, ty víš, co vobnáší vopravdový přátelství.“

Nicholas se opřel o stěnu vany a myslí mu prolétlo, jak jsou ti Američani nevyzpytatelní. V jednu chvíli řádí jako černá ruka, bez ohledu na základní zdvořilost, a za pár minut už jsou samé ohledy a zájem. „Jakmile se vrátíme, udělám, co budu moci,“ odpověděl.

Nakonec k němu Tomkin otočil hlavu a když promluvil, jeho hlas zněl nevysvětlitelně měkce.

„Nicky,“ začal. „Vezmeš si mou dceru?“

Napůl zasněný Nicholas si v té otázce povšiml jisté naléhavosti, což ho překvapilo. „Ano,“ odvětil bez váhání. „Samozřejmě. Hned, jak se vrátíme do Států.“

„Už jsi o tom mluvil s Justine?“

Usmál se. „Myslíte, jestli jsem ji požádal o ruku? Ano.“ Zaslechl, jak si Tomkin oddechl, a otevřel oči. „Požehnáte nám?“

Tomkin zrudl a z krku se mu vydralo zaštěkání, ve kterém Nicholas rozpoznal nervózní smích. „Jasně, jestli vám to nějak pomůže. Ale neříkej o tom Justine. Ještě by se mohla rozhodnout, že si tě nevezme – jenom mně naschvál.“

„Mám dojem, že tyhle dny už jsou za námi.“

„Kdepak, v tomhle se pleteš. Mezi mnou a mýma dcerkama to už nikdy klapat nebude. Jsou na to moc naštvané, hnusí se jim to, jak si myslí, že jsem se jim pletl do života. Jestli jsem dělal dobře nebo špatně, nemám tušení.“

Je na čase obrátit list, uvědomil si Nicholas a pomalu vylezl z vany. Tomkin ho následoval a oba prošli dalšími dveřmi do páry. Posadili se na šestiúhelníkové dlaždičky, zatímco dlouhá svislá trubka začala kašlat a vyplivovat spršky vody, která stékala po zemi do odpadní mřížky. Pak se se zaburácením vydral z roury oblak páry a mluvit se už nedalo.

Přesně po pěti minutách zazvonil varovný zvonek; i když seděli blízko sebe, jeden druhého neviděli. Každou chvíli trubka nalevo od nich zařvala a vychrlila na ně další mrak páry, který je zaplavil novou vlnou horka.

Nicholas se dotkl Tomkinova ramene a oba vyšli ze dveří ve vzdálenější zdi.

Ocitli se ve velké, spoře osvětlené místnosti, která slabě voněla břízami a kafrem. Po obvodu pokoje stála čtyři dlouhá čalouněná lehátka; na dvou z nich se již cosi černalo, což, jak se ukázalo, byla lidská těla. U každého lehátka stéla mladá žena.

„Pánové.“ Muž na lehátku vpravo od nich se posadil a jemně se uklonil. „Věřím, že se nyní cítíte lépe, než když jste k nám prvně vstoupili.“

„Sató,“ spustil Tomkin. „Trvalo vám –“ Ucítil na rameni Nicholasovu ruku; to ho donutilo, aby se odmlčel v půlce věty a zkusil to jinak. „Bylo to skvělý přivítání. V hotelu by to zdaleka takhle nezvládli.“

„Standardu hotelu Okura jsme bohužel ještě nedosáhli,“ namítl Seiči Sató, ale jinak přikývl na znamení, že dík přijímá. „Linnear-san,“ pravil a pootočil se, „je mi ctí, že se s vámi konečně setkávám. Hodně jsem o vás slyšel.“ Znovu si lehl. „Povězte mi – jste rád, že jste zpátky doma?“

„Mým domovem je nyní Amerika, Sató-san,“ opáčil Nicholas opatrně. „V Japonsku se toho hodně změnilo, co jsem tu nebyl, ovšem předpokládám, že mnohem víc věcí zůstalo stejných.“

„Vybral jste si špatné povolání, Linnear-san,“ mínil Sató. „Měl jste být politik.“

Nicholas by rád věděl, kdo to leží na vzdálenějším lehátku.

„Prosím, pánové, udělejte si pohodlí,“ vyzval je Sató. „Váš odpočinek ještě neskončil.“

Poslechli ho a z příšeří se okamžitě vynořily dvě další dívky. Nicholas ucítil, jak ho zkušené ruce natírají olejem a začínají mu hníst svaly.

„Možná se divíte, Linnear-san, proč tyhle dívky nejsou Japonky. Nemyslete si, že nejsem vlastenec – ale jsem také realista. Tahle děvčata pocházejí z Tchaj-wanu.“ Uchechtl se. „Napadlo by vás, Linnear-san, že jsou slepé? Většinou se tvrdí, že díky tomu mají větší cit v prstech, a já tomu věřím. Od šestapadesátého roku, když jsem byl na Tchaj-wanu poprvé, jsem snil o tom, že si sem jednou přivezu tchajwanské masérky. Co tomu říkáte, Linnear-san?“

„Vynikající,“ broukl Nicholas. Dívčiny zručné prsty a dlaně měnily jeho tuhé svaly v máslo; zhluboka oddechoval a zakoušel skoro omračující pocit slasti.

„Museli jsme zůstat na Tchaj-wanu deset dní, protože se celá záležitost dostala k soudu. Pánové, mohu vás ujistit, že na celém Tchaj-wanu stojí za zmínku jen dvě věci – místní kuchyně a slepé masérky.“

Nějakou dobu se ozývalo jen tiché, uspávající pleskání masa; ostrý kafrový zápach masážního oleje jen přispíval k celkově ospalé náladě.

Nicholas se v duchu stále vracel k tajemnému čtvrtému muži; dobře znal úzké a klikaté cesty v labyrintu, kterým byl japonský obchod, a které byly pro lidi ze Západu téměř neproniknutelné. Věděl, že i když je Sató předsedou tohoto keirecu – podnikatelské skupiny – existuje mnoho dalších vrstev a úrovní moci, z nichž některé sahají až k japonským špičkám, o nichž cizinci a mnohdy ani Japonci sami nikdy neslyšeli. Byl tu snad s nimi jeden z nich? Pokud ano, musel Nicholas věřit Tomkinově poznámce, kterou pronesl ještě v letadle: „Tenhle obchod s Petrochemií Sató je asi největší, jaký jsem kdy dával dohromady, Nicku. Fúze mojí firmy Sphynx Silicon se Satóovým kobunem Nippon Memory Chip by nám během příštích dvaceti let měla přinést netušené zisky.

Znáš americké výrobce a víš, jak jim vždycky všechno dlouho trvá. Proto jsem se taky před dvěma a půl lety rozhodl, že založím Sphynx – už mě nebavilo být pořád závislý na těch parchantech. Kvůli nim jsem měl vždycky zpoždění čtvrt až půl roku a než jsem od nich dostal zboží, Japonci už dávno přišli s něčím lepším.

Jako ve všem, převzali základní princip a udělali lepší a levnější výrobek. Napřed takhle vyšachovali Němce s pětatřicetimilimetrovými kamerami, potom nás i Evropu s auty. A teď, jestli včas nehejbneme prdelí, nám to provedou s počítači.

Nicku, sám víš nejlíp, jak je těžký, aby se nějaká cizí společnost uchytila v Japonsku. Jenomže tentokrát mám něco, co chtějí – co potřebují tak zoufale, že mi přiklepnou jedenapadesátiprocentní podíl v mé vlastní firmě. A to už je v těchhle končinách výkon. Když v Tokiu otevřela IBM, obrali ji do poslední mrtě.“

Nicholas si na tento případ dobře pamatoval. Všemocné japonské ministerstvo průmyslu a zahraničního obchodu, známé pod zkratkou MITI, vzniklo po válce hlavně proto, aby pomohlo japonské ekonomice vybřednout z krize. V padesátých letech se jeho ministr Šigeru Sahaši se samurajským odhodláním pustil do zastavování přílivu amerického kapitálu do Japonska.

Také si všiml, jak se ve světě rozvíjí perspektivní trh s počítači. Japonsko v té době žádnou počítačovou technologii nemělo, a tak Sahaši využil touhy IBM vstoupit na japonský trh k tomu, aby pomohl vytvořit národní počítačový průmysl.

MITI již tehdy přísně omezilo podíl zahraničních firem na japonském průmyslu; bylo dokonce tak mocné, že svým souhlasem rozhodovalo o samé existenci těchto zahraničních podílů.

Sahaši svolil, aby se vytvořila japonská filiálka IBM, ale sotva k tomu došlo, rozhodl se jí ukázat, zač jé toho loket. IBM pochopitelně vlastnila všechny patenty, které Japonsko nezbytně potřebovalo k rozvoji vlastního průmyslu.

V dnes již historickém setkání s představiteli IBM-Japan Sahaši prohlásil: „Uděláme všechno možné, abyste prodělali kalhoty, pokud IBM neprodá licence japonským firmám za maximálně pětiprocentní poplatek.“

Když pochopitelně vyděšení zástupci IBM obvinili Japonce – a Sahašiho zvláště – že trpí nadměrným komplexem méněcennosti, Sahaši odpověděl: „Nemáme z vás komplex méněcennosti. Jenom potřebujeme čas a peníze, abychom vám mohli úspěšně konkurovat.“

Zaražení Američané stáli před těžkou volbou: buďto opustit důležitou část původně plánovaného světového trhu IBM, nebo přistoupit na požadavky MITI.

Nakonec se podvolili a ještě mnoho let poté Sahaši s pýchou vyprávěl o svých vítězných jednáních.

„Z toho fiaska jsem se poučil,“ pokračoval Tomkin, čímž vrátil Nicholase zpět do přítomnosti. „Nejsem takový hrabivec, abych strkal nohu do pasti, když ještě pořádně nevím, co se kolem děje. Já si ty Japonce chci vychutnat jinak.

Než ten obchod uzavřeme, nevrazím do žádné japonské firmy ani cent. Patent mám, ale ten nový čip se v Americe prostě vyrábět nedá – při těch nákladech by byl neprodejný. V tomhle mi může píchnout Sató – má pod sebou šestý největší koncern v Japonsku. Může tu věcičku vyrábět dost levně na to, aby se nám celá ta záležitost pořádně vyplatila.“

Zasmál se. „A když říkám pořádně, myslím pořádně, Nicku. Věř mi nebo ne, kouká z toho čistý zisk sto milionů dolarů během dvou let.“ Oči mu plály. „Slyšel jsi dobře. Celejch sto milionů!“

Když masáž skončila, Nicholas možná na chvíli usnul. Tak skvěle se už necítil léta. Zaslechl v místnosti tlumené pohyby a Satóův hlas: „Teď se osprchujeme a oblékneme. Za čtvrt hodiny vás slečna Jošidová přivede ke mně.“ Postavil se: tlustý černý stín. Nicholas otočil hlavu, aby na něj lépe viděl, jenže jediné, co dokázal rozlišit, bylo, že Sató není vysoký podle amerického zvyku. Za ním se pohnula postava čtvrtého muže a také vstala; Nicholas k němu obrátil pohled, avšak přes Satóa nebylo tajemného cizince vidět.

„Dnes toho moc projednávat nebudeme,“ rozhodl japonský průmyslník. „Samozřejmě jste ještě unavení po cestě a kromě toho je už pozdě. Ovšem“ – formálně se jim oběma uklonil – „je pondělí a některé zásadní věci nemohou déle čekat. Jistě se mnou souhlasíte, Tomkin-san.“

„Čím dřív se do toho pustíme, tím líp.“ I když stál kousek od Nicholase, Tomkinův hlas zněl podivně tlumeně.

„Výborně,“ odtušil Sató a pokývl kulatou hlavou. „Takže za čtvrt hodiny na viděnou.“

Když osaměli, Nicholas se posadil s ručníkem přehozeným přes bedra. „Moc jste toho nenamluvil,“ poznamenal.

V krátkém tichu odešly i dívky; šustily přitom jako rákos ve větru.

Tomkin sklouzl z lehátka. „Jenom jsem prozkoumával půdu.“ Zabalil se do osušky. „Sató se zřejmě zabral do hovoru s tebou, tak jsem ho při tom nechal. Co je mi do toho, no ne? Spíš jsem uvažoval, koho to tu měl s sebou.“

„Napadlo vás něco?“ zeptal se Nicholas, když procházeli dveřmi do sprch.

Tomkin zavrtěl hlavou. „Víš, jak to v Japonsku chodí. Kdo to tady doopravdy řídí, to ví snad jenom pánbů, a i ten, se mi zdá, v tom nemá vždycky jasno.“ Pokrčil rameny. „Ať to byl kdo chtěl, muselo to být sakra velký zvíře – že si ho Sató jen tak pustil do svý svatyně.“

Pracovna Seičiho Satóa vypadala téměř dokonale evropsky: pohodlná křesla a pohovky rozestavené kolem nízkého černého konferenčního stolku se všudypřítomným Satóovým emblémem vyrytým doprostřed desky, u okna velký psací stůl z kombinace růžového dřeva a mosazi, to vše na měkkém koberci barvy sektu. Na stěnách visely dřevoryty; jak si Nicťolas všiml, všechny pocházely od umělců dvacátého století.

Nicméně, když tak doprovázel Tomkina přes nesmírnou plochu koberce, zahlédl Nicholas pootevřená dvířka, za nimiž se nacházela tokonoma, tradiční výklenek, do nějž se každý den aranžovaly čerstvé květiny. Nad výklenkem visel starobylý svitek ještě se stopami pozlacení; ze svého místa nemohl Nicholas přečíst, co je na něm napsáno, ale byl si jistý, že jde o nějaké zenové rčení, dílo starého mistra.

Seiči Sató obešel rychlým a pevným krokem psací stůl; jak Nicholas předpokládal, byl dost malý, i když zase ne tolik. Ani perfektně střižený oblek od Ralpha Laurena nedokázal zakrýt jeho svalnatá ramena a paže a Nicholas si pomyslel, že tenhle člověk se věnuje tělesnému cvičení se zaujetím přímo nábožným. Prohlížel si Satóův obličej, poněkud hranatý a poznamenaný neštovicemi, s vystouplými lícními kostmi, které se zakusovaly skoro až do očních důlků, a se širokým čelem ohraničeným hrubými, nakrátko ostříhanými vlasy. Na jeho tělesné stránce nebylo nic jemného ani hezkého, ovšem to, co se jeho tváři nedostávalo po stránce krásy a jemnosti, si bohatě vynahrazovala vnitřní energií a silou vůle, kterou vyzařovala.

Sató s úsměvem podal oběma ruku, jak je zvykem v Americe. Za jeho širokými rameny zahlédl Nicholas ke svému údivu vrcholek Fudžijamy. Věděl, že za jasných dní bývá hora Fudži vidět z posledního patra nového obchodního centra u stanice Hamamacu-čó, odkud odjíždí jednokolejná dráha do Hanedy. Avšak tady, uprostřed Šindžuku, to bylo něco neslýchaného.

„Prosím,“ vyzval je Sató a ukázal rukou, „pohovka snad bude pro unavené poutníky o něco pohodlnější.“

Když se posadili, Sató si slabě odkašlal a téměř okamžitě se Z pootevřených dveří tokonomy vyloupla postava.

Byl to dost vysoký a hubený muž. Něco na něm člověku připomínalo moře, věčné a neměnné. Mohl být o deset let starší než Sató – kolem šedesátky – jenže ani to se nedalo tvrdit s určitostí. Šedivějící vlasy mu na hlavě vytvářely útvar podobný vějíři a pod nosem se rýsoval malý, pečlivě zastřižený knírek zažloutlý od kouření.

Mířil k nim trhavou, téměř náměsíčnou chůzí, jako by ho svaly neposlouchaly. Když se přiblížil, Nicholas spatřil, že muž má něco s pravým okem: jeho víčko zůstávalo stále napůl zavřené a bulva za ním, přestože nebyla skleněná, měla kalné, mléčné zabarvení jako poškozený achát.

„Dovolte, abych vám představil pana Tanzana Nangiho.“ Jednooký muž se krátce uklonil a Nicholas mu poklonu opětoval. Nangi byl oblečen do tmavě šedého obleku s jemnými proužky, zářivě bílou košilí a šedivou vázankou; Nicholas v něm okamžitě poznal člověka ze staré školy, konzervativního a nedůvěřivého k cizím obchodníkům. Nejspíš se v tom dost podobal Sahašimu z MITI.

„Nangi-san je prezidentem Investiční banky Daimjó.“

Víc už Sató říkat nemusel. Jak Nicholas, tak Tomkin dobře věděli, že skoro všechny keirecu v Japonsku vlastní nějaká banka – koneckonců, bylo to docela logické, protože jenom banky měly dostatek peněz. Investiční banka Daimjó tedy ovládala Petrochemii Sató.

Slečna Jošidová přinesla na tácku kouřící porcelánovou konvici a čtyři šálky; opatrně poklekla před konferenčním stolkem a pomocí rákosové metly začala připravovat zelený čaj.

Nicholas sledoval její zručnost, dokonale ovládanou sílu a elegantní pohyby jejích prstů; když obsloužila jednoho po druhém, vstala a tiše odešla. Za celou tu dobu se na nikoho přímo nepodívala.

Nicholas na sobě ucítil Nangiho pronikavý pohled a pochopil, že je podrobován přesné analýze. Nepochyboval o tom, že starý bankéř o něm ví všechno; člověk jako on by si nikdy nedovolil přijít na tak důležitou schůzku nepřipraven. A kromě toho mu bylo jasné, že pokud je Nangi skutečně tak konzervativní, jak vypadá, nemůže mít někoho, kdo je napůl Asiat a napůl Angličan jako Nicholas Linnear, nijak v lásce: takoví jedinci jsou pro něj zcela jistě hluboko pod úrovní čistých gaidžinů.

Jak velela tradice, společně pozvedli šálky ke rtům a napili se; Nicholase pobavilo, když zahlédl, jak Tomkin nad hořkým nápojem křiví obličej.

„Tak,“ pravil Tomkin, odložil šálek a nahrbil se jako hráč ragby připravený pustit se do mlýnu, „teď bychom se snad mohli dostat k věci.“

Nangi, který seděl stejně strnule, jako chodil, pomalu vytáhl z náprsní kapsy platinové pouzdro na cigarety a úzkými prsty si jednu vybral. Rozškrtl zapalovač, zapálil si a zhluboka se nadechl. Když otočil hlavu, z širokých nosních dírek mu proudil kouř.

„Na opice se musí pomalu,“ pronesl, jako by ho ta slova pálila na jazyku. „Tak nějak to říkali Britové tady na Dálném východě, že, pane Linneare?“

Zaskočený Nicholas rychle ovládl svou zlost; na rtech se mu objevil pouze milý úsměv. „Je možné, že někteří staří kolonisté používali tohle rčení, ostatně převzaté z čínštiny.“

„Zkomolené,“ opravil ho Nangi.

Nicholas souhlasně přikývl: byla to pravda. „To už je dávno, Nangi-san,“ pokračoval. „Doba se změnila a přinesla s sebou nové – řekněme osvícenější – hodnoty.“

„Skutečně.“ Nangi vyfukoval kouř a evidentně ho zlobilo, že nemá po ruce žádnou pádnou odpověď.

Sató se pokusil zavést hovor na méně ožehavé téma. „Pane Tomkine, vy a pan Linnear jste sotva přijeli. Váš právní poradce pan Greydon tu bude až zítra dopoledne, přesněji řečeno ve čtvrt na dvanáct. Možná bychom se tedy měli omezit na základní rysy fúze – na detaily bude dost času později. Rád bych –“

„Procentuální podíl Nippon Memory je v této zemi naprosto nepřijatelný,“ vmísil se Nangi. Típl cigaretu a téměř okamžitě si zapálil novou. „Nebo lépe – je to naprostá zlodějna.“

„Když uvážíme, že nový čip, který přináší do fúze Sphynx, představuje svým způsobem technologickou revoluci,“ spustil Nicholas dříve, než Tomkin stačil otevřít ústa, „dá se proti rozdělení podílů padesát jedna ku čtyřiceti devíti těžko něco namítat. Pomyslete na ty obrov–“

„Já jsem bankéř, pane Linneare.“ Nangiho úsečný hlas byl stejně ledový jako jeho pohled. „I když naše keirecu vlastní mnoho různých koncernů včetně pojišťoven, obchodních a realitních agentur a pochopitelně Petrochemie Sató, mají všechny tyto podniky dva faktory společné.“ Zatáhl z cigarety, jistý si tím, že znovu nabyl vrchu.

„Za prvé: všechny jsou závislé na penězích Investiční banky Daimjó. A za druhé: každý z nich stojí a padá se svou výnosností. Jakmile přestane vynášet, jde bez milosti ke dnu.“

„Výnosnost je přesně to, co vám nabízíme, Nangi-san.“

„Nedáváte nám žádný hotový kapitál a co se týče počítačových čipů, v těch se nevyznám,“ odsekl Nangi, jako by tím pro něj byla záležitost vyřízena.

„Abychom si uvědomili obrovskou důležitost toho, co máme v rukou,“ pronesl Nicholas klidně, „musíme si provést krátkou rekapitulaci. Paměťový čip počítače je malý plátek křemíku, o němž si – z nedostatku přesnější terminologie – řekneme, že obsahuje mikroskopické nádobky na informace. Například nejpoužívanější čip – 64KB RAM – se skládá ze šedesáti čtyř tisíc takových nádobek na prostoru, který je stejně velký jako koneček prstu.“

Nangi si přehodil nohu přes nohu a nevzrušeně pokuřoval, jako by seděl někde na odpoledním čaji. Zatím mlčel, a tak Nicholas pokračoval. „RAM znamená paměť s přímým přístupem. Takové čipy se používají velmi často, protože jsou velmi rychlé a pokud počítač pracuje, je rychlost to hlavní. Hlavní problém čipů RAM je ovšem ten, že když vypneme proud, veškerá informace v nich uložená se ztratí a je třeba je znovu programovat.

Proto byly vynalezeny čipy ROM – permanentní paměti. Jak už název napovídá, jejich nádobky na informace jsou buďto plné nebo prázdné, a to natrvalo. V tom také spočívá jejich nevýhoda. Aby se daly přeprogramovat, musí se vyndat z počítače.

Takže po mnoho let snili počítačoví technici o permanentní paměti RAM – o rychlém, snadno programovatelném čipu, který nepřijde o svůj obsah, když se vypne proud.“

Nicholas se rozhlédl po přítomných; nikdo se netvářil znuděně. „V poslední době se objevilo částečné řešení problému: čipy EEPROM, čili elektricky mazatelné programovatelné permanentní paměti. Potíž s nimi je ta, že jsou příliš pomalé a jen stěží můžou nahradit RAM čipy v počítačích.

Jeden z našich konkurentů – Xicor – se dostal o kousek dál. Začínají kombinovat paměti RAM s EEPROMkami tak, aby se všechny rychlé výpočty prováděly v RAM, která pak před vypnutím proudu předá svůj obsah do EEPROM. Tenhle systém je ovšem dost neohrabaný, drahý a navíc nedokáže provádět spoustu funkcí. Kromě toho, disketové nebo páskové datové jednotky, mechanické spínače nebo čipy RAM na baterii toho umějí skoro tolik, jako tenhle tandem.“

Nicholas sepnul ruce a soustředil se na starého bankéře. „Jinými slovy, Nangi-san, ta nedostižná permanentní paměť RAM, která navždy změní tvář počítačového průmyslu, nebyla dosud k dispozici. Až teď.“ Oči se mu rozzářily. „Sphynx ji má. Sató-sanovi lidé si vyhodnotili zkušební data a není pochyb. Máme ji a nabízíme ji výhradně vám.“

Nicholas pokrčil rameny. „Pochopitelně, takový objev se nedá tutlat věčně; časem se objeví napodobeniny. Jenže mezitím už bude mít Sphynx-Sató takový náskok, že dokonale ovládne trh. Naše výrobní podniky pojedou naplno, zatímco ostatní koncerny se budou teprve snažit pochopit, jak na to.“

„A v tom je ta vaše výnosnost,“ připomněl Tomkin. „Během dvou let můžeme čekat společný čistý zisk sto padesát milionů dolarů. To je –“

„Třicet šest miliard a šest set šedesát milionů jenů,“ pravil Nangi a uhasil cigaretu s gestem povýšeného profesora obklopeného hejnem hlučících žáčků. „Nesnažte se mě poučovat o penězích, pane Tomkine. Tohle je ovšem všechno hudba budoucnosti, a navíc to jsou vaše čísla – ne naše. Myslím, že o takových astronomických sumách by se dalo s úspěchem pochybovat.“

Zdálo se, že Tomkin toho má právě tak dost. „Podívejte, Sató,“ začal a úmyslně ignoroval bankéře. „Přijel jsem sem s dobrou vůlí, v domnění, že spolu srovnáme poslední drobnosti. Samozřejmě jsem si nemyslel, že to bude procházka růžovým sadem – tak už to v obchodě chodí.“ Rozhodil rukama. „Jenomže takovéhle nesmysly jsem nečekal. Tohle zní jako zápis ze schůze MÍTI.“

„Nangi-san byl náměstkem ministra MITI,“ poznamenal Sató s poněkud potměšilým úsměvem. „Teprve před sedmi lety v podstatě jako ronin – pomohl založit Daimjó a tím i Petrochemii Sató.“

„To mě nepřekvapuje,“ odtušil rozzuřený Tomkin. „Můžete mu ode mě vyřídit, že tohle není ten případ, kdy se nějaký cizí démon snaží zničit japonské hospodářství. Každý z nás má něco, co ten druhý chce – a potřebuje. Já mám zboží a vy máte kde ho vyrábět – za slušnou cenu. Vyděláme na tom všichni.“ Zčistajasna vrhl pohled na neproniknutelný bankéřův obličej. „Rozumíte, Nangi-san?“

„Chápu to,“ pronesl Nangi, „že jste sem přijel s tím, že chcete pořádný kus našich pozemků v Misawě, které jsme už vyčlenili pro další rozšiřování důlních podniků Niwa. A tady je půda drahá, víc, než si vy, co se válíte ve svých obrovských rezidencích se stájemi a vrátnicemi a bůhvíčím, dovedete představit.

A tohohle se máme kvůli vám vzdát. Tohle po nás vždycky chcete.“ Jeho pohled byl tvrdý jako kus obsidiánu. „Co nám za to dáte? Technologii budoucnosti, dobrá. Můžu se vás zeptat – umožní nám tahle ‚nová technologie‘ zbavit se všech těch problémů s půdou, vymaní Japonsko ze závislosti na zemích, které těží ropu a které se z nás snaží stáhnout poslední košili, vysvobodí nás snad z té hnusné role hlídače komunistů na Dálném východě, do které nás obsadily Spojené státy?“

Vztyčil se jako zmije připravená k útoku. „Jak sami říkáte, časy se změnily. Už nejsme váš poražený nepřítel, kterému můžete diktovat podle libosti.“

„Tak, a teď poslouchejte vy mě,“ neudržel se Tomkin. „Strkám vám tu pod nos něco, s čím vyděláte miliony, a vy na mě jdete s reakcionářskou politikou.“ Poklepal si ukazováčkem na prsa. „Jenomže já nejsem politik, víme? Já jsem obchodník, a tím to končí. Když nechcete, nechtějte, půjdu za někým jiným. Micubiši, Tošiba – kdo se namane.“

„Snažte se prosím pochopit,“ požádal ho Sató uklidňujícím tónem, „že z historického hlediska nejsme v lehké pozici. Japonsko nemá zdaleka tolik prostoru jako Spojené státy. Proto se také jinak díváme na cizí společnosti, které by si rády ukrojily kus z japonského koláče.“

„O to právě jde,“ vyhrkl Tomkin podrážděně. „Mě Japonsko nezajímá. Tři největší americké počítačové firmy prodaly loni do Japonska jenom dva sálové počítače z celkového počtu pětašedesáti vyrobených. Mně se jedná o světový trh, a o ten by se mělo jednat i vám. Pro samá ochranná opatření si nevidíte ani na špičku nosu. Všechna tahle takzvaná ochranná opatření nejsou ve skutečnosti nic jiného než obchodní bariéry.“ Začínal se dostávat do ráže. „Podle mě je nejvyšší čas, aby Japonsko konečně dospělo a dostálo svým povinnostem k okolnímu světu.“

Na Nangiho to zjevně nijak nezapůsobilo. „Kdybychom všechna ta ochranná opatření okamžitě a s konečnou platností zrušili, jak vy navrhujete, znamenalo by to pro japonské hospodářství katastrofu. A navíc, americký dovoz do naší země by se zvýšil o pouhých – ehm – osm set milionů dolarů. I vy, pane Tomkine, jistě uznáte, že by to pro americký obchodní deficit žádná velká záplata nebyla.“

„Mám spíš pocit, že byste konečně měli přijít k rozumu,“ zavrčel Tomkin a tvář mu začala rudnout. „Ta vaše reakční, izolacionistická obchodní politika vás pomalu, ale jistě odřízne od zbytku světa. A na to, abyste si něco takového mohli dovolit, jste příliš závislí na cizích zdrojích energie. Přestaňte zaplavovat náš trh svými výrobky a bránit nám v prodeji tady, protože jinak se z vás stanou tak akorát prosperující sirotci.“

„Rád bych věděl, proč musí každý pořád odsuzovat Japonsko,“ nadhodil Nangi, „za to, že vyrábí dokonalé zboží. My přece vaše americké zákazníky nenutíme s nožem na krku, aby si kupovali naše výrobky. Je to jen tím, že umíme vyrábět lépe a levněji než vy. Američané pak pochopitelně věří víc nám než svým vlastním firmám.“

Tomkin však ještě zdaleka nebyl u konce sil. „V současné době,“ pravil tiše, „nepatří Petrochemie Sató mezi šest hlavních japonských počítačových firem. Podle toho, co vím, se snažíte mezi ně dostat.

A k tomu vám pomůže permanentní RAM čip Sphynx. Dověděl jsem se, že MITI vypsalo projekt, který má být dokončen do roku 1990: stroj schopný provádět deset miliard operací za sekundu, což je stokrát víc, než kolik dokáže nejmodernější superpočítač od Cray Research. MITI ten projekt dotuje dvěma sty miliony dolarů ročně.“

Odmlčel se: Japonci seděli bez hnutí, z čehož Tomkin usoudil, že zabodoval.

„Kromě toho,“ pokračoval, „víme o dalším projektu financovaném ministerstvem – tentokrát se jedná o superpočítač schopný rozumět lidské řeči, což samozřejmě usnadní jeho ovládání.“ Spojil prsty obou rukou. „A tím se dostáváme k jádru věci, totiž k tomu, že náš permanentní RAM čip získá Satóovu podniku náskok v obou projektech. MITI vás bude muset požádat o pomoc a z velké šestky se stane velká sedmička.“

Podíval se z jednoho japonského obličeje na druhý: oba byly dokonale bezvýrazné a uzavřené. Konečně, říkal si, jsou to jen obchodníci a nic jiného. Nangi mlčel, což Tomkin považoval za jasný úspěch.

„S nabídkami a protinabídkami se nesmí spěchat,“ připomněl Sató. „Impulzivní jednání a netrpělivost dokážou často prohrát celou válku. Jak moudře praví Sun Tzu: ‚Jestřáb dokáže zabít svou kořist proto, že si vše dobře načasuje.‘“

Povstal a uklonil se; Nicholas s Tomkinem ho automaticky následovali. Nangi se toporně vyhrabal z křesla a vstoje se lehce kýval. „Zítra odpoledne,“ mluvil dál Sató, „si to probereme ještě jednou, až tu budou i naši společníci a právníci. Víc hlav víc ví. Zatím doufám, že se vám v našem městě bude líbit.“ Souhlasně zamručeli. „Dobře. Zítra ve dvě hodiny odpoledne pro vás pošlu do Okury vůz.“

Znovu se formálně uklonil; stejně tak Nangi. „Na shledanou zítra, pánové. Přeji vám příjemný večer.“ Než někdo z nich stačil promluvit, odvedl Nangiho z místnosti.

„Ten zatracenej parchant Nangi.“ Tomkin pobíhal po hotelovém pokoji jako lev v kleci. „Proč mi o něm chlapi od nás nic neřekli? Náměstek ministra MITI, Ježíši Kriste! Myslíš, že chce tu fúzi vážně překazit?“

Nicholas si Tomkinova vzrušení nevšímal.

Nakonec si Tomkin odpověděl sám. „Určitě se bude aspoň snažit urvat lepší podíl.“

Nicholas zvedl ze stolu velkou obálku a nehtem utrhl růžek.

„Přestaň si hrát a řekni mi, co si o tom myslíš, k čertu už jednou!“

Nicholas zvedl hlavu. „Chce to trpělivost, Tomkine,“ pronesl tiše. „Od začátku jsem vám říkal, že tahle fúze bude chtít spoustu trpělivosti – možná víc, než kolik jí máte.“

„Kecy!“ Tomkin přistoupil k Nicholasovi a oči se mu zúžily. „Chceš snad říct, že se mě snaží vyšachovat?“

Nicholas přikývl. „Přinejmenším se o to pokoušejí. Japonci nejsou při jednání nikdy otevření. Když už na něco přistoupí, tak až na poslední chvíli, protože pořád čekají, co se bude dít. Vědí, že v devíti případech z deseti se stane něco, z čeho můžou těžit – a do té doby je pro ně nejlepší vyvádět nás permanentně z konceptu.“

„To je celý Nangi,“ usoudil Tomkin. „Strčit lišku do kurníku.“

„A sledovat, co to udělá,“ přisvědčil Nicholas. „Správně. Třeba si říkají, že takový odpor vás donutí vyložit karty na stůl, jak moc vám na tom obchodu záleží, a oni si pak budou moci zítra nebo v pondělí sjednat lepší podmínky.“ Poklepal na obálku. „Japonci vědí, že jim nikdy neukážete svou pravou tvář, a aby s vámi mohli výhodně jednat, musí napřed zjistit, o co vám skutečně jde. Říká se tomu Pohyb stínu-je to termín ze strategické příručky Mijamota Musašiho. Napsal ji sice v roce 1645, ale jeho poučky dodnes používá každý dobrý japonský obchodník.“

„Pohyb stínu,“ opakoval Tomkin zamyšleně. „Co to má být?“

„Když neznáte záměr svého protivníka, fingujete rychlý, zuřivý útok. Jak píše Musaši, to ho donutí použít nejsilnější zbraň, kterou má – dnes to může znamenat, že dá najevo své skutečné úmysly – v domnění, že ví, kam míříte. Ovšem vy jste mu zatím neukázali nic důležitého, kdežto on vám odhalil celou svou strategii.“

„A tohle se stalo před chvílí se Satóem a Nangim?“

Nicholas pokrčil rameny. „Záleží na tom, kolik toho z vás vytáhli.“

Tomkin si položil konečky prstů na spánky. „No, na tom ani tak nezáleží,“ vydralo se z něj. „Mám tu s sebou tebe, Nicku, a my dva už s těma parchantama zatočíme, Musaši nemusaši.“

„Myslíte třeba ten rozdíl v ziscích?“ zeptal se Nicholas sarkasticky. „Mně jste říkal, že podíl Sphynxu na zisku bude sto milionů, kdežto Satóovi jste tvrdil, že Sphynx a Sató si mezi sebou rozdělí sto padesát milionů.“

„Pcha, o padesát melounů víc nebo míň.“ Tomkin si třel spánky a na tváři se mu objevil bolestný škleb. „Zatracená migréna.“ Unaveně pohlédl na Nicholase. „Doktor povídá, že to mám z toho, jak žiju.“ Smutně se usmál. „Víš, co mi doporučil? Trvalou dovolenou v Palm Springs. Chce, abych hnil někde u bazénu jako ty palmy podělaný od much.“ Zamrkal bolestí. „Jo, on by to měl vědět nejlíp. Píše teď knihu ‚Padesát způsobů, jak se navždy zbavit migrén‘. Počítá, že to bude trhák. ‚Dneska mají migrény všichni,‘ povídá. ‚Díky Bohu za stres.‘“

Tomkin se posadil na opěradlo pohovky, otevřel ledničku a nalil si pití. „Co to máš?“

„Pozvánku. Doručil ji posel. Taky jsem dostal jednu.“

Tomkin odložil sklenici. „Na to se podíváme.“ Roztrhl obálku a vytáhl z ní tuhou kartičku s vyrytým textem. „To je to zatracený kandži,“ zaklel a přisunul ji Nicholasovi. „Co tam píšou?“

„Zvou nás oba na Satóovu svatbu. Má ji mít v sobotu.“

Tomkin zaúpěl a hodil do sebe zbytek nápoje. „Panebože,“ zamumlal. „To nám ještě scházelo.“ Zatímco si naléval další, zvedl hlavu. „Nedáš si taky?“

Nicholas zavrtěl hlavou a Tomkin pohodil rameny. „Mél by sis trochu začít zvykat. Tihle hajzlíci do sebe lejou tu svou Suntory whisky jako vodu. Jestli si s nima večer někam vyrazíš, je lepší bejt připravenej.“

„S tím si nedělejte starosti,“ odtušil Nicholas. „Jejich zvyky znám.“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval Tomkin. „Jenom se snažím bejt milej. S těma dvěma šaškama jsi to zvládal na jedničku.“ Ukázal rukou se sklenicí na telefon. „Už jsi mluvil s Justine?“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Vůbec nechtěla, abych sem jezdil.“

„Na tom není nic zvláštního. Určitě se jí po tobě stejská.“

Nicholas sledoval Tomkina, jak konzumuje svou druhou skotskou s ledem, a uvažoval, zda ji skutečně považuje za lék na své migrény. „Je v tom ještě něco jinýho,“ pronesl pomalu. „Když se k ní dostal Saigó, použil na ni saimindžutsu. To je umění, o kterém ani nindžové moc nevědí.“

„Nějaká hypnóza nebo tak něco, ne?“

„Svým způsobem. Jenže je to mnohem silnější.“ Posadil se vedle Tomkina. „Chtěla mě zabít. Nasadil jí to do hlavy Saigó, pochopitelně, ale i tak.“ Zavrtěl hlavou. „Podařilo se mi to z ní dostat, jenže ty její výčitky svědomí… ty jsem vymazat nemohl.“

„Copak ona si to vyčítá? Vždyť to nebyla její vina!“

„Jo, kolikrát jsem jí říkal přesně tohle…“

Tomkin zakroužil skleničkou. „Je to silná holka. Věř mi, já ji znám. Dostane se z toho.“

Nicholas přemýšlel o tom, jak těžce Justine nesla jeho rozhodnutí pracovat pro jejího otce. Dobře chápal její odpor vůči tomu, jak s ní Tomkin ještě před několika lety manipuloval: Nicholas měl pocit, že ani ona, ani její otec spolu nedokážou rozumně komunikovat. Tomkin od ní něco čekal a když zjistil, že se nedočká, reagoval svým oblíbeným panovačným způsobem, Justine mu prostě nemohla odpustit, jak jí pod různými záminkami zasahoval do života.

Často se pokoušel odradit její partnery úplatky nebo přímo vyhrožováním. „Můj otec je mistr ve zneužívání lidí, Nicku,“ opakovala mu každou chvíli. „Je to všivák bez kousku srdce nebo svědomí. Vždycky se staral jenom sám o sebe a nikdo jiný ho nezajímal – rozhodně ne já nebo Gelda, a ani matka ne.“

Přesto Nicholas věděl, že Justine byla úplně slepá, co se týkalo mužů, do nichž se zamilovávala. Všichni to byli manipulátoři, dokonce mnohem horší než její otec. Nebylo divu, že se k němu Tomkin při prvním setkání choval tak nepřátelsky: považoval ho za dalšího z dlouhé řady těch, co chtěli jeho dceru využívat.

Nemohl nijak Justine vysvětlit, že právě jeho velká láska k ni ho donutila zasáhnout právě v oblasti, kterou ona sama nebyla schopna zvládnout. To samozřejmě Tomkina nijak neomlouvalo, byl to však přinejmenším základ, na němž by se mohli sblížit a případně i pochopit jeden druhého.

Výbuch, který následoval poté, co Nicholas oznámil, že hodlá pracovat pro Tomkinovy závody, byl vystřídán dny plnými nervózního ticha. Justine o tom prostě nechtěla dál mluvit. Ovšem v posledních dnech před jeho odjezdem se zdálo, že se nechala trochu obměkčit a smířila se s jeho rozhodnutím. „Konečně,“ řekla mu, když ho šla doprovodit, „je to jen na chvíli, no ne?“

„Cože?“ zeptal se teď a odsunul svou starost o ni do pozadí.

„Ptal jsem se, koho si Sató bere,“ pravil Tomkin.

Nicholas se podíval na pozvánku. „Nějakou Akiko Ofudovou. Víte o ní něco?“

Tomkin zavrtěl hlavou.

„Je to jeden z nejdůležitějších zájmů vašeho budoucího partnera,“ připomněl Nicholas vážně. „Myslím, že je čas najmout si další pátrače.“

Tanzan Nangi se jen s obtížemi otočil; za jeho zády se zasněžený vrcholek Fudžijamy ztrácel ve zlatavém oparu připomínajícím nepolévaný porcelán. Pod nohama mu bzučelo Tokio jako obrovský automat pačinko.

„Ten chlap se mi nelíbí.“ Jeho hlas zněl jako škrábání křídy na tabuli.

„Tomkin?“

Nangi si vytahoval z pouzdra cigaretu; zvedl obočí. „Víš dobře, koho myslím.“

Sató se na něj dobromyslně usmál. „Samozřejmě že se ti nelíbí, příteli. Proto jsi přece taky poslal slečnu Jošidovou – ženu – aby je uvítala na letišti, nemám pravdu? Pověz mi, kterého ze svých japonských obchodních partnerů by ses odvážil takhle urazit. Vsadím se, že nikoho! Vždyť ty dokonce ani nesouhlasíš s tím, aby pracovala na tak zodpovědném místě – podle tebe je to prostě mužská záležitost a neodpovídá to tradici.“

„Vždycky jsi tenhle kobun řídil tak, jak jsi sám uznal za vhodné. Víš dobře, že se ti nikdy do ničeho nepletu. Ale pokud se jedná o tyhle iteki, neviděl jsem jediný důvod, proč by s nimi měli ztrácet čas skutečně cenní pracovníci.“

„Jistě,“ přisvědčil Sató. „Tomkin je gaidžin a Nicholas Linnear je Orientálec jenom napůl, což je podle tebe ještě horší. Navíc se nikdy pořádně nezjistilo, jestli ta půlka je skutečně japonská.“

„Chceš snad říct, že jsem rasista?“ Nangi vyfoukl dým.

„Vůbec ne.“ Sató se ve svém otočném křesle pohodlně opřel. „Jenom vlastenec.“ Pokrčil rameny. „A vůbec, co je nám po původu Čeong Linnearové?“

„Můžeme ho použít proti němu.“ V Nangiho podivných trojúhelníkových očích se temně zablesklo. „Budeme potřebovat všechno, co máme po ruce, abychom tyhle nafoukané iteki – tyhle barbary, které zajímá jenom, jak nás oškubat – srazili na kolena.“ Nangiho ramena se občas zachvěla, jako by žila svým vlastním životem. „Myslíš si snad, že pro mě něco znamená, že jeho otec byl plukovník Linnear, ‚modrooký spasitel Japonska‘?“ Tvář se mu sevřela pohrdáním. „Pověz mi, Seiči, copak k nám může takový iteki něco cítit?“

„Posaď se, příteli,“ vyzval ho Sató jemně a odvrátil zrak, aby staršího muže nezahanbil. „Už takhle tě tělo trápí víc než dost.“

Nangi neodpověděl; místo toho se toporně posadil na krajíček křesla v pravém úhlu od Satóa.

Sató věděl, že Nangi může mluvit o štěstí, že je vůbec naživu. Jenomže život je věc relativní a tahle záhada ho nepřestávala vzrušovat ani teď, po osmatřiceti letech. Má snad člověk závislý na umělých plicích pocit, že život stojí za to? Proto také Sató občas toužil po tom, proniknout svému příteli do hlavy a najít tam na tuto hádanku odpověď. Přitom se vždycky zastyděl; stud ho zaplavil od hlavy až k patě stejně jako tehdy, když ho jeho starší bratr Gótaró přistihl celého vzrušeného, jak listuje otcovou knihou erotických tisků šunga.

Říká se, že v Japonsku neexistuje soukromí. Obrovské nahromadění lidí na malém prostoru a už samotné stavební materiály – mastný papír a dřevo – které díky své lehkosti nejlépe vyhovovaly požadavku rychlé opravy po častých ničivých zemětřeseních nebo tajfunech – to všechno byly faktory, které po staletí řídily vývoj japonské společnosti.

Protože soukromí v západním slova smyslu je v Japonsku prakticky nemožné, vyvinuli si Japonci určité vnitřní soukromí, které se navenek projevuje vrstvami zdvořilosti a formálního chování, které představují jedinou ochranu jedince před vpádem vnějšího světa a výsledným chaosem.

A proto také pouhé pomyšlení na to, že by mohl někomu proniknout do hlavy – a zvláště tak blízkému příteli – polévalo Satóa studem. Aby své nepříjemné pocity zakryl, začal listovat stohem papírů obsahujících informace o Tomkinových závodech.

„Tomkina bychom neměli podceňovat, Nangi-san,“ prohlásil. Nangi zaslechl v hlase mladšího muže stopy únavy a zvedl oči.

„Pročpak?“

„Protože ani ty jeho obhroublé způsoby nemůžou zakrýt, že mu to myslí. Když povídal, že jsme moc závislí na cizích zdrojích energie, abychom se mohli uzavírat před světem, tak se trefil do černého.“

Nangi mávl rukou. „To jen tak střílel od boku. Ten chlap je zvíře, nic víc.“

Sató si zhluboka povzdechl. „V každém případě má pravdu. Proč bychom se jinak tolik mořili s Tenči, co? Stojí nás to strašlivou spoustu peněz; je to ten nejzoufalejší hazard, do kterého se Japonsko pustilo od Pearl Harboru. V jistém smyslu je pro nás ještě mnohem důležitější než kdysi válka. Z té porážky tehdy jsme se dokázali vzpamatovat.“ Sató pokýval hlavou. „Ovšem kdyby Tenči nevyšlo nebo kdyby – Buddha nás ochraňuj – to na nás prasklo, tak se obávám, že z našich milovaných ostrovů by nezbylo nic než atomový popel.“

„Cucumu je mrtvý a Kusunoki taky.“ Hlas zněl chladně a nezúčastněně, jako by oznamoval, kolik je hodin.

„Před ním nebo až po něm?“ Druhý hlas byl naopak drsný a nesl stopy cizího přízvuku. „O nic jiného nejde.“

„Před ním.“

Zazněla tlumená kletba v jazyce, kterému první muž nerozuměl. „Jsi si jistý? Absolutně jistý?“

„Měl jsem dost času na to, abych ho pořádně prohledal. Nic u sebe neměl.“ Nastala chvilka ticha. „Mám odtud zmizet?“ Hlas zněl i nadále klidně, jako by mluvčí v sobě neměl ani kousek citu.

„Rozhodně ne; zůstaň, kde jsi. Kdybys chtěl utéci, okamžitě by tě začali podezírat a tyhle lidi nemůžeme podceňovat. Jsou to fanatici, zvlášť nebezpeční.“

„Ano… vím.

„Máš rozkazy, tak se jich drž. Teď bude v dódžó aspoň pár dní zmatek; chvilku jim potrvá, než se z toho dostanou. Mimochodem, Kusunokiho zástupce ještě nevybrali, nebo snad jo?“

„Pořád schůzují, ale nikoho mezi sebe nepustí a zatím ještě nevyhlásili, k čemu došli. Je tu pěkně napjatá atmosféra.“

„Dobře. Tím pádem je načase se do toho pustit. Snaž se dostat co nejdál. Až bude zmatek největší, udeř: tohle je nejlepší doba pro naši taktiku.“

„Teď, co umřel Kusunoki, všichni vyvádějí jako paranoici. Stačí stín a už v něm vidí nepřítele.“

„Tak musíš být odvážný.“

„Je to nebezpečné.“

„A ty snad kvůli tomu odmítneš sloužit vlasti?“

„Neodmítnu a vy to dobře víte.“

„V pořádku. Tím pádem už není co řešit.“

Nad poškrábaným kovovým stolem se se zabzučením rozsvítila stará lampa barvy khaki, která byla ošklivá, už když byla nová, natož teď.

V matném osvětlení se objevila tvář, která vypadala asi stejně nezvykle jako tvář nějakého účetního nebo profesora. Černé oči nad slovansky šikmými lícními kostmi prozrazovaly vysokou inteligenci, avšak jeho řídké vlasy, jaterní skvrny na vysokém čele a slabá brada spíše připomínaly bezvýznamného, dobromyslného člověka. Nic nemohlo být dále od pravdy.

Ruka s dlouhými tenkými prsty sotva pustila telefon a jeho mysl už pracovala naplno. Náhlá vražda senseie se mu ani trochu nezamlouvala; dobře znal Kusunokiho schopnosti a udivovalo ho, že ho někdo dokázal porazit. Nicméně byl zvyklý využívat všechny nepředvídané okolností ke svému prospěchu, a udeřit rychle a najisto uprostřed zmatku patřilo k zažitým postupům.

Na rozdíl od toho, co prohlašovali jeho bratři doma, rád spolupracoval s místními lidmi. I když by žádnému z nich nedovolil, aby si vzal za ženu jeho dceru (kdyby nějakou měl), obdivoval jejich zkušenosti, jejich vytrvalost a především jejich neotřesitelný fanatismus. To ho fascinovalo a zároveň ho to chránilo před politickou vraždou.

Přestože jeho postavení mezi bratry bylo víc než pevné – prostě proto, že jim neustále máčel nos ve strachu a tajnostech, dvou věcech, které byly vždycky středem jejich pozornosti – přece jen bylo dobrým zvykem občas trochu zamíchat karty, najít si vhodná zadní vrátka a vyčmuchat takové stránky soukromého života svých nadřízených, které mu mohou zajistit skvělou budoucnost. Tolik ho naučily těžce vydobyté zkušenosti.

Odvrátil se od telefonu a zapnul přenosný počítač, aby zkontroloval ty spousty náhodně vybraných prvků, které vložil do programu. Všechno vycházelo podle očekávání.

Jinak naprosto tichou místností zaznělo jeho spokojené zamručení; ztěžka vstal a dovlekl se ke dveřím, které byly tlusté a neproniknutelné jako bankovní trezor. Vytočil příslušnou kombinaci čísel, otevřel je a vyšel ven.

Nicholas opustil oslnivě zářící hotel – město ve městě – a nasedl do čistého, tichého vlaku metra směřujícího do čtvrti Asakusa. Jeho spolucestující s bezvýraznými obličeji, módními šaty a francouzským make-upem zdánlivě nijak nepřipomínali generaci, která zažila válku; přesto Nicholas nemohl zapomenout na to, co se tady – a vlastně v celém Tokiu – odehrálo 9. března 1945. Americké bombardování.

Zde, ve čtvrti Asakusa, hledali lidé útočiště ve velkém a oblíbeném chrámu Kannon, bohyně Milosrdenství; chrám, který byl postaven v sedmnáctém století, všichni považovali za naprosto bezpečný, protože bez úhony přečkal všechny velké požáry Tokia i smutně proslulé zemětřesení z roku 1923. Jenže zatímco se tísnili uvnitř, dřevěné oblouky vyřezávané s takovou láskou legendárními umělci dávných dob začaly hořet a šedivá střecha, která tvořila po staletí dominantu města, se zhroutila a pohřbila pod sebou doutnající dav. Staré, majestátní jinany v okolních zahradách se změnily v hořící pochodně a šarlatově zbarvenou nocí se po ulicích proháněla mračna jisker jako krvežíznivé šelmy.

Nicholas si uvědomil, že v Asakuse, stejně jako jinde ve městě, by už dnes marně hledal stopy války; v tomto směru byli Japonci velmi důslední. Pohádkový étos Japonska z období Edo přežíval v této části Tokia snad ještě spíše než kde jinde.

U bran Kaminarimonu se valil shluk lidí a vrhal na jeho rumělkové stěny neklidné stíny; obrovská lucerna z rýžového papíru se kývala mezi dřevěnými sochami bohů větru a hromu, osobních strážců bohyně Kannon, kterou lidé stále s láskou uctívali, i když je v pekelné výhni války opustila.

Aby se vyhnul spěchající mase, zahnul Nicholas do dlážděné uličky Nakamise-dóri plné krámků s cukrovinkami a suvenýry přetékajících zbožím.

Automaticky se pustil tmavou postranní ulicí a zastavil se před obchodem, na jehož průčelí byl znaky kandži vyveden nápis „Jonoja“. Uvnitř bylo vidět skleněné regály plné lehce mastných hřebenů ze zimostrázového dřeva.

Nicholas si vzpomněl na Jukio, jak si pomalu, rytmicky rozčesávala vlasy právě takovým hřebenem. Její husté, bohaté prameny vlasů byly jemné, dlouhé a lesklé; jednou se jí zeptal, jestli mají všichni Orientálci takhle krásné vlasy, a ona se nervózně zasmála a odstrčila ho od sebe.

„Jenom ti, co si mohou dovolit tohle,“ odpověděla mu se smíchem a ukázala mu nádherně vyřezávaný nástroj. „Sáhni si na něj,“ vyzvala ho.

„Je lepkavý,“ prohlásil okamžitě.

„Ale nikdy ti nevytrhne jediný vlásek,“ opáčila svým zpěvavým hlasem. „Ten zimostráz sem vozí až z Kjúšú, z jižního ostrova. Napřed ho řežou a napařují, aby bylo dřevo naprosto dokonalé, a pak ho víc než týden suší nad zvláštním ohništěm. Nakonec jednotlivé kmeny svážou a nechají je třicet let vysychat, aby byly před zpracováním úplně suché.

V tom obchodě v Asakuse, kde je kupuju, mají řemeslníky, kteří tohle umění studovali dvacet let. Sedí tam denně deset dvanáct hodin a ani se nepohnou – kromě rukou – a dělají tyhle hřebeny.“ Nicholase to dnes ohromovalo stejně jako tehdy. Jakou práci si dokážeme dát i s takovou banální záležitostí, jako je hřeben! Dokázal by někdy někdo ze Západu pochopit proč? Nebo by nás považovali za blázny, kteří věnují tolik času a energie takové malé a zdánlivě bezvýznamné věci?

Aniž by o tom uvažoval, vstoupil do obchodu a koupil jeden hřeben pro Justine. Zatímco čekal, až prodavačka dřevo natře olejem, opatrně je zabalí do tří vrstev kvalitního rýžového papíru a uloží do ručně hlazené cedrové krabičky, těkal očima po hřebenech ve výloze. Každý pečlivě ohlazený roh a každý zub mu znovu připomínal Jukio před zrcadlem, jak se její bledá ruka zvedá a klesá jako příliv v oceánu černých vlasů; viděl, jak se ta ebenová záplava odráží od jejího sněhobílého kimona, jehož šarlatový lem se vlnil jako potok plný krve.

Naklonil se, položil jí ruce na ramena, jemně ji k sobě otočil a zvedl na nohy; hedvábí tiše zašumělo jako padající třešňové květy v dubnu, kdy se zdá, že staří japonští bohové se vracejí a naplňují vzduch svou éterickou přítomností.

Pohled na ni, její dotek i její vůně ho dokázaly přimrazit k zemi; znovu zakoušel strach z toho, co v něm vyvolávala. V roce 1963 mu bylo sotva osmnáct a neměl ještě žádné zkušenosti se ženami – zvláště ne s takovými, jako byla Jukio.

Zdálo se, jako by ho k sobě připoutala jakýmsi něžným kouzlem; pohladila mu tvář dlaní a Nicholas se otřásl pod přívalem horka, které v něm dotek vzbudil.

Jako obvykle musela začít první: přejela si přes tělo konečky prstů, lem kimona jí sklouzl z ramen a se zašustěním odhalil křivky jejích ňader s tuhými bradavkami. Nicholasovi se zatajil dech a cítil, jak se mu sevřel žaludek.

Jemné bílé kimono jí sjelo z paží; rudý okraj látky zářil jako plameny. Byla nahá a pruhy stínu střídavě odhalovaly a zahalovaly křivky jejího těla.

Nicholas cítil, jak se ho zmocňuje hrůza; blížila se k němu jako mocná čarodějka, vypouštěla na svobodu jeho vlastní sexualitu a probouzela touhu. V takových chvílích by jí nedokázal nic odepřít.

A přesto někde hluboko uvnitř ní se dal vytušit zvláštní smutek, když mu sahala mezi nohy, brala ho do rukou a jemně hladila.

„Copak nedokážeš myslet na nic jinýho?“ zeptal se ochraptěle.

„Nic jiného nemám,“ zasténala a vedla ho do sebe.

Nicholas se pomalu vracel do přítomnosti a jeho pohled padl na prázdné místo ve výloze, kde předtím ležel dárek pro Justine. Jukio byla pryč, tak jako zimostrázový hřeben.

Reflektory se opíraly právě do tohoto místa a tím znásobovaly prázdnotu. Přemýšlel, co se asi stalo s kouzelným hřebínkem Jukio. Hodil ho Saigó za ní do Šimonosecké úžiny? Měla ho u sebe, když ji ztloukl, omráčil a svázal před dlouhou plavbou přes strašidelné vody? Nebo ho našlo nějaké malé dítě v jejích opuštěných věcech a dodnes ho nosí?

Nicholas zjistil, že se mu oči zalévají slzami. Porušil své předsevzetí, že už nikdy nepomyslí na chvíli, kdy mu jeho záštiplný bratranec pověděl o smrti Jukio. Srdce mu znovu pukalo a její ztráta mu působila stejnou bolest jako před rokem; třeba je zrovna tohle jedna z těch ran, které čas nevyhojí.

Jako ve snách přijal pečlivě zabalený balíček a podepsal šek American Express. Připadal si, jako by se Jukiino kami objevilo vedle něj, zavěsilo se mu na paži a společně s ním se dívalo na vystavené zimostrázové hřebeny.

A v tu chvíli ze světa zmizela smrt, už neexistovala žádná temná hranice mezi ní a životem; neznámé se stalo známým a přijatým faktem. Přešel snad do světa mrtvých, nebo to k němu zavítala Jukio, aby s ním opět žila?

Znenadání se Nicholas probral. Prodavačka se na něj podezíravě dívala: nevěděla, co si má myslet o podivném výrazu jeho obličeje.

Po Nakamise-dóri se vrátil ke chrámu Sensódži, kde se prodávala rýžová cukrátka a želvovinové hůlky stejně jako před sto lety. Chtěl se ponořit do minulosti; nijak netoužil po tom, pustit z prstů sladce bolavé nitky svého snění. U pouličního stánku si koupil cukroví vyráběné z mouky a vajec nalitých do formičky, potřených fazolovou marmeládou a zapečených nad ohněm.

Když však držel koláček v ruce, došlo mu, že nemá chuť na jídlo a zvláště na sladké; minulost jako by mu naplnila ústa popelem. Původně doufal, že se Saigóovou smrtí zbytky jeho minulého života vyschnou a rozpadnou se jako svlečená hadí kůže. Ovšem teď, když se vrátil do Japonska, shledával, že se mýlil. Nemohla to být pravda: v životě existovala určitá spojitost, která se tak snadno nedala popřít. Jak často říkával Nicholasův otec, plukovník: tohle je jediné opravdové poučení, které si můžeme odnést z historie, a ti, kdo se jím neřídí, na svoji nevědomost zemřou.

U brány chrámu Sensódži věnoval koláč starci s vyhublým tělem shrbeným jako stromek ve větru; stařec v černém klobouku a západním oblečení přikývl na znamení díků, avšak o úsměv se ani nepokusil.

Když Nicholas vstupoval do chrámu, z tmavého prostoru uvnitř naplněného vůní kadidla k němu spěchaly ozvěny historie, utíkaly po chladné kamenné podlaze pod vysokým klenutým stropem a znovu mu připomínaly vše, na co se neodvažoval zapomenout.

Když se znovu vynořil do třpytivého večera v šitamači, tokijském centru, starý muž byl pořád na svém místě, s jednou rukou obtočenou kolem tlustého měděného okraje kadidelnice.

Nicholas už měl dost starého Japonska a změti vzpomínek, kterou v něm vyvolalo. Toužil po životě a tepu moderního Tokia, po ošklivých vysokých budovách tak nových, že v jejich obrovských halách ještě ani pořádně neoschl lak; toužil po shonu mladých Japonců, kteří vypadali tak elegantně ve svých bundách s vycpanými rameny, volných košilích a kalhotách s vysokým pasem.

Ujel devět stanic po lince Ginza, přesedl na linku Hibija a zamířil do Roppongi; když se vynořil z metra, vydal se na západ směrem k Šibuje. Proskleným výtahem v budově Išibaši vyjel do nejvyššího patra a prošel okovanými dveřmi Džan Džanu. Skleněnými stěnami byly vidět osvětlené stěny ruského velvyslanectví.

Vzduch se chvěl pod náporem rockové hudby; hrál zde Yellow Magic Orchestra a nějaká anglická skupina, která si říkala Japan. Bylo už po půlnoci a v klubu bylo narváno. Bledé zdi se skrývaly za mračny modrého cigaretového dýmu a proudy světla obrovitých reflektorů zavěšených u zvukově izolovaného stropu se zapichovaly jako šípy do dřevěného parketu.

Kolem parketu stály tři řady stolků z průzračného plexiskla a tmavomodrých sametových sedaček. Číšnice se svižně proplétaly mezi davem; pohyb, horko a hluk k němu doléhal ve střídavých vlnách jako elektřina moderního života.

Nicholas se zamyšleně prodíral davem nabitým energií; očima přejížděl moře mladých, namalovaných obličejů, viděl smích a radost; sledoval dlouhé vlasy, ruce položené okolo pasů a boků, kroutící se trupy, derviše noci rozvášněné směsicí hudby, alkoholu nebo jiných drog a především opojným pocitem věčného mládí. Morálka tady neměla místo a i kdyby se tu objevila, stejně by ji nepoznali.

Nicholas chvíli přemýšlel, co tu vlastně hledá. Pak si vzpomněl na Justine a pochopil, že to tu nenajde.

Když Akiko Ofudová zahlédla Nicholase, jak vchází do Džan Džanu vysokými dveřmi připomínajícími období Edo, odvrátila tvář a srdce jí zběsile tlouklo. Polekaně se snažila pochopit, kde se tu vzal. Že by něco tušil? Mohl by vůbec něco tušit?

Kdepak, napadlo ji a trochu se uklidnila. Je ještě příliš brzy; to, že se objevil tady, je určitě jenom náhoda, žertík bohů. Vstala od svého stolku ve druhé řadě a pomalým, pružným krokem se vydala kolem ozářeného parketu.

Celou tu dobu ho nespouštěla z očí a potají – i když o to pečlivěji – ho pozorovala. Viděla před sebou hranatý obličej, na kterém nebylo nic klasicky krásného; na to byl moc zvláštní a výrazný. Protáhlé, lehce zešikmené oči společně s vysedlými lícními kostmi prozrazovaly jeho asijský původ; ovšem pevná anglosaská brada nezapřela jeho evropského otce.

Měl černé vlasy, široká ramena a stehna tak útlá, že připomínala tanečníka – na rozdíl od lýtek, která byla tak svalnatá, jako by patřila profesionálnímu atletovi.

Akiko pocítila touhu ho svléknout, aby se mohla pokochat pohledem na ty vrstvy dlouhých a pevných svalů; jinak však těžko říci, co si o něm na první pohled myslela. Vířilo v ní mnoho protichůdných pocitů a každý z nich se dožadoval pozornosti.

Jak jen ho nenáviděla! Síla vlastní nenávisti ji zase jednou překvapila – teď, když ho zahlédla naprosto nečekaně a neplánovaně, vypluly na povrch všechny dlouho utajované emoce. Třásla se potlačovanou zuřivostí, zatímco se její oči vpíjely do síly, kterou ze sebe vyzařoval a kterou nezmenšovala ani vzdálenost: držení hlavy, lehká plynulá chůze, drobné pohyby ramen a paží, to vše prozrazovalo obrovské nebezpečí, které takový muž představuje.

Jak ho tak sledovala, ucítila, že se jí zmocňuje zvláštní vzrušení; pomyslela si: „To mám ale báječný osud, že mi dovolil nad ním hned zkraje získat takovouhle výhodu!“ Vstřebávala do sebe jeho sílu a srdce jí bušilo: zoufale toužila po okamžiku, kdy ji poprvé spatří. Podvědomě si přejela tvář dlaní; touhou se jí až zatočila hlava a něco v ní by nejraději protáhlo tuto chvíli na celou věčnost. Po všech těch letech už nechtěla, aby se celá věc skončila tak rychle – rozhodně ne v okamžiku, který si sama nezvolila.

Ano, bylo něco geniálního na tom, že navrhla Satóovi, aby toho gaidžina pozval na svatbu. „A zvlášť toho Linneara,“ zašeptala mu jednou pozdě v noci do ucha. „Každý ví, že jeho táta je v čítankách. Představ si, jak stoupneš u druhých, když ho budeš mít na svatbě!“

Tak, tak, Nicholasi, mumlala si tiše, zatímco ho nepozorovaně pronásledovala. Nepotrvá dlouho, podívám se ti do očí a uvidím, jak se celá ta tvoje slavná síla hroutí a mizí jako popel ve větru.

Připadala si jako opilá; hrdlo se jí sevřelo a svaly na nohou se jí klepaly, jak ji to k němu nemilosrdně přitahovalo. Ze všech sil se ovládla, aby v jediné chvilce vzrušení nepokazila to, na co se tak dlouho připravovala.

Odvrátila se od něj a přidala do kroku. Nevšímala si těch, kolem nichž procházela, nevšímala si touhy v mužských a závisti v ženských očích – na to už byla zvyklá. Byl čas vyzvednout Jóki; Sató už se brzy vrátí domů.

Projížděly centrem Tokia směrem na předměstí a Akiko po očku sledovala Jóki. Nádherné stvoření, napadlo ji; vybrala jsem dobře. S Jóki se setkala před několika týdny a když si byla jistá, že volila správně, dala se s ní do řeči. Tak vzniklo – aspoň podle Akiko – trochu podivné přátelství, jehož hranice se shodovaly s hranicemi noci, kdy obě vyrážely ze svých hnízd jako noční dravci.

Akiko se jednou Jóki zeptala, co vlastně dělá ve dne. „Jsem podomní prodavačka,“ odpověděla Jóki. „Parfémy a kosmetika. Když není co dělat, koukám na televizi – ne jenom na filmy, ale taky na ty pořady, co se v nich člověk naučí všechno možné ozdobné písmo, aranžování květin a dokonce čajový obřad.“

V zemi, kde devadesát tři procent obyvatel sleduje televizi alespoň jednou denně, to možná nezní příliš překvapivě. Přesto však Akiko zamrazilo při pomyšlení, že její vlast vzdělává své občany přes prostředníka. Sama se čajový obřad naučila od své matky; vzpomínala si, jak pozorně sledovala matčin obličej, tón jejího hlasu, jak se její kimono pohupovalo jenom tak – a dál už ne, jak se snažila zapamatovat si všechny, i ty nejmalichernější detaily – protože podle matky si nikdo nevšímal ničeho jiného než těch detailů.

Může snad takovou výchovu nahradit záření z obrazovky? Byla si jistá, že určitě ne, a cítila znechucení, když si připomněla, kolik žen získalo své vědomosti právě tímto neosobním způsobem.

Nic z této nechuti na sobě pochopitelně nedala znát. Na Jóki jí záleželo – přinejmenším na pár následujících hodin.

Limuzína zastavila na štěrkovém prostranství před dvoupatrovým domem a její myšlenky se vrátily do přítomnosti. Seiči Sató bydlel kousek na sever od parku Ueno v Uguisudani v Taitó-Ku. Jeden a půl bloku na jihozápad ležela Kototoi-dóri, třída, která se jako had vinula kolem dvou stran parku. Za ní se od růžové a žluté záře nočních podniků na Ginze a Šindžuku odrážely přísné černé siluety pečlivě ošetřovaných cypřišů; stromy představovaly přirozenou hranici hřbitova šóguna Tokugawy, který se rozkládal za desítkami železničních kolejí na severním konci Uena.

Na tokijské poměry byl Satóův dům, vybudovaný na principu ken, staré stavební jednotky o délce asi sto osmdesát centimetrů, dost velký. Postavili ho z bambusu a cypřišového dřeva; střecha, skládající se ze tří vrstev, byla z terakoty. V zadní stěně domu se nacházel výklenek dost velký na to, aby se do něj vešel více než stoletý cedr, jehož větve přerůstaly přes vysoký třímetrový plot a nakláněly se nad ulicí.

Řidič jim otevřel dveře a Akiko zavedla svou návštěvnici dovnitř.

Seiči Sató usrkával z malého porcelánového šálku horké saké a rozjímal o Prázdnu. Občas to dělával ve chvílích extrémního napětí, aby si pročistil mozek; většinou však tohle duševní cvičení provozoval, když se ho zmocňovala netrpělivost. V zemi, kde trpělivost nebyla jen pouhou ctností, ale způsobem života, musel se ji Sató naučit od základů, jako by byl sám cizincem ve vlastní zemi; přesto na sobě pracoval pilně – skoro zarputile – a nyní věděl, že diky trpělivosti získal vše, co mu bylo drahé.

Seděl v místnosti pro šest tatami – v japonských domech se velikost pokoje určuje podle toho, kolik rákosových rohoží se vejde na podlahu – vybavené pouze malým stolkem, pohovkou a naga-hibači se zásuvkami ze dřeva paulovnie, které pocházelo ze začátku devatenáctého století. Vybrání v pravém horním rohu kovové pánvičky umožňovalo ohřívat nejen jídlo, ale i saké.

Sató měl na sobě jenom bílé bavlněné kimono s výrazným rumělkovým emblémem rodu Dandžuro, herců kabuki. Vypadal klidně a vyrovnaně a jeho chladné oči se upíraly na místo, které nebylo z tohoto světa.

Když se ozvalo tiché zaklepání na fusumu, zamrkal, avšak jinak se nepohnul; uvolnil své myšlenky a pocit slastného očekávání ho obklopil jako teplý plášť za chladného zimního večera.

Natáhl se a pootevřel papírové dveře: zpoza napůl přivřených víček na něj hleděly oči Akiko. Temnota částečně zakrývající její jemnou kůži mu připomínala soumrak na zataženém nebi a uhlově černá duhovka vypadala jako nějaký vzácný starý drahokam. Sató pocítil, jak se mu zrychluje tep a dech ho pálí v krku.

„Jdeš pozdě,“ začal dýchavičně jejich rituál. „Už jsem myslel, že nepřijdeš.“

Akiko si všimla jeho ochraptělého hlasu a v duchu se usmála. „Vždycky přijdu,“ zašeptala. „Nemůžu jinak.“

„Můžeš přece kdykoli odejít.“ Satóovi se při těch slovech sevřelo srdce.

„Dávám ti svou lásku ze svobodné vůle a to je jediná věc, která mě váže. Nikdy tě neopustím.“

Tenhle jejich scénář se postupně vyvíjel po několik měsíců, aby jim oběma poskytl dostatek tajuplnosti a vzrušení, aniž by překročil pečlivě vytyčené hranice společenského styku. Samozřejmě, jejich vztah měl určité stránky – málo podstatné, jak jinak – s nimiž by Satóova matka, kdyby byla naživu, velice živě nesouhlasila.

Sató sklonil hlavu, otevřel fusumu ještě více a na kolenou odstoupil, aby mohla projít dovnitř. Když vstupovala, Satóovi na mysli vytanuly dvojité znaky kandži pro sóbi, božskou krásu, protože to bylo přesně to, čím se Akiko mohla pyšnit. I přes jejich soukromý obřad si dobře uvědomoval, že je to on, kdo je k ní celou dobu připoután tělem i duší.

Nějakou dobu tak proti sobě klečeli: položila své malé ruce na jeho a upírali na sebe pohledy, které pronikaly vším. Sató myslel na osud, který je svedl dohromady a který se nyní pohupoval ve vzduchu jako lakovaný drak nad střechami a nad šumícími vrcholky cypřišů a borovic. Náhle se ho zmocnil silný poryv větru; drak mu vlétl přímo do srdce a zůstal v něm ležet jako pták se zlomeným křídlem.

„Na co myslíš?“

Ta otázka ho polekala; ptal se sám sebe, jestli ten úlek zavinilo skutečně jenom nenadálé vytržení z ticha, přerušovaného jenom tlukotem jejich srdcí. Hluboko v sobě cítil strach, že se jí nějakým nevysvětlitelným způsobem podařilo proniknout jeho masem a kostmi a nahlédnout do jeho myšlenek; v tom zlomku vteřiny se lehce otřásl, zamrkal a zadíval se jí do očí, jako by ji viděl poprvé.

Usmála se a ukázala mu své krásné bílé zuby. „Jsi dneska takový vážný.“ Zasmála se a on si všiml hry světla na jejím krku – nepatrný stín se skrýval v záhybu jako slza.

Neodpověděl a seděl dál jako socha vytesaná ze žuly; chvíli ho pozorovala a pak učinila pohyb, jako by chtěla vstát. „Půjdu –“ Chytil ji za zápěstí; naklonila se nad ním jako ptáče a otevřela ústa. „Sató-san.“

Pomalu ji přiměl, aby si znovu klekla, a napřímil se. Kimono se zavlnilo, jak narovnal ramena, a Akiko si najednou uvědomila jeho sílu – a nejen fyzickou.

„Dnes je zvláštní večer,“ pronesl chraplavě. „Nikdy se už nebude opakovat.“ Na okamžik se odmlčel, jako by si urovnával myšlenky. „Naše životy se tedy konečně spojí podle zákonů Amida Buddhy.“ Probodával ji očima. „Nic to pro tebe neznamená?“

„Celý den nemyslím na nic jiného.“

„Tak zůstaň.“ Pustil ji a paže jí sklouzla do klína. Propletla si prsty a světlo klouzalo po jejích dokonalých nalakovaných nehtech. „Dnes je nejzvláštnější večer ze všech. Pošli svůj dárek pryč.“

Její obličej byl stejně vyrovnaný jako porcelánová maska a nevypovídal zhola nic o tom, co se odehrává uvnitř ní; Sató dokázal sotva rozlišit jemné zvedání a klesání jejího hrudníku. Její wa bylo stejně nehnuté jako hladina horského jezera, která spíše pohled odráží, než aby mu dovolila proniknout dovnitř.

To ho znepokojilo. „Víš přece, že po tobě toužím.“

Akiko odvrátila hlavu, jako by ji udeřil. „Takže tobě se můj dárek nelíbí; nelíbil se ti ani jeden z těch, co jsem ti dávala od té doby, co –“

„Ne!“ Roztřesený Sató už v duchu proklínal past, do které spadl.

„Urazila jsem tě svou touhou udělat ti radost.“ Akiko zalomila rukama jako zarmoucená holčička.

Sató se k ní naklonil. „Všechny dárky se mi moc líbily; hlavně jsem si vážil toho, že jsi na mě myslela.“ Ovládl aspoň svůj hlas, když už ne city. „To, co jsi mi dala, je o to záslužnější, že vím –“ přestal se na ni dívat a zapíchl oči do tatami na zemi. „Vím, že jsi nikdy… neměla muže, a přesto chápeš moje přání“ – zhluboka se nadechl – „a chceš mi dopřát radost i v téhle věci.“

Sklonila hlavu. „Je to moje povinnost. Musím –“

Rychle jí položil dlaň na ruku. „Vždyť už to nepotrvá dlouho a budeme svoji! Když tě vidím –“

„Copak chceš –“ Hlava jí vystřelila vzhůru. „A co naše svatební noc? Máme snad zesměšnit všechny tradice? Vysmát se tomu, co nás spojuje? To chceš?“

Sató cítil, jak se její nehty zatínají do jeho ztvrdlé kůže na dlaních, a chápal, že má pravdu. Využil toho, že jeho touha po ní zakolísala, a udusil ji v sobě; přikývl hlavou na silném krku a vyschlými rty zašeptal: „Chci tvůj dárek.“

Akiko stála u naga-hibači a cítila, jak ji zaplavuje teplo. Tomu, co dělala – vaření soby, pohankových nudlí, přípravě sójové omáčky v malých porcelánových šálcích, vylévání zbytku do odlivky a aranžování křenu a krájených okurek na talířku věnovala jen minimální pozornost.

Když byla soba hotová, nakladla ji na obdélníkové černé lakové tácky. Obvykle by ji obsluhovali stejně jako Satóa, ovšem toto byla součást jejího dárku a kromě toho, v tuto noční dobu nemělo služebnictvo do téhle části domu přístup.

Akiko jim přinesla jídlo a horké saké; přitom si všimla, že Sató a Jóki spolu tiše a intimně rozmlouvají. Dobře to děvče připravila: Jóki věděla, co může čekat, a hlavně, co se čeká od ní.

Akiko vstala a zamířila k okraji fusumy, kde se zastavila s rukou na dřevěném rámu. Jejich tlumený hovor k ní doléhal jako šumění moře; chvíli naslouchala a pak zavřela dveře.

Z domu však neodešla; místo toho vstoupila do vedlejší místnosti, tak na dvě tatami. Pečlivě zavřela fusumu a po kolenou se přes rákosové rohože doplížila k šódži společné s pokojem, kde seděli Sató a Jóki.

Zástěna se skládala z dlouhých a úzkých svislých ozdobných destiček. Před nějakým časem, v dobách, kdy sem Akiko začala chodit, podařilo se jí jednu z těchto destiček upravit tak, aby se dala vysunout z tenkého dřevěného rámu.

Vzniklým otvorem teď sledovala Satóa a Jóki; už dojedli a saké bylo také skoro vypito. Seděli velice blízko u sebe. Akiko se na své pozorovatelně připravila na to, co bude následovat.

Sató seděl zády k ní; zahlédla, jak se jeho ruka pohnula a jak kimono Jóki – Akiko byla dost chytrá na to, aby dívku k Satóovi nepřivedla v jejích evropských šatech – sklouzlo dolů a odhalilo jemné, bílé rameno.

Akiko při pohledu na dívčiny křehké svaly zadržela dech. Sató měl oči jenom pro ňadra Jóki; šedohnědé kimono leželo na zemi kolem ní jako rozepjatá křídla a ještě jí částečně halilo stehna. Sató se předklonil a Jóki s přidušeným výkřikem zvrátila hlavu; hladila ho po uších, zatímco jeho jazyk bloudil po jejích bradavkách.

Akiko zkřížila ruce na prsou a cítila v sobě podivný žár; v ústech měla sucho a zoufale toužila po kalíšku saké, aby zahnala žízeň.

Dnes večer málem Satóovi podlehla; to ji vylekalo jako blesk z čistého nebe. Celé ty dlouhé týdny bylo lehké si ho držet od těla: chlípný výraz v jeho očích ji naplňoval dostatečným hnusem. Jenomže dnes to bylo jiné.

Jóki už byla úplně nahá a Satóova otevřená ústa putovala po její kůži s takovou vervou, že Akiko cítila, jak se jí pokožka zahřívá a svědí přesně tak, jako by ona sama byla předmětem milostné předehry.

Proč? Co na tom bylo tak zvláštního? Akiko prozkoumávala svůj mozek, analyzovala ho tak, jak ji to kdysi dávno naučil Sun Hsiung: napřed si paměť rozděl na čtvrtiny, pak na osminy, šestnáctiny a tak dál. „Nakonec,“ vysvětloval jí, „najdeš to, co jsi hledala, protože tvoje smysly jsou ze všech nejcitlivější. Zaznamenávají všechno; to jenom naše vědomí si z toho vybírá to, co považuje za podstatné. Musíš se naučit – a jde to dost těžko – chápat, že tvoje vědomí se ne vždycky rozhodne správně.“

Teď, s pohledem upřeným na erotické pohyby odehrávající se za mezerou v šódži, začala Akiko rozdělovat svou paměť na čtvrtky; šlo to snadno, protože byla stejně zvyklá na své vlastní pocity jako na pocity druhých.

Dnes, tak jako každý večer, nalákala Satóa do té správné pasti, aby se vyhnula jeho milostným choutkám, a zoufalství, které v něm tak vyvolávala, ji naplňovalo nadšením. Jenže ten pocit netrval dlouho. Proč?

Primitivní pulz rockové hudby plný zloby, násilí, chtíče jí koloval v žilách jako alkohol; místnost modrá od kouře, díky němuž pohybující se postavy byly stejně nezřetelné jako kněží v chrámu zaplněném dýmem kadidla na počest mrtvým… Stopovala tam tygra, pružné, lehké zvíře plné děsivé síly; přitahovalo ji, nemohla se od něj odtrhnout.

Konečně jí došlo, že její sexualita se uvolnila právě v okamžiku, kdy kroužila kolem Nicholase Linneara jako vyhladovělý šakal. Představila si ho, jak prochází exotickým prostředím Džan Džanu, a znovu se jí divoce rozbušilo srdce, svaly na stehnech se roztřásly a cítila neodolatelné nutkání se k němu přiblížit.

A stejně jako v nočním klubu se znovu dotkla své tváře, jako by se chtěla ujistit, že ji pořád ještě má: nemá ji zase až tak dlouho, na to nesmí zapomínat. Je sama sobě cizí: musí se naučit být svojí nejlepší přítelkyní. Nikdy by toho nebyla schopná… předtím. Když se teď znovu narodila, přísahala si, že se o to pokusí. Napřed ovšem musí smést ze stolu nedodělané resty, včetně Nicholase Linneara, pochopitelně.

Oči Akiko se rozšířily. Sató a Jóki leželi propleteni na futónu, záhyby jejich kimon se vlnily kolem pohybujících se údů jako mořské vlny rozbíjející se o pobřeží, zahalovaly je a odhalovaly zároveň.

Jejich sípění a lapání po dechu kolem ní kroužilo jako hejno racků, roztápělo pec její vášně a přitahovalo ji k nim.

Spatřila Satóův ztopořený úd, velký a zarudlý díky pečlivé práci jeho partnerky. Jóki slastí zavírala oči a její prsa se divoce dmula pod Satóovými ztvrdlými dlaněmi, zatímco jeho otevřená ústa se blížila k jejím rozpáleným stehnům.

Akiko se podvědomě předklonila a když spatřila, co provádí jeho jazyk, tiše zalapala po dechu. Po zádech jí stékal teplý pramínek potu jako hadí ocas, promáčel jí kimono a poznamenával ho její touhou. Krouživými pohyby si přejížděla dlaněmi přes stehna, až nadzvedla látku a dotkla se nahé kůže.

Místo svých vlastních prstů cítila Satóův mrštný jazyk, jak rejdí po vlhkém podbřišku Jóki, jak jí zasouvá ruce pod kolena a zvedá nohy.

Stehna Jóki nebo Akiko – na dotek žádný rozdíl. To, co s ní udělali, jemnosti kůže nijak neublížilo. Jenomže kdyby si Sató všiml, co na té vnitřní, skryté kůži má, mohl by odvolat celou svatbu a to si zatím nemohla dovolit. Později… nu, pak už nebude mít jinou možnost než se s tím smířit.

Satóova ústa mířila vzhůru k černému ochlupení. Akiko viděla, jak se té dívce třesou nohy vzrušením a jak se blíží k vyvrcholení. Sató zaryl hlavu do horka a vlhka, načež Jóki zaklonila hlavu, až jí na krku vystoupily šlachy, otevřela ústa a odkryla zuby; stehna se jí nezvládnutelně klepala.

Celou tu dobu si Akiko prsty rozevírala své vlastní stydké pysky a jemně kroužila uvnitř v rytmu pohybů Satóovy hlavy. Cítila ho, ale to nestačilo: potřebovala víc. Zmocnilo se jí vzrušení a dopadalo na ni jako kapky deště; to bylo málo, toužila po průtrži mračen, po přílivové vlně, která ji srazí k zemi a odvalí do náruče úlevy.

Vyvrcholení nepřicházelo, a tak přitlačila na prsty; zaryly se do jemného masa.

Sató zvedl hlavu a prsa se mu dmula jako býkovi. Jeho velké, silné tělo se tyčilo nad křehkým ženským trupem Jóki, vrhalo na ni stíny, které jí dopadaly na obličej – vypadala jako podivně nalíčená herečka.

Přitáhla ho k sobě a třela se o něj tak dlouho, až neměla jinou možnost, než se na něj narazit; nadzvedla boky a vydral se z ní prudký, slyšitelný výdech.

Akiko by nejraději sama zažívala to, co ona: příliv, který přichází z hlubin moře jako plášť noci, vymazává všechny myšlenky, všechnu bolest a všechny vzpomínky v jediné záplavě slasti.

Sató se snažil držet krok s divokým zmítáním Jóki; horký slaný pot mu stékal po těle a dopadal na dívčinu pleť.

Začala křičet, objala ho rukama a přitiskla ho k sobě, až se Akiko zdálo, že ji jeho masivní tělo pod sebou pohřbí; rytmické oddechování nabralo na tempu a pohyby jejich beder začaly být rozmazané a nezřetelné.

Jóki s napjatým obličejem vydechovala svoji vášeň a lokty tlačila Satóa hlouběji do sebe.

„Končím, končím…“ V hlase Jóki zaznívala hysterie a ještě něco navíc; ať to bylo cokoliv, Akiko po tom toužila stejně jako po uvolnění napětí, které se jí hromadilo v nohách a v žaludku. Svaly jí ztuhly a zaplavovala ji bolest, tak jako vždycky; kousla se do rtu, aby nekřičela. Srdce jí bušilo a hrozilo, že prorazí svou kostěnou klec a vybouchne jí jako tragické slunce někde v krku.

„Prosím,“ zasténala. „Prosím, prosím, prosím.“ I když zpočátku cítila víc než kdy předtím, i když se domnívala, že konečně zakusí blaženou úlevu z rodu mraků a deště, tahle noc se nakonec od ostatních nijak nelišila. Zaslechla Satóovo zvířecké zasípění, když vystříkl do hlubin Jóki stažených křečí.

Akiko to už nemohla dále snášet; skácela se dozadu a udeřila se do ramene o podlahu pod tatami. S očima obrácenýma v sloup slyšela zašumění ostrého větru – tak krátké, že si ho ani nestihla pořádně uvědomit – a pak ji bolest a strašlivá touha odnesly do černé pustiny. Slyšela, jak jí Sun Hsiung říká: „Existuje způsob – a když budeš dost trpělivá, tak tě ho naučím – jak z vnějšího vzhledu člověka odvodit to, co má hluboko uvnitř v sobě.“

Ztratila vědomí.

Nicholase vzbudily jeho vnitřní hodiny těsně před šestou ráno. Rychle se osprchoval: nejprve na sebe pustil vařící vodu a potom ledovou. Když se pořádně promasíroval osuškou, vyšel z koupelny a usadil se do lotosové polohy před oknem s výhledem na Tokio. Třikrát se zhluboka nadechl, rozpustil se sám v sobě, až jeho bytí zaplnilo celý vesmír a stal se skutečně součástí všeho.

Z meditace ho vytrhlo tiché zaklepání na dveře; čekal na ně. Zaostřil oči na mrakodrapy za oknem a vstal. Tiše posnídal zelený čaj a rýžové koláčky; pak se oblékl, přehodil si přes rameno malou černou brašnu a vyšel z hotelu. Bylo krátce po desáté.

Nejprve zamířil na východ, po dvou blocích zabočil na jih a ocitl se v Toranomončó. Kolem pečlivě udržovaného parčíku na vzdálenější straně Sakuradóri dorazil do sančóme, třetí oblasti Toranomonu. V Tokiu neexistovaly přesné adresy, což byla zvláštnost, která cizí návštěvníky dost mátla. Velkoměsto bylo rozděleno na ku neboli čtvrti, dále na zóny jako Ginza a nakonec na čó. Čó se dále dělily na očíslované čóme a na označené bloky.

V podivně tvarovaném třináctém bloku nalezl Nicholas to, co hledal. Budova stála před malým starobylým chrámem, za nímž se rýsovala hora Atago.

Uvnitř se svlékl a z brašny vytáhl bílé bavlněné kalhoty se širokými nohavicemi na šňůru; nad ně si navlékl volnou kazajku ze stejného materiálu a v téže barvě, kterou sepjal černým bavlněným pásem nízko na bocích. Nakonec si natáhl hakamu, tradiční černou suknici, kterou nosili jen ti, kdo zvládli kendó, kjudó, sumó nebo získali černý pás v aikidu. I tahle suknice, zavázaná na bocích, posilovala pocit soustředění a náležitosti předávaný od časů samurajů.

Oblečen do svého gi vystoupal Nicholas po dokonale naleštěném dřevěném schodišti. V duchu slyšel cvakání dřevěných bokkenů a zčistajasna se vrátil do loňského léta. Společně s Lewem Croakerem zašli do newyorského dódžó a dobře si vzpomínal na přítelův pohled, když poprvé spatřil záblesk kendžutsu.

Nicholasovi dělalo vždycky potíže získávat přátele, zvláště proto, že na Východě znamená přátelství mnohem víc než na Západě. Pro něj – stejně jako pro všechny Asiaty – představovalo přátelství především povinnost, ochranu přítelovy cti, železný svazek, jaký si žádný Evropan nedokáže představit. Z Nicholasova okolí jedině Lew Croaker pochopil význam této definice a rozhodl se být Nicholasovým přítelem.

Slíbili si, že až se Croaker vrátí z Key Westu a uzavře konečně případ vraždy Angely Didionové, pojedou k Montauku rybařit; teď už se jejich plán nikdy neuskuteční. Croaker byl mrtvý a Nicholasovi se po něm stýskalo tak zoufale, že až cítil fyzickou bolest.

Věděl, že by na to neměl myslet a raději se připravovat na to, co ho čeká nahoře nad schody; přesto však vzpomínky na přítele nedokázal vyhnat z hlavy. Jejich rozloučení – netušili tehdy, že definitivní – byla vypjatá chvíle naplněná potlačovanými city tak, jak se to stává běžně mezi Japonci.

Byli tehdy u Mičity, v japonské restauraci v centru, kam Nicholas často chodil. Ještě před vstupem do místnosti s tatami se zuli: Croakerovy těžké pracovní boty ležely vedle Nicholasových lehoučkých mokasínů. Klečeli proti sobě a mezi nimi stály hliněné šálky s čajem a horkým saké; suši a tonkacu měli přinést každou chvíli.

„Kdy odjíždíš?“ zeptal se Nicholas.

„Letím půlnočním letadlem,“ zakřenil se Croaker. „Je nejlevnější.“

Oba věděli, že chce do Key West dorazit tajně a za tmy.

Kolem nich se ozývaly tlumené zvuky restaurace, jako by tušily, že pro ně nic neznamenají: klečeli na ostrůvku neproniknutelného ticha.

Znenadání zvedl Croaker hlavu. „Nicku –“

Přinesli jídlo; počkal, až budou zase sami. „Není toho moc, ale mám v bezpečnostní schránce nějaké akcie, obligace a tak.“

Položil na stůl klíček v hnědém plastikovém pouzdru. „Postaral by ses o to, kdybych…“ Zvedl hůlky, bílé jako kosti, a šťouchl jimi do ryby na talíři. „No prostě, kdyby mi to tam dole nevyšlo.“

Nicholas si klíček vzal; dostalo se mu obrovské pocty. Pustili se do jídla a zdálo se, že se napjatá atmosféra rozptýlila. Když dojedli a objednali další saké, Nicholas řekl: „Jednu věc mi slib, Lewe. Vím, co si myslíš o Tomkinovi. A mám pocit, že jsi tak trochu zaslepený –“

„Vím co vím, Nicku. Je to žralok, kterej sežere, na co přijde. Chci ho zastavit a tahle stopa je jediný, co mám.“

„Myslím jenom, aby tě ta tvoje… vášeň nezačala vodit za nos. Až tam budeš, nespěchej, pořádně se rozhlídni a zjisti si, jaká je situace.“

„Chceš mě snad učit, jak mám dělat svou práci?“

„Nebuď taková netykavka. Chci říct, že v životě není všechno černobílý. Tomkin není Pán temnot – to je jenom role, kterou jsi mu přisoudil. Je možný, že Angelu Didionovou nakonec nedal zavraždit on.“

„Ty tomu věříš?“

„Mám dojem, že na tom, čemu věřím já, snad až tak nezáleží.“

Nicholas si teď nebyl jistý, jestli tehdy mluvil pravdu; tak jako tak byl do záležitosti namočený. Croakerovu náhlou smrt v dalekém Key Westu přijal a koneckonců kvůli tomu byl teď zde. Giri.

„Tak ahoj, Nicku.“ Croaker se usmál do barevných světel na ulici před restaurací. Už už napřahoval ruku, ale pak si to rozmyslel a místo toho se uklonil. Nicholas mu gesto opětoval a oba se zasmáli, jako by tím chtěli zaplašit obavy.

Poslední společné okamžiky strávili klidně a uvolněně, jako když se dva známí loučí jenom na pár dní. Bez ohledu na to, co Croaker Nicholasovi svěřil, ani jeden nepočítal s tím, že by se policistovi mohlo na Floridě něco přihodit. Teď měl Nicholas pocit, jak málo času měli na to, užít si toho, co měli. Člověk Nicholasova typu – uzavřený do sebe a stále ve střehu – takové věci nezažívá každý den. Zjišťoval, že rád vzpomíná na chvíle, které spolu strávili, že si je rád promítá před očima jako scénky z oblíbeného filmu.

Došel na vrchol schodiště a zavrtěl hlavou; byl si jistý jako nikdy předtím, že cesta, kterou zvolil, byla správná. Nemohl přece dopustit, aby vražda jeho přítele zůstala nepomstěna. Giri ho zavazovalo; jak ostatně zjistili všichni jeho předchůdci, bylo silnější než sám život.

Sensei tohoto dódžó seděl na kamize – vyvýšené sedačce – umístěné na rohoži pro aikido vytvořené z několika tatami vycpaných rýžovými stonky. Byl to muž asi ve středních letech se zarputilým výrazem ve tváři, široce vykrojenými ústy a kočičíma očima. Měl široká ramena, která kontrastovala s úzkým pasem a boky; zdálo se, že na sobě nemá jediný chloupek.

Jmenoval se Kenzó; tuhle informaci mu společně s doporučujícím dopisem poskytl Fukašigi, Nicholasův sensei v New Yorku. „Je s ním těžké vyjít,“ upozorňoval Fukašigi, „ovšem nedokážu si představit nikoho jiného, kdo by se vyznal tak dobře v tvém – ehm – nekonvenčním budžutsu.“ Věděl, že Nicholas je nindža, stejně jako mu bylo jasné, že existuje mnoho disciplín, v nichž by Nicholas mohl být jeho senseiem. „Kenzó nebude vědět, kdo jsi, Nicholasi, ale tvoje vědomosti pozná a bude s tebou pracovat.“

Za Kenzóovými zády zahlédl Nicholas vyvýšený stupínek, po jehož stranách stály dvě dai-katany ze sedmnáctého století nejdelší a nejnebezpečnější samurajské meče – a tradiční obřadní bubínek. Na zdi visel rýžový svitek s nápisem: „Věci se před námi objevují, ale my nevidíme bránu, kterou přicházejí. Všichni lidé si cení toho, co vědí, avšak ve skutečnosti nevědí nic. Skutečně vědí jen ti, kteří se spoléhají jen na to, co nevědí.“ Nicholas poznal slova básníka Lao-c‘.

Bosýma nohama vstoupil na tatami, provedl ricurei – uklonil se před senseiem – a podal mu Fukašigiho dopis.

Zdálo se, že Kenzóovi trvá čtení nekonečně dlouho; ani jednou se přitom na Nicholase nepodíval. Nakonec dopis pečlivě složil a vsunul ho zpátky do obálky; odložil jej, opřel ruce o tatami a provedl zarei, úklonu vsedě. Nicholas poklekl a pozdrav mu opětoval.

Právě když byl v nejnižším bodě své úklony, všiml si periferním viděním rozmazaného pohybu krátké hůlky, která se k němu řítila. Kdyby o tom uvažoval, rána by ho zaručeně uspala.

Místo toho zvedl instinktivně pravou ruku a uhnul trupem doprava, z cesty útoku.

Hůlka ho udeřila do předloktí a Kenzó se vrhl kupředu, využívaje Nicholasovy vlastní setrvačnosti, a ve skoku doleva použil šomen uči, úder na hlavu, kterým se snažil srazit Nicholase na rohož.

Přitom ho Kenzó uchopil za pravé zápěstí; Nicholas okamžitě použil znehybňující techniku – jonkjó – a otočil své zápěstí tak, že chytil senseie za levé předloktí a zaryl mu palec hluboko do nervového centra. Místo aby ustoupil před tlakem, Kenzó se přiblížil k němu, čímž obětoval jednu paži, aby neprohrál zápas.

Odněkud se objevila druhá hůlka a ztěžka dopadla Nicholasovi na rameno. Nicholas přestal s jonkjó, ale místo aby se pokusil o další znehybnění, jak Kenzó předpokládal, stejně jako sensei nechal aikido aikidem a použil průrazný úder atemi.

Zpevněné konečky prstů se zaťaly do místa těsně pod Kenzóovou klíční kostí a zasáhly nervové spoje. Senseiova hlava sebou křečovitě zaškubala a Nicholas přitlačil.

Hůlka teď ovšem byla mezi nimi a bušila Nicholasovi do hrudního koše; přiblížil se, protože tušil, že Kenzó se snaží udeřit krátkým obloukem na svaly přímo nad srdcem, což nemohl v žádném případě dopustit.

Než se vrátil zpět ke znehybněním, zkusil ještě dva údery na záda; nic z toho nefungovalo a hůlka se pomalu blížila k levé straně jeho prsou. Síla z něj rychle unikala a jeho vědomí soustředěnosti mu připadalo jako něco nezávislého, nad čím nemá vládu, a co je tudíž zbytečné.

Proklínal se, protože chápal, že prohraje. Nedostatek spánku a změna časového pásma ho připravily o soustředěnost; veškeré rezervy se rychle tenčily pod náporem útoků tambo. V uších mu hučelo, což byl první jasný znak blížící se dezorientace. A svalová koordinace vezme za své hned nato, pokud proti tomu něco neudělám, říkal si.

Najednou si vzpomněl na jednu hodinu kendó; v mysli mu vytanul Musašiho Úder červených listů a veškerou vůli upnul k tomu, získat vládu nad Kenzóovou hůlkou.

Místo aby se bránil, uvolnil si ruce a vrhl se vstříc náporu tambo. Ve zlomku vteřiny uchopil kluzký váleček, zkroutil jej vlevo dolů, čímž uvolnil sevření senseiova zápěstí a přerušil tok energie na dost dlouhou dobu, aby mohl umístit pořádný úder na játra.

Kenzó zakolísal a Nicholas ho následoval, ovšem jen proto, aby narazil na kamennou zeď senseiovy pěsti. Prolétla jím bolest, zaťal zuby a zaryl dlaň do Kenzóova ramene, aby ho vyvedl z rovnováhy.

Jakmile se senseiovo rameno dotklo tatami, Nicholas ho pustil. Trup měl zbrocený potem, srdce mu bušilo a s každým nadechnutím mu do tkání vystřelovala bolest.

Přemýšlel o tom, jak málo chybělo a byl by poražen.

Ičiro Kagami měl mrzutou náladu. Obvykle to byl klidný, dokonale se ovládající člověk, což mu mimo jiné vyneslo funkci finančního náměstka Petrochemie Sató.

Jenomže dnes se nedokázal soustředit na žádnou z jemných fines připravované smlouvy mezi jeho kobunem a tou americkou továrnou na mikročipy. Byl Satóovi obrovsky vděčný, když dal konečně úředníkům signál, aby opustili místnost – právě včas, než se jeho nesoustředěnost stačila nějak nemile projevit.

Když se asi hodinu díval oknem na jemné mžení, které na skle tvořilo rozmanité obrazce, začal toho mít právě dost. Otočil se a zaťal prst do tlačítka dorozumívacího zařízení; nařídil sekretářce, aby na zbytek dne odřekla všechny jeho schůzky, a sdělil jí, kde bude k zastižení pro případ nějaké naléhavé události.

Vstal; ocelově šedé Tokio se tvářilo pochmurně, počasí je zbavilo veškerého kouzla hanami, které vládlo posledních několik dní. Na druhé straně, ani sledování třešňových květů Kagamiho letos příliš nepotěšilo.

S bezvýrazným obličejem vyšel z kanceláře; ani jemné nepřímé osvětlení, ani krásné tisky ukijo-e na zdích ho nedokázaly utěšit. Dorazil k okovaným dveřím, otevřel je a v místnosti se skříňkami se začal svlékat.

Všechno by bylo perfektní, uvažoval Kagami, nebýt jeho bratra Toširóa. Po pravdě řečeno, je to vlastně můj švagr, pomyslel si kysele. Ovšem Kagamiho žena byla hera-moči a měla velkou radost z toho, že teď si může vynahradit všechny ústrky, kterých se jí dostalo od Kagamiho matky; rozhodovala tedy o rodinných financích a nepustila ani chlup, říkal si cestou do lázně.

Zatímco ho mladá žena s plochým obličejem zpoceným od horka a práce omývala, Kagami přemítal o své ženě. Ne snad, že by mu nedopřála geišu. Nechodily snad všechny účty jí a neplatila je snad bez slůvka odporu přesně každého patnáctého? Dělala vůbec všechno, co se od správné manželky čeká. Přesto způsob, jakým mu přidělovala nepatrné drobečky z jeho platu, z oseibo a očugenu – ročních a pololetních dárků od těch, kteří se v úřadě ucházeli o jeho přízeň –ho naplňoval hořkostí a nutil ho každou chvíli hledat útěchu v Anmicu, kde žily všechny jeho oblíbené ženy.

Stejně mi Toširó leze na nervy ještě víc než žena, uvědomil si Kagami cestou do druhé lázně.

O samotě Kagami vdechoval páru, která stoupala z vodní hladiny. Voda byla tak horká, že jakmile se jen trochu pohnul, začalo ho tělo pálit.

Toširó byl farmář a jako takový byl mnohem bohatší než Kagami. Samozřejmě nedostával všechny ty příplatky a prémie, které Petrochemie Sató poskytovala velké rodině svých zaměstnanců, ale i tak. Na konci roku se Toširóův bankovní účet nafoukl do nepředstavitelných rozměrů. A Kagamiho nekonečně hnětlo, že svého švagra i nadále aspoň částečně podporuje.

Kagami si uvědomoval, jak je to vlastně hloupé. V Japonsku mělo zemědělství na celkové výrobě podíl sotva třicet procent a tenhle podíl se pořád zmenšoval. I tak měli ovšem farmáři stejnou politickou moc jako po válce, kdy byla země ze sedmdesáti procent zemědělská; bylo to způsobeno tím, že voličstvo se nijak nediferencovalo a že Liberálně demokratická strana, která se u moci udržela od té doby skoro nepřetržitě, dělala všechno pro to, aby si udržela hlasy farmářů. Což znamenalo hlavně financování prodělečných statků.

Kagami jednou četl v časopise Time, že průměrná americká farma má 450 akrů. Na rozdíl od toho má průměrná japonská farma ani ne tři akry. Nevypovídá to něco i o efektivitě? Kagami se ironicky uchechtl.

A jako by to nestačilo, byl tu ten problém s rýží. Japonští farmáři jí ročně vypěstovali mnohem víc, než kolik jí země stačila spotřebovat. Vzhledem k tomu, že místní krátkozrnná odrůda nebyla ve světě příliš oblíbená a její vývoz by si vyžádal další státní dotace (aby se mohly snížit ceny, které původní dotace zvýšily), všechny přebytky se bez milosti likvidovaly.

Kagami věděl, že vláda každoročně utratí na takovýchhle dotacích přes dvacet miliard dolarů. Většina těch peněz se získává z prodeje dováženého obilí japonským mlýnům za astronomické ceny. A ani to ještě nestačí. Používají se na to i peníze z daní, čímž se krátí rozpočet na bydlení a stavbu silnic, které jsou v celé zemi tolik potřeba.

A teď si navíc takový Toširó dovolí přijít s kloboukem v ruce a žadonit o půjčku! Kagami věděl, že Toširó je starý prostopášník, který rozhází všechno, co si vydělá, ba víc. Často se říkalo, že Japonci jsou spořiví – no, podle Toširóa by to jeden neřekl. Jeho vášněmi byly ženy (byl vdovec) a hraní. K řízení svých statků si najímal lidi, kteří si hleděli co nejvíc nahrabat a na své povinnosti kašlali.

Aspoň tak to tvrdil Toširó, odfrkl si znovu Kagami. Toširó neměl nejspíš při volbě zaměstnanců šťastnou ruku. Dobře mu tak; Kagamiho by problémy jeho švagra ve skrytu duše těšily, nebýt toho, že ho požádal o půjčku.

Samozřejmě nepřicházelo v úvahu, že by odmítl; Kagamiho žena se v tomto směru vyjádřila naprosto jasně. „Nemáš na vybranou,“ oznámila mu klidně včera večer, když Toširó odešel. „Je to tvůj bratr. Musíš myslet na rodinu, na povinnosti.“ V očích se jí zablýsklo. „Takovéhle zásadní věci bych ti snad ani nemusela připomínat.“

Nemělo smysl jí říkat, že kdyby tomu bylo naopak, nikdy by od Toširóa neuviděli ani jen, protože milý švagr se nezajímal o nikoho jiného než o sebe. Koneckonců, poslal snad nějaký dárek, když bylo Tamiko třináct nebo když Ken končil školu? Děti neměly pochopitelně ani tušení, že ne. V patřičný den dostaly dárky „jako“ od Toširóa. Ovšem Kagami dobře věděl, že jeho žena si vždycky tajně vyrazila do Daimaru, aby je koupila sama – za jeho peníze.

Kagami zavřel oči a cítil, jak mu krev horce pulzuje v žilách. Čeho je moc, toho je příliš. Každá povinnost má své meze.

Posadil se a mokrý přešel přes místnost a krátkou chodbu do páry. Chtěl se před masáží co nejvíce uvolnit.

Jak se tak posadil na vykachlíčkovanou sedačku a opřel hlavu o vlhkou stěnu, vzpomněl si, jak ho kdysi masírovali v Koreji. Jednou tam musel jet na služební cestu; tehdy byl ještě mladý a dnes už by ho tam nikdo nedostal ani párem volů. Při vzpomínce na korejskou masáž se až otřásl: to ani nebyla masáž, to bylo mučení. Co jiného taky mohl čekat – Korejci jsou barbaři ve všem, co se snaží dělat. Šógun Tokugawa jim přezdíval „žrouti česneku“; to bylo v roce 1605 a od té doby se Korea nedostala o moc dál. Snad jen v tom, že se nakonec dobře naučili, jak tahat prachy z Američanů. Špindírové beze smyslu pro čest.

Kagami zavrtěl hlavou, aby se zbavil vzpomínek na Koreu, Toširóa a ostatní nepříjemnosti. Den nezačal zrovna slibně, to tedy ne, avšak Kagami se rozhodl, že skončí mnohem lépe.

Roura po jeho levici zasyčela a rozkašlala se; v místnosti se začala tvořit mlha. Teplota stoupala a Kagami se začal potit; než sem šel, zapomněl se ochladit ve sprše, za což mohl také poděkovat Toširóovi.

Koneckonců, dá se to přežít. Položil si ruce na břicho: poslední dobou se mu nějak zvětšilo. Třeba teď trochu sádla vypotí; to by bylo dobré. Zavřel oči a dokonale se uvolnil.

Otevřely se dveře. Kagami se k nim nepodíval, ale pocítil, že vedro v místnosti na okamžik polevilo, než ho znovu obklopila vířící oblaka páry.

Ani se nestaral o to, kdo vstoupil; členové vedení firmy sem chodili celý den a někdy i večer, když už byl zbytek budovy zavřený. Lidé tu spolu jen málokdy prohodili pár slov – každý chápal, jak důležité je zde nabrat síly pro další pracovní den.

Kagami ucítil, že někdo je v jeho blízkosti, snad nějaký nezřetelný stín. Ani nevěděl, co ho donutilo otevřít oči: předtucha? Neznatelná změna prostředí? Kdo ví.

Na druhém konci místnosti uviděl postavu, kolem níž se vlnila pára a měnila její obrysy.

Postava se vydala směrem k němu zvláštní klouzavou chůzí, která působila tak vláčně, jako by ta bytost před ním neměla v sobě žádné kosti. Kagami si setřel pot z očí a pocítil nesmyslné nutkání štípnout se, aby se ujistil, že z toho horka a klidu kolem neusnul.

Nyní totiž už mohl z postavy rozlišit mnohem více a to, co viděl, v něm vzbuzovalo dojem, že jde o ženu. To je ovšem hloupost, řekl si. Ani ty slepé holky z Tchaj-wanu nemají sem do páry přístup.

Kagami otevřel ústa a zalapal po dechu. Z mračna páry se vyloupla nezaměnitelná černá skvrna ženského ochlupení, z jehož kudrlinek odkapávaly vodní kapky jako perly. To je strašné, pomyslel si popuzeně. Takovýhle prohřešek proti zvyklostem! Bude si muset stěžovat u Sató-sana.

Nahá stehna se rytmicky pohybovala; žena se blížila k němu a Kagami pocítil lehké svědění v podbřišku. V klidné samozřejmosti jejích pohybů bylo něco silně sexuálního; její sexualita jako by žila svým vlastním životem a pronikala parným vzduchem. Kagami proti své vůli zjistil, že mu tuhne přirození.

Jeho mysl ovšem Celou dobu zuřila, protože se vzrušením se dostavil i nezaměnitelný – i když naprosto neznámý – pocit, že mu někdo vnucuje slast proti jeho nejlepšímu vědomí a svědomí.

Viděl už lépe: vysoká špičatá ňadra se vztyčenými tuhými bradavkami, ploché, trochu zaoblené břicho.

Erekce se nedala přemoci; položil si tedy ruce do klína, aby své vzrušení zakryl. V tom okamžiku poprvé vycítil nebezpečí. Zastavila se před ním a rozkročila se; perličky vody odkapávaly z jemných chloupků a Kagami se přistihl, že jí zírá mezi stehna jako očarovaný.

Zalapal po dechu a málem se udusil vlastními slinami. Do krku mu vystoupila žluč ze žaludku a jeho vyjevená mysl se dokonale vyprázdnila: jediné, co dokázal, bylo civět jí na vnitřní stranu stehen, zatímco jeho erekce umírala na úbytě.

S udiveným obličejem zvedl pohled tam, kde tušil ženinu hlavu, a spatřil jen dvě černé, tajuplné oči za rozevřeným zlatým, rudým a černým vějířem.

„Kdo –“ spustil, když byl konečně mocen slova.

Vějíř se pohnul a odhalil jemný úsměv na nádherné tváři. Kagami si povzdechl, když spatřil její souměrnost a mládí; teprve za dlouho se dostavilo poznání, které ho oslnilo jako divadelní reflektor. Oválný obličej s vysokými lícními kostmi se změnil v namalovaný škleb démona.

„Vy –!“ Výkřik mu vyrazil z otevřených úst jako gejzír.

Vějíř ho udeřil hranou do tváře, rozťal zpocenou kůži a bolestivě se zařízl do kosti.

Kagami nebyl dost rychlý, aby ucukl; úder přišel tak nečekaně, byl tak mistrovsky proveden a čepel byla tak ostrá, že si ani pořádně neuvědomil, co se stalo.

První věc, která ho napadla, bylo chránit si genitálie, a tak se vlastně ani nebránil. Velký pozlacený vějíř se do něj zakusoval znovu a znovu; při každé ráně vykřikl, avšak ani ho nenapadlo přestat si držet rozkrok a využít své ruce k něčemu jinému.

Ženin trup k němu připlouval jako kouř hnaný lehkým větříkem za krásného letního dne; její přítomnost naplňovala celou místnost a vytlačovala veškeré světlo i vzduch. Zdálo se, že do sebe vpíjí všechen život a vytváří před sebou mrtvé černé vakuum.

Roztřesený Kagami se před ní skrčil a bolest se do něj zabodávala jako šípy. Překvapovalo ho, kolik je kolem něj krve, jak rychle mu bije srdce a jak se mu zmenšil před chvílí ještě ztopořený úd.

Vějíř zasvištěl, Kagami vyvalil oči a rozevřel ústa: ucítil, jak se mu ocel zakusuje do krku hned u průdušnice.

Jeho duše hystericky zařvala a konečně pochopila konečný účel tohoto útoku. Zvedl ruce a konečky prstů se zoufale snažil odvrátit rány. Vějíř? blekotal v duchu. Vějíř? Hlava se mu cukala dopředu a dozadu, pokoušel se lézt po kluzkých kachlích na zdi – cokoli, jen aby se dostal pryč, aby přežil.

Problémy se ženou a s Toširóem mu najednou připadaly směšné, malicherné. Jak nicotné byly ve srovnání s instinktivním bojem o život! Žít! Nechci umřít! křičela na něj jeho duše. Zachraň mne!

Zuřivě vyrazil pěstí ve snaze zasáhnout útočnici, avšak chyběl mu trénink; kromě toho před ním opět vyvstal zářící obraz toho, co spatřil mezi jejími stehny, a sebedůvěra ho opustila. Věděl, koho má před sebou, i když všechna logika i zvyk tvrdily, že to nemůže být pravda.

Kagami správně tušil, co se ho zmocňuje; připadal si jako uprostřed zlého snu, z něhož se už nikdy neprobudí. Přesto bojoval dál, protože naděje byla to poslední, co mu ještě zbývalo. Držel se života, nehodlal ho jen tak pustit, radoval se ze samého faktu své existence.

Ocelová čepel udeřila znovu a poslední tenký proud kyslíku pronikající průdušnicí ustal. Vyvalila se krev, plíce se zoufale zdvíhaly a skončily v křeči, když se naplnily kysličníkem uhličitým, který pak snadno pronikl do celého těla.

Kagamimu se zachvěla víčka a oči mu začaly zapadat. Viděl před sebou její děsivý obličej a jeho nemohoucí prsty sklouzly po její zpocené kůži, jako když si dítě hraje na písku. Duše ho opustila jako poslední; snažila se bojovat dál, nevěřila, že tělo, s nímž byla spojena, už upadlo do hlubokého spánku beze snů.

Z posledních sil zíral Kagami na tu tvář a vrhal na ni svou zášť, jako by to byla zbraň. Jeho zlost byla tak silná, že stáhla i jeho umírající svaly: prsty se mu sevřely v pěst.

Bylo to zbytečné gesto: oči mu zapadly a oslepily ho, zbylo jen nevidoucí bělmo tupě zírající na rozpařené dlaždice, vznášející se mlhu a na čůrky krve, které se proplétaly jako cestičky v bludišti a pomalu mířily do kanálku uprostřed jinak naprosto prázdné místnosti.

Nangi vstal a na svých neposlušných nohou odkulhal od konferenčního stolu; znamenalo to, že jednání se odročuje.

Když se ztěžka zvedl i Tomkin a opustil místnost, Nicholas zamířil k jednomu z vysokých oken s výhledem na Šindžuku. Dešťové kapky vířily nad mořem deštníků a roznášely zbytky třešňových květů po kanálech a parkových cestičkách, kde je brzy lidské kroky rozdrtí na prach.

Nicholas hleděl na zamžené město. Poslední tři a půl hodiny zde zuřila bitva a oni byli její účastníci: Sató, Nangi, Suzuran, jejich právník, Masuto Išii, provozní náměstek a Satóova pravá ruka, společně se třemi vedoucími oddělení, Tomkin, Greydon, právník Tomkinových závodů, a on sám. Na jasně osvětlených tokijských ulicích teď začínala dopravní špička a davy lidí pospíchaly domů nebo za zábavou.

Na druhé straně zde, v Satóově prostorné kanceláři, se nehýbalo vůbec nic. Nicholas si v duchu povzdechl; jednání s Japonci bylo někdy těžké i pro něj. Svou zdánlivou neochotu dospět k jakémukoli rozhodnutí – ačkoli to byla jejich obvyklá taktika dokázali často dovést až do úplného extrému. Jistě, trpělivost je hezká věc, jenže Nicholas měl často pocit, že ještě po týdnech a měsících se budou Sató a Nangi vrtat v těch samých otázkách, které padly v první hodině a čtvrt jejich schůzky.

Asi tak před hodinou to vypadalo nadějně; vedoucí oddělení – Oitó, obchodní náměstek, Kagami, finanční náměstek, a Sosuro, náměstek pro výzkum, se začali hluboce omlouvat a po spoustě formálního uklánění odešli.

Nicholas si všiml drobného gesta rukou, které k nim Sató vyslal, a to ho povzbudilo. Domníval se, že jednání teď dosáhlo takového stadia, že Japonci, kteří se jinak cítili mnohem lépe v kruhu svých úředníků, považovali za vhodné omezit je pouze na nejvyšší úroveň.

To, co následovalo, však pro něj představovalo zklamání: čekala ho další zdánlivě nekonečná diskuse, která se točila kolem stále stejných názorových rozdílů. Prvním z nich bylo rozdělení podílů mezi Sphynxem a Nippon Memory; druhý pak Nicholase zneklidňoval o něco víc, protože ho o něm před zahájením jednání nikdo neinformoval.

Šlo o to, kde postavit společný podnik Sphynx-Sató. Tomkin zřejmě věnoval aspoň jeden a půl roku analýze nákladů, časových rozvrhů staveb, podnebí a zabezpečení provozu a dopravy, až se ukázalo, že nejvýhodnější by bylo postavit novou továrnu v Misawě, na pozemcích patřících keirecu. Jediným sousedem továrny by v tomto městečku na severozápadě ostrova Honšú byla americká vojenská základna.

Jenže – jak zdůraznil Sató hned na začátku – tyto pozemky už keirecu vyčlenila pro rozvoj svého důlního kobunu Niwa.

A tak to šlo dál a dál, pořád dokola, aniž by kdokoli něco získal nebo v něčem ustoupil. Je to k zbláznění, říkal si Nicholas. Obvykle by na tom příliš nezáleželo. Jindy by si byl jistý, že v trpělivosti dokáže přetrumfnout jak Satóa, tak Nangiho.

Jenže tentokrát mu stále zněl v uších rozhovor, který měl s Tomkinem těsně předtím, než vyšli z hotelu a nasedli do limuzíny, kterou pro ně Sató poslal.

Tomkin byl nápadně bledý; to ho zarazilo, avšak jeho zaměstnavatel ho drsně odbyl. „Jenom chřipka,“ prohlásil. „Kdybys nemohl celou noc spát kvůli průjmu, taky bys ráno nevypadal třikrát dobře, supermane.“

„Hlavně zůstaňte v klidu, ať se tam bude dít cokoli,“ radil Nicholas. „Budou se ze všech sil snažit to protahovat; připravte se, že se budou vytáčet a přitom nás budou popichovat.

Hlavně by rádi věděli, o co nám jde především, jaká je naše strategie a k čemu všemu nás mohou dotlačit. Kdyby se snažili o víc, ztratili by tvář.“ Pokrčil rameny. „Takhle to dělají vždycky.“

Tomkin k němu naklonil svůj ztrhaný obličej, takže Nicholas jasně cítil jeho kyselý dech vycházející z prázdných, těžce zkoušených útrob. „Tak udělej něco, aby to dělat přestali. Je mi jedno, jak to provedeš, hlavně to udělej. Já nejsem žádný vořezávátko, co leze k Japoncům na kolenou, aby mu udělili licenci.“

„Dobře. V tom případě to bude válka nervů. Nemusím vám přece připomínat, že trpělivost tady znamená všechno. Navíc je to vlastnost, kterou by u cizince nikdy nečekali. Nedělejte si starosti – dostanu z nich, co potřebujete.“

Jenže Tomkin chytil Nicholase za ruku jako malé dítě a jeho hlas se změnil. „Ne, ne,“ zasípěl. „Ty tomu nerozumíš, Nicky. Nemáme čas. Tuhle záležitost musíme uzavřít nejpozdějc do příštího tejdne.“ Jeho hnědé oči se zahleděly do prázdna. „Mám… mám závazky, na který se nemůžu jen tak vykašlat… Na týhle fúzi závisí spousta peněz… splatný půjčky… taky je třeba zaplatit spoustu věcí… to hlavně… a pak vyrovnat dluhy.“ Zadíval se na Nicholase. „Teď mě v tom nemůžeš nechat, Nicky. Teď ne. Jsi přece skoro můj zeť.“

Nicholas zaslechl, jak se Tomkin vrací, a odvrátil se od deštěm skrápěného okna. Za okamžik už stál statný muž vedle něj.

„Teď je ta pravá chvíle, Nicky,“ zašeptal Tomkin. „Před pár minutama jsem málem dal tomu Nangimu jednu pod zuby. Jsou zatvrzelí jako nějaký muly.“

„To nic neznamená,“ spustil Nicholas. „Dělají přesně to, na co jsem vás upozorňoval. Je to jenom otázka –“

Tomkin se nechtěl jen tak vzdát. „Hele, Nicky, my si vážně nemůžeme dovolit čekat. Víš to přece. Proboha, vždyť jsi ty zprávy četl taky! Doma by nás stáhli z kůže.“

„Tak jim dejme Misawu. Můžeme –“

„Ne!“ Tomkinův hlas zněl ostře. „O Misawě se nejedná – to je bez diskuse. Ať se děje, co se děje, rozumíš?“

Nicholas vrhl na svého šéfa tvrdý pohled. „Jste v pořádku? Možná bych měl zavolat doktora.“

Tomkin sebou trhl. „Zatracený Japonsko – dobejvá se na mě zvenčí i zevnitř.“ Chraptivě se zasmál, aby rozptýlil Nicholasovy obavy. „Ksakru, Linneare, copak nemyslíš, že poznám, kdy mám chřipku?“

Nicholas se na něj ještě chvíli upřeně díval a pak přikývl. „Dobře. Sedněte si ke stolu, já přijdu za minutku. Chci si tam sednout jako poslední. Pak hlavně mlčte a nechte mě mluvit.“

„Co jim řekneš?“

„Nemáte rád překvapení?“

„Když de vo miliony, tak ne,“ zabručel Tomkin, ale poslechl.

Nicholas se obrátil zpět k deštěm zmáčenému městu a nemyslel na nic. V místnosti za ním nastalo ticho; cítil vůni tabáku z cigarety, kterou si zapálil Nangi, a slyšel tichý šum ventilace. Jinak nic.

Strategie. Je třeba požádat o radu člověka nejpovolanějšího, Musašiho. Tady je zapotřebí něčeho na způsob „Existujícího Postoje-neexistujícího postoje“. Naučil se, že když v boji zvedne katanu, ať už skáče, provádí výpady, seká nebo odvrací protivníkův útok musí vždycky svého nepřítele stejným pohybem zasáhnout. Pokud člověk myslí jen na skoky, údery, seky nebo obranu a nemá vnitřní cíl protivníka zranit, nikdy ničeho nedosáhne.

Nicholas se třikrát zhluboka nadechl, otočil se a vrátil se ke stolu, kde na něj trpělivě čekalo zbylých pět mužů. Věděl, co musí udělat, ale předtím ještě potřeboval nahlédnout do japonské strategie.

Podíval se na Nangiho, který rytmicky odklepával popel z cigarety do keramického popelníku jako dirigent, který žádá orchestr o klid.

„Zdá se, že jsme dnes probrali všechno, co jsme mohli,“ pronesl neutrálním tónem a Sató okamžitě zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, jednání nebývají vždycky jednoduchá. Často se stává, že to vypadá, jako by všechny cesty byly uzavřené, a pak se najednou uvolní. Já si myslím, že bychom měli pokračovat.“

Nicholas sledoval scénku s živým zájmem. S touto strategií se už setkal; po pravdě řečeno, znal ji velmi dobře. Když ještě pracoval pro newyorskou reklamní agenturu Sama Goldmana, navrhl, aby ji použili na jednoho tvrdohlavého zákazníka. Vyšlo to skvěle: Goldman dělal tehdy zlého hocha, což zákazníka donutilo, aby se snažil získat Nicholase na svou stranu. Nicholas svou roli dobráka zvládal dokonale.

Než měl Tomkin čas zareagovat, Nicholas prohlásil: „Jak to vidím já, dostali jsme se do slepé uličky. Souhlasím s Nangi-sanem. Nemám pocit, že by nám další jednání mohlo v tuto chvíli prospět.“

„Vážně to chcete přerušit?“ zeptal se Sató nevěřícně; byl tak vyjevený, že dokonce zapomněl použít zdvořilé oslovení.

Nicholas přikývl. „Pokud nemáte nějaký konstruktivnější návrh, tvrdím, že nejlepší, co můžeme udělat, je trošku vychladnout.“ Šlo o to, vyměnit role: přejít na stranu zlého hocha a zatratit dobráka.

„Mám pocit,“ pronesl Sató klidně, „že přestávka v jednání přispěje jenom k tomu, že si upevníme svoje názory. Až se příště sejdeme, budeme si ještě vzdálenější, ještě neústupnější.“

„Nedomnívám se, že by někdo z nás toužil po konfrontaci,“ namítl Nicholas opatrně. „Přišlí jsme sem, abychom společně pracovali na věci společného zájmu.“ Odmlčel se; čekal, že se Tomkin vytasí s nějakou připomínkou, jako že celá věc spěchá a podobně, ale ten mlčel jako pěna.

„Teď už si zřejmě všichni uvědomujeme, jak je důležité vybudovat kobun Sphynx-Sató co nejdříve,“ pokračoval Nicholas. „Musím vám přiznat, že v poslední době se kolem našich závodů v Connecticutu a Silicon Valley projevila zvýšená –ehm – tajná aktivita. Upřímně řečeno, jsme v podobné situaci jako vy tady. Jsme malá firma, ovšem máme veliké možnosti růstu. Jenomže v současné době nás zastiňují tři nebo čtyři velké společnosti, které by ochotně daly půlku svého zisku za posledních pět let, kdyby za to mohly dostat do rukou tajemství nového čipu Sphynx T-PRAM.“

„Jestli máte problémy s bezpečností,“ vmísil se Išii, který tím sedl na vějičku, „těžko můžete čekat, že pro vás hneme prstem. Rozhodně ne po těch skandálech z minulých let.“ Mluvil o zaměstnancích několika největších japonských počítačových firem, kteří byli přistiženi při pokusech o průmyslovou špionáž v Silicon Valley.

„Vůbec jste mě nepochopil,“ ohradil se Nicholas schválně trochu příkře. „Mám na mysli jen to, že jestliže se v Americe začíná s pokusy o špionáž namířenými proti nám, je jen logické a rozumné očekávat, že k něčemu takovému dojde dříve nebo později i tady. Kromě pozemků v Misawě, které by pro náš podnik byly naprosto ideální – kdybyste ovšem zrovna nerozšiřovali důlní kobun Niwa – nám zbývá malý, ale jinak odpovídající pozemek v průmyslové oblasti Keijó v prefektuře Čiba.“

Išii přikývl; byl to hranatý, silný chlap, drsným způsobem hezký, s krátkými hrubými vlasy a světle hnědýma bystrýma očima. Svaly na rukou a na prsou mu nadouvaly sako. „To je také optimální místo.“

Nangi se slabě usmál; tušil, že gaidžin se sám nechal zahnat do rohu. „Išii-san má naprostou pravdu. Jak víte, Keijó je vystavěno na půdě získané vysušením části Tokijského zálivu. Je blízko centra, kousek od hlavních kanceláří a závodů Petrochemie Sató. Velice by se tím zjednodušila doprava i odbyt, což by jistě vyrovnalo i vyšší cenu půdy.“ Nangi se opřel v křesle, spokojen s tím, jaký vzalo jednání obrat.

Jenom Nicholas dokázal z jeho naprosto nehybné tváře něco vyčíst. Než odpověděl, udělal krátkou pauzu, načež se předklonil a adresoval svá slova především Nangimu: „A to mě právě znepokojuje nejvíc – to, že je Keijó tak blízko u Tokia. Tahle blízkost společně s faktem, že naše továrna bude doslova obklopena našimi většími a mocnějšími konkurenty, mě děsí. Sató-sanův koncern samozřejmě nemůže najmout dost lidí, aby zajistili naprostou bezpečnost objektu; to po něm ani nemůžeme chtít. Náklady a s tím spojená činnost by zájmům nového kobunu spíše uškodila, než prospěla. Na druhé straně, kdybychom vybudovali závod v Misawě, v městečku daleko na sever ode všech průmyslových center, měli bychom za sousedy jenom Niwu a americkou vojenskou základnu, o nichž si dovoluji tvrdit, že ani jedna neohrožuje tajemství Sphynxu T-PRAM.“

Pohlédl na papíry, které měl rozložené před sebou, jako by z nich chtěl vyčíst svou další řeč. „A pánové, co se týče půdy, kterou tak Niwa ztratí, mluvil jsem s panem Tomkinem a ten – vzhledem k tomu, že v případě fúze bude Niwa naší sesterskou společností, za jejíž blaho jsme tím pádem spoluzodpovědní – souhlasil, že bude financovat nákup nových pozemků, aby se plány kobunu na rychlé rozšíření nijak nezdržely.“

Rozpřáhl ruce a sledoval, jak se do očí Japonců vkrádá strach. „Co by mohlo být spravedlivějšího, než –“

Přerušilo ho pozdvižení hned za dveřmi kanceláře; ozývalo se odtamtud několik vyděšených nebo rozzlobených hlasů. Všechny tyto hlasy však svou intenzitou překonal vysoký ženský hlas, který přicházel z větší blízkosti; zněl jako na pokraji hysterie.

Dveře se rozletěly a dovnitř se vpotácela slečna Jošidová. Dokonalý účes měla rozcuchaný a prameny černých vlasů jí padaly dolů přes oči a přes uši. Z tváří se jí vytratila všechna barva.

Sehnula se k Satóovi a něco mu šeptala. Zpočátku byl Nangi pod vlivem Nicholasova projevu tak rozzuřený, že jí nevěnoval pozornost; když však její šeptané hlášení stále nekončilo a Sató pozvolna bledl, odvrátil pohled.

Mlčky sledoval, jak slečna Jošidová vstává; její oči těkaly po místnosti jako vyplašení vrabci, na ničem dlouho nespočinuly. Také se nikomu z přítomných nepodívala do očí.

Po chvíli se Sató obrátil k Išiimu: „Zavolejte prosím Kotena, že ho tu potřebujeme.“ Když úředník zmizel, naklonil se a něco zašeptal Nangimu do ucha; starý muž ztuhl a trhl sebou; jako by mu Sató dal elektrickou ránu.

Otočil hlavu. „Teď nás, pánové, laskavě omluvíte. Bohužel na tom musím trvat. Tato schůzka skončila. Prosím, zastavte se cestou ven u slečny Jošidové, aby s vámi dohodla další jednání.“ Sató ho chytil za paži. „Jestli vám to nevadí, Nangi-san, byl bych rád, kdyby nás Linnear-san doprovodil.“

„Cože?“ Nangi rychle potlačil zvolání, které – aspoň pro něj – znamenalo porušení železného zákona společenského chování, pravidel, která nesměla být za žádnou cenu porušena. Už už chtěl namítnout, že do těchto věcí tomu gaidžinovi nic není, že svěřit se mu s tak úzce soukromou záležitostí je nebezpečné. Ovšem zkušenosti ho naučily, že se nikdy nesmí na veřejnosti přít s členem rodiny – ať už pokrevní, nebo obchodní. A tak i přes svůj odpor držel jazyk za zuby a jenom krátce přikývl.

„Prosím, Linnear-san,“ vysvětloval Sató. „Došlo ke strašnému neštěstí. Vím o vašich schopnostech.“ Zvedl ruku a umlčel tak Nicholasův protest. „Je zbytečné to popírat.“ Položil dlaně naplocho na stůl. „Než půjdeme, musíte mi slíbit, že to, co uvidíte a uslyšíte, si necháte čistě pro sebe.“

Nicholas chápal, jaké cti se mu právě dostalo, a chtěl přikývnout.

„Žádný můj zaměstnanec se nesmí k ničemu takovému zavazovat,“ ozval se Tomkin. „To, co žádáte, by mohlo nakonec vést k něčemu, co může Tomkinovy závody poškodit. Nic takového vám slíbit nemůže.“

„Můžu,“ ohradil se Nicholas. „A taky to udělám. Máte moje slovo, Sató-san, že nic z toho nevyzradím žádné třetí straně.“

„Včetně policie?“

„Co má být sakra tohle?“ vykřikl Tomkin. „Na co si tu k čertu hrajete?“ Vstal od stolu. „Pojď, Nicku, vypadneme odsud.“

Nicholas se ani nepohnul a upíral pohled na Satóa. „Žádáte toho hodně.“ Mluvil tiše, ale jeho hlas se ztichlou místností rozléhal. Slečna Jošidová přestala vypadat zasněně a stála vedle Satóa s očima upřenýma na oba muže. I Tomkin zmlkl.

„Hai.“ Sató přikývl. Ano. „Ovšem není to nic, co by jeden obchodní partner nemohl žádat od druhého. Jistě chápete, že jsme teď jedna rodina.“

„Hai.“ Nicholas také přikývl. „Můj slib trvá a týká se všech.“

„Teda,“ spustil Tomkin, „tohle se mi vůbec nelíbí, Nicku. Jestli si myslíš „Zarazil se, protože na něj Nicholas vrhl takový pohled, že se raději zase posadil.

Nicholas se obrátil zpátky k Satóovi. „To platí i tady pro Tomkin-sana.“

Sató se uklonil. „Dobře.“ Vstal. „Prosím, pojďte za mnou.“

U výtahů je čekal Išii a ještě jeden Japonec: byl to obrovitý muž oblečený do moncuki a hakamy s vlasy pečlivě načesanými do ičomage, účesu, který označoval jokozunu, mistra sumó. Sató ho představil jako Kotena; bylo jasné, že je to jeho osobní strážce.

Nicholas jim před vstupem do parní lázně pokynul, aby zastavili. Páru sice už před nějakou dobu zavřeli, ale Sató přesto navrhl, aby si před vstupem sundali saka. Slečna Jošidová si odložené oděvy přehodila přes levé předloktí; zůstala stát venku jako mlčenlivá hlídačka se skleněnýma očima. Nikdo jiný poblíž nebyl.

„Ježíši Kriste,“ vyklouzlo z Tomkina pří pohledu na tělo natažené na dlaždičkách.

„Dávejte pozor na krev,“ upozornil Sató a všichni zůstali stát na kraji místnosti. „Kagami-sana našli jen chvíli předtím, než slečna Jošidová přerušila naši schůzku.“

Nangi, který se lehce pohupoval, opřený o svoji hůlku, neříkal nic.

„Vidíte mu na tvář?“ ptal se Sató. „Myslím tu levou.“

Tomkin pohlédl na Satóa; dívat se na tu spoušť na druhém konci místnosti se mu už zajídalo. „Koukám, že vás to moc nevzalo.“

Sató se obrátil k němu. „Je mrtev, Tomkin-san. Karma. Nemůžu udělat nic, co by ho probudilo. Byl u nás samozřejmě mnoho let a bude mi chybět. Tady se všeobecně ví, že smutek je soukromá záležitost.“

Tomkin se odvrátil a zastrčil si ruce do kapes.

Sató ho chvíli pozoroval a pak se obrátil k Nicholasovi. „Linnear-san?“ zeptal se klidně.

Nicholas popošel o kus dál; už v okamžiku, kdy vstoupil do parní lázně, ho upoutala levá tvář mrtvého muže.

„Vypadá to jako nějaký znak kandži,“ usoudil Sató.

„Já vidím jenom samou krev,“ na to Nangi úsečně. „Museli ho seknout aspoň desetkrát.“

Nicholas beze slova zamířil přes vlhkou podlahu pokrytou růžovými kalužemi; pohyboval se s takovou opatrností a lehkostí, že ani jednu neporušil. Tomkin už ho jednou viděl takhle se pohybovat – té noci, kdy ho Saigó přišel zabít.

Rychlým pohybem, který připomínal přelet vážky nad nehybnou vodní hladinou, vytáhl Nicholas kapesník a opatrně setřel napůl zaschlou krev z Kagamiho levé tváře.

Nangimu se z prsou vydral výdech. „Je to znak.“

„Co to znamená?“ zajímal se Tomkin.

„Wu-Šing,“ odvětil Nicholas. Nevěřil svým očím a ve spáncích mu pulzovala krev jako kladivo bijící do kovadliny. Připadal si jako opilý, jako by mu skutečnost protékala mezi prsty.

„Vím, že to je čínsky,“ opáčil Sató. „Dokonce staročínsky. Jenže co to má být, nemám tušení.“

Nicholas se otočil; dalo mu hodně práce odtrhnout se od toho krvavého znaku zářícího zlobou. Podíval se na jednoho po druhém. „Wu-Šing,“ začal pomalu, „je řada rituálních trestů v čínském trestním právu.“

Nastalo ticho; Sató pohlédl napřed na Nicholase a pak na mrtvé tělo svého podřízeného a přítele. „Je v tom ještě něco jiného, ne?“

Nicholas přikývl. V očích se mu zračil smutek; nikdy by ho nenapadlo, že jednou v životě bude muset něco takového vyslovit. Znovu se obrátil a zadíval se na znak vysekaný do lidského masa, děsivý a posměšný zároveň. „Tohle je Mo,“ pronesl. „Znamená to tetování obličeje. A je to první z trestů, které se vyučují v Tenšin Šoden Katori.“ Když se k nim opět otočil, srdce mu pukalo: pohled na znak už by déle nesnesl. „To je nindžovská rjú, do které jsem chodil.“

Zavolala, právě když byl na cestě za Tomkinem. Přes tenkou pupeční šňůru telefonní linky, která představovala jediné křehké spojení mezi nimi, slyšel Justinin hlas, slabý a zvýšený elektronikou, a zmocnil se ho pocit, že ji už neviděl celé měsíce. „Hrozně mi chybíš, Nicku. Bez tebe to tady ve West Bay Bridge není k vydržení. Strašně ráda bych s tebou byla tam v té cizině.“

„Japonsko není žádná cizina,“ vyhrkl bez rozmýšlení. „Pro mě je to spíš domov.“

„I teď? Po takový době?“

Opožděně si uvědomil, že jí z hlasu zazněl strach; s tím už ovšem nemohl nic dělat. „Mám japonskou duši,“ prohlásil. „Říkal jsem ti to přece hned, jak jsme se prvně potkali. Navenek jsem možná syn svého otce, ale uvnitř… mám v sobě kami své matky a nemůžu tomu zabránit o nic víc, než ti můžu přinýst modrý z nebe. A ani bych nechtěl.“

Nastalo ticho; jemné šumění na lince nedokázalo přehlušit její těžké oddechování.

„Nechceš tam snad zůstat?“ Hlásek měla přiškrcený jako dítě.

Zasmál se. „Natrvalo? Proboha, ani nápad. Jak tě to napadlo?“

„Prosím tě, Nicku, nech mě za tebou přijet. Můžu ještě dneska sednout do letadla. Slibuju, že vám nebudu překážet – jenom chci být u tebe, obejmout tě –“

„Justine,“ začal nejněžněji, jak dovedl, „to prostě nejde. Máme tady spoustu práce. Neměli bychom na sebe čas.“

„Ani v noci?“

„Tohle není práce na osm hodin a pak padla, pochop.“

„Tak se mi zdá, že jsem tě měla radši, když jsi nedělal nic.“

„Teď jsem šťastnější, Justine.“

„Nicku, nech mě přijet. Vůbec ti nebudu –“

„Nepřichází v úvahu. Stejně se brzo vrátím.“

Zase to šumění na drátech, jako od podrážděných kami.

„Víš, Nicku, jde o to, že se bojím. Pořád se mi vrací jeden sen, taková nějaká… předtucha. Mám strach, že se ti stane něco hroznýho. A já bych tu zůstala –“ Hlas se jí zlomil. „Už bych neměla nikoho.“

„Justine,“ pronesl s klidným důrazem, „všechno je v pořádku a taky to v pořádku zůstane. Jakmile se vrátím, tak se vezmeme a nic nám v tom nezabrání.“ Ticho. Vytlačil z mysli myšlenku na vraždu. „Justine?“

„Poslouchám tě.“ Její hlas byl tak slabý, že musel napínat uši, aby ji slyšel.

„Miluju tě,“ řekl a zavěsil.

Mohl jí snad říct něco víc? uvažoval. Někdy se ta její ztřeštěnost prostě nedala ukočírovat. Noční můry. Fobie. Strach ze tmy. To všechno mu bylo cizí a dělalo mu potíže pochopit, jak něco takového může působit na ostatní lidi – kteří nejsou jako on.

„Nicku, co se tady ksakru děje?“ Tomkin se s popelavou tváří opíral o rám dveří vedoucích z ložnice do koupelny. „Přijel jsem do Tokia dát dohromady docela jasnou fúzi a najednou koukám, že jsme namočený do nějaký šílený kultovní vraždy. Kdybych chtěl něco takovýho, moh sem jet do jižní Kalifornie.“

Nicholas se chabě usmál jeho pokusu o vtip a posadil se na roh obrovité postele. Byli už zpátky v hotelu Okura; připozdívalo se a ani jeden z nich od snídaně nejedl. Ostatně, Tomkinova snídaně sestávala pouze z šálku čaje a topinky, kterou tak jako tak okamžitě zvrátil.

„Napřed se najíme,“ navrhl Nicholas. „Promluvit si můžeme potom.“

„Nic takovýho,“ odporoval Tomkin a nejistě se hrabal z koupelny. „Zřejmě něco víš o tom – jak se tomu nadává?“

„Wu-Šing.“

„Jo. Na to seš odborník. Tak mi to vysvětli.“

Nicholas si prohrábl rukou vlasy. „Podle tradice existuje pět trestů odstupňovaných podle druhu provinění. Proto také je každý trest těžší než ten předešlý.“

„A co to má společnýho s Petrochemií Sató?“

„Nevím.“

Tomkin se chvíli díval na svého mladšího společníka, pak pomalu zamířil k šatníku a natáhl si vybledlé džíny a modrou flanelovou košili; na nohy si obul třpytivě černé ručně šité mokasíny. „Musíš mít hlad jako herec.“

Nicholas vzhlédl. „A co vy?“

„Abych ti pravdu řekl, sotva vdím jídlo, je mi na blití. Mám trochu teplotu, takže mě to nepřekvapuje. Však ono to přejde.“ Odmlčel se. „A nekoukej se na mě tak. Připomínáš mi mámu. Nic mi není.“

Zazvonil telefon a Tomkin ho zvedl; chvíli tiše mluvil a pak zavěsil. „To byl Greydon. Chtěl, abych mu dovolil zajet do Misawy za synem – kluk zřejmě slouží na tý letecký základně. Je to stíhací pilot a teď má před sebou zkušební let na jedný z těch novejch ef dvacítek, co nedávno dovezli. Greydon má asi pocit, že je to nebezpečný.“

„Taky že je,“ souhlasil Nicholas. „Z Misawy mají tahle nadzvuková letadla ani ne šest set kilometrů na pobřeží Sovětskýho svazu a do Vladivostoku.“

Tomkin pokrčil rameny. „No a co? Můžou jim snad uškodit?“

„F-20 mohou nést jaderné zbraně,“ připomněl Nicholas. „A Rusové se jich bojí jak čert kříže. Proto taky sovětská armáda celý minulý rok tak horečně opevňovala Kurily.“

„Kurily?“

„Kurilské ostrovy. Je to řetěz ostrovů na sever od Hokkaidó, nejsevernějšího japonského ostrova – v roce 1976 se na něm konala olympiáda. A tyhle ostrůvky spojují jihovýchod Ruska s Japonskem jako nášlapné kameny.

Kurily vždycky patřily Japonsku – až do pětačtyřicátého roku, kdy je koncem války Rusové zabrali. Japonci tvrdí, že neoprávněně, a pochopitelně je chtějí zpátky.“

Nicholas vstal. „Podle posledních zpráv je na Kurilách posádkou přes čtyřicet tisíc ruských vojáků a nedávno jim tam poslali eskadru dvanácti nadzvukových MiGů jednadvacítek jako náhradu za staré MiGy sedmnáctky, které by proti F-20 neměly šanci. Mají leteckou základnu na Etorufu nebo, jak tomu říkají oni, Iturupu.“

„Koukám, že o tom hodně víš.“

„Týká se to Japonska, Tomkine,“ pronesl Nicholas klidně. „A tím pádem se to týká i mě. Situace je vážná a Greydon má dobrý důvod, proč si dělat starosti. Doufám, že jste ho tam pustil. Zítra jdeme stejně jen na tu svatbu a jednání bude pokračovat až v pondělí.“

„Zrovna si kupuje letenku,“ opáčil Tomkin naježeně. „Má dušička pokoj?“

„Jestli se Greydonův kluk z toho letu nevrátí, budete ještě rád, že jste mu umožnil ho naposledy vidět.“

Nastalo ticho. Telefon začal zvonit, ale ani jeden z nich ho nezvedl; po chvíli zvonění ustalo a na přístroji se rozblikala červená žárovka.

„Už jsem ti říkal,“ prolomil mlčení Tomkin, „že můj táta byl pěknej prevít. Ani nevíš, jak strašně jsem ho někdy nenáviděl.“ Sepjal dlaně, jako by se chtěl modlit. „Jenomže já jsem ho měl taky rád, Nicku – bez ohledu na to, co prováděl mně nebo mý mámě. Byl to můj táta… rozumíš?“ Byla to řečnická otázka a Nicholas zůstal zticha.

Tomkin si povzdechl. „Mám dojem, že v některejch věcech jsem úplně stejnej jako on. Ještě před pár lety bych nikdy neřekl, že je něco takovýho vůbec možný, ale časem…“ Nadechl se. „Čas si holt dokáže lidi přizpůsobit podle svýho gusta. Vzpomínáš na Chrise – Justine ti o něm určitě povídala. Byl to její poslední kluk, než potkala tebe. Taky to byl největší parchant ze všech, co s nima chodila. Sexy chlapík, žádná ženská mu nevodolala; svedl ji a donutil, aby se s ním odstěhovala do San Francisca. Tenkrát ještě používala svý pravý jméno, Tomkinová. Dostávala ode mě měsíční apanáž – bylo to dost peněz a vždycky si je vybrala do poslední mrtě. A –“ Oči mu začaly bloudit po pokoji, jako by něco hledal; snad místo, kam by se mohl schovat. „Já byl rád, že si to brala. Měl jsem pocit, že tak vykoupím svou vinu – za všechny ty roky, co jsem se jí dokázal věnovat, jenom když se mi to hodilo.

Ti dva tam šukali jak králíci – ten jejich vztah, to nebylo nic jinýho než sex. Nebo jsem si to aspoň myslel. Justine chtěla pořád víc a víc peněz. Nakonec jsem si najal pár soukromejch voček, aby zjistili, co se tam ksakru děje. Za čtrnáct dní potom jsem sedl do letadla a letěl na jih. Strčil jsem svý dcerunce do rukou všechny důkazy, sbalil jí kufry a odvezl ji domů ještě ten samej den, než se Chris vrátil.“

Tomkinovy vyvěrající city mu zřejmě ztěžovaly dýchání. „Ten póvl z mejch peněz –“ Zarazil se a horečnaté oči se mu rozšířily. „Teda, z peněz Justine financoval obchody s kokainem. Sám si píchal a kromě toho… byl jí nevěrnej snad každej den.“ Znechuceně si odfrkl.

„A ona mě nenávidí za to, že jsem ji z toho vytáh. To je sranda, co? Pomaličku ji tou svou nevěrou a praštěností zabíjel. Dokonce ji tloukl a –“ Hrdlo se mu sevřelo; přejel si rukou zpocené vlasy. „Teď konečně našla tebe, Nicky. A to je nejdůležitější.“

Celou tu dobu nespustil Tomkin oči z Nicholase. Byl to chytrý chlapík s bystrým, analytickým mozkem; ani jeho netolerantnost k cizím zvyklostem nebo nedostatek trpělivosti to nedokázaly zakrýt.

„Teď je řada na tobě. Něco tě žere.“ V jeho tichém hlase zaznívalo víc síly, než kolik jí v něm bylo během posledních několika dní; mluvil skoro otcovsky. „Myslím, že bys mi měl říct, o co jde, protože mám takovej divnej pocit, že to nějak souvisí s tím Wošingem nebo jak tomu říkáte.“

„Tomkine –“

„Nicku, máš ke mně taky určitou povinnost. Musíš mi říct, co o tom víš. Všechno.“

Nicholas si povzdechl. „Doufal jsem, že vám to nebudu muset poví dat.“

„Proč, proboha? Mám snad právo to vědět, když strkám hlavu na špalek!“

Nicholas přikývl. „Ano. To je pravda.“ Pohlédl Tomkinovi do očí. „Jenomže problém je ten, že v tomhle případě nemám v ruce žádný fakta jako u toho ruskýho opevňování Kuril. Tady nemáme nic kromě legend, jak je ostatně v Japonsku zvykem.“

„Legendy?“ Tomkin se nervózně zasmál. „Co to má bejt, nějakej film vo upírech?“ Přiložil si dlaň k uchu, jako by naslouchal. „No jó, Nicku, už slyším, jak vyjou vlci. Dneska je určitě úplněk. Bude lepší se zamknout na devět západů a všude rozvěsit česnek.“

„Nechte toho,“ vyzval ho Nicholas úsečně. „Právě kvůli tomuhle jsem vám to nechtěl povídat.“

Tomkin zvedl ruce dlaněmi nahoru. „Dobrá, dobrá.“ Posadil se na lůžko. „Slibuju, že budu hodnej a budu pěkně poslouchat.“

Nicholas na něj chvíli mlčky hleděl a pak začal. „V Tenšin Šoden Katori rjú, kde jsem se učil nindžutsu a kde se vyučoval i Wu-Šing, se vyprávěla legenda… a té legendě se věřilo.

Za starých časů, kdy na japonských ostrovech žili ještě jenom Ainuové a na jihovýchod od Číny neexistovala skutečná civilizace, nindžutsu bylo v Asii ještě v plenkách. Ještě bylo příliš brzy na to, aby existovali senseiové – opravdoví mistři – nebo jako dnes džoninové, patriarchové rjú – prostě proto, že se ještě nevytvořily všechny ty různé školy nindžutsu.

Tehdy v tom bylo taky mnohem víc rituálů a pověr. Ti senninové – adepti – kteří tehdy existovali, byli dost konzervativní a nepřístupní jakékoli změně, především proto, že síly, se kterými pracovali, byly tak nové, neznámé a nebezpečné. Každá odchylka od pravidel se tím pádem exemplárně trestala.“

Nicholas se odmlčel, aby si nalil sklenici vody; napil se a pokračoval. „Podle legendy žil tehdy jeden sennin, který byl mocnější než ostatní. Jmenoval se Hsing, což má v kandži mnoho významů. V jeho případě to znamenalo ‚tvar‘.

Říkalo se, že Hsing vychází jenom za tmy, že noc je jeho jedinou milenkou. Byl svému umění tak oddaný, že žil v celibátu, a na rozdíl od svých kolegů si vzal jen jednoho žáka, takového divného rozcuchaného kluka, který pocházel odněkud ze severních stepí, kde žili Mongolové.

Mezi lidmi se šeptalo, že tenhle Hsingův učedník neumí mluvit žádným civilizovaným jazykem, ani neumí číst mandarínsky. Přesto s Hsingem plynně hovořil a nikdo netušil, jak je to možné.

Ovšem ostatní senninové začali Hsinga podezírat z toho, že pomalu rozšiřuje rozsah svých znalostí nindžutsu a že experimentuje s jeho temnějšími stránkami, kterým se sami vyhýbali. Jeho síla rostla den ode dne, takže nakonec ze strachu – nebo snad z obyčejné závisti – se proti němu ostatní senninové spikli a zabili ho.“

Nicholasovy oči zářily a přestože venku již byla noc a lampy v pokoji svítily jen matně, Tomkin ho v zešeřelé místnosti viděl naprosto zřetelně. Na okamžik se spěchající moderní svět rozplynul a místo něj se objevila zamlžená asijská minulost plná svých tajemných zákonů.

„Vrahové,“ pokračoval Nicholas, „se spokojili s tím, že Hsingova žáka vyhnali a ještě za ním posměšně volali, že se může vrátit do severních stepí, odkud přišel.

Jenže nepočítali s Hsingovou mocí. Zřejmě ho odstranili příliš pozdě, protože se mu z jeho žáka podařilo vytvořit akumu, tedy to, čemu Japonci říkají zlý duch, démon s džicurjóku, nadlidskými schopnostmi.“

„Teda Nicku, tohle je –“

„Chtěl jste to slyšet, Tomkine, tak buďte tak laskav a nechte mě to dovyprávět.“

„Vždyť jsou to pohádky.“

Nicholas si ho nevšímal. „Hsing svého učedníka naučil všemu, co věděl o džahó, což je druh magie. Na tom není nic nadpřirozeného – nemluvím teď o žádných čárách a zaříkávání, o žádných čertech z nějakého pekla, které si beztak vymyslel člověk.

Třeba Saigó studoval Kóbuderu – to je džahó. A na vaši dceru použil saimindžutsu – to je také forma džahó.“

Tomkin přikývl. „Dobrá, to beru. Ale co to má všechno co dělat s tou vraždou?“

Nicholas se zhluboka nadechl. „Jediný zaznamenaný případ smrti člověka v souvislosti s prvními čtyřmi Wu-Šingy – protože pátým rituálním trestem je smrt – se týká právě Hsingova žáka, který začal zrovna takhle vraždit v Kaifengu. Krvavě a brutálně se tak pomstil těm, kdo zavraždili jeho učitele.

Stal se z něj mahó-zukai. Čaroděj.“

Akiko Ofudová byla oblečena do sněhobílého kimona z těžkého, ručně vyšívaného brokátu; přes ně měla navlečené lehké hedvábné šaty, jejichž odstín přesně ladil s posledními třešňovými květy, které jí poletovaly nad hlavou.

Vlasy měla skryté pod zářivou parukou, na jejíchž načesaných loknách trůnil Cunokakuši, slavnostní bílý klobouk s širokou krempou, o němž se tvrdilo, že má zakrýt všechno zlé, co na ženě je.

Z jemného nalíčení jí prosvítaly velké a jasné oči; bílá tvář kontrastovala s rumělkovými rty. Neměla na sobě žádné klenoty, dokonce ani náušnice ne, a v pravé ruce držela složený vějíř.

Sobotní dopoledne se vydařilo: obloha byla modrá a ve vzduchu byl lehce cítit chlad předcházejícího měsíce března.

Obrovské rudé torii z kafrového dřeva, symbol šintoistického chrámu, se tyčily nad hlavami hostí, kterých mělo být podle počtu pozvánek na pět set.

Na strmých svazích kopců se ještě převalovala ranní mlha, která zahalovala koruny cedrů a jedlí a zmatňovala safírový jas jezera ležícího pod nimi. Za zády hostů stál hustý les budov severozápadního okraje Tokia.

Čtyři chrámové budovy tvořily přibližně půdorys podkovy a jejich zkosené střechy s cedrovými trámy vytvářely ve slunci podivuhodnou hru světel a stínů.

Kolem se procházeli návštěvníci, hovořili mezi sebou, tlachali o počasí, šuškali si o těch, kteří ještě nedorazili, a v několika případech dokonce dohadovali obchody. Sešla se zde většina obchodních a úřednických špiček země.

Seiči Sató přesunul pohled z krásné tváře své nevěsty na přelévající se dav; jakmile někoho z hostí poznal, okamžitě si připomněl jeho jméno a postavení a zařadil jej na patřičné místo v pyramidě, kterou si v duchu budoval. To bylo pro něj důležité: úcta, kterou si získá na této svatbě, mu pomůže při zvyšování prestiže jeho keirecu. I když rodiče Akiko byli již po smrti, jméno Ofuda stále patřilo mezi nejslavnější; konečně, jeho původ sahal až do dob Ieasu Tokugawy.

První Ofuda – jmenoval se Tacunosuke – byl velký daimjó, vynikající vojevůdce, jehož schopnosti sám velký Ieasu častokrát využíval.

Mrzelo ho, že Akiko nikdy své rodiče nepoznala a že neměla ve skutečnosti žádné příbuzné kromě vážně nemocné tety na Kjúšú, kterou tak často jezdila navštěvovat. Sató si letmo vzpomněl na Gótaróovu širokou, usměvavou tvář; dobře věděl, jak je smutné, když rodina přijde o svého člena.

Jak by se dnes Gótaró radoval! Už jenom jeho úsměv by dokázal zahnat tu protivnou mlhu zpátky do jezera. A jeho hlasitý smích, který tolik připomínal vítězný pokřik, by se rozléhal po okolních lesích tak, že každý živý tvor kolem by nemohl jinak, než uvědomit si krásu dnešního dne…

Sató si přejel rukou přes oči a konečky prstů z nich setřel vlhkost. Proč na to myslet? Gótaró už není.

Kare wa gaikoku ni itte i masu, pravila Satóova matka, když se tu zprávu dověděla. Odešel a nevrátí se; nic víc. V té době už přišla o manžela a ztráta nejstaršího syna ji udolala. Válku nepřežila, i když ji nespálily bomby: válka ji nahlodala zevnitř.

Ne, řekl si Sató nyní. Nebuď jako tvá matka. Kare wa šinde šimai mašita. Vyžeň ze sebe Gótaróovo kami. Je mrtvý, je pryč. Obrátil se k Masuto Išiimu a začal s ním mluvit o důležitých obchodních záležitostech, aby zahnal svůj smutek nebo jej aspoň – v tento šťastný den – udržel na uzdě.

Nedaleko od něj stál Tanzan Nangi, vzpřímený, jako by spolkl pravítko, a jeho kostnaté prsty svíraly rukojeť hole v podobě bílého draka. Od dlouhého stání ho bolelo celé tělo, ale pohnout se nechtěl. Byla to jeho povinnost, aby sem přišel mezi prvními; zatím ještě nikdo neseděl, a tudíž si nemohl sednout ani on.

Navíc nechtěl ztratit tvář před všemi těmi mnichy. Nangi by pochopitelně byl radši, kdyby se Sató ženil v křesťanském kostele: mešní roucha, svátosti a tichá latinská litanie, které dokonale rozuměl a na niž dokázal reagovat, pro něj představovaly mnohem větší útěchu, než jakou mu mohl dát šintoismus se všemi svými tajemstvími. Poletující duše nebyly nic pro Nangiho: strávit život tím, že bude pořád dokola konejšit celé zástupy jakýchsi kami, mu připadalo směšné. Oddaně věřil v Ježíše Krista, Vzkříšení a Spasení.

Stál v jedné z větších skupinek a po svém boku měl mladšího muže; oba byli téměř neustále ve středu pozornosti jak nových příchozích, tak těch, kteří zde už nějakou dobu postávali a ve vhodnou chvíli k nim přicházeli, aby se zeptali Nangiho na radu nebo vytáhli nějaké informace o MITI z úst Riučiho Janóa, nového ministra. Byl to Nangiho chráněnec a ještě předtím, než před šesti lety odešel z ministerstva, dal si Nangi záležet na tom, aby Janó nastoupil na jeho místo.

I když s úsměvem odpovídal na všechny otázky podle svého nejlepšího vědomí a svědomí; Nangi neustále pokukoval kolem, zda se už neobjevili gaidžinové. Chtěl vědět vše o jejich pohybech od okamžiku, kdy vstoupí; člověk se o svém nepříteli může dovědět hodně, pozoruje-li ho při zábavě.

Také Akiko se už nemohla dočkat, až gaidžinové přijdou; vlastně jen jeden z nich, Nicholas. Ta pravá chvíle se blížila a její oči byly jako dvě kamery, připravené zaznamenat celou událost, zachytit všechny výrazy a emoce.

Cítila, jak se jí zrychluje tep, a zdálo se jí, že tlukot jejího srdce jí musí nadouvat kimono. Všechny své zkušenosti zaměřila na to, aby se uklidnila a připravila se na začátek své pomsty. Donutila se soustředit na Satóa, který stál vedle ní; když se podívala jeho směrem, zahlédla Išiiho, který ji sledoval a rukou si přitom clonil oči. Usmál se, pokývl hlavou a vrátil se ke svému rozhovoru se Satóem.

Mezi shromážděnými vznikl jakýsi rozruch, zatím velice jemný, avšak Akiko jej díky svým dokonale vycvičeným smyslům ihned postřehla a obrátila k tomu místu oči. S úsměvem přimraženým ke karmínovým rtům a s nehybnou bílou tváří pozorovala, jak se dav na nejvzdálenějším konci začíná rozestupovat.

„Á,“ zamručel Sató spokojeně, „konečně dorazili Tomkin s Linnearem.“

Pomalu, jako ve snu, který si tisíckrát přehrávala, zvedla Akiko ruku, prsty rozevřela svůj zlatý, rudý a černý vějíř a zakryla si jím tvář, že z ní bylo vidět jen jedno oko.

Pomaloučku, polehoučku, říkala si. Nesmím mu ukázat všechno hned napoprvé; rozhodně ne teď. Ať se ke mně přiblíží. Pojď přece blíž, Nicholasi. Pojď, aby ses mohl lépe zničit.

Nyní už viděla oba gaidžiny – jeden byl rozložitější než druhý – jak se tyčí nad masou okolostojících.

Přicházeli k ní uličkou mezi davem; dokonce už dokázala rozlišit Nicholasovy rysy. Tomkin měl na sobě tmavý proužkový oblek s bílou košilí a červenou kravatou, zatímco Nicholas zvolil sportovnější temně zelený oblek s šedou košilí a kravatou modrou jako moře.

Jeho tvář byla ještě ve stínu vysokých bambusových kmenů, kolem nichž procházeli, ale Akiko už viděla jeho podivně zešikmené oči, které nebyly ani úplně evropské, ani úplně asijské; bylo v nich něco, co zatím nechápala. Znovu ucítila jeho magnetismus, stejně jako předtím v Džan Džanu, a silou vůle se musela přinutit, aby zůstala stát na svém místě vedle Satóa.

Byli již velmi blízko; Nicholasův obličej se vyloupl ze stínu, jako by na něj znenadání zaostřila dalekohled. Vítr mu shodil do čela pramen vlasů; automaticky jej odhrnul rukou, která na okamžik zastínila jeho silné, sebevědomé rysy.

Zanedlouho bude po sebevědomí, zašeptala si Akiko v duchu. Její chvíle se blížila; věděla, že ji zorganizovala naprosto dokonale. Zaplavil ji pocit obrovského vzrušení, který ji zároveň posiloval pro to, co mělo následovat.

Olízla si rty špičkou jazyka a přitom nespouštěla oči z jeho pružného kroku, z nízko posazeného těžiště, které dodávalo jeho chůzi výraz ovládnuté síly – připomínka tance nebo mistra sumó. V duchu si ho představovala jako tygra, pána země, který se jistými pohyby hladce plíží hustým lesem, připraven kdykoli vrhnout se ladným skokem na záda každého zvířete, které by se před ním snažilo utéci.

Teď! Konečně nadešel ten správný okamžik. Akiko počkala, až se jeho pohled přenesl ze Satóa na ni. Pochopitelně musel být zvědavý: nikdy předtím ji neviděl a určitě chce vědět, s jakou ženou se Sató hodlá oženit.

Ucítila na sobě jeho pohled; poposunula vějíř a jejich oči se setkaly. Akiko se zdálo, že se volně vznáší v prostoru i čase; všechny přípravy, všechny ty krušné roky před ní prolétly jako obrázky filmu, který má vyvrcholit tady a – teď.

Pevnou rukou sklonila vějíř a odhalila svou tvář.

Když Nicholas vystoupil z limuzíny, která je sem přivezla z Tokia, zarazila ho přirozená krása okolí. Cestou objeli poklidnou, zamlženou hladinu jezera a pokračovali nahoru na skalisko, na němž stál šintoistický chrám.

Vůbec ho nepřekvapovalo, že se mniši rozhodli zbudovat svůj svatostánek právě zde. Šintoismus vyznával spojení duše s přírodou, s tokem života. Karma. Lidský život je součástí rozsáhlého rámce, v němž má každý živočich, člověk, zvíře, rostlina nebo kámen svoje místo a svou úlohu.

Nicholas se s rozjásaným srdcem vydal po zemi poseté borovicovým jehličím. Vál mírný větřík a vzduch se začínal oteplovat; nepotrvá dlouho a mlha zmizí z korun borovic a z hladiny jezera. Pak odtud bude fantastický výhled.

Vnímal pleskání křídel nad hlavou, šumění větví a rytmické kývání bambusových kmenů; do uší mu pronikalo bzučení hmyzu.

Nakonec si všiml jemného rozruchu v davu; byl tak nepostřehnutelný, že pochyboval o tom, že ho Tomkin vůbec zaznamenal. Nicholas věděl, o co jde: gaidžinové přišli. I on je gaidžin. Nangi mu dal jasně najevo, že málokdo je ochoten ho považovat za Japonce.

Procházel kolem nich, pozoroval jejich obličeje a uvažoval, co si tihle lidé asi myslí o Nicholasově otci, plukovníku Linnearovi. Jsou hrdí na to, jak jim pomáhal stavět nové Japonsko, když pracoval v MacArthurově hlavním stanu? Nebo potají zatracovali jeho památku, protože to byl jen další cizí démon, který uchvátil Japonsko? Nikdy se to nemohl dovědět s určitostí, a proto raději věřil tomu, že aspoň někteří z nich – kupříkladu Sató – na něj vzpomínají s úctou. Nicholas věděl, že jeho otec byl velký člověk, který dlouho a tvrdě bojoval za nový; demokratický systém, který by pomohl ke znovuzrození válkou zasaženému národu.

„Ježíšikriste, ti parchanti jsou ale mrňaví,“ zašeptal mu Tomkin do ucha. „Připadám si tu jako slon v porcelánu.“

Kráčeli směrem k Satóovi: Nicholas ho jasně viděl před sebou, po boku s Kotenem, obrovitým zápasníkem sumó, který se v obleku vyjímal dost groteskně. Vedle něj stála štíhlá, elegantní žena v tradičních svatebních šatech; rád by si ji prohlédl, ale měla obličej schovaný za slavnostním vějířem. Kromě toho jí vršek hlavy dokonale zakrýval Cunokakuši.

„Být to jiná země,“ mumlal Tomkin, „tak mě sem nedostanou ani párem volů. Je mi pořád nanic.“

„Hlavně neztratit tvář,“ připomněl Nicholas.

„Jo.“ Tomkin se snažil zamaskovat svůj kyselý výraz úsměvem. „Ta tvář mě jednou připraví vo rozum.“

Už prošli skoro celým zástupem hostí. Vpravo zahlédl Nicholas Nangiho, jak stojí uprostřed skupinky mužů v tmavých oblecích. Vypadalo to, jako by se zde sešly špičky aspoň ze sedmi nebo osmi ministerstev.

Zastavili se několik metrů před Satóem a jeho budoucí ženou; Tomkin postoupil o krok vpřed, aby Satóa pozdravil a aby mu poblahopřál. Nicholas se díval na Akiko a přemítal, co se asi skrývá za zlatým vějířem; a pak najednou, jakoby v odpověď na jeho přání, vějíř zmizel a Nicholas zalapal po dechu. Poodstoupil, jakoby tlačen neviditelnou rukou, vyvalil oči a otevřel ústa.

„Ne!“

Jeho zašeptání mu v uších znělo jako hlasitý výkřik; krev se mu valila do uší a každý tep srdce ho nesnesitelně bolel. V koutcích očí mu vystoupily slzy.

Bolest jím prolétala jako posedlý démon, který se s ním rozhodl bůhvíproč znovu utkat. Ne, mrtví se přece nemohou probouzet: spí věčným spánkem, rozložení na čtyři prvky – zemi, vzduch, oheň a vodu.

Saigó ji zabil proto, že patřila tělem i duší Nicholasovi a nikdy nemohla být jeho; utopil ji v Šimonosecké úžině, tam, kde kami rodu Heiké vyrývají do krabích krunýřů lidské podoby. Byla mrtvá.

A přesto stála ani ne půl metru od něj: nemožné, a přece pravda.

Jukio.

Jukio.

MARIANY, SEVERNÍ TICHOMOŘÍ

JARO 1944

Z války si Tanzan Nangi vybavoval nejživěji právě rudou oblohu. Když slunce vycházelo nad nekonečnými vzdouvajícími se pláněmi Pacifiku, zdálo se, že na celém světě nezůstaly žádné jiné barvy než oranžové a karmínové paprsky, tykadla jakési obrovské mořské příšery, která se každé ráno vynořovala z vln oceánu.

Dlouhé noci naplněné hučením motorů a neustálými vibracemi šroubů letadlové lodi, která se pomalu sunula na jih podél temných Boninských ostrovů, neochotně ustupovaly dnům rozbolavělým oslňujícím světlem. Na obzoru výsměšně visely temné, zlověstné mraky.

Nacházeli se pouhých tisíc námořních mil od Tokia, a přesto zde bylo úplně jiné podnebí. Posádka se často dohadovala o tom, co je vlastně cílem jejich plavby. Pluli sami, bez doprovodu, a z přístavu vyrazili uprostřed noci, kdy jen matné holé žárovky tu a tam osvětlovaly mola a vrhaly stíny na lehce zvlněnou hladinu. Schoulené hlídky mluvily šeptem a nikdo si zdánlivě nevšímal toho, že se veliká letadlová loď vydala na otevřené moře.

Kapitán Noguči jim sdělil pouze to, že dostal tajné rozkazy. Chtěl tím potlačit všechny dohady, avšak dosáhl naprosto opačného účinku.

Kam plují?

Když v noci zhasla všechna světla, muži se scházeli ve svých stísněných kajutách bez oken a projednávali možné cíle.

Byl to právě Gótaró Sató, který si byl jist, že směřují k Marianám. Většině ostatních takový nápad připadal směšný; Mariany ležely příliš blízko u Japonska, aby se na nich vůbec bojovalo. Evidentně mají nějaké důležité tajné poslání, jak je ostatně informoval kapitán Noguči ve svém projevu.

Zmínka o Marianách však povzbudila Nangiho představivost, a tak, když se muži rozešli, vyhledal Gótaróa. Gótaró Sató byl rozložitý chlap se silným krkem a kulatým obličejem. Měl velké bystré oči, z nichž se nikdy nedalo nic vyčíst, ale rozhodně nebyl bezcitný: vtipy a veselí z něj často tryskaly jako horký gejzír. Věděl, kdy pořádná dávka jeho absurdního humoru – zvláště miloval kanadské žertíky – dokáže zmírnit napětí nebo zahnat strach.

A nutno přiznat, že v oněch temných dnech posledních měsíců války si každý zažil obojího až až. Spojenci vyhráli dvě dlouhé a těžké bitvy, první na Šalamounových ostrovech koncem roku 1943 a druhou nedávno na Nové Guineji. Všichni věděli, že protivník nezadržitelně postupuje na Japonsko, a čekali od svých velitelů, že konečně přijdou s nějakou geniální strategií, která jeho postup zastaví.

Vyšli na palubu, Gótaró si vytáhl cigaretu, ale pak si to rozmyslel a zase ji vrátil zpátky. Kolem nich ležel temný a zlověstný Tichý oceán a Nangi už poněkolikáté zakusil zvláštní mrazení. Považoval se za statečného člověka a pomyšlení na smrt v boji – důstojný konec hodný samuraje – ho nijak neznervózňovalo. Jenže tady, uprostřed hlubokého moře a daleko od jakékoli pevniny, se mu bez přestání svíral žaludek.

„Určitě plujeme na Mariany,“ prohlásil Gótaró s pohledem upřeným na jih, ve směru jejich plavby. „A povím ti, proč. Jestli tam Američani ještě nejsou, tak tam brzo budou. Máme tam leteckou základnu a ostrovy nejsou ani patnáct set námořních mil od Japonska.“ Otočil hlavu a náhlý poryv větru mu rozcuchal krátké vlasy. „Dokážeš si představit, že by Spojenci mohli najít lepší místo, kde shromažďovat letadla a doplňovat palivo k náletům na Japonsko? Já tedy ne.“

Jak se tak opíral o kovové zábradlí, nebyla v něm ani špetka humoru. Hluboko pod nimi syčelo moře.

Proti své vůli Nangi ucítil, jak se ho zmocňuje zoufalství. „V tom případě už není pochyb. Válka je prohraná, bez ohledu na to, co nám říká císařské velení.“

Gótaró se k němu obrátil a jeho oči ve stínu lodních nástaveb zářily. U lidí, zvyklých díky své kultuře na budovy vystavěné ze dřeva a rýžového papíru, vzbuzovala blízkost takového množství kovu mrazení v zádech. „Neztrácej víru.“

Zpočátku Nangi nevěřil, že slyšel správně. „Víru?“ vyhrkl po chvíli. A když Gótaró přikývl, pokračoval: „Víru v co? V císaře? V císařské velení? V zaibacu? Pověz mi, před kterou naší tradiční modlou mám dneska pokleknout?“ Dobře si uvědomoval hořkost ve svém hlase, ale bylo mu to jedno. Tato noc, kterou trávil tak daleko od domova a v takové blízkosti boje, mu připadala jako stvořená pro uvolnění všech skrytých emocí.

„Do téhle šílené války nás přivedla vlastní hrabivost,“ mluvil rychle dál, než měl ten druhý příležitost odpovědět na jeho řečnické otázky. „A hlavně slepá ctižádost zaibacu, které dokázaly přesvědčit vládu, že Japonsko nemá dost prostoru pro jejich panství! ‚Nová území, nová území‘ – to nám radili a válka každému připadala jako báječná příležitost, abychom si v Asii konečně vydobyli místo na slunci.

A teď mi, Gótaró-san, odpověz na tohle: snažili se oni vůbec zjistit si něco o našem nepříteli, ještě předtím než nařídili útok na Pearl Harbor?“ Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Nevěnovali tomu ani minutu, ani kapku inkoustu.“ Chmurně se usmál. „Historie, Gótaró. Kdyby rozuměli americké historii – kdyby o ní aspoň něco věděli – dokázali by si možná představit, jak zareagují na útok.“ Nangi sklopil oči a zuřivost z jeho hlasu vyprchala. „Co se s námi teď stane?“

„Neztrácej víru,“ odpověděl Gótaró. „Věř v Boha.“

V Boha? Nangi začínal chápat. Obrátil se ke Gótaróovi. „Ty jsi křesťan, že?“

Druhý přikývl. „Má rodina o tom neví. Nemyslím, že by to pochopili.“

Nangi na něj udiveně zíral. „Ale proč?“

„Protože,“ odvětil Gótaró klidně, „teď už neznám strach.“

Třináctého března ve čtvrt na pět ráno povolali Nangiho do kapitánovy kajuty na poradu. V nažehlené uniformě kráčel úzkými tichými chodbami a po dunících kovových lávkách; vypadalo to, jako by byl na celé lodi sám. Také se mu zdálo, jako by mu po boku šlo kami starého šóguna společně s celou řadou neporazitelných samurajů, chytrých jako liška a silných jako tygr.

To, že ze všech mužů na lodi vybrali právě jeho, mu připadalo jako jasná vůle osudu. Přestože s válkou nesouhlasil, jeho duše patřila Japonsku a nyní, v nejtěžších chvílích, ho děsila jedině myšlenka na porážku. Možná se má stát součástí nějaké nové strategie; třeba ještě není všechno ztraceno.

Tiše zaklepal na kapitánovy bílé dveře a vstoupil. Překvapilo ho, že před sebou uviděl Gótaróa.

„Posaďte se, majore,“ vyzval ho kapitán Noguči, když odbyli formální zdvořilosti. Nangi si sedl na židli vedle Gótaróa.

„Majora Satóa znáte,“ prohlásil Noguči svým úsečným hlasem a pokývl kulatou hlavou. „Dobře.“ Vstoupil stevard a přinesl tácek se saké; postavil jej na Nogučiho stůl a zmizel.

„Máme březen – v roce, který v nás budí obavu, že by mohl být posledním rokem války.“ Noguči mluvil klidně a jeho oči zvětšené brýlemi s kovovými obroučkami se zabodávaly střídavě do Nangiho a do Gótaróa. Byl to silný muž, z něhož vyzařovala energie a sebedůvěra. Pod hustým obočím mu zářily inteligentní oči nad širokými ústy s tlustými rty; podivně rozpláclé uši mu odstávaly od hlavy jako kloboučky hub.

„Evropský dramatik Shakespeare psal o téhle době jako o březnových idách,“ usmál se Noguči. „A varoval před nimi Julia Caesara.“ Rozložil své dlouhé ruce s jemnými prsty na stole. „Možná by před nimi měl někdo varovat i Spojence.“

Na rozdíl od svých velitelských kolegů měl ve zvyku dívat se přímo na člověka, s nímž mluvil; Nangi instinktivně cítil, že z toho pramení obrovská důvěra, které se u svých podřízených těšil.

„Za měsíc se na stráně a do údolí naší vlasti vrátí třešňové květy.“ Oči mu svítily. „Nepřítel by je však rád zničil společně s námi všemi.“ Prsa se mu zdvíhala, jako by se právě zbavil něčeho zlého, co ho tížilo na duši.

„Právě teď připravují mechanici trochu jiný třešňový kvítek pro vás, dva. Vidím, že se tváříte překvapeně. Vysvětlím vám to.“

Vstal zpoza stolu a začal přecházet po kajutě, jako by mu přebytek energie v těle nedovolil klidně sedět. „Na palubě máme přesně sto padesát letadel. Kromě jednoho jsou to všechno bombardéry Micubiši G4 M.2e, kterým nepřítel přezdívá ‚Betty‘ – kdovíproč jim to přijde vtipné.“

Udeřil pěstí do stolu, až šálky nadskočily. „Teď, když máme Óku, jim už to tak vtipné nepřijde!“

Obrátil se k nim. „Jeden letoun Micubiši jsme přestavěli. Pod jeho trupem je zavěšený malý jednomístný jednoplošník, pět set osmdesát centimetrů dlouhý a s rozpětím pět set osmnáct centimetrů.

Óku vynese do vzduchu mateřský letoun Micubiši. Ve výšce osmi tisíc metrů se obě letadla oddělí; Óka pak bude moci přeletět až sedmdesát kilometrů rychlostí čtyři sta deset kilometrů za hodinu. Až se přiblíží ke svému cíli na dohled, zapojí pilot Óky raketové motory na tuhé palivo, které pomohou vyvinout rychlost téměř osm set kilometrů za hodinu.“

Noguči stál přímo před nimi, zrudlý nadšením. „Po dobu devíti sekund bude mít Óka tah osm set kilo. Obrovská setrvačnost a pak…“ Zvedl hlavu a světlo odražené od jeho brýlí je oslepilo. „Pak se stanete císařovým mstícím mečem a rozetnete bok amerického plavidla.“

Tohle všechno si Nangi velice dobře pamatoval. Noguči se ani jednoho z nich nezeptal, jestli rozumí; samozřejmě, pochopili oba. Óka byla puma na raketový pohon, u níž se přesnost zásahu zajišťovala pilotáží.

„Jamato-dama-šii,“ pravil Noguči, když se vrátil ke svému křeslu za stolem. „Japonský duch se stane naší zbraní proti materiální přesile Spojenců. Společně s Ókou se mu brzy podaří nepřítele demoralizovat. Zlomíme jejich nadcházející útok na Filipíny.“

Noguči nalil saké, podal každému z nich lesklý porcelánový šálek a pronesl přípitek: „Muž má jen jednu smrt; tato smrt může být těžká jako Fudžijama nebo lehká jako pírko. Záleží na něm, co s ní udělá. Je pochopitelně v přirozenosti každého Japonce, aby miloval život a nenáviděl smrt, aby myslel na svou rodinu a staral se o svou ženu a děti. Jenže pokud se člověk řídí vyššími principy – džunsuisei, čistotou odhodlání – není tomu tak. V takovém případě jsou věci, které prostě musí udělat.“

Společně se napili. Nangi si všiml, že Gótaró má v očích slzy; v té chvíli to přičítal buďto jeho křesťanství, nebo jeho nevědomosti. V dojemném rozloučení kapitána Nogučiho, které vydával za svá vlastní slova, poznal Nangi přizpůsobený úryvek z dopisu napsaného roku 98 před naším letopočtem Ssu-Ma Ch’ienem, který vstoupil do čínské historie.

Noguči odložil šálek. „Vy dva máte tu čest, že jste první, kdo vyzkoušejí naši novou ničivou zbraň v boji proti Spojencům. Jste prvními členy jednotky, která bude známa pod jménem Šimpú Tokubecu Kógekitai, Zvláštní útočná jednotka božského větru.

Nyní máte příležitost vydat se ve šlépějích majora Ódy, stát se novým vtělením šimpú, božského větru, který v letech 1274 a 1281 utopil hordy mongolských útočníků a zachránil tak Japonsko před zničením.“

Nangi i Gótaró – a vlastně kdekdo v japonském válečném námořnictvu – už slyšel příběh pilota Ódy, který se svou stíhačkou Ki-43 narazil do boku amerického bombardéru B-17; větší letadlo se roztrhlo na dvě půlky a tehdejší seržant Óda tak zachránil japonský konvoj. Posmrtně ho povýšili o dvě hodnosti.

„Majore Sató,“ hovořil Noguči, „byl jste vybrán, abyste navedl první Óku k jejímu ohnivému cíli. Majore Nangi, vy budete pilotovat mateřský letoun.“ Pohlédl na papíry na stole. „Dostali jsme zprávu, že k Marianám se blíží bitevní loď a křižník, patrně předvoj většího seskupení. Vaším cílem je křižník. Lodi –“ znovu nahlédl do papírů, „se nacházejí sedm set kilometrů jižně od ostrova Guam. Z této kajuty odejdete rovnou na palubu, kde máte připravenou výstroj. Odlet v pět hodin třicet minut. Budu vás sledovat z řídící věže.“

Vstal. Porada byla u konce.

Předjitřní vzduch byl mrazivý, rozháněný nárazovým větrem od severovýchodu. Nangi a Gótaró v leteckých kombinézách přešli přes palubu letadlové lodi k místu, kde na ně čekal letoun, znetvořený jako člověk stižený malomocenstvím.

„Mám nalétáno víc hodin než ty,“ podotkl Nangi. „Do Óky měli vybrat mě.“

Gótaró se usmál. „Takových jako ty je málo, Tanzane. Většina z těch, co sem dneska přicházejí, jsou sotva vycvičení nováčci. Když to vezmeš v úvahu – a taky to, jak nás válka vyčerpala – myslíš, že by bylo moudré obětovat pro tuhle létající bombu zkušeného pilota?“ Pokrčil rameny. „K čemu by to bylo, když ti, co přijdou po nás – skuteční příslušníci Šimpú Tokubecu Kógekitai – nebudou stejně umět nic.“ Zavrtěl hlavou. „Kdepak, příteli, vybrali si správně.“

Stál proti větru od Nangiho, takže když se nyní zastavil a otočil se k němu, jeho tělo zachytilo štiplavý vítr, který šlehal Nangiho do obličeje.

Gótaró vytáhl z kapsy bílý čtverec látky. „Tumáš,“ řekl. „To je pro tebe. Hačimaki.“ Ovázal látku Nangimu kolem přilby. „Tak. S tímhle starým symbolem odhodláni a odvahy vypadáš úplně jako ten druhý význam šimpú. Víš který?“

Nangi zavrtěl hlavou.

„Nedávno jsem to slovo slyšel v Tokiu – v legraci tak přezdívají taxíkářům, co jezdí jako o život. Kamikaze.“ Gótaró se zasmál. „Byl bych ti tak řekl ještě u Nogučiho, ale jemu by se to asi nezdálo. Byla to pro něj slavnostní chvilka.“

Nangi po očku pohlédl na svého přítele. „Když si představím, Gótaró-san, že víš, jak pro tebe tohle poslání skončí…“

„Neztrácím víru, příteli,“

„opáčil druhý. „Nemyslím na nic jiného, než jak pomoci své zemi.“

„Jestli si myslí, že Óka Američany zastraší, tak se museli zbláznit. Jak je znám, nejspíš jim to bude k smíchu. Nemají ani ponětí, co je to seppuku, smrt bojovníka.“

„Tím hůř pro ně,“ odvětil Gótaró. „Protože tahle válka je celá založená na nepochopení. Nemám tušení, co se s námi stane nebo co přijde potom. Musím splnit svou povinnost. Co se týče všeho ostatního, věřím v Boha.“

Vysoká kupole nebes se začala rozsvěcet a neproniknutelná čerň se pomalu měnila v tmavou modř; vítr zesílil. V dálce na východě, kde se moře dotýkalo oblohy, se objevily první nesmělé růžové paprsky.

Gótaró napřáhl ruku. „Poslyš, příteli, kapitán Noguči měl pravdu: všichni zbožňujeme život, i to je naše povinnost. Jenže existují vyšší principy – to je jedna ze základních křesťanských pouček.“

Mechanici jim předvedli spojená letadla; po pravdě řečeno, moc toho na nich k vidění nebylo. Dvoumotorové micubiši očesali tak, aby uneslo těžkou Óku; také je přestavěli tak, aby je mohl řídit jediný člověk.

Pod letounem visel Třešňový kvítek. Když do něj Nangi nahlédl, to, co uviděl, ho zděsilo: kabina bez jakéhokoli vybavení připomínala spíše létající rakev. Uvnitř bylo jen řízení a zvukovod pro dorozumívání se s pilotem micubiši.

Mechanici jim vysvětlili, že Gótaró bude sedět ve větším letadle s Nangim, dokud se nedostanou na dohled k cíli. Pak proleze upraveným bombardovacím příklopem do malé kabiny Óky. Podrobně probrali všechny fáze letu a požádali majory, aby je zopakovali. Když skončili, bylo pět hodin a devatenáct minut.

Nasedli do micubiši.

Hořící mořská hladina odrážela na svém nekonečném zkrabatělém povrchu krvavé svítání; na nějakou dobu zmizela z oblohy všechna modř.

Pro Nangiho a Gótaróa existovalo jenom monotónní hučení motorů a vibrace trupu. Nangi si začínal uvědomovat, jakého stupně dosáhlo zoufalství jeho země. Na tohle letadlo byl zvyklý, avšak nyní měl pocit, jako by letěl s úplně jiným strojem. Zřejmě z něj vyndali mnohem víc věcí, než mechanici přiznali. Na první pohled bylo jasné, že z letounu byly odmontovány všechny zbraně; jak se ukázalo, chyběla i větší část vnitřní izolace. Nangi předpokládal, že to bylo nutné, aby se vyrovnala váha Óky, která nesla v přídi něco kolem tuny trhavin.

Čím déle však toto „nové“ letadlo pilotoval, tím si byl jistější, že je oškubali mnohem víc, než bylo zdrávo. Myslel na to, co mu Gótaró říkal o tragické situaci japonského vojska. Copak z toho neplynulo, že to samé platí i pro materiál? To už došli skutečně tak daleko, že si musí půjčovat náhradní díly z jiných letadel? Znamená to snad, že do konce roku dostanou patnáctiletí chlapci do rukou pušky a budou od japonských břehů veslovat v pramičkách proti nepříteli? Nangi se otřásl a provedl malou opravu kurzu.

Gótaró, který zatím fungoval jako navigátor, za jeho zády studoval leteckou mapu severního Tichomoří. Podíval se na hodinky, naklonil se, aby ho Nangi slyšel i přes zuřivý řev motorů, a oznámil: „Měli bychom je uvidět tak během deseti minut, přibližně čtyři sta padesát kilometrů na jihozápad od Guamu.“ Znovu pohlédl na mapu. „To znamená, že budeme přímo nad Mariánským příkopem. Říká se; že je to nejhlubší místo na Zemi.“

„Vím.“ Nangi musel křičet, aby ho přítel slyšel. „Snažím se na to nemyslet. Někde jsem četl, že vědci odhadují, že je tam hloubka víc než dvanáct kilometrů.“ Oklepal se.

„Jen klid,“ opáčil zvesela Gótaró. „Ani ty, ani já se tentokrát vody ani nedotkneme.“

O šest minut později poklepal Gótaró Nangimu na rameno a ukázal směrem na jih. HIidná, rovná hladina Pacifiku připomínala pevný ocelový plát. V ukázaném směru spatřil Nangi dvě malé tečky a znovu přizpůsobil kurz.

„Je čas,“ upozornil Gótaró.

Nangi snižoval rychlost. „Počkej!“ zvolal. Jenže když otočil hlavu, jeho přítel už byl pryč. Nangi si ho představoval, jak klouže improvizovaným průlezem do tmavé a stísněné kabiny, která tolik připomínala rakev.

„Tady jsem.“

Nangí zaslechl Gótaróův hlas vycházející ze zvukovodu. Sklopil klapky a začali klesat; o každém kroku Gótaróa informoval.

„Jsme v desíti tisících metrech. Už vidím cil.“

„Jde mi o ten křižník,“ prohlásil Gótaró. „Hlavně mě tam dones včas. Zbytek už zvládnu.“

Nangiho zkušené ruce naváděly letoun na sestup podle kurzu. Vzpomněl si na hačimaki ovázanou kolem přilby a začal: „Sató-san.“

„Ano, příteli?“

Co může vlastně říct? „Osm tisíc sedm set metrů a blížíme se. Jsme právě nad cílem.“ Zvedl ruku a dotkl se bílé látky, která lehce povlávala v chladném vzduchu.

Obloha byla nesmírná; nalevo od nich se na obzoru tyčily mohutné černé mraky a Nangi si uvědomil, že se změnil směr větru. Sluneční světlo ozařovalo nekonečnou vodní pláň.

„Osm tisíc čtyři sta,“ oznámil Nangi a položil ruku na páku, která měla uvolnit Óku. „Budu ti odpočítávat“

Gótaró nejspíš zaslechl něco v jeho hlase, protože odpověděl: „Jen klid, příteli. Žádné starosti.“

„Na rozdíl od tebe nemám žádnou víru.“ Nangi potlačil své emoce: výškoměr se blížil k místu, kdy bude muset stisknout páku. Za okamžik se z Óky stane skutečný padající třešňový kvítek, snášející se do Tichého oceánu. „Je čas se rozloučit.“

Hučení větru – a pak se ze zvukovodu ozval Gótaróův hlas: „Dnes v květu, zítra hnané větrem – tak žijeme my, třešňové květy. Jak bychom mohly myslet, že jsme věčné?“

Když Nangi tiskl páku, měl v očích slzy. „Sbohem,“ zašeptal. O chvíli později zaburácely rakety a micubiši se silně naklonilo. Napřed si Nangi myslel, že dostali zásah, jenže zatím byli ještě mimo dosah protiletadlových děl protivníka a na obloze se nevyskytoval jediný nepřátelský letoun.

Jedno křídlo se obrátilo k nebi a nos letadla se stočil téměř kolmo dolů; najednou věděl, co se stalo. Vítr kvílel očesaným trupem; Nangi se nakláněl ke zvukovodu a křičel: „Gótaró! Gótaró!“

„Máš mě pořád přilepenýho pod břichem.“

„Ty rakety! Nemůžu to vyrovnat!“ Zoufale lomcoval řízením, i když věděl, že je to marné – na takový tah nebyl letoun stavěný.

Řítili se k ploché mořské hladině neskutečnou rychlostí tisíce kilometrů za hodinu. Nangi se stále nevzdával a dělal co mohl, aby jejich příšerný pád alespoň zpomalil; po devíti vteřinách rakety ztichly, avšak jejich počáteční tah už způsobil své.

„Vrať se sem!“ křičel Nangi, zatímco se snažil získat znovu vládu nad strojem. „Nechci tě mít pod břichem, až dopadneme!“

Odpovědi se mu nedostalo, ale měl příliš mnoho práce na to, aby mohl svou naléhavou žádost opakovat. Teď, když rakety vyhasly, zdálo se, že letadlo přece jen půjde ovládnout; bohužel, byli už příliš nízko a Nangimu došlo, že z vývrtky se nedostanou. Motory micubiši prostě nedokázaly vyrovnat počáteční tah raket.

Trup nebezpečně skřípěl a z úhlu, v jakém padali, usuzoval, že každým okamžikem se může ulomit křídlo. Věděl, že jestli k tomu dojde, nebudou mít už vůbec žádnou naději: nešťastný letoun se zřítí na hladinu jako kámen a náraz je v mžiku rozmačká.

Nangi se tedy vzdal marných pokusů o vyrovnání pádu a všechny síly napjal k tomu, aby zmírnil úhel dopadu. Kdyby se mu podařilo letoun trochu natočit, měli by šanci přežít. Při dopadu se Óka odtrhne a pokud z ní Gótaró včas vyleze, bude všechno v pořádku; malá, těžká bomba odnese větší část nárazu.

Za předním sklem vířilo nebe smíchané s mořem, dopředu a dozadu, jako při jízdě na kolotoči. Trup, namáhaný silou gravitace, povážlivě vrzal. Nepřítel nebyl v dohledu a ani na obzoru nebylo vidět nic kromě blížící se bouře, žluté a fialové jako modřina.

Blížili se k vlnám a Nangi zaslechl tenké kvílení, které přehlušovalo všechny ostatní zvuky. Začal se potit: horní křídlo se stále ještě dostatečně nevyrovnalo a teď úpělo pod nesmírným tlakem.

Zbývalo jen několik vteřin, než pozná, že se křídlo ulomí a vrhne je do záhuby. Ne, v téhle ocelové rakvi nechtěl být pohřbený; znovu se s odhodláním vrhl k řízení.

Ucítil, jak ho Gótaróova velká ruka bere za rameno, a napadlo ho: To mu to trvalo. Zlobil se na sebe i na přítele, za tu starost, kterou mu přidělal.

Moře se rychle blížilo a Nangi si uvědomil, že na tom vlastně nezáleží. Jestli nás nezabije úhel dopadu, udělají to za něj výbušniny v Óce. Nicméně se nevzdával a křídlo se pomalu, neochotně začalo narovnávat.

Ke hladině jim zbývalo pouhých sto padesát metrů a Nangi si říkal, jestli nakonec nebylo na všechno pozdě; padali jako list utržený bouří, dvourozměrné, zbrázděné, skoro černé moře se nezadržitelně blížilo a v mozku vířila poslední myšlenka: Jsme nad Mariánským příkopem a jestli do něj zahučíme, budeme klesat věčně…

Oceán do nich narazil tak silně, že Nangimu unikl z plic všechen vzduch jako z prasklého balonku. Zaslechl řev tisíců zuřivých démonů a ucítil záblesk horka, načež se jeho malý svět zhroutil a přibil ho na kříž bolesti.

Z rozbité kabiny ho musel vytáhnout Gótaró, protože on sám si nevzpomínal, jak se z ní dostal. Ještě po mnoha letech se mu bude v noci zdát o těch strašných, zmatených vteřinách, a nebudou to skutečné zážitky, jenom dojmy, strach, nejistota, pocit dušnosti a nemožnost se pohnout.

Najednou se nad ním klenula modrá obloha, ostrý vítr ho štípal do tváří a mořské vlny jím pohupovaly sem a tam. Otevřel oči a před sebou spatřil rudou mlhu; hlavou mu projela bolest a když se snažil pohnout, nešlo to.

„Lež klidně,“ vyzval ho kdosi. „Jen lež, samuraji.“

Dýchání mu dělalo potíže; snažil se promluvit, jenže něco mu ucpalo hlasivky. Hrdlo mu hořelo a ústa měl jakoby plná vaty; zase cítil horko, plameny mu stékaly po tvářích jako slzy. V uších mu zněl praskot a nozdry měl plné kouře, který ho dusil. Začal zvracet; někdo mu podržel hlavu a utřel mu ústa pruhem ušmudlané bílé látky, který mu odvázal odněkud z hlavy.

Začínal se mu vracet zrak; spatřil, jak se nad nimi tyčí něco, co považoval za černý ocas nějaké obrovské mořské nestvůry. Zmocnil se ho nesmyslný strach, který mu zmrazil kůži, a začal fňukat. Pak se mu v hlavě vyjasnilo a uvědomil si, že před sebou vidí ocas micubiši. Zavřel oči a ztratil vědomí.

Když se znovu probral, všiml si, že to, co vidí, nemá hloubku.

„Jedno oko je pryč,“ oznámil Gótaró. „A nesnaž se hýbat. Máš něco s nohama.“

Nangi chvíli mlčel; potřeboval to strávit. Nakonec se z něj vydralo jediné slovo: „Výbušniny.“

Gótaró se na něj usmál. „To mi taky zabralo tolik času. Musel jsem uvolnit příď Óky. Odhodil jsem ji asi v pěti kilometrech. Byla to hezká šlupka.“

„Nevšiml jsem si.“

Gótaró zavrtěl hlavou. „Měl jsi moc práce.“ Znovu se usmál. „Víš, zachránil jsi nám život. V momentě, co ty rakety zařvaly, tak jsem myslel, že je po nás. A taky by bylo, nebýt tebe.“

Nangi zavřel oči: těch pár slov, co pronesl, ho stálo všechnu sílu.

Když se probudil, Gótaró se skláněl nad jeho nohama a snažil se s nimi něco dělat.

„Co je?“ zeptal se Nangi.

Gótaró se rychle obrátil. „Koukal jsem se ti na zranění.“ Odvrátil od Nangiho pohled a zadíval se na vzdouvající se moře. „Nikde žádná země.“

„Cože?“ trhl sebou Gótaró. „Ne. Žádná. Původně jsem myslel, že jsme kousek od Marian, ale teď vidím, že to byl omyl.“

„Noguči nás brzo najde.“

„Jo,“ souhlasil Gótaró. „Taky si myslím.“

„Bude chtít vědět, co se stalo. Všichni ti viceadmirálové a admirálové císařskýho námořnictva to budou chtít vědět. Musí nás dostat v pořádku domů.“

Gótaró mlčel a jeho pohled těkal po hladině sem a tam.

„Kde je ta bouřka, jak jsme ji viděli?“ Mluvení dělalo Nangimu potíže a navíc měl strašnou žízeň. Nechtěl však mlčet; kdyby byl zticha, nemohl by myslet na nic jiného než na děsivý, zející Příkop pod nimi, sevřel by se mu žaludek a začal by zase zvracet.

„Vítr se ještě neotočil,“ poznamenal Gótaró roztržitě. „Pořád vane ze severozápadu.“ Zřejmě přitom myslel na něco jiného; na co, to Nangi nevěděl, a ptát se ho ani nenapadlo.

Nastalo ticho. Hvízdající vítr se do nich opíral jako neviditelná stěna a moře jimi pohazovalo nahoru a dolů. Nangi by rád viděl aspoň jednoho racka, zvěstovatele pevniny, který by se vznášel nad holým obzorem.

Byl celý promáčený a vítr, který mu pronikal trhlinami v uniformě, mu naháněl husí kůži. Také močový měchýř měl plný; se zasténáním se převalil na bok zády ke Gótaróovi, ztěžka se vymočil a spoléhal se, že vítr a proud to od nich odnese.

Pravda, nohy mu nesloužily. Silou vůle se je snažil přimět k pohybu, ale odmítaly poslušnost. Nadzvedl se a sáhl si na ně: necítil nic. Mohly být klidně dřevěné.

Aby na to nemusel myslet, začal se rozhlížet. Poprvé si všiml, na čem to vlastně plují: byla to část přepážky micubiši. Tentokrát jim přestavba letounu jenom pomohla: všechny pancíře a ochranné systémy, které by je stáhly pod hladinu, byly odstraněny a nahrazeny jen lehkými příčkami, které v sobě držely vzduch.

Nangi si pro sebe zabručel. Noguči a admirálové by měli jistě velkou radost, kdyby se to dověděli, pomyslel si ironicky. I když jejich slavný Třešňový kvítek odmítl spadnout.

Vyčerpaně si znovu lehl a zavřel oči, avšak houpání a škubání provizorního voru mu nedovolilo odpočinout si. Podíval se na Gótaróa: seděl se zkříženýma nohama, nehybný jako socha. Možná se modlil. Třeba se vážně ničeho nebál. Jestli to tak bylo, Nangi mu záviděl.

Únava a šok způsobily, že se mu mysl začala plést: už si nebyl jistý, jestli spí nebo bdí. Na hranici mezi vědomím a nevědomím na něj číhaly všechny nepojmenovatelné obavy, které v sobě skrýval, aby se zmocnily jeho světa.

Uvědomoval si svou osamocenost, viděl sám sebe jako nepatrnou pohupující se tečku, vystavenou všemu nebezpečí a dokonale bezmocnou. Viděl se na provizorním voru, cítil bolest vycházející z ran, dokonce i občasné pocity tepla uprostřed mrazivého větru.

A najednou už nebyl sám, protože z bezedných hlubin pod ním se začal vynořovat nějaký děsivý tvar; vlny kolem něj stoupaly a stoupaly, jako by řádila neviditelná bouře, všude se tyčily černé pyramidy, které ho stahovaly dolů, do hlubokých brázd a nekonečných tunelů.

Poděšeně se chytil drsného povrchu voru a srdce mu zběsile, bolestivě bušilo; čekal na to, o čem věděl, že musí přijít.

Pak se to objevilo: děsivé stvoření z temných hlubin oceánu, tak velké, že zakrylo hvězdy, nestvůrná chobotnice se zářícíma očima, otevřenou tlamou a dlouhými černými chapadly.

Nangimu vylézaly oči z důlků: vykřikl.

Gótaró jím zatřásl. „Tanzane! Tanzane!“ křičel mu naléhavě do ucha. „Probuď se! Probuď se!“

Nangi otevřel oči: byl celý zbrocený potem, který ho ve větru studil ještě víc. Chvíli mu trvalo, než zaostřil své zbývající oko a spatřil svého přítele.

„Máme problémy.“

„Jaké?“ Nangi měl pocit, že má nateklý, neohebný jazyk. „Nepřítel?“

„To bych si oddechl,“ opáčil Gótaró. „Kdyby to byl kdokoli.“ Přitiskl Nangiho k sobě a uklidnil tak jeho zimničný třes. „Nechtěl jsem ti o tom říkat, protože jsem myslel, že s tím dokážu něco udělat. Jenomže teď…“ Pokrčil rameny. „Máš na sobě několik zranění, nevím, jak jsou vážná. Ztratil jsi hodně krve.“

No jasně, napadlo Nangiho. Rozzlobil se sám na sebe, že na to nepřišel dříve. Proto ta slabost, ty krátké pocity tepla.

„Zkusil jsem všechno, abych to krvácení zastavil. Nakonec se mi ho podařilo aspoň zmírnit, ale stejně…“ V očích měl smutek.

„Nerozumím,“ na to Nangi. „Umírám snad?“

V tu chvíli sebou jejich provizorní vor trhl; Gótaró na to byl zřejmě připraven, protože jednou rukou chytil Nangiho za paži a druhou se přidržel voru. Přesto se také svalil na drsný povrch přepážky.

Gótaróova tvář byla tak blízko u Nangiho, že v jeho duhovce viděl odraz své vlastní vyděšené tváře.

„Podívej se.“

Gótaróův hlas zněl jako umíráček: pohlédl tím směrem.

„Ne!“ vyjekl polekaně. Těsně vedle jejich pravoboku plula velká černá trojúhelníková ploutev žraloka na lovu. Nang-imu se do krku drala žluč; lehce zakřivená ploutev se otočila a zamířila přímo k nim, přibližovala se a zvětšovala. Nangi si představoval, jak velké to zvíře asi je. Devět, deset metrů. Mohutné čelisti…

Při dalším nárazu zavřel oči, zvedl se mu žaludek a už zase zvracel; i to málo, co v něm ještě zbylo, vychlístl na sebe a na Gótaróa.

„Ne,“ sténal. „Ach ne.“ Byl však příliš slabý na to, aby mohl zvýšit hlas. Nejhorší noční můra se stala skutečností. Ne, smrt pro něj nepředstavovala nic hrozného. Jenže tohle…

„Proto jsem se taky snažil zastavit to krvácení. Nalepil se na nás asi před hodinou, když jsi ještě spal. Myslel jsem, že když se mi to podaří zastavit včas, přestane ho to bavit a půjde si hledat něco jiného. Nepovedlo se mi to.“

Při třetím útoku žraloka se odlomilo několik příček; něco aspoň čtyři metry před ploutví je pod hladinou rozdrtilo na kusy. Nangi se znovu začal klepat a tentokrát mu v tom nedokázalo zabránit ani Gótaróovo lidské teplo. Zuby mu začaly cvakat a cítil, jak se mu z rozbitého oka řine krev.

„Takhle přece bojovník neumírá,“ zašeptal. Vítr mu bral slova od úst a odhazoval je jako rozjívené dítě. Opřel si hlavu o Gótaróovo rameno a úplně se zhroutil. „Bojím se, Sató-san. Ne přímo smrti, ale toho, jak mám umřít. Už odmala jsem se vždycky bál moře. Nemůžu to ovládnout.“

„I bojovník musí někdy pocítit strach,“ zazněl Nangimu v uchu Gótaróův hluboký hlas. „Každý samuraj musí mít něco, čeho se bojí, tak jako musí bojovat.“ Přepážka se silně houpala; sevřel svého přítele silněji. Zaskřípěl kov a pak nastalo ticho; moře se kolem nich zvedalo a ploutev se vzdalovala v úzkém oblouku.

„Tenhle strach může mít mnoho podob,“ pokračoval Gótaró jakoby nic. „Může to být nepřítel, člověk z masa a krve. Může to být pomstychtivé kami. Nebo dokonce nějaký démon.“

Obloha začínala tmavnout a přicházející noc se zdála být obrovská i malá zároveň, takže člověk zažíval současně pocit naprostého osamocení i klaustrofobie. Mraky visely příliš nízko, takže hvězdy nebyly vidět: až přijde tma, bude naprostá.

„Svět je plný démonů,“ pravil Gótaró s očima upřenýma na blížící se ploutev, „protože existuje mnoho tvorů, kteří nedovedou užívat života tak jako my. Jejich závist se pak nevyhnutelně mění v nenávist. Naplňují se zlobou.“ Napřáhl ruku, aby se zachytil povrchu přepážky. „Tak mi to aspoň v noci vyprávěla babička. Nikdy jsem nevěděl, jestli mě tím chtěla strašit, nebo jestli mi tím chtěla dát najevo, že život je boj. Aby člověk získal to, co chce, musí pořád bojovat.“

Tentokrát byl náraz horší než předtím; přepážka skřípěla a nahnula se na stranu, až se přes ně přelila vlna. Nangi cítil, jak kloužou dolů, a vedle něj se Gótaró zoufale snažil je zastavit. Také Nangi dělal, co mohl; nezdálo se mu, že by toho bylo moc.

Když se konečně zachytili, Gótaró si k sobě znovu Nangiho přitáhl, skoro jako matka nemluvně. Vor stále skřípěl a otřásal se. Gótaró vycítil proud, který se jich zmocňuje, a pokračoval:

„Díky Bohu, že babička se teď stará o mého mladšího bratra Seičiho. Je už hodně stará, ale strašně moudrá. Myslím, že jedině ona mu dokáže zabránit v tom, aby se bez ohledu na věk nechal naverbovat do armády. Je mu skoro šestnáct a ví Bůh, že válka by ho celého rozežrala a zničila.“

Znenadání se jeho hlas změnil. „Tanzane, musíš mi slíbit, že až se dostaneš domů, půjdeš za Seičim. Moje babička bydlí v Higašijama-Ku v Kjótu, kousek od jižního okraje parku Marujama.“

Nangiho zrak se začínal rozostřovat; hlava ho bolela, jako by mu do ní zatloukali hřebík, a souvislé myšlení mu dělalo potíže. „Znám to tam. Ten park.“ Viděl před sebou cedry a třešně, mladé a krásné, s myriádami listů ševelících v teplém letním větříku. Barevné dětské šatečky kontrastují s přesnými vzory kimon a papírových slunečníků. Hudba zní na pečlivě ostříhaném trávníku, mísí se se smíchem…

„Hospodin je můj pastýř, nepoznám nikdy nouzi.“ Nangi slyšel ten podivný zpěv jakoby z velké dálky; přesto jasně cítil, jak se do něj přelévá Gótaróova energie a jak se jeho strach zmenšuje s vědomím, že tenhle silák je tu s ním. Napadlo ho: Nějak to zvládneme, než nás Noguči najde!

„Modli se za mne, příteli.“

A najednou už s ním Gótaró nebyl. Nangi ucítil, jak se do něj nemilosrdně opírá studený vítr a jak se sám pohupuje na opuštěném voru. Zaslechl tlumené šplouchnutí; zbylé oko ho pálilo, když otáčel hlavu sem a tam. Ještě bylo dost světla na to, aby zahlédl pěnu vířenou rychlými tempy Gótaróa, který plaval pryč od voru.

„Vrať se!“ vykřikl Nangi. „Sató-san, prosím tě, vrať se!“

Zalapal po dechu a vzduch v plicích se mu změnil v oheň; spatřil, jak se velká zakřivená ploutev vynořuje z vody. Ta scéna ho přitahovala i odpuzovala zároveň, strach a odpor se mu zasekly v krku jako knedlík. Nic jiného si nepřál, než aby mohl tu obludu zabít vlastníma rukama; zuřivě křičel a bezmocně bušil pěstmi do svých zbytečných nohou.

Ta věc narazila do Gótaróa, vyhodila ho napůl z vody a pak jej stáhla pod hladinu.

Nangiho oči se zalily hořkými slzami; sklopil hlavu, dál a dál se tloukl do nehybných stehen a vítr mu kvílel v uších jako hlasy prokletých.

Až se po dlouhé, velmi dlouhé době začal modlit k Bohu, kterého neznal a kterému nerozuměl, ale kterého žádal o útěchu a o přežití.

DRUHÁ KNIHA: ČUN HSING

WASHINGTON – NEW YORK – TOKIO – KEY WEST

LETOŠNÍ JARO

C. Gordon Minck, náčelník Rudé stanice, seděl v závrat vyvolávající výšce tří metrů nad zemí; zvedací sedadlo svého hydraulického křesla nastavil na maximum. Stačilo by málo a nic už by ho nedělilo od pádu na parketovou podlahu; přesně tak to Minckovi vyhovovalo. Nejlépe se mu přemýšlelo v situaci, která v sobě obsahovala pocit ohrožení.

Podlaha jeho kanceláře, jako jediná v celé budově kousek od Bílého domu, nebyla pokrytá kovralem; Minck to tak chtěl proto, aby nic netlumilo zvuky. Skoro fanaticky trval na ostrosti všech svých šesti smyslů – už od dob, kdy jako nejlepší ze své jednotky absolvoval virginskou Fairchildovu akademii. Většina z těch, kteří se dokázali prokousat jejími náročnými osnovami, přezdívala škole „Drtič na lidi“.

Mincka se mnohokrát ptali, jak důležitý je vlastně šestý smysl, a jeho odpověď zněla vždycky stejně: „Intuice je všechno.“ Zatímco jeho kolegové, náčelníci stanic, trávili stále více a více času u svých stále dokonalejších počítačových terminálů, Minck ho tak trávil pořád méně a méně.

Začínalo to být znát. Z ostatních se rychle stávali šediví červi s ustaranými vrásčitými tvářemi osvícenými nazelenalým světlem a pronásledovaní strašlivými bolestmi hlavy – až do chvíle, kdy si uvědomili nezdravé účinky počítačových obrazovek a najali si asistenty, kteří s počítači komunikovali místo nich. Zřejmě je nijak zvlášť nevzrušovala nutnost měnit tyto asistenty každého půl roku, ani obrovské náklady na provoz maximálně bezpečného sanatoria kousek od zoologické zahrady, rozlehlého, více než dvě stě let starého domu označeného jako národní kulturní památka, takto odkladiště použitých asistentů. Každý rok se Smithsonův ústav v blažené nevědomosti snažil dosáhnout toho, aby byl objekt otevřen pro veřejnost, a každý rok ostrouhal kolečka.

V Minckových kancelářích byste nenašli žádné terminály; ty byly striktně verboten. Místo nich tu stálo několik tiskáren, jedna z nich přímo v Minckově kanceláři. Dvě zdi pokrývaly obdélníkové panely, které ze všeho nejvíc připomínaly okna; tak to mělo být. Ve skutečnosti šlo o obrovské obrazovky vyrobené ze speciální chemické sloučeniny, takže se na nich mohly objevovat promítané hologramy, které pak opravdu vypadaly jako živé. Samozřejmě, že se hologramy čas od času měnily, ovšem většinou – tak jako právě teď – zachycovaly dva výjevy z Moskvy: Dzeržinského náměstí, či spíše velké otevřené prostranství plné chodců zachumlaných do zimních oděvů a v ulici za nimi černá limuzína Zil, která právě vjíždí do rozmazaného černého otvoru v průčelí budovy známé po celém světě jako vězení Ljubljanka a hlavní stan KGB.

Na druhé stěně se rýsoval jiný pohled. Minck dobře věděl, že některé cely v Ljubljance mají okna s výhledem právě na tuto budovu na druhém konci náměstí, kde rodiče vodí za ruku děti, ještě příliš malé na to, aby věděly nebo chápaly, jak malý kousek od nich se nachází pravé ztělesnění pozemského zla.

Na tento obraz teď Minck zamyšleně hleděl; zase jednou se probíral svou myslí, svými vzpomínkami, a snažil se najít stopy nenávisti a strachu, které kdysi při tomto pohledu pociťoval. Pravda, viděl toho tehdy mnohem méně; úzké štěrbinky okna cely mu více nedovolovaly.

Minck si na to vzpomínal dobře. Byla tehdy zima a obloha se potáhla dlouhými, šedivými mraky; pouliční světla se nikdy nezhasínala, očekávala příchod noci, která se každý den plížila ze zmrzlých severních stepí, aby zde pobyla svých osmnáct hodin. Lhostejný padající sníh dusil všechny obvyklé městské zvuky a i z těch nejnormálnějších dělal něco neobvyklého, co jen zvyšovalo Minckův pocit izolace. Tehdy se naučil sníh nenávidět, protože ho dostal se spoutanýma rukama do Ljubljanky. Sníh totiž zakryl zledovatělou kaluž, po které uklouzl; jinak by jim zcela určitě unikl, protože to byli matematicky uvažující, dokonale vycvičení roboti, kteří – stejně jako všechny nižší šarže KGB – neměli ani potuchy, co je to intuice.

Podle Mincka se intuice rovnala svobodě. Oné mrazivé noci v Moskvě by ho také intuice zachránila, nebýt sněhu. Sněg, říkají Rusové. Nesnášel to slovo v libovolném jazyce.

Dál hleděl na budovu, která byla tím posledním, co viděl z Moskvy, než ho vytáhli z cely předběžného zadržení a začali s „výslechy“. Od toho okamžiku se stala jeho domovem komůrka bez oken o rozloze nejvýš dva čtvereční metry, s překližkovým kavalcem přivrtaným ke zdi a s dírou, která mu měla sloužit jako záchod. Puch tu byl skoro stejně nesnesitelný jako zima; ve vnitřních celách bylo topení neznámým pojmem.

Minck, slepý jako krysa ve tmě, se snažil udržet si všech pět pohromadě i přes veškeré úsilí těch, kdo ho vyslýchali. Proto si také v duchu neustále vyvolával výhled z okna cely předběžného zadržení, přesvědčený o tom, že to je to poslední, co ze světa viděl.

Nyní sledoval procházející se ruské párky, rodinky prodírající se posledním zimním sněhem – hologramy se měnily podle ročních období – a ucítil v sobě prázdno, žhavé uhlíky strachu a zoufalé nenávisti, která ho donutila ještě předtím, než proklouzl na neutrální území, zastavit se a zauvažovat o tom, že by se mohl vrátit a všechny je vlastníma rukama pozabíjet.

Jako opatrný kovboj na vyprahlé pláni zadupal Minck uhlíky do země, přičemž hlavní objekt své nenávisti si ponechal: jmenoval se Protorov. Celou svou pozornost zaměřil na budovu opatřenou cimbuřím, která pro něj časem znamenala mnohem víc, než její pochmurný protějšek na druhé straně náměstí. Moskevský obchodní dům Dětský svět.

Zavřel oči a stiskl jeden z knoflíků v levé područce.

„Táňo,“ oslovil prázdnou místnost. „Dva úkoly. Za prvé sehnat toho doktora Kidda – jak se jmenuje křestním jménem? Timothy? – a přepojit mi ho sem. Jestli není u sebe na Park Avenue, tak zkus nemocnici Mount Sinai. Ať všeho nechá a zavolá mi.“

„Jak se mám představit?“ Trochu nakřáplý hlas vycházející ze skrytého reproduktoru nesl jasné stopy cizího přízvuku.

„Dneska bychom měli vymyslet něco extra, co? Zkus třeba Oddělení vývozních cel.“

„Dobře.“

„A za druhé,“ pokračoval Minck, „vzhledem k tomu, že nemáme už moc času, zajdi do archivu a vyžádej si spis Nicholase Linneara.“

Justine byla v novém zaměstnání první den a připadala si nervózní jako kočka na rozpálené plechové střeše. Víc než tři roky si víceméně šťastně vedla svůj soukromý podnik, jehož byla jediným zaměstnancem, a dodávala reklamní nápady středně velkým agenturám. Ačkoli si tak nemohla nahrabat jmění, i v zemi s nejistou ekonomikou se jí dařilo docela dobře.

Pochopitelně čas od času dostávala nabídky od agentur, aby pro ně pracovala, ale radost z nezávislosti u ní vždycky převážila nad relativní jistotou, kterou by měla, kdyby pracovala pro někoho jiného.

Jenže pak potkala Ricka Millara a všechno se změnilo. Asi tak před šesti týdny jí zavolala Mary Kate Simsová a zoufale sháněla někoho, kdo by navrhl projekt. Mary Kate pracovala u firmy Millar, Soames & Roberts; jedné z nově vzniklých reklamních agentur s vysokými ambicemi a ještě vyšším obratem. Dva jejich nejlepší návrháři zalehli s chřipkou; nebyla by tedy Justine tak hodná a nepíchla jim s tím projektem pro American Airlines? Dost to hořelo, ovšem Mary Kate mohla Justine zaručit slušnou prémii, když to stihne včas.

Justine přijala a celý týden na projektu dřela osmnáct hodin denně. Avšak o deset dní později, zabraná už zcela do své vlastní práce – z níž jí jeden projekt doháněl skoro k šílenství – na milou Mary Kate a American Airlines dokonale zapomněla.

Jen do chvíle, než zavolal ředitel agentury Rick Millar. Společnosti American Airlines se zřejmě Justinin návrh tak zalíbil, že to, co původně plánovali jako čistě regionální newyorskou kampaň, chtěli rozšířit na celé Státy. Firma Millar, Soames & Roberts obdržéla pořádnou zálohu a podepsala s American Airlines dlouhodobou smlouvu.

Rick prohlásil, že se mu Justinin nápad líbil ještě předtím, než ho předali letecké společnosti k posouzení. Justine nevěděla, zda mu to má věřit nebo ne. Pozval ji na oběd.

Příští týden se sešli v La Cóte Basque, vynikající francouzské restauraci, o níž Justine už několikrát četla v Gourmetu, ale nikdy v ní ještě nebyla.

Skvělé jídlo ovšem nebylo tím hlavním, co ji v následujících hodinách čekalo, protože se ukázalo, že Millar měl na srdci mnohem víc než pouze poznat dívku, která ho vytáhla z bryndy.

„Justine,“ začal, když popíjeli aperitiv. „V soukromí i v obchodě se především zajímám o lidi a věřím, že je třeba vytvořit takovou atmosféru, ve které každý dokáže jet naplno.

Co je ovšem důležitější, je to, že nehodlám některé jedince vázat hranicemi toho kterého oddělení, pokud mají odpovídající talent.“ Usrkl whisky. „Myslím, že ty jsi přesně ten případ. Kdybys dělala u nás a ne na volné noze, ani bys ten rozdíl nepoznala.“ Usmál se. „Leda v tom, že si tak vyděláš víc a získáš větší reputaci.“

Justine s tlukoucím srdcem odložila skleničku. „Má to znamenat, že mi nabízíš místo?“

Millar přikývl.

„Neměls s tím podle všech pravidel přijít až při moučníku nebo tak?“

Zasmál se. „Asi jsem svým způsobem blázen.“

Podívala se na něj. Byl ještě docela mladý, nemohlo mu být víc než čtyřicet. Husté vlasy protkané světlými pramínky, které mu sahaly až na límec, mohly klidně patřit nějakému surfaři z Redondo Beach. Měl milý, ostře řezaný obličej s náznaky vrásek v koutcích inteligentních modrozelených očí. Jeho nos člověku připomínal mercedesy, růžové šampaňské a golf na pečlivě zastřiženém trávníku někde v Connecticutu; skoro se zdálo, že by měl mít přes záda přehozený vlněný svetr. Jenže jeho vystupování naznačovalo něco úplně jiného.

„Tenhle obor má budoucnost,“ pronesl, když jim přinesli první chod – čerstvé ústřice. Znovu se přátelsky zašklebil a ukázal své bílé zuby. „Nejsem z bohatý rodiny. Musel jsem tvrdě máknout, abych se dostal tam, kde jsem.“

Zjistila, že nemá na jídlo chuť; už tušila, že jeho nabídku přijme. Člověku se málokdy splní jeho sny; i když ji pomyšlení na to znervózňovalo, brzy se naučila je chytit za pačesy dřív, než jí nenávratně proklouznou mezi prsty.

Po pravdě řečeno ji myšlenka na místo tak rozrušila, že se Ricka zeptala, jestli by nemohla nastoupit hned druhý den, v pátek, a nečekat celý víkend. Když byl teď Nicholas pryč, neměla žádné vlastní plány a představa tří zbytečně strávených dnů ji nijak nelákala. A tak se v osm hodin ráno – o celou hodinu dříve, než musela – objevila na rohu Madison Avenue a 54. ulice. Zářivé supermoderní kanceláře firmy Millar, Soames & Roberts zabíraly tři patra plná toho nejelegantnějšího nábytku, jaký se dal sehnat, s prosklenými venkovními stěnami v každé kanceláři a s dílnami a produkčním oddělením, díky nimž bude s každou prací hotová ve chvilce – zatím byla zvyklá dělat si všechno sama. Jak jí sdělil Rick u oběda, teď se může soustředit na nápady a rutinní práci přenechat druhým.

Rick ji představil Min, její nové sekretářce. Bylo jí sotva přes dvacet a nazelenalý nádech jejích černých vlasů byl zřejmě úlitbou agentury postpunkové éře. Justine však brzy zjistila, že pod těmi šokujícími vlasy se skrývá bystrý mozek, který dopodrobna zná všechny jemné nuance firemní práce.

Justine měla kancelář o patro níž než Mary Kate a také o něco menší, protože její přítelkyně byla náměstkyní ředitele. Místnost byla světlá a vzdušná a na jinak prázdném stole stál vedle telefonu květináč s ozdobnou pokojovou kopřivou a nápisem HODNĚ ŠTĚSTÍ. Ostatní – mimochodem dosti mizivé vybavení kanceláře v ní vzbuzovalo dojem, že k ní nastěhovali všechno, co už nikdo nechtěl.

Rick se omlouval za to, jak kancelář vypadá; firma prý zrovna reorganizuje oddělení, takže Min jí přinese nějaké nábytkové katalogy, „aby se to mohlo dát během pár týdnů do pořádku“.

Poděkovala mu za květinu, postavila ji k oknu a sedla si za svůj nový psací stůl. Nejdříve ze všeho zavolala Nicholasovi; ve svém radostném vzrušení zapomněla, že v Tokiu, je půlnoc. V hotelu se příliš neměli k tomu hovor přepojit a spojovatelka se ptala, jestli jde o něco naléhavého. Když si nechala vysvětlit záludnosti místního času, Justine se spokojila s tím, že nechala Nicholasovi vzkaz, aniž by ovšem tušila, že se právě potlouká po Džan Džanu.

Když však položila sluchátko, zavalil ji nepříjemný smutek. Nikdy se jí po Nicholasovi nestýskalo více, nikdy víc netoužila po tom, aby se vrátil, než v tomto okamžiku. Zoufale se snažila přemoci strach a neklid, které se jí zmocnily, když jí oznámil, že hodlá pracovat pro jejího otce. Byly její pocity nesmyslné nebo měly pravdu? Pokud se týkalo jejího otce, věděla, že s ní zmítají emoce: Raphael Tomkin ji poznamenal na celý život. Když jí bylo dvacet, přetrhával jí milostné vztahy, aniž by o tom věděla; když dospívala, viděla na vlastní oči, jak jeho hrubost a sobectví ničily její matku; jako malé dítě si díky jeho obchodům věčně připadala jako poloviční sirotek.

Přestože Nicholas předpokládal, že jeho nové zaměstnání je jen dočasné, bála se, že by v něm mohl zůstat natrvalo. Až příliš dobře věděla, jak přesvědčivý dokáže její otec být, když mu o něco jde. Také ji děsilo, že musel odjet pryč; tak brzy po děsivé noční můře se Saigóem, kterému se prostřednictvím Justine málem podařilo Nicholase zabít, měla dojem, že celé bytí je vlastně jedna velká agonie.

Tušila, že ať s ní Saigó udělal cokoli, už se toho nikdy nezbaví – bez ohledu na Nicholasovu snahu toho ďábla z ní vyhnat. Pravda, ze Saigóova tajemného vlivu se již vysvobodila, avšak vzpomínky na něj ji budou pronásledovat až do smrti.

Často se stávalo, že uprostřed noci, kdy Nicholas mírumilovně oddychoval vedle ní, probouzela se vylekaně do zlého snu.

Málem jsem ho zabila, opakovala si pořád dokola, jako by uvnitř ní seděl nějaký cizí člověk, kterému to musí pořádně vysvětlit. Jak bych mohla? Další vrchol sinusoidy. Nedokážu zabít ani rybu, natož člověka, kterého miluju.

Samozřejmě, že tohle ji mohlo zachránit – vědomí, že ona sama nedokáže zabít a že tudíž není za nic odpovědná. Jenže noční můra ji strašila dál. Kdyby jí v tom Nicholas nezabránil, určitě by ho zabila – přesně tak, jak ji k tomu naprogramoval Saigó. Odpovědnost s tím neměla co dělat, jen pocit viny, nejsilnější, jaký kdy poznala.

Neskonale po něm toužila; bála se o něj a její strach rostl s každým okamžikem, který strávil v Japonsku ve společnosti jejího otce. Dobře věděla, že Raphael Tomkin má vždy po ruce tisíce způsobů, jak dosáhnout svého. Dokázal být zatvrzelý nebo vypočítavý podle situace; mohl člověka přelstít i tehdy, když si byli všichni jisti, že to není možné.

Zatřásla se. Ach, Nicholasi, napadlo ji, kdybych ti tak mohla vysvětlit, jaký je! Nechci, aby mi tě ukradl.

Myšlenku na trvalé spojení Nicholase s Tomkinovými závody totiž nedokázala přenést přes srdce. Doufala, že se svého otce s konečnou platností zbaví; bojovala o to po celou dobu svého dospívání, zašla dokonce tak daleko, že si změnila jméno na Tobinová. Byla přesvědčena o tom, že kdyby existovala sebemenší možnost, že by jí mohl opět vniknout do života, udělala by i nemožné, jen aby tomu zabránila.

Cítila se osamělá a podrážděná zároveň; vytočila tedy linku Mary Kate. Kdyby jí teď zavolal Nicholas, nejradši by na něj plivla za to, že ji dostal do takové nemožné situace, že se musí bát o něj i o ně oba.

Justine se dověděla, že její přítelkyně je na schůzi; opět tedy zanechala vzkaz s nadějí, že spolu půjdou na oběd a pořádně její nástup oslaví. Potom zavolala Min a společně začaly studovat základní pracovní záležitosti, aby se mohla co nejdříve pustit do svých prvních projektů pro firmu Millar, Soames & Roberts.

Nicholas musel použít všech svých zkušeností, aby zakryl to, co cítil. Šok na něj dolehl s takovou silou, že na okamžik ztratil své vnitřní soustředění; ustoupil o krok, lehce zbledl a nosní dírky se mu rozšířily, jak se klubal na světlo zvířecí instinkt. Byl si jistý, že si toho nikdo nevšiml. Jeho tvář se zavřela jako ocelová past a tichý šum hlasů kolem něj se pomalu vytrácel…

Byl zase zpátky v New Yorku, s vytasenou dai-katanou napřaženou proti Saigóovi. Vykročil k němu, zatímco jeho bratranec říkal: „Představuješ si jistě, že Jukio někde žije, třeba je vdaná a občas vzpomíná na dny, které strávila s tebou. A to se pleteš!“ Zasmál se; kroužili kolem sebe jako dravci s vražednými úmysly. Podíval se Nicholasovi do očí. „Leží na dně moře u Šimonoseki, bratránku, přesně tam, kam jsem ji hodil.

Víš, ona tě milovala. Každým slovem, každým dechem. Nakonec mě tím připravila o rozum. Byla to jediná žena, která mi vyhovovala, a bez ní pro mě existovali jenom muži.“ Jeho zarudlé, šílené oči zářily jako uhlíky. Silně krvácel.

„To tys mě donutil, abych ji zabil, Nicholasi!“ obvinil ho znenadání.

Celé měsíce žil Nicholas se svou bolestí, s temným, mučivým nádorem, který jen málokdy spatřil denní světlo. A teď… Ne, nedalo se říci, že Akiko Ofudová se podobá Jukio: rodinná podoba, možná sestra. Kdepak; její tvář patřila Jukio. A co se týkalo postavy, samozřejmě tu byly určité rozdíly. Jenomže Nicholas viděl Jukio naposledy v zimě roku 1963 na té strašlivé cestě na jih do Kumamota za Saigóem. A když se pak sám a celý zmatený vrátil do Tokia, všechno bylo jinak: Sacugaie, Saigóova otce, zavraždili, Nicholasův otec – plukovník Linnear – zemřel a Čeong, jeho matka, spáchala seppuku za asistence své švagrové Itami.

Když se teď díval na Akiko Ofudovou, Nicholas přemýšlel, jestli mu Saigó svými posledními slovy nelhal. Bylo to možné? Saigó byl mistr v překrucování skutečnosti. Když to Nicholasovi říkal, umíral. K čemu by ho mohla dovést blížící se smrt – ke lhaní, nebo k přiznání pravdy? K tomu, co by Nicholase zranilo nejvíc. Pravda, nebo lež? Nicholas netušil.

Připomněl si, jak na něj Akiko upřeně hleděla od okamžiku, kdy se k ní přiblížil, přestože kolem stály stovky lidí. Dívala se mu přímo do očí. Vytvářela kolem sebe závoj tajemství, skrývala svou tvář, dokud nebyl těsně u ní. To s tím vějířem udělala schválně. Proč? Kdyby nebyla Jukio, co by ji na něm mohlo zajímat? A to, že se tady objevila jako Satóova žena… zvláštní náhoda; Nicholas nikdy nevěřil na náhodu.

Po celou dobu ceremoniálu, zatímco tradiční pohár saké putoval mezi Satóem a Akiko, se Nicholas snažil tuto hádanku rozluštit. Čím více však o tom přemýšlel, tím více zabředával do bažiny otázek, na něž nebyla odpověď; začínalo mu být jasné, že se nikam nedostane, dokud si nepromluví přímo s Akiko. Přesto se jeho mysl dál zaobírala nejrůznějšími možnostmi: je to ona, není to ona? Zachmuřeně ji pozoroval. Ta tvář, její tvář! Připadal si, jako by vstoupil do strašidelného domu a nemohl najít cestu ven; jako by stál na tekoucím písku.

Jak dlouho mohl obřad trvat? Nevěděl. Pohyboval se v agonii nevědění; v jeho duši se mísily strach, naděje, zlost a cynismus. Jeho vlastní myšlenky a vzpomínky měly náhle přednost přede vším, co se dělo mimo něj; jeho tělo vykonávalo nutné pohyby jako naprogramovaný stroj.

Zjišťoval, že ho neustále sleduje; ty oči, které tak dobře znal, které tak zoufale, divoce, vášnivě miloval v temných dobách svého mládí, se zabodávaly do jeho. Pokoušel se z nich vyčíst náznak nějakého citu a zaráželo ho, že v nich nenachází nic i když z očí dokázal číst lépe než kdo jiný. Viděl tam výsměch, nebo lásku, touhu, nebo zradu? Nemohl se rozhodnout a to ho děsilo ještě víc než zmrtvýchvstání tohoto kami.

Nicholas myslel jen na to, jak získat příležitost k soukromému rozhovoru s Akiko; brzy si uvědomil, jak těžké bude dostat se k ní o samotě. Po skončení obřadu se kolem novomanželů nakupily davy přátel přejících vše nejlepší.

Ostatní se vydali po úzké prašné cestičce k jezeru dole, kde přes noc vyrostlo několik pruhovaných stánků.

Nemohl najít místo, kam by patřil; nejlepší, co mohl udělat, bylo oběma také pogratulovat. Sató se zeširoka usmíval a vypadal přitom dokonale americky, jako opatrný senátor, který touží po znovuzvolení.

„Skoro čekám, kdy začne rozdávat doutníky,“ zabručel Tomkin a odvrátil hlavu. „Běž s nima na recepci; já se vrátím do hotelu. Pořád je mi ještě šoufl. Pošlu pro tebe auto.“

Když osaměl, vydal se Nicholas po cestičce kolem skal. Před sebou viděl Satóa a Akiko, stále ještě obklopené kruhem známých; teď, když skončil formální obřad, vládl všude smích a dobrá nálada.

Zahlédl ji, jak sestupuje dolů mezi světly a stíny, které kreslily na jemné křivce jejích zad zvláštní obrazce. Následoval ji a sledoval, jak střídavě mizí a znovu se vynořuje, jak lehce pohupuje rameny a boky.

Celá svatba, davy, šum hovoru, to vše se najednou rozplynulo v dálce; zůstal sám, jedině s ní a se živly kolem. Zřetelně si uvědomoval sluneční světlo, stín, vůni borovic a cedrů, kadidla a divokých citronů, ale jenom ve vztahu k ní.

Její objevení se bylo jako návrat ptáků po dlouhé, tuhé zimě, kdy je ještě země lemovaná námrazou a teplo vychází jen z rozzářených krbů.

Kdysi Nicholas přirovnával Jukio k vadnoucím bledým okvětním plátkům, které se snášejí ze stromů v poslední den hanami. Přestože mnozí tvrdí, že třešňové květy jsou nejkrásnější o vrcholu hanami – druhý den – květy z třetího dne působily na téměř všechny Japonce nejsilněji. Teprve poslední den si člověk dokonale uvědomuje nepopsatelnou pomíjivost krásy.

Co si má ale myslet teď, když se celý jeho svět obrátil vzhůru nohama? Je Akiko Jukio? Jak by vůbec mohla být ještě naživu? Podařilo se snad Saigóovi provést ještě ze záhrobí poslední ďábelský kousek? Zahradil Nicholasovi cestu k ní, zatímco ona byla celou dobu živá a…

Nemohl na to myslet; už jen při pouhém pomyšlení na to se mu zvedal žaludek silou zklamané touhy. Nakonec se ovládl: ví, kde je, a co musí udělat, aby našel odpovědi na své otázky. Musí se plně oddat asijské části svého já. Čas… a trpělivost. Bylo mu jasné, že k vyřešení tohohle rébusu bude potřebovat obojí. Zatím mu nezbude, než na svoje pukající srdce nebrat ohled.

Sledoval Alix Loganovou už víc než pět měsíců: přes sluncem rozpálené ulice Key West, po úzkých rovných plážích, v malých obchůdcích s oděvy a klenoty. Nespustil ji z očí ani tehdy, když si jela vyzvednout svého psa, velkého dobrmana se světlými pruhy na tmavém kožichu; jakmile spatřil černobílou tabulku s nápisem „Výcvikové středisko Zlaté pobřeží – výcvik policejních a hlídacích psů“, pocítil téměř fyzický odpor. Jediné, co za celou tu dobu zjistil, bylo, že neexistuje žádný způsob, jak se k ní dostat.

Alix Loganová byla krasavice; měla útlé tělo modelky, dlouhé a husté medově zbarvené vlasy, kterým floridské slunce propůjčovalo nádherný zlatavý nádech. Oči měla tmavě zelené: spatřit je mohl jen díky silnému dalekohledu Nikon 7x20, stlačené optikou do oválných plošek velkých jako sluneční kotouč.

Už přes pět měsíců představovala pro tohoto svalnatého muže se širokými rameny a plochou tváří kovboje celý vesmír. Stopoval ji tak dlouho a tak tvrdohlavě, že měl pocit, jako by s ní žil; věděl, co jí, jaký má vkus, co se týče oblečení a mužů. Co má a co nemá ráda.

Nejraději měla zmrzlinový pohár s horkým fondánem a třešněmi; nejvíce nesnášela ty dvě nestvůry, které se od ní nehnuly ani na krok. Tak o nich aspoň uvažovala; jednou ji slyšel, jak jednomu z nich říká „Nestvůro!“, když se na něj jednoho krásného odpoledne vrhla na molu a zdůraznila svou nechuť bušením svých malých pěstí do jeho mocných prsou.

Nestvůra na ni nevzrušeně civěla hnědýma očima posazenýma blízko u sebe.

„Už toho mám dost!“ řvala na něj. „Už to nevydržím. Myslela jsem, že tady bude všechno v pořádku. Není. Nemůžu pracovat, nemůžu spát, nemůžu se ani milovat, abyste mi vy nestvůry nedejchaly na krk!“ Medové vlasy jí vlály ve větru. „Prosím vás, nechte mě už na pokoji!“

Nestvůra se od ní odvrátila, zkřížila ruce na prsou a začala si hvízdat nějaký motiv z filmu od Walta Disneye.

Muž s vrásčitou tváří kovboje to všechno sledoval z malé loďky poblíž mola, ve které seděl a naoko se věnoval svému rybářskému náčiní, s ušmudlaným plátěným kloboukem staženým hluboko do čela. Všichni ho tu znali jako Bristola a to se mu líbilo; slyšel také na jméno „Tex“, což byla trochu nenápaditá přezdívka, kterou ho obdařil dokař Tony podle jeho obličeje.

„Tex“ Bristol. Když jste o tom přemýšleli, bylo to dokonale pitomé; jenže, napadlo ho, celá tahle situace je postavená na hlavu.

Přestal se věnovat prutu a připravil se k vyplutí. Na molu se Alix Loganová se slzami v očích mátožně potácela pryč od nestvůry, na nástupní můstek výletní loďky.

Spustil motor a zaslechl, jak pod loďkou zavířily dva mocné šrouby. Nabral rychlost a v hlavě měl jenom jesetery.

Kus od pobřeží se musel zasmát. Na někoho, kdo je dávno po smrti, se má docela k světu.

Cestou autem z recepce Akiko Ofudová ucítila, jak ji ruka jejího manžela tiskne stále silněji. Uvědomila si horko, které vyzařovalo z jeho roztouženého těla tak blízko vedle ní; o nic víc se nepokusil, přesto však vycítila, jak jeho vzrušení roste, čím více se přibližují k domovu.

Její mysl se zaplnila tolika obrazy, že do sebe narážely a padaly jeden přes druhý: její voyeurské noci a těla všech „dárků“, které mu za ty dlouhé měsíce předložila, ji nutily v duchu lapat po dechu chtěným vzrušením. Sevřela Satóovu ruku a její nalakované nehty se mu zaryly do dlaně.

Doma zamířila rovnou do koupelny a svlékla se; pak si pečlivě oblékla kimono na nahé tělo, utáhla obi a prohlédla se v zrcadle. Přidala trochu očních stínů a rtěnky.

Jejich ložnice se nacházela v omoji, daleko od místnosti, kde přijímal své dárky. Ženy, které mu posílala, se do této části domu nikdy nedostaly; konečně, nepatřily k rodině.

Na podstavci poblíž širokého futónu stála soška zuřivě šilhajícího Ankoku Dódži s jednou nohou vztyčenou v klasickém sedu. Byl to pomocník pekelných knížat a jeho úkolem bylo zaznamenávat štětcem na prkno obalené papírem všechny hříchy kajícníků, kteří byli před touto nesvatou stolicí souzeni za své pozemské činy.

Tato soška, vyřezaná z kafrového dřeva, pocházela z třináctého století.

Akiko ji nenáviděla. Zdálo se, že démonovy vyřezané oči ji bez ustání sledují, že soška ví, co hodlá provést jejímu majiteli. Jakmile se tu trochu zabydlí, přestěhuje ji někam jinam – nejlépe do místnosti, do které pokud možno nikdy nevkročí.

Sató jí pokynul, aby ho následovala na futón. Nad horkým saké utrousil několik vtípků; Akiko se při každém poslušně zasmála, i když ho sotva vnímala.

Děsila ji nebo znechucovala představa, že se bude muset odevzdat svému nepříteli? Všechny své nemalé síly napjala k tomu, aby od sebe odvrátila černý příliv, který hrozil zaplavit celou její duši. Nechtěla myslet na to, co jí říkal Sun Hsiung, jenže neměla na vybranou.

Sató se jí dotkl; trhla sebou. Otevřela oči a teprve potom si uvědomila, že je měla pevně zavřené, jako by tím mohla zahnat obrazy, které se jí honily v hlavě.

„Jsi prázdná nádoba, kterou chci naplnit,“ prohlásil Sun Hsiung. „Přišla jsi ke mně ze své vlastní vůle. V následujících dnech, týdnech a měsících to budeš muset mít stále na paměti. Čas ti bude utíkat pomalu. Je samozřejmě možné, že pocítíš touhu odejít. Povím ti rovnou teď, že to nebude možné. Pokud máš pocit, že nedokážeš snášet protivenství, bolest, těžkou práci, musíš odejít okamžitě. Teď máš k tomu jedinou příležitost. Rozumíš mi?“

Strach jí naplnil srdce jako proud vody; přikývla a pronesla „Ano“, přesně jako při svatebním obřadu.

Svým způsobem to svatba byla, napadlo ji nyní.

Zručným pohybem si stáhla hedvábné kimono z ramene. V jeho těsné blízkosti, obklopená pouze tichem prázdného domu – Sató dal svému služebnictvu svatební dar v podobě noci zdarma v nejluxusnějším tokijském hotelu – cítila jeho mužství podobně, jako liška cítí přítomnost lišáka. Bylo to jen pouhé potvrzení touhy, krátké chvíle vyrvané ze sítě času.

To co připravovala, mělo s láskou společného asi tolik, co spojení dvou mikroorganismů. Své skutečné city k němu nemohla vyjevit, dokud nenadejde okamžik její pomsty. Nosní dírky se jí roztáhly, jak ucítila jeho pach.

Kimono z ní spadlo; přitiskla si ruce na prsa jako školačka, která se stydí za svoje rozkvétající ňadra.

Sató se předklonil a otřel se jí rty o krk; Akiko před sebou uzavřela své nejvnitřnější já a čekala, co přijde.

Cítila, jak jí přejíždí rukama po ramenech. Silou vůle se přinutila vymanit se ze své strnulosti a rozevřela mu jeho kimono: jasně červený obdélníkový vzorek se přitom jakoby rozbil na střepy.

Byl nahý daleko dříve než ona a jeho pokožka sálala pod jejími prsty. Neměl na sobě ani chloupek a jeho kůže byla hladká, bez jediné poskvrnky. Položila mu tvář na prsa a uslyšela, jak mu buší srdce jako příboj narážející na vzdálené skály. Nic to pro ni neznamenalo; bylo to, jako by přiložila ucho ke kmeni stromu.

Nadzvedl ji a nyní leželi na sobě; roztáhl nohy, kdežto ona je stále držela sevřené. Zdálo se, jako by někde dole mezi nimi vzniklo další srdce, které tepalo svým vlastním rytmem. Cítila je, jak se zvětšuje a vkrádá se jí mezi stehna jako nějaký had.

Sáhla dolů a uchopila do dlaně jeho šourek; zasténal, což jí připadalo jako dostatečná odpověď. Dotkla se kořene jeho údu.

Pomalu se začal převalovat a pokládat ji na záda. Do této chvíle si nebyla nikdy tak bolestně vědoma jisté součásti svého těla; nyní jí vnitřní strana stehen hořela, jako by se opřela o rozpálená kamna, a naskakovala jí husí kůže.

Kdyby to uviděl příliš brzy, kdyby ho touha zaslepila jen málo, mohl by ji ještě zavrhnout. Už ho viděla, jak ji vyhazuje na ulici, jak ji vyhánějí z města tak, jak se to dělalo před staletími, kdy byl u moci šógun a ženy jejího druhu neměly přístup na lůžka samurajů – a tím spíše se nemohly stávat jejich manželkami.

Chápala, že v tomto okamžiku není mezi ní a její matkou žádný rozdíl. To ji vyděsilo a začala se třást jako osikový list; její manžel její třes mylně považoval za projev vášně a spokojeně zabručel.

Konečně se mu podařilo ji položit na záda; ucítila na své kůži smyslný dotyk jeho hedvábného kimona. Sató se nad ní tyčil jako věž a jeho svalnaté tělo vrhalo stíny na její prsa a břicho.

Zvedla ruce a přejela mu dlaněmi přes svaly. Stiskla je bříšky palců.

„Líbí se ti moje paže?“ zašeptal.

Její černé oči jako lesklé drahokamy mu odpověděly beze slov.

„Ach, ano,“ vydechl. „Ano.“

Sklonil hlavu a přitiskl rty na její bradavku; pohyboval se od jednoho ňadra k druhému, sál a lízal. Akiko necítila nic. Zatímco cucal jednu, hrál si s druhou bradavkou prstem a Akiko zarazil rozdíl mezi teplou něhou jeho úst a drsným dotekem jeho prstů. Nevěděla, jestli má křičet nebo plakat; nakonec neudělala ani jedno, ani druhé, a místo toho se kousla do rtu a zhluboka vydechla. Strčila si prsty do úst a přenesla sliny na to správné místo mezi stehny.

Všimla si, že ji obrací na bok a že si lehá za ni. Jemně jí nadzvedl nohu; zalapala po dechu, když ho ucítila v lese chloupků mezi svýma nohama.

Rozevřel ji prsty a ona si znovu vzpomněla na své dárky, na chvíle, kdy ho sledovala při milování. Pak se mu otevřela; jeho silný, horký úd mezi nohama jí připomínal ocelovou tyč.

Začala plakat. Funěl jí do ucha a svíral ji pažemi, narážel jí do boků, jak kroužil kolem pochvy, až už to nemohl dále vydržet.

Se silným zasténáním do ní vnikl; Akiko rozevřela oči tak silně, že se ukázalo celé bělmo. V prsou se jí rozběhl nějaký pekelný stroj, takže už nemohla dýchat. Cítila strašný tlak v břiše a ve vnitřnostech, jako kdyby se přejedla.

Její pocity ji zcela ovládly, takže vykřikla; Sató, který ji zase jednou špatně pochopil, do ní vrazil ještě hlouběji a snažil se nastolit erotický rytmus.

Mysl Akiko naplňovaly děsivé obrazy. Zdálo se, že tisíce pekelných démonů vylézají ze svých páchnoucích děr, aby jí tančily před očima. Znovu před ní vyvstávaly noci strávené v hradě na vrchovině a producírovaly se před ní jako nestydatá děvka. Hlava se jí křečovitě kývala a její dlouhé vlasy narážely do Satóa, kterého to ještě více rozpalovalo.

Kjóki. Sensei temnoty.

Vzpomínka na jeho jméno ji donutila zasténat a kousnout se do rtů, aby zaplašila myšlenky roztahující se v její hlavě jako rubáš mrtvého. Ano, tak viděla samu sebe v této chvíli: byla mrtvá.

Pohupovali se jako dvě lodi na nočním rozbouřeném moři; svíral Akiko v objetí a ta mu dovolovala, aby jí vládl. Na rtech měla pěnu a v srdci nenávist. Doposud nikdy nikomu nenabídla své tělo, aniž by sama chtěla; netoužila po tom, to ještě někdy zopakovat, i když věděla, že bude muset, aby dovedla jejich manželství až ke krvavému konci.

Přesto jí bylo jasné, co má dělat: uměla potěšení rozdávat, aniž by nějaké přijímala. I to bylo součástí úlohy, kterou na sebe vzala. Se slzami v očích si hrábla mezi nohy a sevřela jeho houpající se šourek; zároveň stáhla vnitřní svaly a sevřela jeho žalud ve své pochvě. Rychle zakroužila boky a sevřela prsty.

Slyšela, jak zafuněl, ucítila, jak se mu roztřásly svaly, a poznala, že vyvrcholení na sebe už nedá dlouho čekat. Nemůžu mu to dovolit, došlo jí. Zítra nebo pozítří možná, ale ne dnes!

S krátkým výkřikem se odtáhla, obrátila se a přitiskla rty na jeho vlhký, vibrující úd; těmi nejjemnějšími dotyky ho vzrušovala dál, až ji chytil za vlasy a prosil o osvobození.

Teprve tehdy jej začala lízat za vydatné pomoci prstů; druhou rukou si zakryla své vlastní přirození jako otevřenou ránu mezi sevřenými stehny.

Když sebou začal zmítat, držela se o to pevněji, jako když si dítě hladí ránu, aby zahnalo bolest. A pak vůlí donutila svého muže, aby usnul, pozorovala ho, jak mu klesá hlava, zatímco v temném tunelu své minulosti sledovala to, čím vším mohla být.

Akiko se opatrně překulila a vstala ze svatebního lože. Chvíli postála, nahá, a dívala se na Seičiho Satóa, spícího a spokojeného.

Z tajuplného výrazu její tváře se nedalo vyčíst, co vlastně cítí. Možná měl Sun Hsiung kdysi pravdu, když jí řekl: „Nikdy dokonale nerozumíš tomu, co cítíš.“ Ovšem, kdyby to byla pravda, napadlo ji, nikdy bych se nemohla naučit to, co umím. Nikdy bych nedokázala překročit hranice Kudži-kiri a Kóbudery, tajemných disciplín, které ovládal Saigó. A co víc, vzpomněla si s triumfálním pocitem, nikdy bych nedokázala zabít toho starého lišáka Masašigiho Kusunokiho. Tehdy použila džahó; fungovalo a pomohlo jí zakrýt její úmysl i před takovým mistrem, jako byl on.

Její radost však neměla dlouhého trvání. Pohodila hlavou, dlouhé vlasy jí přepadly na záda jako modročerný vodopád, sehnula se a zvedla své barevné kimono. Měla ho na sobě večer na recepci.

Zahalila se do něj tak, jako se dítě balí do vyhřáté osušky, aby zahnalo více než pouhý chlad. Zmrazila svůj mozek, aby odvrátila to, co považovala za útok. Teď nastal čas, opakovala si, kdy je třeba ustoupit, aby mohla tím lépe provést svoji pomstu. Přesto jí zůstávala v ústech zvláštní pachuť, sladká a slaná jako krev. Její vlastní krev.

Ještě nikdy se jí nestalo, aby s takovou vervou proklínala svůj vlastní osud. Její výcvik ji měl před takovými pocity chránit; překvapovalo ji a zároveň znepokojovalo, že by si měla připadat tak pošlapaná jediným milostným aktem. Na tom, že to bylo nutné, zřejmě vůbec nezáleželo. Už zase plakala.

Bosá vyšla z ložnice a zamířila přes tmavý dům k fusumě, která vedla do zenové zahrady.

Tady vždy vládl naprostý klid. Nad starým cedrem zářily hvězdy jako zuby nějaké noční šelmy. Svrhla všechny zábrany a do vědomí jí vnikly myšlenky na Nicholase, které jí pronikaly jako dým páleného dřeva. Na okamžik se v ní zrodil neznámý, silný cit, který ji naplnil až k prasknutí, až zaklonila hlavu, zahleděla se ke hvězdám a toužila po vykoupení. Tam nahoře, miliony kilometrů od všeho známého, by byla volná. Na cestě temným prostorem by se konečně zbavila zmatku, který ji obklopoval.

Pocit trval jen krátce; když skončil, zase stála pevně na zemi. Sklonila hlavu a očima přejížděla vznešenou krásu zahrady. Méně tu bylo více, jak velela japonská estetika.

Oblázky, které pokrývaly zemi, byly zvlášť vybrány s ohledem na velikost, tvar a barvu. Dvakrát denně se pečlivě přehrabovaly, aby se udržela dokonalá symetrie, o niž usiloval architekt.

Z různých rohů zahrady vykukovaly tři černé hranaté kameny. Na rozdíl od oblázků byl každý z nich jiný a jeho hrany a trhliny ovlivňovaly diváka různými způsoby, podle toho, jakou náladu bylo třeba vyvolat.

Celé místo bylo naprosto tiché a klidné, a zároveň vyzařovalo zvláštní sílu.

Akiko obrátila hlavu a usedla na chladnou kamennou lavičku. Ruce složila do klína a uvolnila prsty; vypadala přitom tak žensky, že by nikoho nenapadlo, jakých nepředstavitelných výbojů energie je její tělo schopno.

Zřetelně si uvědomovala oblouk stínu, který hluboko uvnitř ní odděloval světlo a tmu; jeho okraj byl ostrý jako mistrovsky vykovaná čepel katany. Ze svého stínu sledovala, jak se v ní vlní nenávist a touha po krvavé pomstě. Tělo se jí třáslo nedočkavostí a zdálo se, že se jí rozskočí hlava; zasténala jako ve strašlivých bolestech.

Pak ucítila, jak jí závoj větru hladí tvář a ochlazuje ji. Pot na čele jí oschl, dokonalá symetrie a vyrovnanost zahrady ji uchvátila a uklidnila. Povzdechla si a zavřela oči: hlava jí ztěžkla, tep se zpomalil a Akiko si přehrávala události dnešního večera.

V klidu zenové zahrady děkovala osudu, že nemá žádnou tchyni, která by – jako všechny matky v Japonsku – vedla domácnost. Proto se také podle tradice říkalo střední obytné části domu omoja – matčin dům. Akiko se v duchu otřásla. Jestlipak by dokázala podřídit se příkazům nějaké heramoči, té, která vládne naběračkou na rýži a má pod palcem celý dům? Ne. Ještě štěstí, že je už tak dlouho mrtvá a pohřbená společně se Satóovým bratrem, válečným hrdinou.

Sama mezi cedry, které byly ještě černější než okolní noc, Akiko vstala a jediným pohybem ze sebe strhla kimono.

Na pozadí růžových záblesků neonů ze Šindžuku a vzdálené Ginzy, bulvárů, kde se nikdy nespalo, vykročila nahá na přesně urovnané řady oblázků. Jejich hladký povrch ji chladil na bosých chodidlech.

Mezi dvěma černými kameny si lehla na zem, napůl ve stínu, napůl ve světle, a spojila se s tím vším, co ji obklopovalo.

V tom, že využíval Táňu proti Rusům, viděl Minck krásnou ironii, symbolickou rovnováhu, jaká vyzařovala z velkých obrazů Thomase Harta Bentona, jejichž pouhá existence vedla k pocitu, že život stojí za to.

Když se dostal z Moskvy, Minck potřeboval něco, co by mu jasně ukázalo vznešenější, krásné a povznášející stránky života; jeho uvěznění z něj tyto stránky vytrhalo jako listy z knihy. Po návratu do Ameriky se musel znovu učit, co to jsou klady lidské rasy.

Vycítil, že Táňa přichází, a vzhlédl. I to byl důsledek jeho věznění: neustálým pozorováním a vyslýcháním, kterému byl podroben, z něj setřeli jakousi neviditelnou ochrannou vrstvu, jako když kůži vydrhnete skelným papírem; tím se odhalila jeho přecitlivělost na přítomnost druhých.

Minck pohlédl do jejích chladných modrých očí plných šedivých skvrnek, velkých a upřímných. Její oči byly vždycky to první, čeho si na ní všiml. A představovaly jeho soukromý očistec.

Ty oči totiž patřily Michailovi, jejímu bratrovi. Disident Michail byl totiž hlavním důvodem, proč vlastně Minck tehdy cestoval do Moskvy. Michail odeslal na Západ zprávu, že má v rukou důležité informace pro americkou tajnou službu. Počítač vybral Mincka – pro jeho znalost hovorové ruštiny, stejně jako pro jeho slovanské rysy – aby Michaila odvezl z Ruska, nebo, pokud by to nebylo možné, z něj ty informace nějakým způsobem dostal.

Bohužel, při své honbě za tímto poznáním se stal obětí zrady. Někdo z Míchailových společníků promluvil a Minckova schůzka s disidentem skončila v palbě samopalů, která Michaila doslova roztrhala, a v záři reflektorů, které honily Mincka mezi stíny a padajícím sněhem. Tlumené zvuky, krev na sněhu jako uhlíky rozhozené výbuchem zášti, protiskluzové řetězy na pneumatikách aut; utíkal před křičícími hlasy, zatímco jejich hlavně rozsévaly rudou smrt v záři světel. Běžel mrazem, vločky se mu lepily na řasy a oslepovaly ho; kupodivu ho nutily přemýšlet o Kathy, jeho studentské lásce a dnes jeho ženě. Milovala sníh, vždycky natahovala svou křehkou ruku, smála se, když jí na dlani přistála vločka a roztála až tehdy, když jí svěřila své tajemství…

Uklouzl na zledovatělé kaluži zakryté sněhovou pokrývkou, vyvrtl si kotník, upadl, a to už ho svazovaly něčí silné paže, svítili mu do obličeje, cítil mastný pach zelí a boršče, slyšel drsné hrdelní hlasy: „Gdě bumágy! Kak Uas zauůt!“ - Kde máte doklady? Jak se jmenujete? – pořád dokola a dokola, jak se život scvrkával do jediného nepatrného zlomku. To bylo před osmi lety.

„Carrolle?“

Ona jediná věděla, co znamená to C. v jeho jméně, a jako jediná se odvažovala ho takto oslovovat. Žádný jiný projev silného pouta, které se mezi nimi utvořilo, nedovolil.

„Ano, Táňo.“

Podívala se na zprávu, kterou četl. „Je ten Linnearův spis kompletní?“

„Žádný spis o žádném člověku nemůže být nikdy kompletní, bez ohledu na to, jaké skutečnosti zachycuje. To si pamatuj.“ Poslední větu vyslovil zbytečně, protože Táňa si stejně pamatovala úplně všechno.

Když na ni pohlédl, znovu ho zarazilo, jak hodně byla podobná Michailovi. Oba měli jemně řezané obličeje s vysokými lícními kostmi, typické pro rodilé Bělorusy, místo širokých, hrubých slovanských tváří. Oběma rostla na hlavách bujná hříva rovných vlasů, které si ovšem Táňa v poslední době přebarvovala na blond; jak tvrdila, pomáhalo jí to zbavovat se vzpomínek.

Když utekl z Ljubljanky, s rukama zbrocenýma krví jakéhosi plukovníka, s celou obrovskou mocí Komitěta Gosudarstvěnnoj Bezopasnosti proti sobě a s policií, která tloukla disidenty hlava nehlava, aby z nich dostala, kde se nachází, Táňa ho vyvedla napřed z Moskvy a pak z Ruska.

Byl jí vděčný za hodně věcí; proto ho také rozzuřilo, když mu ji Velká rodina – tehdy ještě neexistovala žádná Rudá stanice – vzala, odvlekla ji daleko od něj do tmavé cely a začala s ní provádět přesně to, co prováděla KGB s ním. Donutil je, aby toho nechali, i když přitom riskoval, že zlikvidují i jeho; to však byl jen první nesmělý krok k tomu, aby se vrátil do života, o němž se domníval, že z něj byl vyříznut jako nádor skalpelem.

Pro své uvěznění byl zpočátku podezřelý i on sám; když jim však předal Michailovy informace, pochopili, o co jde, a již ho nepodezírali, že se nechal naverbovat pro druhou stranu. Nikdy jim ovšem neřekl, že ty informace nakonec obdržel od Táni dlouho poté, co Michail zahynul pod palbou v Moskvě, že je z ní vypáčil po kouskách v době, kdy se skrývali před smrtí, která na ně doléhala ze všech stran. Po svém pobytu v Ljubljance byl na pokraji sil, a tak musela bojovat i za něj, tiše se vykrádala z jejich úkrytů v jeskyních nebo uprostřed močálů, aby potrestala smrtí každého vojáka, který se odvážil příliš blízko; vracela se k němu jako krvavá, přízračná postava, která ho vedla na svobodu. Byla silná a nezdolná; tím, že mu tolikrát zachránila život, mu jen oplácela to, že ji vzal na svém útěku z Ljubljanky s sebou. Brzy zjistil, že její duše je stejně silná a mrštná jako její tělo. V paměti uchovávala všechna Michailova tajemství, protože její bratr byl příliš inteligentní na to, aby cokoli svěřil papíru.

Když před třemi lety Minck, jehož hvězda rychle stoupala, navrhl vytvoření Rudé stanice, která by se zabývala pouze Ruskem, jeho satelity a jeho mezinárodní činností, dali mu osmnáct měsíců na to, aby dokázal, co umí. Trvalo mu to pouhých osmnáct týdnů a od té doby měla Rudá stanice zajištěn trvalý přísun nemalých částek z rozpočtu Rodiny. Zastupoval své oddělení tak, jako by dobrý advokát zastupoval profesionálního hráče baseballu při jednání s vedením klubu. Jeho budoucnost byla jistá, pokud ovšem bude i nadále prospěšný; a na to Minck dbal.

Teď však neuvažoval ani o rozpočtech, o Rodině ani o Táně. Ponořil se hluboko do zvláštního snění, jak bylo v posledních měsících jeho častým zvykem.

Po pravdě řečeno uvažoval, jak je možné, že se vysoce inteligentní a důkladně vycvičený důstojník rozvědky jménem Carroll Gordon Minck mohl dostat do takové bryndy.

Trochu ho to zaráželo, protože po své noční můře v Ljubljance nečekal, že by mohl ještě někdy cítit něco takového. V těch pochmurných dnech plných krve myslel jenom na Kathy; jakoukoli myšlenku na Rodinu si přísně zakazoval, protože každou chvíli ho mohli stáhnout z jeho Záhořova lože a napumpovat do něj bůhvíjaké nové chemikálie – psychedelika a nervové stimulátory – takže by se nechal unést a začal by mluvit dříve, než by si uvědomil, že vůbec otevřel ústa.

Rusové určitě nakonec věděli o Kathy přesně tolik, co on; o Rodině však nevěděli o nic víc než toho dne, kdy mu sníh podrazil nohy a kdy ho zajali: „Gdě bumágy! Kak vas zavůt!“

Když se vrátil do Ameriky, zjistil, že jeho vztah ke Kathy je v troskách. O jejich nejintimnější tajemství se podělil s příliš mnoha lidmi, k nimž cítil jenom strach a nenávist; bylo to, jako by mluvil o svém sexuálním životě s někým, kdo mu právě znásilnil ženu. V jeho hlavě se něco zlomilo: po svém návratu ze soukromého pekla nemiloval Kathy o nic méně než předtím, avšak zjišťoval, že sotva se jí dotkne, ztratí se v čase i prostoru a vrátí se zpátky do vlhké tmavé cely v Moskvě. To nechtěl připustit, a tak se jeden druhému vyhýbali až do chvíle, kdy ji zabili. Tou dobou si pochopitelně myslel, že ho navždy zbavili možnosti vychutnávat sex.

A pak začal celý tenhle zatracený zmatek. Stále ještě nechápal, jak se to mohlo stát, že se zčistajasna zamiloval do ženy, kterou nemohl – nesměl – milovat. Skutečně za ní před čtrnácti dny potají zaletěl, aby s ní strávil víkend? Panebože! Připadalo mu to jako čtrnáct let. Nevidoucíma očima civěl na své ruce a musel se sám sobě zasmát, musel, protože jinak by si v čirém zoufalství podřezal žíly. Chová se jako naprostý idiot! Jenže ji nemohl přestat milovat, tak jako nemohl přestat nenávidět Rusy. Zaplavovala ho radost, když pomyslel na dárek, jaký mu dala – dost prosté potěšení, ale přece jen to, o němž se domníval, že už ho nikdy neokusí. Copak by se toho mohl vzdát?

Toužil po tom, aby se mohl svěřit Táně. Bez nebezpečí jí mohl šeptat do ucha tajemství celého světa… jenom svoje ne. Kdepak. Nemůže dopustit, aby se to dověděla.

Protože šlo o jasnou známku jeho slabosti. Už ji viděl, jak se mu dívá do očí tím svým tvrdým slovanským pohledem, příliš vážným na to, aby nad ním mávl rukou, a říká mu, co má dělat. Minck dobře věděl, co má dělat; stejně tak, že to měl udělat už před celými měsíci. Žena, kterou miloval, musela zemřít, musela, kvůli bezpečnosti. Každým dnem, kdy zůstávala naživu, se zvyšovalo nebezpečí potenciálního úniku informací.

Kolikrát už za poslední měsíce zvedl telefon a začal vytáčet kódové číslo mobilní jednotky? A kolikrát spolkl rozkaz k popravě, aby mu na jazyku zůstala hořká, odporná chuť popela? Nemohl to udělat, a přesto mu bylo jasné, že musí.

„– tady v tom.“

Zvedl hlavu. „Promiň. Jen jsem se –“

„– zamyslel,“ doplnila Táňa. „Ano, všimla jsem si toho.“ Její, vlastně Michailovy oči ho zamyšleně pozorovaly. „Mám dojem, že je čas jít si zaplavat.“

S povzdechem přikývl. Ráda říkala, že cvičení těla je i cvičením duše.

Táňa zapnula DSPR, databázový systém pracující v reálném čase, nejmodernější počítačovou síť, kterou Rodina nainstalovala v Rudé stanici na žádost jejího náčelníka. Systém nyní bude sledovat všechna přicházející i odcházející spojení; Minck jej naprogramoval tak, aby dokázal sám zvládnout požadavky na první tři úrovně dat. Co se týče úrovní čtyři až sedm, spojí se s Minckem, ať bude kdekoli, a vyžádá si přesné instrukce.

Výtahem vyjeli o tři patra výše do podlaží pro návštěvníky, kde prošli dvěma na sobě nezávislými elektronickými kontrolami. Když se svlékl, bylo vidět, že Minck má štíhlé, pevné tělo, které vypadá aspoň o deset let mladší. Zdálo se být naprosto normální, dokud se k němu člověk nepřiblížil a nespatřil šrámy, jizvy a plošky jasně bílé, mrtvé kůže. Ljubljanka mu dala co proto.

Skočil do vody a zajel do ní tak hladce, že se hladina téměř ani nezavlnila. Táňa ho zanedlouho následovala. Oba měli na sobě krátké nylonové plavky a Minck, tak jako ostatně často, musel obdivovat její pružné a svalnaté tělo. Neustále se spoléhal jen na její pronikavou mysl a neomylnou intuici, které využívala, když porážela Rusy na jejich vlastním hřišti, takže ho v těchto chvílích vždy dokázala překvapit: měla široká ramena a štíhlé boky profesionální atletky, i když na ní jinak nebylo nic mužského. Byla prostě silná a Minck se nikdy nedopouštěl typicky mužské chyby, zaměňovat sílu s mužností.

Desetkrát obepluli bazén, přičemž oba využívali rychlost a výdrž toho druhého, aby se popohnali.

Táňa nakonec vyhrála, tak jako vždycky, i když tentokrát zdaleka ne o tolik, jako před měsíci.

„To bylo těsný,“ vydechl a setřel si vodu z obličeje. „Zatraceně těsný.“

Táňa se usmála. „Trénoval jsi víc než já. To si budu muset zapamatovat.“

Natáhl ruku a vyšvihl se na okraj bazénu. Voda z něj v čůrcích stékala a vlasy přilepené k hlavě mu dodávaly vzhled římského senátora; jasné šedé oči se zdály být nepřirozeně velké. Nedávno si oholil svůj hustý knír, následkem čehož vypadal na svých sedmačtyřicet let podivně chlapecky.

Táňa šlapala vodu a trpělivě čekala, až začne. Od svého rozhovoru s doktorem Kiddem v New Yorku měl na tváři zatrpklý výraz; ona sama rozhovoru přítomna nebyla a Minck se jí s jeho obsahem nesvěřil. Doufala, že to je jediná věc, která ho v této chvíli tíží.

Patřil k lidem, kteří by ji za jiných okolností neskonale přitahovali. Uměl to, co u lidí nejvíc obdivovala: dokázal svou tělesností vyjádřit i svůj intelekt.

„Ten zatracenej Nicholas Linnear,“ prohlásil Minck stroze jako obvykle. „Semizdá, že s ním budeme muset dřív nebo později začít jednat.“

Pochopila, jak probíhal hovor s doktorem Kiddem, ale nic v tom smyslu nepoznamenala.

Minck na ni upřel šedivé oči. „Vůbec si nemyslím, že by se mi ten chlap mohl zamlouvat; na to je moc nezávislý. A kromě toho je strašně nebezpečný.“

„Četla jsem jeho spis,“ opáčila a vyskočila vedle něj. „Nikdy by ho ani nenapadlo být agresivní.“

„Ne, to ne,“ připustil Minck. „Vůbec ne. A na to ho taky utáhneme. Co se našeho oboru týče, je to naivka. Proto si musíme dát pozor a mít ho pěkně pod dohledem, abychom ho mohli rychle stáhnout, až splní svůj úkol a dá nám to, co potřebujeme.“

Přejel si dlaní stehna, která měl téměř bez chloupků. „Protože kdybychom ho nechali jednat po jeho, tak by nám nepomohli ani všichni svatí. Ztratili bychom jeho, ztratili bychom Rusy a bylo by po parádě.“

„Haló?“

„Nicku, kdes byl? Snažila jsem se tě sehnat celý den!“

Něco zamumlal do mluvítka; oči měl jakoby slepené k sobě.

„Nicku?“

Myslí se mu honily obrazy; myslel na Jukio. Svatební obřad před Tokugawovým hrobem, černé káně poletující na nebi, šediví kulíci hledající úkryt. Jukio v bílém kimonu s rumělkovým lemem, oba dva stojí tváří v tvář buddhistickému knězi. Tichý zpěv se vznáší mezi korunami borovic jako vločky sněhu.

„Nicku, jsi tam?“

Bere ji za ruku, zpěv sílí, ona otáčí hlavu a objevuje se zažloutlá lebka utopence. On couvá, klopýtá, pak vidí, že je to Akiko… Akiko nebo Jukio. Která z nich? Která?

„Promiň, Justine. Sató měl včera svatbu a recepce se protáhla…“

„To nic,“ opáčila. „Mám pro tebe fantastický zprávy.“ Teprve teď si všiml nadšení v jejím hlase.

„Copak?“

„Když jsi odjel, mluvila jsem s Rickem Millarem. Pamatuješ se, jak mě lákal k sobě do agentury? Tak jsem to vzala. Byla jsem tak nedočkavá, že jsem nastoupila hned v pátek.“

Nicholas si prohrábl vlasy. Noc končila, pomalu se blížil úsvit. Přesto se mu však zdálo, že je příliš ponořen do včerejších událostí, aby pro něj svítal nový den; spadl do pasti toho okamžiku, kdy Akiko sklopila vějíř. Ta tvář! Připadal si jako posedlý, jako vyvržený z toku času, odsouzený k tomu, aby věčně prožíval jenom onu chvíli… dokud nenajde odpověď.

„Nicku, slyšel jsi mě?“ Hlas jí zněl trochu nazlobeně, veškeré nadšení z něj vyprchalo.

„Myslel jsem, že chceš dělat na volný noze, Justine,“ podotkl a myslel přitom na něco jiného. „Nechápu, proč by ses měla vázat –“

„Proboha, Nicku!“ Už toho na ni bylo příliš: to, že přijal tohle odporné místo, že odjel tak daleko od ní, její děsivá samota za dlouhých nocí, kdy kolem ní poletoval nesmrtelný Saigóův duch, a teď ke všemu ještě jeho nepozornost, která jako by z oka vypadla sobectví jejího otce, když ho potřebovala nejvíc. A teď také nutně potřebovala, aby ji Nicholas podepřel! „Měl jsi říct, blahopřeju. Mám z toho radost, Justine, že jsi šťastná. Copak je to tak těžký?“

„No, já mám radost, ale myslel jsem –“

„Ježíši, Nicku.“ Vybouchla jako protržená přehrada. „Běž do háje, buď tak laskav.“

Na druhém konci drátu nastalo mrtvé ticho; když se snažil vytočit její číslo, bylo obsazeno. Taky dobře, napadlo ho smutně. Nejsem zrovna v nejlepší formě, abych se jí dokázal omluvit.

Lehl si nahý na postel a uvažoval o tom, jak ho jeho vlastní vzpomínky zrazují.

Slečna Jošidová mu zaklepala na dveře pokoje přesně v devět hodin ráno. Přišla včas.

„Dobré jitro, Linnear-san,“ pozdravila. „Můžeme jít?“

„Hai. Jinak se přiznám, že jsem neměl čas koupit –“

Natáhla ruku, kterou schovávala za zády, a ukázala dlouhý balíček. „Dovolila jsem si vám přinést tyčinky s kadidlem. Snad se neurazíte.“

„Naopak,“ prohlásil. „Udělala jste mi velkou radost. Domo arigato, Jošida-san.“

Byla neděle, Greydon odjel do Misawy navštívit svého syna a Tomkin zůstal v posteli, aby vyležel horečku, kterou v něm vyvolala chřipka. Nastala ta pravá chvíle pro rodinné povinnosti.

V limuzíně s kouřovými skly, která směřovala ven z města, si Nicholas povšiml, že slečna Jošidová je nalíčena jinak než prve. Vypadala na dvacet a musel si přiznat, že vůbec netuší, kolik by jí mohlo být let.

Byla zticha, skoro jako by tu vůbec nebyla. Seděla na druhém konci sedadla a schválně mezi nimi nechávala širokou mezeru, která by stejně dobře mohla být betonovou zdí.

Několikrát už chtěl Nicholas něco říci, jenže když zahlédl její soustředěný výraz, rozmyslel si to. Nakonec se slečna Jošidová narovnala a obrátila se k němu. Oči měla nezvykle velké. Vzala si na sebe tradiční japonský oděv a formální kimono, obi a gety ji tak nějak proměňovaly, ještě více z ní sloupávaly vrstvy let.

„Linnear-san,“ oslovila ho, avšak jakoby na rozpacích hned zase zmlkla. Viděl ji, jak se zhluboka nadechuje, jako by sbírala odvahu.

„Linnear-san, odpusťte mi to, co vám chci říci, ale překvapuje mne, že když se mnou mluvíte, používáte anata. Musím vás požádat, abyste používal omae, jak se sluší.“

Nicholas zauvažoval. Mínila tím, že bez ohledu na to, jak daleko došla emancipace žen v Japonsku – a že se zde o tomto ústupku modernímu světu hodně mluvilo, i když se toho málo skutečně dělalo – ženy a muži stále používali různé způsoby řeči. Zkrátka a dobře, muži při hovoru rozkazovali, kdežto ženy prosily.

Anata a omae znamenají naprosto totéž: vy. Muži používají omae, pokud mluví s osobami stejně nebo níže postavenými; to přirozeně zahrnuje i ženy. Ženy v rozhovoru s muži vždy používají zdvořilejší formu anata. Pokud mají někdy výjimečně povoleno použít méně zdvořilou formu, je to téměř vždy verze omae-san.

Ať si říká kdo chce co chce, přemítal Nicholas, tenhle rozdíl zakořeňuje v ženách určitý pocit podřízenosti.

„Byl bych velice rád, Jošida-san,“ pravil, „kdybychom oba používali stejný způsob oslovení. Můžete snad popřít, že si vy i já zasloužíme stejnou zdvořilost?“

Slečna Jošidová sklopila hlavu a vlhké oči zabodla do svého klína. Jediným vnějším znakem její nervozity bylo to, jak pohybovala prsty.

„Prosím vás, Linnear-san, abyste to ještě jednou zvážil. Pokud to ode mne žádáte, nemohu pochopitelně odmítnout. Pomyslete ale, jaké to bude mít následky. Nevím, jak bych mohla Sató-sanovi vysvětlit takové hrubé porušení společenských zvyklostí.“

„Nežijeme přece za feudalismu, Jošida-san,“ pronesl nejjemněji, jak dokázal. „Sató-san je jistě dost osvícený na to, aby pochopil.“

Zvedla hlavu; zahlédl malé jiskřičky, které mohly být také slzami hromadícími se v koutcích očí. „Když jsem nastoupila u Petrochemie Sató, Linnear-san, byla jsem Dáma z kanceláře. To byl můj titul, bez ohledu na to, co jsem skutečně dělala. Jedním z požadavků na Dámu z kanceláře je, aby měla jošitanrei.“

„Krásný vzhled? To bylo přece před deseti lety! Nedokážu si představit, že to samé platí ještě dneska.“

„Jak myslíte, Linnear-san,“ odpověděla tiše a souhlasně přikývla. Svou pravdu nemohla zdůraznit lépe.

„Dobře tedy,“ prohodil Nicholas po chvíli. „Dohodneme se na kompromisu. Forma anata bude jenom mezi námi, když budeme sami. Nikdo to rouhání nemusí slyšet – kromě nás.“

Slečna Jošidová se lehce usmála a znovu přikývla. „Hai. Přijímám.“

Po nějaké době odvrátila hlavu a promluvila k rozmazané, pohybující se krajině za okny vozu. „Je to od vás hrozně milé.“ Její šepot byl sotva slyšitelný.

Slečnu Jošidovou bylo v mlhavé dálce sotva vidět.

Nicholas se obrátil k náhrobkům svých rodičů. Tolik vzpomínek, tolik strašlivých úmrtí. Rychlé trhnutí matčiných ramen, když krátký meč na seppuku provedl svoji práci. A Itami, švagrová Čeong, máchla katanou, aby ukončila matčinu bolest.

„Zemřela důstojně,“ řekla mu Itami.

Nicholas poklekl a začal zapalovat kadidlo; kupodivu si nemohl vzpomenout na žádnou modlitbu. Původně se domníval, že se na ně rozpomene na všechny i proti své vůli; teď ho však zaplavoval příliv zcela jiných vzpomínek.

Jako dospívající chlapec se procházel po strmém zalesněném svahu Jošina, hory milované všemi džoniny z Tenšin Šoden Katori rjú. Začínal chápat, že mezi touto zemí a lidmi té tajemné profese, kteří si ji vybrali za svůj domov, existuje jisté mystické pouto.

Modrá mlha splývala z cypřišů a cedrů jako závoj; barvy úsvitu v pastelových odstínech zelené, modré, růžové a bílé připomínaly květy chryzantém rozmazané dálkou. Nad nimi poletoval drozd s bystrýma očima a bílé skvrny na jeho křídlech probleskovaly mlhou, jako by někdo rychle otvíral a zavíral vějíř.

Nicholas a Akutagawa-san kráčeli bok po boku, jeden v prostém černém žákovském gi, druhý v perlově šedém bavlněném kimonu lemovaném hnědí typickou pro džonin senseie. Za jejich zády stály osvětlené kamenné zdi a zelené střechy Tenšin Šoden Katori rjú, nad nímiž vycházelo slunce.

Větvemi pronikaly šikmé sluneční paprsky a ozařovaly šišky a hnědé jehličí s jemností malířského štětce.

Akutagawa-san k němu promluvil ze stínu: „Chyba, které se dopouštíme všichni, než sem vstoupíme, je pojem civilizace. Veškerá historie, etika, dokonce i zákon vycházejí z tohoto jediného základu.“

Akutagawa-sanova protáhlá melancholická tvář se širokými rty, špičatým nosem a mandarínskýma očima vypadala ještě vážněji než obvykle. Mezi žáky – kteří, tak jako žáci na celém světě, vymýšleli pro své senseie přezdívky, aby získali alespoň pocit nezávislosti, kterou jim rjú vzala – se mu říkalo „muž, který se neumí smát“. Možná na tom nebylo nic zvláštního, že právě tihle dva našli jeden v druhém odraz sama sebe, což je muselo nutně spojovat.

Oba byli svým způsobem vyvrženci v rjú vyvrženců, protože stará legenda nindžů tvrdila, že pocházejí z hininů, nejnižší úrovně japonské společnosti. A jak už to v Japonsku chodí, legenda se stala historií. Už nezáleželo na tom, zda to byla pravda nebo ne, protože skuteční nindžové tuto pověst přijali a využili ji ke svému prospěchu, nebot jen posílila jejich mystický ráz.

Proslýchalo se, že Akutagawa-san byl poloviční Číňan, a nováčci se často podivovali nad tím, že se vůbec mohl stát členem takové uzavřené společnosti. Na jejich otázky se jim dostalo odpovědi v okamžiku, kdy se dověděli, že kořeny aka-i-nindžutsu pocházejí z Číny.

„Pravda je taková,“ hovořil Akutagawa-san, když vystoupil ze stínu, „že žádná civilizace neexistuje. Je to pojem, který si vymysleli Číňani – nebo, chceš-li západní variantu, Řekové aby nějak morálně ospravedlnili svou snahu ovládat ostatní národy světa.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Nechápu. A co všechny ty detaily japonského života, které nás odlišují od všech ostatních: složitost čajového obřadu, umění ukijo-e, ikebana, haiku, pojem cti, synovské povinnosti, bušido, giri, prostě všechno, co jsme?“

Akutagawa-san se podíval do jeho bezelstné mladé tváře a povzdechl si. Kdysi měl syna, kterého v Mandžusku zabili Rusové. Každým rokem se vydával do Číny, aby byl blíže… čemu nebo komu, nevěděl. Teď měl však pocit, že je mu to jasné.

„To, o čem mluvíš, Nicholasi… všechny ty věci jsou součástí kultury. Se slovem civilizace nemají nic společného, kromě toho, co jim diktují dnešní podmínky.“

Postupovali podél svahu a drozd je trhavě následoval, jako by se domníval, že v jejich stopách najde něco dobrého k snědku.

„Kdyby byla společnost skutečně civilizovaná,“ pokračoval Akutagawa-san, „nepotřeboval by nikdo samuraje a určitě ne bojovníky, jako jsme my. Prostě by nebyli k ničemu, chápeš? Jenže s civilizací je to jako s komunismem – je to čistě teoretický pojem, který v praxi nemůže nikdy existovat. Pro člověka je to příliš absolutní termín. Stejně jako v případě teorie relativity – je i o ní lépe jen přemýšlet; civilizovaný člověk by nikdy netoužil po tom, bojovat. Nešpehoval by jiné, nezrazoval by, neurážel, neničil.“

Akutagawa-san položil Nicholasovi ruku na rameno; znamení, aby se zastavil. Společně hleděli na částečně zakryté údolí, v němž z vířící mlhy vyčuhovaly jen vrcholky stromů jako kameny na desce go.

„Pro většinu lidí, Nicholasi, vypadá život přesně takhle: viditelné a skryté, známé a tajemné. Pro nás tady je ale všechno jinak. Když odložíme pojem civilizace, osvobodíme se.

A když se ponoříme do mlhy, naučíme se létat s větrem, chodit po vodě, skrývat se tam, kde není žádná skrýše, vidět potmě a slyšet i s ucpanýma ušima. Dovíš se, že jedno nadechnutí ti může vystačit třeba na celé hodiny, naučíš se, jak postupovat proti nepřátelům.

Nic z toho nesmíš brát na lehkou váhu. Vím, že to chápeš. Přesto ti to musím zopakovat, protože se schopností brát jiným život na sebe přebíráš část božské zodpovědnosti. Sebevláda je základem všeho, bez ní nezbývá nic jiného, než chaos, který, kdyby dostal příležitost, by dokázal hltavě spolknout celou naši kulturu… veškerou kulturu.“

Nicholas mlčel a soustředil se ve snaze pochopit vše, co mu Akutagawa-san sděloval. Většina z toho se mu zdála být v té chvíli mimo dosah jeho chápání, větší než život; všechno si však uložil do paměti, protože tušil, že s trochou trpělivosti se mu vše brzy vyjasní.

Akutagawa-san hleděl na starobylou krajinu a nasával její ostré, jasné barvy jako parfémy nejdokonalejších kurtizán země.

„Musíš pochopit – a to teď, dokud není příliš pozdě, dokud máš ještě čas se rozhodnout – že aka-i-nindžutsu je jen jednou z forem v rámci celé disciplíny. A jako ve všech takových disciplínách má i své negativní stránky.“ Obrátil hlavu a jeho tvrdé černé oči se zapíchly do Nicholase. „Tím, že si oblékneš náš úbor, se můžeš stát terčem právě těchto… negativních sil.

Jeden z důvodů, proč jsem zde, je, že jsem senninem v několika z nich. Už jsi slyšel o Kudži-kiri, úderu devíti rukama?“ Nicholas málem zapomněl dýchat. Kudži-kiri byla právě ta disciplína, s jejíž pomocí ho Saigó loni v Kumamotu porazil, ponížil a sebral mu Jukio, aby s ní zmizel tak dokonale, jako by ani jeden z nich nikdy neexistoval.

Rty měl suché a musel začít dvakrát, než ho začal hlas poslouchat. „Ano.“ Dokázal mluvit jen šeptem. „Slyšel jsem o něm.“

Akutagawa-san přikývl; dával si pozor, aby se nepodíval přímo na Nicholase a nespatřil v jeho obličeji hru protichůdných citů, což by pro jeho žáka znamenalo ztrátu tváře.

„Fukašigi-san to předpokládal. Domnívá se, že možná budeš potřebovat tenhle – ehm – neortodoxní výcvik k tomu, abys přežil. Konečně, umění přežít je přesně to, co tady v Tenšin Šoden Katori rjú vyučujeme.“

Akutagawa-san otočil hlavu jako jestřáb a jeho obsidiánové oči si změřily Nicholase s takovou silou, jako by mu sensei dal ránu pěstí. Nicméně to byla energie obsažená v jeho hlase, která donutila Nicholasovy svaly, aby se napjaly reflexem primitivního zvířete.

Kupodivu jeho duše byla klidná a dokonale jasná – poprvé od chvíle, kdy se vrátil ze své cesty přes Šimonoseckou úžinu, svou osobní řeku Styx, kde chtěl vyhledat Saigóa v bludišti Kan-aku na nindžutsu.

Akutagawa-san se lehce usmál. „Mnohé tady pochází z Číny, jenže znáš Japonce. Všechno musí změnit, přizpůsobit své zjemnělé kultuře.“ Poprvé a naposledy tehdy mluvil sensei s Nicholasem – a vůbec s kýmkoliv – o těchto věcech; bylo to znamení, že si je vědom jejich příbuznosti spočívající ve smíšeném původu.

„Nebezpečí a rizika už znáš. Fukašigi-san si jistě pospíšil, aby tě na všechna upozornil.“

„Kdežto vy ne,“ opáčil Nicholas; reagoval tím na sotva postřehnutelný podtón senninova hlasu.

„Nemysli si, že nejsem opatrný. Fukašigi-san a já smýšlíme v mnoha ohledech podobně. Nicméně nemám dojem, že bys zrovna taková varování potřeboval.“

„Máte pravdu.“ Nicholas se zhluboka nadechl. „Chci, abyste mě učil, sensei. Kudži-kiri se nebojím.“

„Ne,“ pronesl Akutagawa-san téměř smutně. „.Ale časem se naučíš ho bát.“ Natáhl se a vzal Nicholase za ruku. „Pojď.“ A změněným hlasem dodal: „Ať je temnota a smrt navždy součástí tvého já.“

Sestoupili ze svahu a zakrátko je pohltila mlha.

Ty nestvůry bylo třeba nějak rozlišit. Nikdy nebyly s Alix Loganovou obě ve stejnou dobu, ale střídaly se ve dvanácti hodinových směnách. Ten svalovec s ní byl vždycky přes den a Bristol o něm uvažoval jako o Červeném. Druhá, štíhlá a šlachovitá noční nestvůra s dlouhým krkem a špičatým nosem byla Modrá.

První otázka, kterou si ve vztahu k nim položil, byla: byli tehdy v tom autě?

Hezkých pár měsíců už uteklo od oné temné, deštivé noci, kdy silný vítr ohýbal palmy v Key West skoro až k zemi. Jel po dálnici asi tak devadesátkou, když se na něj vyřítili se zhasnutými světly.

Ucítil trhnutí, utrousil „Do prdele!“ a děkoval bohu za bezpečnostní pás. Byli dost blízko a protože tušili, že se instinktivně podívá do zpětného zrcátka, zapnuli dálková světla.

Právě tento okamžik oslnění si vybrali k tomu, aby ho vyřídili jednou provždy. Ve zlomku vteřiny pochopil, že jeho protivníci nejsou žádní tupci a jeho dlouholeté zkušenosti mu napovídaly, že on sám se pánem situace stát nemůže: není žádný James Bond a tohle není film. Udělal tedy to jediné, co mohl, a soustředil se na to, aby vyvázl životem.

Těsně předtím, než do něj znovu narazili, pootevřel dvířka na straně řidiče. Rozepnul si pás. Už se nestaral o to, co udělají nebo jak to udělají; bylo mu jasné, že pokud se nyní nesoustředí sám na sebe, dostanou ho.

Druhý náraz přišel z ideálního úhlu. Trochu zaváhali, takže obě auta začala vjíždět do pravotočivé zatáčky. Za nízkým plůtkem na levé straně čněl asi dvacetimetrový sráz. Země tu nebyla příliš tvrdá; koneckonců, poslední deště z ní vyrobily něco na způsob trampolíny. Byl to dost nebezpečný úsek silnice, což ostatně hlásaly velké značky s červenými světly, rozmístěné po stranách vozovky.

Zdálo se, jako by mu nějaké obrovské zvíře ukouslo kus auta. Zadek se stočil doprava a volant mu vyletěl z rukou; nechal ho být a snažil se udržet si rovnováhu. Odstředivá síla a energie srážky působily proti němu, zatímco noční tma jen přispívala k pocitu naprosté dezorientace.

Natáhl ruku k pootevřeným dveřím a silou vůle se nutil zůstat na místě i přes strašlivé skřípění kovu, děsivý nekontrolovatelný pohyb a jasné vědomí, že teď ho čeká pád z dvacetimetrové výšky.

Kdyby vyskočil z vozu ještě před srázem, nemělo by to smysl: uviděli by ho ve světle reflektorů a přejeli by ho, než by řekl švec.

Předek auta se zakousl do zábradlí; kolem něj se lámaly a vybuchovaly kusy železa a plechu. Vrhl se dopředu a opřel se lokty o přístrojovou desku.

Vůz vyrazil kapotou vzhůru a pérování sedadel se šíleně otřásalo. Déšť pronikal pootevřeným okénkem, celého ho zmáčel a oslepil; v té chvíli se ho zmocnil strach, že se jim to nakonec přece jen povede.

Automobil vystřelil vpřed, jako by ho někdo zezadu nakopl. Předek se nakláněl dolů a kola se otáčela ve snaze najít oporu tam, kde žádná nebyla. Už dávno stáhl nohy z plynu i z brzdy; rychlost nechal zařazenou, i když možná by bylo bývalo lepší přeřadit na neutrál. Nechtěl však zanechat žádné stopy toho, jak se pokoušel zachránit si život; věděl, že vyšetřovatelé odvedou důkladnou práci, pokud ovšem jeho rakev nepohltí moře.

Přál si být mrtvý.

Vůz začal padat; zaslechl, jak se drolí hlína na okraji srázu. Zadní kola sebou smýkla, až ho to odhodilo na sloupek dveří. Zatajil dech: ještě kousek a vypadl by z otevřených ven. Dlouhý pád dolů, zlomený vaz a vyhaslé oči, které bezmocně civí na bílé tváře vrahů.

Nic takového. Následovalo podivné ticho, které vystřídalo všechen ten hluk a napětí. Vítr hvízdal v pootevřeném okénku; automobil poprvé nejistě nadskočil na stěně útesu. Jedna strana dopadla s větší vahou než druhá a vozidlo se začalo otřásat. Při čtvrtém nebo pátém dopadu se převrátí a pak už nebude mít žádnou šanci.

Neviděl nic, co by mu mohlo pomoci. Projížděl tunelem noci v ocelové rakvi a věděl, že se musí plně spolehnout na své city, ruce, nohy a srdce.

Teď, nebo nikdy.

Poklekl na sedadlo, aby mu nic nepřiskříplo nohy; rychle se překulil na záda a kopnutím otevřel dveře.

Byl venku. Otupělý šokem a bolestí sledoval, jak se auto zařízlo do vody a zmizelo beze stopy pod hladinou.

Teď už Bristol o té noci příliš nepřemýšlel, pokud se nesnažil přijít na to, kdo se ho tehdy snažil zabít. Původně si byl jistý, že to udělal Frank, Tomkinův člověk; tehdy však ještě nevěděl o nestvůrách.

Do Key Westu přijel proto, aby našel Alix Loganovou. Když zjistil, že už ji někdo sleduje na každém kroku, vytanuly mu na mysli další otázky. Kdo jsou ty nestvůry, co ji ani na okamžik nespustí z očí? Pracují snad pro Tomkina? Je to další Tomkinův tah, jak se vyvlíknout z vraždy Angely Didionové? Bristol se to nemohl dovědět jinak než tím, že si promluví s Alix Loganovou. Její jméno se dověděl ještě v New Yorku od Držky Mattyho; Bristol tušil, že vraždě byl přítomen svědek, a pokud má Tomkina usvědčit, musí ho najít. Prostředník mu sdělil jméno a místo, kam má uložit slušnou sumičku peněz. Jistě, stálo to za to: Bristol si už byl jist, že je vítězství na dosah ruky, a doporučil Držce Mattymu, aby se na čas uklidil z města. Natolik mu byl zavázán.

Když tady v Key Westu zdánlivě zemřel a vyléčil si zlomenou ruku, začal hlídkovat. Měl spoustu času, kdy nemusel dělat nic, než čekat. Pohyb a klid, tma a světlo, nic jiného pro něj neexistovalo. Kromě Alix Loganové.

Čím déle ji sledoval, tím více vzpomínal na Geldu; pochopitelně, nemělo to smysl. Spojit se s ní nemohl: musí zůstat mrtvý, aby mohl dál pozorovat Alix Loganovou, aby na něj nikdo nepřišel a nezačal dělat potíže. Už jenom někoho sledovat je samo o sobě dost těžké; když se vás přitom ještě snaží někdo oddělat, je to skoro nemožné.

Bristol. Kolikrát si během těch nekonečných hodin čekání přemílal tohle jméno na jazyku! Jeho skutečné jméno vybledlo jako fotka ve starém, dávno neotevřeném albu daleko odtud.

Stal se z něj „Tex“ Bristol a sám už se ani za nikoho jiného nepovažoval; stejně tak lidé z jeho okolí. Jediná osoba na světě věděla, že té noci při autohavárii nezahynul, a ta to nikdy nikomu neprozradí. Měl u sebe tehdy právě tolik peněz, aby se dostal do San Antonia. Marii znal ještě z New Yorku; tehdy stáli každý na jiné straně barikády. Dnes si nebyl jist, kde kdo z nich vůbec stojí.

Byla chytrá, tvrdá a znala hodně lidí. Zajistila mu ošetření a všechno, co potřeboval pro svou novou totožnost: rodný list, kartu sociálního pojištění, řidičský průkaz, dokonce i trochu ošuntělý pas s mnoha razítky evropských a asijských zemí. To se mu zdálo roztomilé, i když nepředpokládal, že by to mohl někdy potřebovat; přesto si pas vzal s sebou a společně s ním třicet tisíc na hotovosti.

Marie se ho na nic neptala a když jí sám od sebe nic nepověděl, starala se dál jen o své věci. Skoro to vypadalo, že ho ráda vidí. Tehdy v New Yorku se dostali vzájemně do patové situace a oba se z toho poučili; dalo by se říci, že se měli svým způsobem rádi.

Když odjížděl, Bristol věděl, že jí dluží víc, než kolik může kdy splatit.

„Pane?“

Pronikavé ebenové oči se zvedly do bledého světla; po holých zdech se honily stíny jako rozdováděná koťata.

„Co je?“ Hlas nebyl jenom úsečný; ve svém hrdelním tónu obsahoval tak jasné stopy pohrdání, že mladý poručík, který vstoupil do místnosti, si připadal neskonale malý a bezvýznamný, jako by se ocitl v přítomnosti nějaké nadlidské bytosti.

Tón hlasu byl samozřejmě přesně vypočítaný, což mu ovšem nijak neubíralo na účinku. Přetvářka vládne světu, pomyslel si muž, když kývl na poručíka, aby vstoupil. Díky pečlivé modulaci svého hlasu dosahoval toho, že v tomto domě všechno šlapalo jako hodinky.

Zkušenost ho naučila, že často stačí jenom maličko pohrozit a druzí – ať už je to tenhle mladý poručík posedlý touhou po povýšení nebo stráže doma – už udělají zbytek. Člověk pak má možnost věnovat se důležitějším záležitostem.

„Mám tu poslední fotky ze Sachova IV, pane,“ hlásil poručík a podával mu list papíru.

„Kolík průletů, poručíku?“ zeptal se Viktor Protorov, náčelník deváté správy KGB.

„Asi tak půl tuctu, pane.“

„Jasně.“ Protorov sklonil hlavu nad papír. Cítil, že mladý muž se začíná trochu uvolňovat. „Je na tom salátu pro mě vůbec něco zajímavého, poručíku?“

„Nevím, pane.“

„To nemyslíte vážně.“ Protorov vzhlédl a poklepal dlouhým nehtem na popsaný list. „Dostaneme nejnovější várku přísně tajných tisků ze Sachova IV, čili z ‚digitální průzkumné družice‘, jak tomu říkají ve vládě, zaměřené speciálně na oblast Tichomoří mezi Kurilami a našimi pozicemi na severu ostrova Hokkaidó, tedy na prostor, který pečlivě sledujeme už – jak dlouho vlastně?“

„Sedm měsíců – od chvíle, co jsme se přestěhovali z letiště Iturup.“

„– a vy, poručíku, jestli jste se na ně pořádně nepodíval, tak jste buďto hlupák, nebo totálně neschopný.“ Protorov se opřel v křesle. „Povězte mi, jste jedno, nebo druhé?“

Mladík nějakou dobu mlčel; pod upřeným pohledem svého nadřízeného se začínal potit. „Tohle je pro mě neudržitelná pozice, pane. Když odpovím ano, tak tady v oddělení končím. Když řeknu ne, vyjde najevo, že jsem lhal svému nadřízenému.“

„Heleďte, poručíku, jestli se někdy stane, že vás dostanou naši kapitalističtí nepřátelé, tak si můžete být jist, že to pro vás bude taky nezadržitelná pozice.“

Mluvili anglicky. „Promiňte, pane,“ pronesl mladý poručík. „Říká se neudržitelná, ne nezadržitelná.“

„Odpovězte mi na otázku,“ vyzval ho Protorov a začal se probírat snímky získanými pomocí nejmodernější infračervené optiky Sachova IV. Zamrazilo ho při pomyšlení, že i Američani by mohli mít takovou mocnou zbraň; jen trochu ho uklidnilo vědomí, že ruské pozemní protidružicové lasery mohou takovou hrozbu odvrátit – jak už ostatně nedávno prokázaly.

Dostal se ke třetímu listu. „Čas běží. Američani by takhle dlouho nečekali.“

„Na těchhle snímcích nenajdete to, co hledáme,“ odpověděl nakonec poručík, jako by tím ze sebe vydal všechen vzduch. Protorov ho přejel pohledem. „Takže jste se na ně podíval.“

„Pane, bezpečnostní opatření vyžadují, aby mi všechny Žhavé dokumenty přinesli k ověření.“

„Žhavé“ bylo Protorovovo ironické pojmenování pro prioritní materiály, které kolovaly po správě. „Jenom vočičkem nahlídnete, že jo,“ zamumlal Protorov a zvedl ruku. „V pořádku. Doufám, že až to bude třeba, obstojíte před Američanama stejně jako přede mnou.“

„Vás se bojím víc než Američanů, pane.“

„Tak se koukejte začít bát i jich, poručíku.“ Opět zvedl oči. „Chtějí totiž zničit všechno, co je vám i mně drahé.“ Mladý muž mu stejně udělal radost; našel jediný možný způsob, jak uniknout z pasti, kterou mu Protorov nastražil. Dokonce si všiml i Protorovova cíleného přeřeknutí.

Když mladík odešel, zahleděl se znovu do družicových fotografií.

Když se jimi probíral podruhé, musel přiznat porážku; nikde nebylo nic zvláštního. Už zase. Jistěže nemohl ani tušit, co vlastně hledá, jenom věděl, jak se to jmenuje: Tenči. Japonský výraz pro „nebe a země“.

Kde jsi? ptal se v duchu a bezmocně civěl na podrobné snímky. Co jsi zač? A proč na tobě Japoncům tak záleží?

Tenči se zrodilo jako jedno z mnoha rutinních hlášení, které mu v Moskvě přicházely na stůl. Představovalo pro něj jisté pokušení a když se objevil zde, aby se ponořil do bažin šeptaných zvěstí, potvrzených fakt a šílených výmyslů, přitahovalo ho stále víc a víc. Až do této chvíle byl doslova posedlý hledáním odpovědi. Z toho mála, co věděl, usuzoval, že Tenči – nebo aspoň vědomí jeho existence – bude tou poslední zbraní, kterou potřebuje pro připravovaný převrat.

Bylo smutné, že Fedorin – člověk, který vyšel z KGB – není o nic lepší než ti staromódní diplomati, co seděli v Kremlu před ním. Jistě, zpočátku to vypadalo, že se pokouší probudit tu spící stvůru jménem Sovětské Rusko zase k životu – tu a tam bylo vidět nějaký pohyb.

Jenže nakonec se ukázalo, že to byla jenom hra, politický manévr, jehož rozsah nemohl zakrýt jeho skutečný účel: dostat z komunistického vedení ty, kteří by se mohli novému předsedovi postavit.

Protorov přirozeně nikdy doopravdy nevěřil, že Fedorin a vůbec kdokoli u moci – dokáže pochopit, co je skutečná cesta k povznesení Sovětského svazu: to, že Rusko není jedna země, ale neklidná směsice desítek malých Rusek, které se ze všech sil snaží udržet svou pozici. Co je nějakému Uzbekovi nebo Kirgizovi po tom, co se děje v Moskvě? Zajímá nějakého Bělorusa nebo Ázerbájdžánce, kolik raket namířili Američani na Vladivostok? A vidí to snad Litevci, Estonci, Gruzínci – o neslovanských národech jako Tataři, Baškiři, Mordvini, Udmurti nebo Komiové ani nemluvě – jinak? Co je vlastně může spojovat?

Na tuto otázku znal Protorov jasnou odpověď. Nic.

A proto prvním krokem při oživování Sovětského Ruska musí být právě sjednocení těchto národů. Jakmile se to podaří, nic už Sovětský svaz nemůže zastavit – žádný národ ani koalice.

Fedorin měl příležitost provést tuhle novodobou revoluci, avšak stejně jako ostatní byrokrati u vesla postrádal dostatečný rozhled k tomu, aby se k takovému kroku odhodlal, aby překročil Rubikon do neznámých a nebezpečných vod. A proto dopustil, aby kolos na hliněných nohách zase upadl do tichého spánku.

Protorov vůbec nepochyboval o tom, že sovětští premiéři se mohou udržet v čele pěkně dlouho. Vůbec se mu nechtělo čekat, až na něj přijde řada – nebo byl dostatečně inteligentní na to, aby pochopil, že na něj také nikdy dojit nemusí. Proto se také začal zabývat svými vlastními plány, jak zkrátit funkční období současného premiéra.

Předpokládal, že Tenči je právě onou kouzelnou hůlkou, která donutí krvežíznivé generály a důstojníky KGB, aby trochu zatlačili.

Protorov věděl, že se blíží bod zlomu. On sám musí být spojovacím článkem mezi tradičně soupeřící KGB a GRU. Proto si také přes šest let pěstoval mladého plukovníka GRU: mocný a ctižádostivý Jevgenij Mironěnko se brzy stane mostem mezi oběma složkami.

A jenom tím, že spoji obě tyto obrněné pěsti, si může Protorov zajistit úspěch svého převratu. Bez nich by byl ztracen – a Rusko také. Chyběla mu jediná věc, s jejíž pomocí mu všichni budou zobat z ruky.

Chybělo mu Tenči.

Na psacím stole mu zabzučelo hovorové zařízení jako podrážděný hmyz a na okamžik upoutalo Protorovovu pozornost. Natáhl prst. „Ano?“

„Subjekt je připraven.“

„Dobře. Přiveďte ho sem.“ Zhasl lampu a místnost se ponořila do tmy. Nebyla tu žádná okna a jediné dveře byly z třiceticentimetrové oceli.

Protorov se pohodlně opřel a potlačil chuť si zapálit; nervózně si proplétal prsty. Zanedlouho zaslechl kroky; silné dveře se automaticky otevřely a přes práh přešli tři muži.

Na okamžik dovnitř vniklo světlo z chodby, ovšem pak se dveře zabouchly a matné záblesky se znovu utopily v temnotě.

I poslepu Protorov tušil, kdo vstoupil: mladý poručík, doktor a subjekt. Protorov s doktorem – odborníkem na neurofarmaka – už na subjektu pracovali tři dny. Ten Američan byl pořádně tvrdohlavý, to mu musel Protorov přiznat. Nedal se zlomit a Protorov to už ostatně ani nepředpokládal; spíše čekal, že zemře.

V jistém smyslu bylo Protorovovi toho chlapa líto, když slyšel jeho neartikulované blábolení vyvolané spoustou injekcí, které do něj doktor napíchal. Takhle dnešní bojovník neumírá – polapený nepřítelem a vyrván z prostoru i času, kde se týdny stlačují na hodiny, až vznikne celkový pocit závrati a neskutečnosti. Podle teorie pak tělo provede všechnu práci za ně a svou vlastní bolestí odstraní všechny obranné mechanismy duše.

Protorov tomu nevěřil. V dnešní době existovaly způsoby, jak člověka donutit, aby nemluvil, pokud sám nechce: hypnóza, elektronická zařízení. A když už nic jiného, zbývá sebedestrukce.

Do Protorovových uší vnikaly stále zuřivější zvířecké skřeky a jeho duši zaplavoval smutek. Takhle by neměl nikdo umírat. Daleko lepší je zahynout v boji muže proti muži, pod vládou primitivních instinktů, které člověku radí, jak odvrátit smrt.

Protorov si vzpomněl, jak poprvé ucítil zimu. „Ucítit zimu“ byl slangový výraz pro zabíjení, který koloval na všech správách, jež pracovaly v terénu. Tato událost se Protorovovi nesmazatelně vryla do mozku; byl tehdy ještě poručík, čerstvý absolvent institutu KGB kousek od Sevastopolu. Myslel si, že je mistr světa; nepočítal ještě s terénem, který si každého přizpůsobí podle svých potřeb.

Poslali ho na Sibiř. Američani pronikli k přísně tajným pokusům, jak využít sílu silných severních větrů.

Špiona vyčenichal ve Verchojansku, v nejchladnějším místě na světě, vylákal ho z jeho úkrytu a hnal ho zmrzlou tundrou až na ledovce. Honili se jako šílenci.

Ve Verchojansku mohl vyhrát jedině mráz; člověk proti němu nebyl ničím, jenom nepatrnou tečkou v nekonečné pláni sněhu a ledu. Sníh. Sníh. Nic jiného než sníh. Oslepoval, studil, zabíjel.

Jenže Protorov tehdy nedokázal myslet na nic jiného než na svůj první úkol. Naprosto nechápal, o co jde. Nechápal vůbec nic. Jako posedlý pronásledoval svou oběť v touze poprvé „ucítit zimu“.

Společně dopadli na led a klouzali po něm mezi gejzíry zvířeného sněhu. Protorov si s sebou jako správný hlupák vzal pistoli s tlumičem; živly zatím s jistou škodolibostí zmrazily pečlivě naolejované součástky a ani nůž nemohl vytáhnout. Zbývaly mu jen vlastní ruce.

Skoro půl hodiny trval jejich nerozhodný zápas v ledu a sněhu; teplé zimní oděvy boj jenom ztěžovaly. Mráz jim vysával z těl energii a teprve později Protorovovi došlo, že tehdy ho zachránilo jen jeho odhodlání. Nebyl ani chytřejší, ani silnější nebo mrštnější – nic z toho, co se o sobě předtím bláhově domníval. Byly to lži. Prostě měl větší výdrž než ten Američan.

To mizivé uspokojení, které cítil, když držel tmavou hlavu cizince ve sněhu zrůžovělém krví a dech protivníka se zpomaloval a nakonec ustal úplně, spočívalo v tom, že on, Protorov, je pořád ještě naživu, udýchaný, s vyschlými ústy, bušícím srdcem a hrdlem plným žluči.

Najednou se mu nekontrolovatelně roztřásly končetiny a veškeré teplo z něj vyprchalo. Zíral na schoulenou postavu, která před ním ležela, a říkal si: Tohle byl kdysi člověk. Nepřítel státu, řekli mu. Ano, opakoval poslušně, nepřítel. Nepřítel.

„…vypršel.“

S trhnutím, kterého si nikdo nevšiml, se Protorov probral ze svých vzpomínek. „Cože?“ Mluvil ostře, dávaje tím doktorovi jasně najevo, že je to jeho vina, že ho neslyšel.

„Už je konec, soudruhu.“

„Dostali jsme z něj něco?“ chtěl vědět Protorov:

„Všechno je nahrané,“ zabručel lékař a Protorova napadlo: Jen počkej, soudruhu, poznáš, zač je toho loket.

„Přece jen je tu něco pozitivního.“

Protorov se obrátil k poručíkovi; v tom mladém muži viděl kousek sama sebe.

„Teď víme, že Američani nejsou Tenči o nic blíž než my. Dokonce bych se odvážil tvrdit, že toho v téhle chvíli víme víc.“

Protorov zauvažoval. Poručík měl samozřejmě pravdu. Ovšem Protorov viděl ještě jeden pozitivní moment, a tím byl subjekt sám. Či spíše ten, komu subjekt patřil.

„Dobře,“ pronesl Protorov svým úsečným způsobem. „Zabalte mrtvolu a odvezte ji k jeho kamarádům na Honšú. Chci, aby Američani věděli, že udělali chybu.“

Když znovu v ponuré místnosti osaměl, zapnul větráky, aby se zbavil dusivého pachu drog a smrti. Pak rozsvítil.

Znovu procházel snímky ze Sachova IV. Nikdy nebyl Tenči blíže než teď, cítil to. Očima přelétal přes složené listy papíru. Je to tam? Tak proč to nevidí?

S nespokojeným zabručením nacpal zbytečné papíry do drtiče a zmáčkl páčku; vzduch se zaplnil kvílením ocelových nožů. Vzpomínky na „pocítění zimy“ a na odpornou zásilku, kterou brzy najde nepřítel před svým prahem, ho dovedly zpátky k Sachovu IV. I přes nejmodernější vybavení byla družice dokonale k ničemu. Ale koneckonců, byl to jenom stroj, který dokáže dělat pouze to, k čemu ho naprogramují lidé. Nic víc. Nebo se v těch kilometrech drátů něco pokazilo.

Nevadí. Protorov měl svou vlastní lidskou družici a ta fungovala perfektně.

„A teď,“ pronesl Akutagawa-san z mlhy, která zaplňovala Nicholasovy vzpomínky, „můžeme začít.“

„Jak?“ divil se Nicholas. „Nic nevidím.“

„Copak jsi nikdy v Kansacuově rjú necvičil se zavázanýma očima?“

„Jistě. Jenže to bylo jenom v dódžó, znal jsem to tam a nebyly tam žádné stromy ani kamení – rozhodně nic, co bych neznal.“

„Tahle mlha,“ pokračoval Akutagawa-san, jako by Nicholas nic neřekl, „je jako tma, ovšem mnohem horší. Ve tmě se můžeš řídit světélkujícími předměty, svitem měsíce, osvětlenými okny, a dokonce světlem hvězd. V mlze ti nic takového nepomůže.“

„Nevidím ani vás.“

„Ale slyšíš mne.“

„Ano, slyším vás dobře. Zni to, jako byste byl nalevo ode mě, ovšem asi bych měl brát místní akustiku s rezervou.“

„Nikdy neber akustiku s rezervou,“ upozornil ho Akutagawa-san. „Spíš se snaž jí porozumět, abys ji mohl využít jako zbraň.“

Nicholas mlčel a pokoušel se zorientovat v údolí; nakonec došel k závěru, že nebýt džonina, který mu byl nablízku; vůbec by netušil, kde je.

„Určitě jsi slyšel, že většina síly Kudži-kiri spočívá v džahó, v magii. Řekni mi, Nicholasi – věříš v magii?“

„Věřím v to, co je, sensei, a nevěřím tomu, co není.“

Nastalo krátké ticho. „Velice moudrá odpověď od tak mladého člověka. Teď mě dobře poslouchej. V každém člověku existuje zvláštní střední vrstva, která odděluje vědomí a podvědomí. Je to oblast, kde vládne představivost – zde má svůj původ snění, zde se tvoří nervozita a všechny přehnané obavy.

Není na tom nic magického, ani ta vrstva neleží mimo dosah smyslů. Je spíš docela primitivní. Naši předkové ji potřebovali k tomu, aby posilovala jejich vnímání – to jim pomáhalo přežít v boji s divokými zvířaty nebo s loupeživými bandami jiných primitivních lidí, které se chtěly zmocnit jejich žen nebo pohodlných jeskyně.

Ano, jeskyň. Až tak daleko do historie se musíme vrátit. S příchodem takzvané civilizace tato vrstva ztrácela význam a pomalu zakrňovala. K čemu by byla člověku, který vládne všemu tvorstvu a může se na noc v domě zamknout?

Přesto nezmizela a místo své původní funkce začala vyvolávat ty drobné obavy, které všichni znají – nejistotu v práci, strach z propuštění, strach z neúspěchu v lásce, drobné závisti vůči sousedům-všechny nesmyslně přehnané, nafouknuté. Jejich smyslem je udržet organismus ve stavu připravenosti k boji o přežití. Přitom přežití už dávno není tím hlavním smyslem života – dá se říci, že dnes je jím jeho vylepšování. A z toho důvodu se také ostrost smyslového vnímání mění v nervozitu, chronickou chorobu dnešního člověka.

Znovu opakuji, Nicholas-san, že na téhle vrstvě není nic mystického. Není to otázka meditace. Vůbec teď nemluvíme o ničem, co by mohlo zajímat světce, protože ani já, ani ty světci nejsme. Oba jsme dokonale světští a nemáme ani čas, ani chuť vzdát se všech těch světských radostí, na něž musí světec zapomenout, aby dosáhl svého vytržení.

Nicholasi, čeká tě gecumei no miči, měsíční cesta. Musíš ji najít a naučit se po ní chodit. Nemohu ti v tom pomoci jinak, než že ti povím o její existenci; možná by ti prospělo se trochu zasnít a pak ten sen následovat…“

„Jak poznám gecumei no miči, sensei?“

„Podle dvou věcí. Především podle toho, že všechny tvoje vjemy nabydou na váze a na významu.“

„Chcete říct, že lépe uslyším?“

„Ano, ale jenom v jistém smyslu. Váhu a význam není dobře zaměňovat se silou. V podstatě neuslyšíš o nic lépe než předtím; prostě uslyšíš jinak. A druhým znakem je vědomí světla i tehdy, kdy ve tvém okolí žádné světlo není.“

„Promiňte, sensei, tomu nerozumím.“

„Nemusíš tomu rozumět, Nicholasi. Stačí si to zapamatovat.“

Akutagawa-sanův hlas začal slábnout a Nicholase zaplavil strach, že na svahu kopce osaměl. Do rjú bylo daleko a mlha ho zbavila jeho jinak spolehlivého orientačního smyslu.

Nejprve ucítil, jak se ho zmocňuje panika; chtěl zavolat na Akutagawa-sana, jenže pomyšlení na to, že by tím ztratil tvář nejen on sám, ale i Kansacu, jeho bývalý sensei, který ho poslal sem, ho donutilo slova spolknout.

I přes své bušící srdce si vzpomněl na Akutagawa-sanovu radu: trochu se zasnít a pak ten sen následovat. Posadil se tedy na vlhkou zemi do lotosové pozice a zavřel oči. Snažil se ovládnout své dýchání a zrychlený tep; ruce si položil na kolena dlaněmi vzhůru.

Otevřel se první myšlence, která vyplula na povrch. Jukio. Instinktivně její obraz potlačil: Ne, říkal si, pořád to ještě moc bolí, nechci myslet na to, že jsem ji ztratil, zkus něco jiného.

Nic jiného se však neobjevovalo: Jukio byla to jediné, o čem chtěl snít, a jen s velkým vypětím vůle nakonec svolil a uvolnil se.

Vodopád temně černých vlasů, oči s těžkými víčky plné příslibu sexuality. Vzpomínal si na jejich první setkání na společenském večírku, na její teplé, pevné stehno zakleslé mezi jeho nohama, na erotické tření její pánve o jeho, na zlomyslný záblesk v jejích očích, když spolu tančili.

Vzpomínal na to, jak se sprchoval a jak se za dveřmi objevil úzký, šlachovitý stín, dveře se otevřely a Jukio stála vedle něj, nahá. Na těle se jí srážely kapičky vody. Přistoupila k němu, udiveně vykřikl. Teplý dotek, hedvábné objetí, broskvová příchuť jejích úst, horký, mrštný jazyk. A uřícené, vlhké spojení, dlouhá cesta vzrušení, zatímco stříbřitá stěna vody jim dopadala na ramena a na krky jako vodopád…

Světla! Zvedl hlavu a otevřel oči; zčistajasna spatřil Akutagawa-sana, jak stojí vedle něj a mlčky ho pozoruje. Nicholas ucítil, že se mu ztěžka dýchá, jako by byl sexuálně vzrušen. Měl pocit, jako by sestoupil do nějaké průrvy, odkud měl vynikající výhled na celý svět: věděl mnohem více, i když v běžném slova smyslu viděl mnohem méně.

Otočil hlavu. Vidí skutečně Akutagawa-sana, nebo ho jenom cítí? Otevřel ústa a zeptal se na to.

„Na to ti nemohu odpovědět, Nicholasi – leda snad to, že na tom vůbec nezáleží. Gecumei no miči tu prostě je a my ji využíváme. Řeknu ti spíš, co je na ní důležitějšího. Je to záležitost těla a ne vlastního já. Právě tvoje západní část se snaží porozumět; tvá asijská část klidně dovolila, abys pustil z rukou své já, tedy něco, čeho se každý Evropan bojí, protože si to podvědomě spojuje se smrtí. Jak víme, Evropani se pokoušejí pochopit smrt, protože se jí bojí. Nedokáží přijímat tak snadno jako my, nevědí, co je to karma, ani nechápou to, co je pro nás naprosto jasné – to, že smrt je součást života.“

Akutagawa-san vykročil a Nicholasovi se zdálo, že se jeho nohy nedotýkají země. „Teď, když jsi nalezl měsíční cestu, je načase využít její energie k tomu, abychom překonali první stadia Kudži-kiri. Jenom to si vyžádá několik měsíců a zpočátku to bude dost zlé, protože budeme vytvářet hrůzu v její čisté podobě a než si proti ní vybuduješ obranné mechanismy, budeš se jí muset poddat. Noční můry tě budou pronásledovat ve dne v noci. Možná budeš uvažovat i o seppuku.“

„Nebojím se, sensei.“

Akutagawa-sanův chmurný obličej se nerozjasnil. „Dobře. Pamatuj si, cos mi říkal, až společně sestoupíme do víru pekla.“

Deštivé pondělní ráno přivedlo každého zpátky do hájemství skutečnosti. V Tokiu vyhlásili smogový poplach a sotva Nicholas vyšel z hotelu, pochopil proč. Vzduch, který se vznášel nad vlhkými ulicemi, byl šedohnědý a dal se téměř krájet; neproniknutelně halil všechny budovy od dvanáctého patra výše. Dnes tedy určitě ze Satóovy kanceláře Fudžijamu neuvidí, napadlo ho.

Tomkin, který si k němu přisedl do auta, které je mělo přískoky a plížením dopravit do Šindžuku, vypadal už trochu lépe; byl však stále bledý a stěžoval si, že ho z toho smogu příšerně bolí hlava.

Když vystupovali před Satóovým ředitelstvím, chytil ho Tomkin za ruku a tichým, skřípavým hlasem pravil: „Nezapomeň, Nicku. Tenhle týden je náš poslední. Musíš dát tu fúzi dohromady – nejlíp ještě dneska.“ Oči mu horečnatě svítily a z úst mu páchlo jako nikdy.

Slečna Jošidová je přivítala u výtahu a dovedla je do Satóovy kanceláře. V této výšce byla za okny naprostá tma, úplně jako o půlnoci; všechna světla svítila, jako by tak mohla rozehnat ten pochmurný mrak.

Když se všichni posadili – kromě Išiiho, který stál u zdi skoro jako hlídka – Sató promluvil. „Než se pustíme do dalšího jednání, rád bych vám vysvětlil, proč jsem požádal naše poradce, aby se vzdálili. Nechtěl jsem tím Greydon-sana urazit, ale Nangi-san i já se domníváme, že tato část naší schůzky by měla zůstat čistě mezi námi.“

Odkašlal si, zatímco Nangi si pečlivě zapaloval cigaretu. „Obávám se, že schůzi plánovanou na zítřejší odpoledne budeme muset přesunout, abychom se mohli zúčastnit pohřbu našeho oddaného přítele Kagami-sana.“ Na okamžik se odmlčel, jako by nevěděl jak dál. „Možná vám to bude připadat hloupé, zvláště v tomto stadiu, ale my máme ne neopodstatněný pocit, že je třeba napřed najít odpovědi na některé otázky.“ Trochu se předklonil blíže k Nicholasovi a Tomkinovi.

„Linnear-san, přiznám se, že způsob, jakým zemřel Kagami-san, je dokonale mimo rámec našeho chápání. O tom Wu-Šingu, o němž jste se zmínil v pátek, nemáme ani tušení a stejně tak neznáme žádný pravděpodobný motiv takové vraždy.

Vzhledem k tomu doufám, že teď, když jste měl příležitost si utřídit myšlenky, nám můžete trochu objasnit to, co se přihodilo našemu ubohému kolegovi a příteli.“

Byla to krásná řeč a Nicholas ji nemohl než obdivovat; přesto však nemohl s klidným svědomím prohlásit, že se jeho mysl plně soustředila na Kagamiho vraždu. Po pravdě řečeno, od okamžiku, kdy na svatbě spatřil Akiko, neměl v hlavě nic jiného než její žhavý obraz a věčnou otázku: Je to Jukio?

Teď se trochu zastyděl za to, že se celý víkend tolik obíral sám sebou, že nevnímal nic jiného. Vůbec mu to nebylo podobné a to ho mimo jiné znepokojovalo.

Když si nyní spěšně rozpomínal na to, co viděl v zakrvácené parní lázni i mimo ni, odsunul své vlastní obavy a pochybnosti stranou.

Spojil prsty a poklepal o sebe bříšky palců. „Kromě toho podivného znaku Wu-Šingu na Kagami-sanově tváři je tu ještě celá řada dalších zvláštních okolností, které podle mne vylučují, že původcem tohoto útoku byl nějaký šílenec nebo něco na ten způsob.“

„Byla to předem připravená vražda,“ nadhodil Išii. „To máte na mysli?“

„Ano,“ souhlasil Nicholas. „Především, vrah nezanechal přede dveřmi žádné stopy, ačkoli je v té místnosti neustále vlhko.“

Sató si ztěžka povzdechl a pohlédl na Nangiho; když ten mu pohled neopětoval, vstal a zamířil k baru. Ačkoli bylo jen krátce po desáté, nalil si pití a budiž připsáno k tíži jeho rozrušení, že zapomněl na dobré vychování a nikomu jinému nenabídl.

Zhluboka se napil, zadíval se nevidoucíma očima na zrcadlo nad barem a odkašlal si. „Linnear-san, říkal jste, že těch zvláštních okolností je celá řada.“

„Proč nepočkat na policii?“

Evropan by na takovou otázku určitě odpověděl. Sató jen na Nicholase vrhl pohled, který říkal: Proto jsme vás přece do téhle záležitosti zasvětili, protože žádnou policii nechceme.

Nicholas se na to zeptal proto, protože si potřeboval být jistý. Proč je myšlenka na policejní vyšetřování nelákala, to nebyla jeho věc; proč ho do věci zatáhli, to už se ho týkalo, a pořádně.

„Obávám se, že Kagami-san nezemřel rychle.“

„Promiňte – co tím myslíte?“ chtěl vědět Išii.

„Zasáhli ho několikrát,“ odpověděl Nicholas, „nějakou ostrou zbraní.“

„Nevíte, o jakou zbraň šlo?“ ptal se Sató.

„Nejsem si jistý,“ opáčil Nicholas. „Mohl to být kterýkoli šuriken.“

Sató už měl whisky z poloviny vypitou; jinak se na něm jeho rozrušení neprojevovalo. „Linnear-san,“ začal. „Když jste se poprvé zmínil o tom Wu-Šingu, říkal jste, že je to řada trestů. Vzhledem k tomu, že je v názvu slabika Wu, soudím, že těch trestů je pět.“

Nicholas se cítil jako na jehlách. „Ano, je to tak. Mo je první z nich, a proto také nejlehčí.“

„Může být snad těžší trest než smrt?“ namítl Nangi nazlobeně.

„Mluvil jsem jen o Mo.“ Nicholas mu pohlédl do očí. „Přesně vzato, nemělo to být nic jiného než poznamenání obličeje.“

Cvakání hole na dřevěných parketách, které oddělovaly Satóovu skutečnou pracovnu od prostoru pro obchodní schůzky, kde seděli ostatní, ohlásilo, že bankéř se blíží. „V tom případě je dost neobvyklé, že oběť zároveň přišla o život.“

„Velice neobvyklé,“ přisvědčil Nicholas. Seděl naprosto klidně s rukama mezi koleny a dělal vše pro to, aby na sobě nedal nic znát. Aby si někdo všiml, co všechno se v něm odehrává, to bylo to poslední, po čem toužil. Stále ještě nemohl pochopit, že někdo z jeho rjú, někdo obeznámený s aka-i-nindžutsu, mohl spáchat něco takového. Bylo to nemyslitelné – a přece k tomu došlo. Důkazy viděl na vlastní oči a věděl, že není pochyb. Modlil se, aby mu nikdo nepoložil otázku, které se bál ze všeho nejvíc.

„Jednomu přece jenom nerozumím,“ spustil Tomkin a Nicholas se připravil na to, že bude muset zodpovědět nezodpověditelné. „Říkal jsi, že tenhle Wošing, nebo jak se to vyslovuje, je čínská záležitost. Jak to, že se tady najednou směšuje něco čínského s japonským? Myslel jsem, že to jsou dvě naprosto oddělené kultury, které od sebe nedokážou rozlišit jenom hloupí Evropani.“

V nastalém tichu zazvonil telefon a Išii se k němu vrhl, aby ho zvedl. Zatímco tiše hovořil, všichni mlčeli; někomu vzkazoval, že je nikdo nesmí rušit.

Stiskl tlačítko a zavěsil. „Volají vás, Nangi-san,“ pravil. Kdyby se tak z těch jeho očí dalo něco vyčíst, napadlo Nicholase. „Zdá se, že je to naléhavé.“

Nangi přikývl. „Vezmu si to vedle.“ Prošel kanceláří a otevřenou chodbičkou do tokonomy, v níž ho Nicholas viděl poprvé.

Napětí v místnosti rostlo a Nicholas musel využít svých zkušeností k tomu, aby je rozptýlil a aby odvedl hovor od tématu, o kterém se mu zde nechtělo hovořit. „Důvod, proč se čínské tresty vyučují jako součást čistě japonské disciplíny, je v podstatě jednoduchý,“ začal. „Tvrdí se – a podle mě oprávněně – že nindžutsu pochází z asijského kontinentu, jmenovitě ze severovýchodní Číny. Určitě existovalo dlouho předtím, než na japonské ostrovy dospěla civilizace. A stejně tak mnoho starých japonských zvyklostí a tradic.“

Vstal a ladným krokem, který připomínal šelmu, přešel přes místnost. Posadil se na pohovku naproti Tomkinovi – Sató a Išii se teď nacházeli po jeho levici – a pokračoval. „Čína a Japonsko jsou totiž navzájem mnohem víc propojené, než je kterákoli z obou zemí ochotná přiznat – vzhledem k dlouhotrvajícímu obapolnému nepřátelství.

Nicméně, abyste pochopil, co mám na mysli, stačí si vzít takovou základní věc jako jazyk. Čínština a japonština jsou v podstatě vzájemně zaměnitelné.“

Na okamžik se odmlčel, aby zjistil, zda Japonci nehodlají protestovat. „Až do pátého století psaná japonština vůbec neexistovala. Místo toho se spoléhali na kataribe, lidi, které od dětství cvičili k tomu, aby si hodně pamatovali; tím se zachovala dost podrobná historie raného Japonska. To však, jak víme dnes, je známkou primitivní civilizace. V pátém století se do Japonska dostaly čínské znaky, jenže praxe kataribe byla tak zažitá – navíc v kultuře, která se vždy staví proti jakékoli změně – že se udržela ještě dalších tři sta let.“

„Oba jazyky se přece dost liší,“ namítl Sató. Vypadal schlíple a poraženě; Išii zřejmě nedělal nic jiného, než že dýchal.

„Jistě,“ připustil Nicholas. „Nic jiného se ani nedalo čekat. I v tak dávné minulosti se projevovala národní povaha Japonců – i když nejsou moc dobří v tom, něco sami vymýšlet, jsou naprosto geniální, pokud jde o to, vzít něčí nápad a přivést ho k dokonalosti.

Hlavní problém čínštiny je ten, že je příšerně složitá. Obsahuje tisíce znaků a vzhledem k tomu, že se používala hlavně k vedení záznamů u císařského dvora, nebyl to zrovna jazyk, který by se hodil pro každodenní použití.

Japonci proto začali vytvářet fonetickou abecedu, která je dnes známa pod názvem hiragana, aby se staly čínské kandži použitelnější a aby se jimi daly vyjádřit i čistě japonské výrazy, pro které neexistovaly žádné čínské znaky. To se povedlo v polovině devátého století; mimochodem, právě tehdy se ve východní Evropě vyvinula cyrilice.

O něco později se objevila nová abeceda – katakana – která se používá pro hovorové výrazy a přejatá slova.

V Japonsku však přežil zvláštní čínský zvyk. Žádná Číňanka nikdy nepoužívala kandži, a proto se i zde považovalo za nevhodné, aby nějaká žena takový jazyk používala. Pustily se tedy do hiragany a katakany a nakonec vytvořily první japonskou psanou literaturu, Knihu Seišonagon a Gendži Monogatari, které obě pocházejí ze začátku jedenáctého století.“

Ve vedlejší místnosti seděl Nangi u prázdného psacího stolu. Pečlivě vyleštěná cedrová deska odrážela část jeho obličeje.

„Ano?“ ozval se do mluvítka.

„Nangi-san“ – hlas ve sluchátku zněl tence a nepozemsky, jako by z něj elektronické zařízení vytrhlo duši – „tady Anthony Čin.“

Čin byl ředitelem hongkongské Celoasijské banky, kterou Nangi koupil asi před sedmi lety, kdy se banka díky špatnému vedení a několika nešťastným změnám trhu dostala na pokraj úpadku.

Nangi tehdy zaletěl do Hongkongu a během deseti dnů vypracoval plán, který zaručoval jeho keirecu maximální zisk s minimálním rizikem. Nicméně už na jaře roku 1977 začal v malé kolonii nebývalý rozmach obchodu s pozemky.

Anthony Čin této konjunktury využil a s Nangiho svolením investoval do realit značnou část základního kapitálu Celoasijské banky. Ceny pozemků letěly nahoru, až se koncem roku 1980 zčtyřnásobily, a banka i keirecu na tom nemálo vydělaly.

Asi před rokem však Čin začal navrhovat další rozšiřování. „Nemáme na vybranou,“ tvrdil Nangimu v roce 1979, „musíme do toho jít, abychom se vůbec udrželi. Na ostrově ani za přístavem už není ani kousek volné půdy. Existují plány, že se má z Ša Tinu na Nové zemi stát Hongkong pro střední vrstvy. Viděl jsem projekty asi šestnácti různých komplexů ani ne dva kilometry od závodiště – když se do toho zapojíme hned teď, během dvou let se náš kapitál zdvojnásobí.“

Nangi ovšem radil k opatrnosti. Koneckonců, říkal si, britský pronájem kolonie, sjednaný na devadesát devět let, už brzy vyprší. Jistě, všichni obyvatelé kolonie brali komunistickou Čínu na lehkou váhu a tvrdili, že vzhledem k tomu, že Hongkong a Makao jsou vlastně jedinými čínskými „okny na západ“ a poskytují Číně takový příliv peněz, byli by Číňani sami proti sobě, kdyby pronájem neprodloužili.

Jenomže Nangi s lidovou Čínou často jednal, a proto věděl, jak se věci mají. Uvažoval o tom, že kolem roku 1980 budou možná potřebovat něco víc než peníze.

Správně předpověděl pád Maa a Skupiny Čtyř. Nedalo mu to moc práce, protože v moderní Číně našel přesně to, co v jeho vlastní zemi způsobilo pád třísetletého Tokugawova šogunátu v době reforem Meidži: aby v dnešní době přežilo, muselo učinit čínské vedení bolestné rozhodnutí a otevřít se Západu. Museli se vymanit z izolace, do níž je uvrhl Mao, z hlubokého středověku, v němž průmysl stagnoval společně s kulturou, obchodem a uměním – to vše kvůli pětiletkám a neustálému potlačování všeho byt i jen zdánlivě svobodného.

Nangimu bylo stále jasnější, že více než rostoucí zisky bude Čína potřebovat dvě věci, které by ji znovu postavily na neohrabané nohy a které jeho samotného naplňovaly obavami: těžký průmysl a jaderné zbraně. Čína musela nutně provést nespočetně změn a neměla na ně peníze; zbývala jí tedy jediná cesta – výměnný obchod. A jediný její majetek, který by mohl pokrýt její obrovské potřeby, byl právě Hongkong. Pokud se jim podaří pohrozit Angličanům, že je vyženou a že zlikvidují vše, o co se na tomto cípu asijské pevniny dlouhá léta snažili – a pokud to udělají dostatečně věrohodně – mohou z Británie vyždímat prakticky cokoliv. Anglie má přece jen po ruce všechnu moderní technologii, po které Čína touží.

A Nangi tušil, že Čína nebude dlouho váhat s prvním krokem k uskutečnění tohoto záměru. Pochopitelně bude mít tento první krok podobu nějakého oficiálního prohlášení, že se na původní smlouvu o pronájmu dívají jako na dokument, který je od samého počátku neplatný. Načež bude následovat oznámení, že v budoucnosti – samozřejmě blíže nespecifikované – začnou přebírat vládu nad kolonií.

Nangimu bylo jasné, že taková zpráva by dokázala zlikvidovat konjunkturu v realitách, než bys řekl švec. Který zahraniční investor by chtěl házet svoje peníze do takové politické bažiny? Nevyhnutelným důsledkem by byl strmý pád hongkongských pozemků a cenných papírů, což bylo přesně to, čeho se Nangi nehodlal zúčastnit. Proto také zamítl všechny Činovy návrhy na rozšiřování majetku. „Ať si s tím hrají jiní,“ prohlásil tenkrát. „My se budeme držet svých zisků.“

Ukázalo se, že se rozhodl správně. Čína se vytasila se svým prohlášením koncem roku 1982 a Její Veličenstvo královna Alžběta měla najednou plné ruce práce. Její vyslanci okamžitě zahájili rozsáhlá jednání s komunisty ve snaze vyřešit problémy co nejdříve a zabránit tak úpadku Kolonie.

Nangi se musel smát. Číňani, kteří teď měli navrch, budou jednání protahovat, jak to půjde, jen aby si pořádně užili svého dominantního postavení. Hlavní bylo nechat Británii podusit tak dlouho, aby i ti natvrdlí Evropani pochopili, v jaké bryndě se ocitli.

Jednání skončila, aniž by se došlo k nějakému závěru, a do Hongkongu zavítala krize. Hang Sengův index cenných papírů v Kolonii se zřítil z 1730 bodů v červnu 1981 na pouhých 740 v prosinci 1982. Začátkem roku 1983 začaly krachovat menší firmy, aby je ve třetím čtvrtletí následovalo i pár velkých.

„Nicméně,“ tvrdil John Bremidge, ministr financí Hongkongu, „nejvíc je třeba se obávat situace ve finančnictví a bankovnictví. Tam teď vládne panika.“

Když nyní Nangi hovořil s Anthonym Činem, děkoval bohu za to, že mu poradil postupovat opatrně. „Jak se daří naší čínské zahrádce?“ Byl to jejich obvyklý vtípek, avšak tentokrát na něj Čin nereagoval.

„Bohužel mám špatné zprávy, Nangi-san.“

„Jestli jde o další run na banku, tak s tím si nedělejte starosti,“ opáčil Nangi. „Zvládneme to. Víte přece, kolik máme kapitálu.“

„Právě,“ namítl Čin. „Máme ho mnohem míň, než si myslíte. Nevydrželi bychom ani ten nejmenší run.“

Nangi silou vůle potlačil bušení srdce. Zoufale usiloval o klid; našel ho teprve, když ho začal hledat v nicotě, která je domovem Svaté Trojice. V hlavě mu vířily tisíce otázek, které musel nejprve utřídit. Začněme od začátku.

„Kde jsou ty peníze?“

„V šesti projektech Ša Tin,“ odpověděl Anthony Čin nešťastně. „Vím, co jste mi přikázal, ale tehdy jste tu nebyl. Já to tady všechno sledoval den ode dne a viděl jsem, kolik peněz na tom můžeme vydělat. Teď nemůžeme najít nikoho, kdo by se chtěl nastěhovat – všichni se bojí komunistů. Každým to otřáslo, dokonce i –“

„Jste propuštěn,“ přerušil ho Nangi úsečně. „Máte deset minut na to, abyste opustil budovu. Po uplynutí této doby dostanou pracovníci vnitřní ochrany příkaz, aby vás zatkli. Totéž provedou v případě, že se dotknete jakýchkoli materiálů.“

Zavěsil a okamžitě vytočil jiné číslo; vyžádal si Allana Su, náměstka Celoasijské banky pro statistiku. „Pane Su, tady Tanzan Nangi. Prosím, neptejte se mne na nic. Od této chvíle jste ředitelem Celoasijské. Anthony Čin už pro mne nepracuje. Dejte laskavě ochrance příkaz, aby ho okamžitě vyvedli z banky – a aby se přesvědčili, že neodnáší nic, co by patřilo bance. A teď to hlavní…“

Jednoho z nich bude muset odstranit, ale kterého – Červeného, nebo Modrého? Na modrozelených vlnách v odstínu průsvitného jadeitu Bristola napadlo, že nejspíš Modrého.

Seděl v plátěné skládací židličce, která pamatovala lepší časy, sledoval svůj rybářský prut a čekal, až se něco zakousne do návnady, která se pohupovala pět metrů pod ním. Ani ne sto metrů od přístavu trůnila na vodě dlouhá elegantní dvoumotorová jachta s Alix Loganovou, několika jejími přáteli a Červenou nestvůrou, která se snažila nevypadat příliš jako pěst na oko.

Červený si dokonce svlékl košili, což byla podle Bristola chyba: jenom tím zdůraznil sýrovitost svých prsou, zad a paží. Přesto měl pevné svaly a toho si Bristol všiml také. Zajímalo by ho, jak ho asi Alix představila přátelům.

Vlasec se napjal a naviják se roztočil; Bristol chvíli sledoval, jak se konec prutu ohýbá a třese, načež začal navíjet. Kdyby to bylo jen na něm, nejradši by si vybral k likvidaci Červenou nestvůru – chlap byl ještě urostlejší než on a Bristol po všech těch měsících vysloveně toužil po pořádné rvačce.

Jenže rozhodnutí nebylo tak jednoduché. Během té doby, co je zpovzdálí pozoroval, začal Modrou nestvůru nenávidět. Především měl Modrý ve zvyku dívat se na Alix tak, že to s jeho posláním nemělo pranic společného: jak se zdálo, postupem času si hlídač vypěstoval ke své chráněnce majetnický vztah.

Pro Červeného byla dívka jen další v řadě úkolů, jakých už dostal a nejspíš ještě dostane mnoho. Držel se do písmene – rozkazů – izolovat ji a chránit – a připouštěl k ní jenom ty, které jeho nadřízení označili jako neškodné.

Modrý, noční strážce, na ní mohl oči nechat. Směl dokonce chodit k ní do bytu – pochopitelně ne na celou noc, ale na dostatečně dlouhou dobu, aby všechno pořádně prohledal. Pak bouchly dveře, šoural se po betonových schodech a přehazoval si párátko z jednoho koutku úst do druhého.

Vždycky přešel ulici k prosklenému průčelí bufetu, kde si koupil porci grilovaného kuřete, která by stačila pro čtyřčlennou rodinu, a svalil se na oranžovou plastikovou židli. S mastnými rty a s tváří posetou drobečky kuřecí kůže pak civěl na osvětlené okno, za nímž se Alix Loganová svlékala, a olizoval se. Bristol tušil, že ne kvůli jídlu.

Něco mu zaškubalo prutem a věci začaly nabírat spád. Zapřel se chodidly o jícnové roubení zádi a zatáhl za prut; odpovědělo mu něco, co připomínalo nadlidskou sílu, a málem ho to vyhodilo ze sedačky. Kristova noho, co mu to jenom zabralo? Napjal svaly a snažil se přemoci živočicha na druhém konci vlasce.

Sto metrů od něj na blýskavé mořské hladině ležela Alix se svými známými, všichni v plavkách, s bronzovou pletí lesklou od opalovacího krému, a nastavovali tvář slunci. Nad vodou zněl smích a prskání uzávěrů vychlazených plechovek s pivem.

Bristol bojoval s rybou, i když nespouštěl oči z jachty a hlavu měl plnou své nenávisti k Modré nestvůře.

Svaly se mu napínaly jako provazy a cítil, jak se mu po těle rozlévá adrenalin; sakra, stejně to je paráda, být naživu. Občas ho navštěvoval strach z hrobu, který pro něj chtěl Tomkin připravit: noc, poskakující auto, neřiditelný pohyb, volný pád, z něhož se zvedá žaludek, přibližující se země, vše pohlcující tma, závrat, skok ven a pohled na letící ohnivou rakev, vítězný řev plamenů, které mu málem olízly obličej, kutálí se po zemi a s každou otočkou znovu hledí do tváře smrti…

S napjatým obličejem navinul Bristol vlasec a všemi smysly vnímal předivo života, které vlálo kolem něj: cítil rytmické pohupování loďky na vlnách, zhluboka vdechoval slaný mořský vzduch smíšený s pachem motorového paliva, uvědomoval si, jak se mu slunce zakusuje do ramen a paží. Před ním hrála vodní hladina všemi barvami – tmavomodrá, pak akvamarín, tyrkys a v dálce tenká čára bledé zeleně.

Nejsilněji však pociťoval život na druhém konci vlasce, zuřivost boje, strategické tahy, jimiž se snažil přitáhnout velkou rybu blíž a blíž k lodi a nakonec na palubu. Za dlouhých, studených zim v New Yorku si takové chvíle často představoval; teď je mohl konečně prožít.

Ryba už byla blízko: viděl zpěněnou brázdu, kdykoli se přiblížila ke hladině, a věděl, že je čas se do toho pořádně opřít, pustit pojistku navijáku a dovolit rybě, aby se vrhla střemhlav do hlubiny. Zvířeti radí instinkt, že musí utéct, a netuší, že si tím jen zasekne háček hlouběji do tlamy.

Naviják zaúpěl; kdyby držel vlasec příliš pevně, praskl by pod tím náporem.

Vlasec doběhl na konec. Bristol zvedl prut a začal pomalu, trpělivě navíjet. Čeká ho ještě dlouhé odpoledne a nemá, kam jinam by jezdil, pokud se ovšem kapitán jachty nerozhodne odplout.

I teď sledoval druhé plavidlo aspoň koutkem oka; pozorovatel nesmí být nikdy pasivní. V nejlepším případě totiž usne a stejně se nic nedozví. Také se naučil, že čas strávený při sledování je dobré využit k tomu, dovědět se o svém objektu co nejvíce. Důležité jsou všechny zvyky a nálady, protože až nastane okamžik, kdy se pozorovatel a objekt sejdou, takto získané znalosti mohou pomoci při navázání kontaktu.

Ryba se už začínala unavovat; Bristol spatřil, jak se vysoká štíhlá postava Alix oddělila od ostatních a zamířila jistým krokem na příď. Červená nestvůra, která popíjela pivo, si jejího pohybu všimla; nic zvláštního se však nedělo, a tak se vrátila zpět ke své plechovce.

Alix dorazila k hliníkovému zábradlí, opřela se o něj a sevřela je svými dlouhými prsty. Dlouho tak stála a hleděla směrem k obzoru, kde se modř nebe mísila s modrým mořem. Pak obrátila pohled k vodě, která pod ní tiše pleskala o bok lodi: vypadalo to, jako by ji upoutalo něco pod hladinou.

V posledním záchvěvu síly se ryba na konci Bristolova vlasce vzepjala a vrhla se dolů do hloubky; na malý okamžik soustředil celou svou pozornost na to, aby svůj úlovek neztratil.

Když znovu vzhlédl, Alix zmizela. Otočil hlavu. Na palubě nebyla; možná si potřebovala odskočit, nebo jí už slunce začalo lézt na nervy.

Bristolovi se sevřel žaludek. Ten upřený pohled v jejích očích nevěstil nic dobrého; něco podobného viděl tehdy, když se poprvé setkal s Geldou. Upřel oči na vodu před přídí jachty: hnědé vlasy, bronzová paže. Plave, nebo se topí?

Červený také zvedl oči, a nespatřil ji: odložil plechovku s pivem a vstal. Otevřel ústa a něco řekl kapitánovi; ten zavrtěl hlavou a ukázal směrem k zábradlí na přídi.

Červená nestvůra se vyřítila tím směrem a Bristola napadlo: Koukej si pospíšit, protože Alix odnášel proud směrem od lodi a teď už nemohlo být pochyb: nijak se nesnažila proti proudu bránit a v této situaci to znamenalo totéž, jako by rovnou řekla: „Vzdávám se.“

Červený ji zahlédl a vrhl se přes palubu; během několika minut k ní doplaval. Na palubě jachty zatím kapitán vytahoval nafukovací záchranný člun a několik opálených mužů mu s ním pomáhalo. Ženy stály opodál s ústy dokořán.

Kapitán hodil člun do vody a Červený, s dlaní zakleslou za dívčinu bradu, pomalu plaval do bezpečí.

Když se Bristolova ryba objevila nad hladinou, zvedali právě Alix na palubu. Byl to krásný jeseter, který ho podle všech pravidel měl ve svém zápase o život vyhodit ze židle a utopit.

Bristol se díval na dlouhou křivku jejího opáleného těla, která se nad zábradlím klenula jako duha: vlasy ztmavlé mořskou vodou visely jako chaluhy a zakrývaly jí jedno rameno.

Když jí Červený poskytl umělé dýchání, překulila se na bok a z úst jí vytekl proud mořské vody. Někdo jí nasadil na hlavu baseballovou čepičku, aby ji chránila před sluncem; kapitán jí přehodil přes ramena ručník a Červená nestvůra ji odnesla do kajuty.

Bristol se podíval do velkých zářivých očí svého jesetera, jehož dlouhé tělo sebou škubalo a stříkalo mu do tváře slanou vodu.

Ryba byla velmi blízko něj a když se Bristol naklonil přes okraj paluby, aby si ji přitáhl hákem, pochopil, že tento jeseter není jen uštvanou obětí, něčím, co se dá vycpat a postavit na kredenc, ale živou bytostí.

Vzpomněl si na hořící automobil, na svůj zápas se smrtí, a došlo mu, že jeseter bojoval stejně jako on. Oba byli stateční bojovníci a toto stvoření si nezasloužilo zemřít o nic víc než Bristol sám.

Ještě jednou se podíval do těch kulatých očí, tak podivných, a přesto tak plných života. Nemohl je o něj připravit. Odhodil hák a hrábl do kapsy pro nůž, kterým pak přeřízl vlasec těsně nad háčkem.

Ještě okamžik ho jeseter od boku člunu podezíravě sledoval; pak máchl svým silným ocasem a vyrazil pryč se šupinami lesklými od slunce, až po něm zůstala jen úzká, zpěněná brázda jako jizva na mořské hladině, která se stejně brzy zahojí.

Jménem Tengu ho podle tradice pokřtil jeho sensei. Byl dalším agentem Viktora Protorova v Tenšin Šoden Katori rjú a jako takový kráčel po velice tenkém ledě. I jeho spánek se pohyboval částečně ve sféře bdělejších alfa rytmů, aby jej nikdo nezastihl nepřipraveného, tak jak se to stalo Cucumuovi.

Tengu si připadal jako v úle plném bzučících, rozdrážděných včel. Jediné slůvko obvinění na jeho adresu mohlo způsobit, že by se všechna zlost vylila na něm. Nikdy předtím se nesetkal s takovým kolektivním rozrušením, jaké vyvolala nečekaná a nevysvětlitelná smrt Masašigiho Kusunokiho, nejvyššího pána této nindžovské rjú.

Tengu pocházel ze široce rozvětvené venkovské rodiny z Kjúšú a dobře se pamatoval na den, kdy zemřel jeho otec. Tehdy se rodina sešla v naprostém tichu a jednala jako jeden muž; ovšem ani taková citová jednota se nevyrovnala společné vůli, která zde spojovala všechny členy této malé společnosti. Džoninové, vedoucí senseiové, čuninoué, velitelé taktických skupin, geninové i žáci byli smrtí svého vůdce zasaženi natolik, až šel mráz po zádech.

V dódžó se dělo něco, čemu Tengu nerozuměl – jakási podvědomá bouře, duchovní záblesky, které mu nic neříkaly. Snažil se jim porozumět – a před ostatními předstíral, že je chápe avšak dobře věděl, že je to zbytečné. Připadal si tu ztracený a nedokázal by vysvětlit proč. Kdyby se dokázal na chvíli oprostit od svého já a nezaujatě zhodnotit prostředí, v němž se nalézal, zjistil by, že mu prostě chybí oddanost a soustředěnost, které by mu dovolily zapojit se do všeobecného smutku, do nové odhodlanosti ducha, která se objevila s Kusunokiho odchodem.

Za těch nejasných dní, kdy musel vydat nepředstavitelné množství duševní energie k tomu, aby před ostatními utajil své skutečné poslání v Tenšin Šoden Katori, se Tengu bál mnoha věcí. Ničeho však tolik jako Fénixe.

Fénix byl nejmocnější džonin, hned po Kusunokim. Tengu ho dokonce považoval za ještě nebezpečnějšího, než byl Kusunoki: především byl ještě mladý, na vrcholu sil, a kromě toho zřejmě prozkoumával cesty, které Kusunoki před dlouhými lety zavrhl. A neudělal dobře.

Fénix také trávil více času s nejnižšími geniny – rozhodně více než Kusunoki, aspoň v době Tenguova pobytu v rjú. Starý sensei se stále více a více věnoval tiché meditaci a výuce svých oblíbených žáků, mezi nimiž byla i jediná žena v rjú, Suidžin.

Těsně před úsvitem se Tengu vplížil do své komůrky, dokonale vyčerpaný po noci strávené střídavě hledáním a skrýváním se; pokaždé, když vycítil, že se někdo blíží, srdce se mu divoce rozbušilo.

Hrůza ho provázela na každém kroku: bál se, že se Fénix o jeho tajné činnosti doví. Už samotná myšlenka, že by si ho ta zářná postava mohla vzít na paškál, byla nesnesitelná; bylo by tisíckrát lepší zemřít vlastní rukou, než stát se obětí pomsty takového člověka.

Pro Tengua, který byl vychován ve venkovské pověrčivosti, to znamenalo totéž jako chtít bojovat s kami.

Fénix pro něj představoval stín, něco, co Tengu nedokázal prohlédnout. Když ho viděl, když si představoval, jak mu ten zuřivý tetovaný tygr skáče na záda, zmocňoval se Tengua primitivní strach, který ho dokázal znehybnět a proti němuž nemohl nic dělat. A proto se radši držel stranou, bez ohledu na to, co po něm chtěl Protorov, a snažil se ze všech sil zabránit tomu, aby v něm někdo odhalil zrádce, kterým byl.

Když se Nangi vrátil do větší místnosti, nebylo na jeho tváři znát absolutně nic. Udělal všechno, co se v tomto okamžiku udělat dalo. Teď bylo věcí Allana Sua a jeho lidí, aby prošli Činovy zápisy a přišli na to, co všechno bývalý ředitel s Celoasijskou prováděl a jestli se dá ještě něco zachránit. Su radil, aby banku zavřeli, dokud se záležitost nevyřeší, avšak Nangi, který věděl, jak rychle se v kolonii šíří klepy, rozhodl, že banka zůstane otevřená a v čínských i anglických novinách oznámí, že Anthonyho Čina propustili za nelegální finanční machinace. Nijak mu nevadilo, že zničí kariéru člověka, který přivedl jeho banku na pokraj úpadku.

Nangi řekl Suovi, že je třeba vypustit kouřovou clonu. „Musíme udělat všechno, jenom abychom získali čas,“ prohlásil. „Nechci vám tam posílat kapitál, abyste přežili případný run – situace je nejistá a já nehodlám vyhazovat peníze z okna. Nezapomínejte na to, pane Su. Na vás a na vašich podřízených teď záleží, jestli přežijete. Nepokažte to, prosím.“

Když si to teď znovu promítal v hlavě, byl si jist, že nezapomněl na nic. Všechno bylo v rukou Božích; ať On rozhodne o osudu Celoasijské banky. Pochopitelně Suovi nepřiznal, že keirecu si v současné době nemůže dovolit žádné přesuny větších částek. Ovšem pokud banka nemůže poskytnout kapitál, musí ho někde sehnat.

Spokojen se svým dosavadním postupem se znovu soustředil na to, co probíhalo v Satóově kanceláři. Vzpomněl si, na co se chtěl zeptat Linneara, když ho odvolali k telefonu. Zastavil se za pohovkou, na níž seděli Nicholas, Sató a Išii; Tomkin se rozvaloval v obrovském křesle čelem k nim.

„Linnear-san,“ oslovil Nicholase, načež si vytáhl další cigaretu a zapalovač. „Než jsem musel odejít, říkal jste, že je vysoce neobvyklé, je-li tohle Mo spojeno se smrtí.“

Nicholas, bledý jako stěna, mlčel a Nangi při zapalování cigarety uvažoval, zda se mu nepodařilo najít gaidžinovu Achillovu patu, kterou by mohl využít proti němu.

„Byl byste tak laskavý,“ pokračoval Nangi a vyfoukl z úst kouř, „a vysvětlil mi, jaký je vlastně účel toho Wu-Šingu?“

Nicholas měl nyní na vybranou: buďto ztratí tvář, nebo mezi Japonci vyvolá paniku, která nevyhnutelně ohrozí jednání, o němž Tomkin tvrdil, že musí být uzavřeno ještě tento týden: Část příběhu vypověděl v pátek Tomkinovi v jeho hotelovém pokoji a teď jim všem řekl o něco více; avšak jen on, Nicholas, znal celou pravdu, jejíž důsledky byly tak strašlivé, že na ně zatím ani nechtěl myslet. Nicméně vytrvalý, inteligentní Nangi ho teď hodlá donutit, aby přiznal barvu a aby tím zahodil bůhvíkolik let Tomkinových plánů.

Usilovně přemýšlel, co dál, když tu se mu hlava jakoby sama od sebe otočila. Haragei – jeho zvláštní šestý smysl – ho varovalo… před čím? Tomkin! Co je s ním? Nicholas vstal a zamířil k němu ještě dříve, než mohl situaci nějak souvisle zvážit.

Hnědé oči Raphaela Tomkina, obvykle tak Istivé a vychytralé, vypadaly skelně a vodnatě, jako by mu veškerá barva duhovek vytékala přes spodní víčka. Zorničky měl rozšířené a zdálo se, že mu dělá potíže zaostřit pohled.

Nicholas se ho dotkl a ucítil, jak se jeho trup křečovitě chvěje.

„Rychle,“ prohlásil. „Zavolejte doktora.“

„Tady v budově máme jenom jednoho,“ opáčil Sató a pokynul Išiimu, který už byl tak jako tak na cestě ke dveřím. „Je náš a patří k nejlepším.“

Tomkin se pokoušel otevřít ústa; mluvit nemohl. Zachytil se rukama za Nicholasovo sako, svíral látku mezi zkřivenými prsty a v očích mu poskakovaly rudé jiskřičky děsu.

„To bude v pořádku,“ pronesl Nicholas konejšivě, „už sem jde doktor.“ Něco se mu dralo na mysl, nějaká napůl zapomenutá vzpomínka, nepatrná, prchavá, možná bezvýznamná. Co to jen mohlo být?

Tomkinův obličej se obsypal skvrnami; Nicholas mu byl tak blízko, že cítil, jak mu srdce uhání jako splašený motor. Aby si to zkontroloval, vzal ho za třesoucí se zápěstí; po chvíli přesunul prsty, a pak ještě jednou. Nedokázal tomu uvěřit: žádný pulz nemohl nahmatat!

Tomkin začal pohybovat ústy a přitáhl si Nicholase blíž, protože chtěl – nebo spíše musel – šeptat. Nicholas přiložil ucho k Tomkinovým rtům a napjal sluch; slyšel těžké oddechování připomínající přetížené měchy a cítil odporně nasládlý pach rozkladu. Znovu mu to přivedlo na mysl tu zapadlou vzpomínku, ovšem sotva ji chtěl uchopit a prozkoumat, zaslechl suchý, nepozemský Tomkinův hlas.

„Greydona,“ říkal průmyslník bez dechu. „Pro – boha. Sežeň Grey – dona. Hned.“

Růžové světlo, které se odráželo od kanzaši ve vlasech slečny Jošidové, měnilo kameny na dně bazénu v zářivé drahokamy. Klečela před otevřenou fusumou v padesátém patře budovy Šindžuku Suirjú, hlavního stanu Petrochemie Sató; toto podlaží navrhoval zkušený architekt ve spolupráci s mistrem zahradníkem, aby společně vytvořili oázu poklidné meditace uprostřed zakouřeného blázince, jímž byl střed Tokia.

Nad skloněnou hlavou slečny Jošidové zašuměl větřík, který se tu vzal kdoví odkud. Napravo od ní se tyčil zelený kmen bambusu, vysoký, mladistvý a plný věčné krásy, jaké si Japonci tolik cenili a která dokázala osvěžit unavenou duši.

Slečna Jošidová, oblečená do elegantních tmavě červených šatů, klečela na kraji bazénu. Přestože byla Satóovou administrativní asistentkou, tradice nařizovala, aby se jí říkalo Dáma z kanceláře. Proti tomuto označení se už několik let bezúspěšně bránila; po pravdě řečeno, za jiných okolností by zde vůbec nepracovala a místo toho by plnila tradiční povinnosti manželky a matky, ženy v domácnosti.

Jenže před šesti lety sestoupil její manžel z chodníku ucpaného davem spěchajících lidí, načež ho zachytil projíždějící náklaďák a na místě mu rozdrtil lebku; po jeho smrti zůstala slečna Jošidová úplně sama na to, aby se starala o jejich syna Kozoa, který právě vstupoval na střední školu, odkud měl pokračovat na prestižní univerzitě Tódai. Slečna Jošidová i její manžel dělali možné i nemožné – dokonce požádala o podporu i samotného Satóa – aby se Kozo na školu dostal; proto je také zarazilo, že chlapec jim za to není vděčný, ani co by se za nehet vešlo. Zřejmě si vůbec neuvědomoval, jaký obrovský kus trnité cesty za zářnou budoucností mu jeho rodiče ušetřili.

Slečna Jošidová si při vzpomínce na to povzdechla a celá se shrbila jako pod velkou tíhou.

Zpočátku zkusila přijmout pozvání své tchyně, aby bydlela u ní; to však vydrželo sotva několik měsíců, protože slečna Jošidová brzy zjistila, že jen vyměnila jedno peklo za druhé. Tím, že žila v domě, který patřil tchyni, musela se starší ženě ve všem podřizovat – a že to byla tvrdá a neústupná hera-moči, která trvala i na tom, že bude spravovat peníze z životní pojistky svého syna a všechny rodinné bankovní účty. Takové otroctví nemohla slečna Jošidová dlouho snášet.

Sebrala tedy Kozoa, najala si malý byt ve čtvrti, kterou milovala ještě jako dítě, a utekla z dosahu staré diktátorky. Vzhledem k tomu, že v celém životě měla teď jedině Kozoa, stala se z ní Kjoiku mama, matka-vychovatelka; neustále se svým synem pracovala na tom, aby si zlepšil známky a dostal se do elitních džuku, soukromých studijních skupin, které se scházely mimo normální vyučovací hodiny o nedělích a o svátcích. Slečna Jošidová si přála, aby se Kozo mohl připojit k džuku, protože dobře věděla, jaká je úroveň vyučování na jeho škole: žáci nemohli jednotlivé třídy ani opakovat, ani přeskakovat, a tak byly osnovy přizpůsobeny spíše těm méně chápavým, mezi něž – aspoň podle slečny Jošidové – její syn rozhodně nepatřil.

Její píle a Kozoova vrozená inteligence přinesly své ovoce: požádali ho, aby vstoupil do zvláště prestižní džuku, která se scházela v přednáškové místnosti přímo na Tódai.

Slečnu Jošidovou to potěšilo zvláště proto, že si vzpomněla na to, jak sama získávala vzdělání. Na střední škole – která byla přirozeně čistě dívčí – ji neučili nic jiného, než jak se chovat ve společnosti, jak jednat se svou budoucí tchyní, jak vychovávat děti a jak se připravit na desítky a stovky těžkostí manželského života. To ji naplňovalo nechutí a přísahala si, že bude-li mít dceru, zajistí jí úplně jinou výchovu.

Avšak její karma byla jiná: když jí lékař sdělil, že její syn je jediné dítě, které v životě může mít, smířila se s tím, že zajistí co nejlepší vzdělání jemu, aby měl otevřené dveře do světa velkého obchodu. Každý přece ví, že mladý muž, který studoval na jiných než na několika málo vybraných univerzitách, nemá v japonské společnosti šanci, která by stála za řeč.

Proto si také nevšímala toho, jak si Kozo stěžoval, že jeho učitelé jsou proti jeho činnosti v džuku: tvrdil, že mají pocit, že džuku jim nabourávají jejich vlastní učební plány, zlobí se a zlost si pak vylévají na něm.

„Nesmysl,“ odpověděla mu slečna Jošidová. „To je jenom výmluva, aby ses nemusel učit. Máš vůbec představu, kolik mě ta tvoje džuku každý měsíc stojí?“ Pochopitelně by mu to nikdy neřekla, ale ve skrytu duše byla ráda, že její manžel našetřil tolik peněz; dovedl se o ně dobře postarat i po smrti.

Před dvěma lety – je to skutečně tak dávno? – mohl Kozo střední školu úspěšně ukončit. Celý školní rok se společně se svými spolužáky tvrdě připravoval na přijímací zkoušky na Tódai. Bledý a napjatý vycházel každé ráno z domova a z knihovny se vracel až pozdě večer.

Pak, když tři týdny po Novém roce skončila škola, začal Kozo tvrdě dřít čtyřiadvacet hodin denně – říkalo se tomu šiken džigoku, zkouškové peklo, a slečna Jošidová se při pomyšlení na ta slova otřásla.

Přenechala Kozóovi část bytu jako studovnu, aby měl soukromí. A jednoho dne ráno…

Slečně Jošidové se roztřásla ramena a její vzlyk na okamžik přehlušil šumění listů a zpěvavé zurčení miniaturního vodopádu na hladkých okrových kamenech. Ne! vykřiklo v ní něco. Proč se dál mučit? Proč na to pořád myslet?

Věděla proč: pokání. Po oblých tvářích jí stékaly slzy a dopadaly na hedvábnou blůzku.

Ach, Buddho! Jak bych mohla zapomenout na tu chvíli, kdy jsem k němu ráno vstoupila a našla ho, jak visí od stropu, zamotaný do prostěradla, a vedle něj leží převržená stolička? Kýval se sem a tam jako nějaký hrůzný metronom a já si vzpomněla, že když byl ještě dítě a spal (vždycky se ve spánku usmíval), taky se zamotal do prostěradla – jenže to byly nohy, ne krk!

Můj ubohý Kozo!

Tři měsíce poté, co ho pohřbila vedle jeho otce, přečetla si v novinách článek profesora Soiči Watanabeho z tokijské univerzity Sofia. Mimo jiné odsuzoval „hrozné školní otroctví“, kterým musí chlapci procházet, „trest, kterému žádné dítě nemůže uniknout“. Znovu se rozplakala, udivená svým vlastním nedostatkem pochopení a soucitu.

Už od narození se snažila přizpůsobit Kozoa svým vlastním představám. Teď chápala, že ho nikdy nepovažovala za svébytného jedince; místo toho si ho vždycky představovala jako součást jí samotné. Jistě, důležitou součást – ale pořád součást.

S hlavou v dlaních se na kolenou pomalu kývala dopředu a dozadu, ztracená v moři uplakané sebelítosti.

A tak ji zastihla smrt, která padla přes její tělo jako stín, černý prst, který se objevil odnikud a přejel jí přes páteř jako čepel Prázdna, která ji rozpůlila vedví.

Slečna Jošidová si neuvědomovala nic jiného než svou vlastní bolest a smutek, posílené ještě šokem z toho, jak nalezla zkrvavené tělo Kagami-sana v parní lázni. Nejvíc ji však zaměstnávala nesmazatelná vzpomínka na Kozoa: dokonce i odporný zápach, který vycházel z Tomkin-sana a který přičítala jeho masité americké stravě, ležel zapomenut hluboko uvnitř jejího zoufalství.

Ucítila na rameni něžný dotek dlaně a zaslechla tichý ženský hlas; pomalu narovnala ramena, napřímila záda a zvedla hlavu, aby se podívala na nositelku útěchy.

Ještě stačila zahlédnout barevné kimono a dlouhou hřívu zářivých černých vlasů, než uslyšela podivné zasvištění a zubaté ostří gunsenu jí proniklo kostmi a šlachami u kořene nosu.

Slečna Jošidová vykřikla, jakmile obnažené nervy překonaly první šok a roznesly po těle bolest; z otvoru v obličeji jí prýštila krev a smáčela jí šaty. Padla na záda a její vyvalené oči nechápavě mrkaly, protože postavu před sebou poznala a její srdce se naplnilo hrůzou.

„Bohužel, z tohohle mi zůstává rozum stát,“ prohlásil lékař, šedivý a unavený muž, který vypadal o deset let starší, než když vstoupil do Satóovy kanceláře. „Podle mě jediná rozumná věc, která se dá udělat, je odvézt ho do nemocnice.“ Zhluboka si povzdechl, posunul si brýle s kovovými obroučkami na čelo a protřel si oči. „Promiňte. Poslední dobou mě skoro pořád bolí hlava – dutiny, víte.“ Vytáhl malou plastikovou lahvičku a stříkl si její obsah do nosních dírek. „Můj doktor říká, že mám nejvyšší čas vypadnout tady z města natrvalo.“ Schoval lahvičku. „Kvůli smogu.“

Byl to nahrbený Japonec už po středních letech a s tak úzkými rameny, že mu přes zmuchlané sako prosvítaly lopatky. Měl laskavé, inteligentní oči. Znovu si povzdechl. „Jestli chcete znát můj názor, tak ani to mu moc nepomůže.“ Rozhlédl se po napjatých tvářích v místnosti: Nicholas, Sató, Nangi, a nakonec jeho pohled utkvěl na Tomkinovi nataženém na Satóově gauči.

„To není od srdce,“ pokračoval lékař. „Nevím, od čeho to je.“

„Než jste přišel, chtěl jsem mu změřit tep,“ nadhodil Nicholas. „Žádný neměl.“

„Ano.“ Lékařovy oči za tlustými skly brýlí zamrkaly. „To je na tom právě to divné. Správně by už měl být mrtvý, víte.“ Ještě jednou se podíval na nemocného. „Nebral nějaké speciální léky, Linnear-san?“

Nicholas si vzpomněl, jak si v Tomkinově pokoji nervózně pohrával s lahvičkou. „Bral prednison.“

Vypadalo to, že se doktor zapotácel, a Nicholas natáhl ruku, aby ho zachytil. Japonec zbledl, ale nevykřikl; když se k němu Nicholas naklonil, zašeptal: „Prednison? Jste si docela jistý, že to byl prednison?“

„Určitě.“

Lékař si sundal brýle. „V tom případě se obávám, že je zbytečné volat záchranku,“ pronesl tiše. Pečlivě si brýle znovu nasadil a pohlédl na ně; jeho tvář se naprosto změnila. Oči měl černé a od všeho kolem jej odděloval závoj profesionality. Takový výraz viděl Nicholas častokrát jak u lékařů, tak u vojáků vracejících se z boje; byl to do jisté míry obranný mechanismus, snaha zatvrdit se proti bolesti a smutku. Lékař skutečně nemohl dělat vůbec nic a patřil k těm, kteří nesnášejí porážky.

„Zdá se, že Tomkin-san trpí závěrečnou fází Takajasuovy arteritidy, což je všeobecně smrtelná choroba. Také je známa pod názvem ‚nemoc bez tepu‘ – proč se jí tak říká, myslím, tušíte.“

Slečna Jošidová byla přesvědčená o tom, že umírá. To pro ni ještě neznamenalo nic strašného – alespoň to ukončí její utrpení a zakryje její stud nad tím, že byla příliš zbabělá na to, aby po smrti svého muže vytáhla z pochvy jeho wakizaši a zapíchla si jej do břicha.

Jenže způsob, jakým umírala, to bylo něco jiného. Umírala jako pes, ubohé, zmrzačené zvíře někde v kanále, pokopané a zbité, z něhož uniká život v krátkých, křečovitých výdeších.

Takhle určitě nemá samurajská žena umírat, říkala si; její mysl byla stále ještě v šoku po zásahu ostré zubaté hrany ocelového vějíře.

Ovšem pohled na postavu, která se tyčila nad ní – na tu namalovanou tvář démona, bílou jako smrt s jasně oranžovými skvrnami, jak bylo zvykem v divadle kabuki – ji dokonale znehybňoval.

Připadala si, jako by ji vrhli do temného tunelu historie, jako by každodenní Tokio se svými hordami spěchajících lidí, smogem a jasnými neonovými reklamami zmizelo a místo něj tu stály domy ze dřeva a papíru, zelené ševelící bambusové háje dávného Japonska, zahalené mlhou a tajemstvím, plné kouzel a hrdinských činů.

To vše viděla v obličeji, který se nad ní skláněl, aby jí zasadil poslední ránu.

Jenže já jsem samuraj, blesklo slečně Jošidové hlavou. A jestli mám zemřít, tak chci zemřít důstojně, v boji!

A tak slečna Jošidová napřáhla ruce proti svištícímu gunsenu, který ji napřed připravil o nehty a pak o konečky prstů; začala před ranami ustupovat, přičemž se chránila lokty a pažemi, po nichž jí stékala teplá krev.

Odhalila zuby v něčem, co připomínalo jak bolestný škleb, tak pohrdavý úsměšek; v žilách jí koloval adrenalin, její srdce se probudilo a rozezpívalo se v rytmu jejích samurajských předků, kteří ji teď vedli ke slavnému konci.

„Poprvé ji diagnostikovali docela nedávno – mám dojem, že začátkem roku 1979 na klinice Mayo.“

„Opravdu nemůžete nic udělat, Taki-san?“ zeptal se Sató.

Lékař pokrčil úzkými rameny. „Můžu mu dát sedativa, aby necítil bolest. Nic víc.“

„V nemocnici by ale určitě mohli –“

Taki zavrtěl hlavou. „Je už skoro po všem, Sató-san. Když ho budeme převážet, jen ho to bude víc bolet. A co se týče nemocnice… víte, kdybych měl na vybranou, tak bych nechtěl umřít zrovna tam.“

Sató přikývl; i on musel přiznat porážku.

Nicholas se od nich odvrátil – moderní věda, neúčinná proti primitivním silám přírody. Poklekl u Tomkina a zahleděl se do jeho bledé tváře poseté červenými skvrnami; kdysi v této tváři viděl sílu a moc, velikost osobnosti, kterou jí dodávaly vrásky vyryté tíhou zodpovědnosti.

A teď tyto vrásky nabyly vrchu, prohlubovaly se, rozšiřovaly a vytvářely hustější síť; zdálo se, že čas ho konečně doběhl, takže v deseti minutách zestárl o deset let. Jenomže, na rozdíl od Takiho, se už téhle imaginární přítěže nezbaví: nemoc ho zbavila veškeré schopnosti regenerace.

Nicholasovi připadalo jako vrcholná ironie, že nyní klečí po boku tohoto umírajícího muže – muže, kterého sám hodlal zničit. Nepřemýšlel o tom. Tomkinův osud byl prostě takový a Nicholas ho přijímal tak jako všechno ostatní v životě, s klidem a vyrovnaně. Díky těmto vlastnostem ostatně dokázal potlačit svou touhu promluvit si s Akiko, svůj šok z její podoby, a konečně i děsivé důsledky vraždy Kagami-sana.

I když měl ve tváři jen slabé stopy matčiny krve, jeho povaha byla povahou Asiata. Kdyby byl plukovník naživu, poznal by v obličeji svého syna skoro přesnou kopii sama sebe v jeho letech, až na to, že Nicholasovy vlasy byly stejně černé jako vlasy jeho matky a v očích mu chyběla evropská přímost.

Teď v něm však vířilo množství protichůdných pocitů. Poznával svou nenávist k Tomkinovi, která ho donutila pracovat pro něj, stát se jeho přítelem, aby se mohl lépe pomstít za smrt svého skutečného přítele. A přece… ten člověk měl jisté vlastnosti, které na Nicholase hluboce zapůsobily. Především byl až neskutečně oddaný. Když se někdo z jeho lidí dostal do maléru, dokázal udělat i nemožné, jen aby ho z toho vysekal. Kromě toho to, jak zbožňoval své dcery – a zvláště Justine – bylo dojemné. Neměl prostě v povaze dávat takovou lásku najevo, avšak rozhodně se mu nedalo upřít, že svou nervově labilní mladší dceru chápal a že byl ochoten přiznat – přinejmenším sobě a Nicholasovi – že na jejím duševním stavu má nemalý podíl.

I když byl Tomkin někdy příliš hlučný a hrubý, přece jen tato drsná slupka skrývala citlivého člověka. Nastávaly chvíle a mnohé z nich strávil právě s Nicholasem – kdy se přestal hlídat, uvolnil se a stával se z něj příjemný, ne-li přímo okouzlující společník.

Nicholas pohlédl na šedivý, strhaný obličej; jak tu tak ležel bez pohybu, připomínal Tomkin vysloužilou hadrovou panenku. Vzpomněl si na to, jakou hořkost cítil Tomkin vůči Justininým milencům; jak mu pro ni pukalo srdce, když ji Chris tak nestydatě zneužíval; na jeho následný výbuch zlosti, kterým ji zachránil a zároveň způsobil, že se k němu navždy obrátila zády.

Nicholas musel uznat, že by bylo jen dobře, kdyby tu Justine teď byla; možná jen on sám věděl, jakou útěchu by svou přítomností Tomkinovi přinesla. Rodina byla vždycky Tomkinovou slabostí – zdálo se kruté, že musí zemřít tady, tak daleko od domova a od svých dcer, od všeho, co miloval. Tváří v tvář smrti cítil Nicholas pokaždé určitou pokoru: matně tušil, že je to západní rys jeho povahy, dědictví po plukovníkovi. Jeho asijské já dokonale chápalo, že smrt je součástí života, že je s ním vlastně totožná; jedině to ho mohlo v této chvíli utěšit.

Nicholas si všiml, jak se víčka umírajícího zachvěla a rozevřela se: jeho dříve hnědé oči měly nyní šedavé zbarvení. Dýchal jen s velkými obtížemi a ústa s popraskanými rty měl pootevřená.

„Zavolal jsem Greydona,“ oznámil mu. „Hned tu bude.“

Oči, které bez ustání bloudily po pokoji, na to nijak nereagovaly. Venku už den vystřídala noc, honosná tokijská noc plná zářících neonů, jejichž barevný štít chrání město před temnotou.

Tomkin otočil hlavu a Nicholas se podíval ve směru jeho pohledu. Byla tam prázdná zeď. Co na ní Tomkin mohl vidět? Jenom kočky přece dokážou sedět a civět do prázdna.

Po stěně se mihl stín a jako by to byla součást jeho samého, Tomkin sebou škubl. Nicholas zavolal na doktora, i když to byla jen formalita: smrt dokázal konstatovat sám.

„Pane Linneare?“

Nicholas pomalu vstal a pohlédl do ustarané tváře Tomkinova právníka Greydona.

„Jak je mu?“

„Tady doktor vám to poví.“ Najednou Nicholas cítil strašnou únavu.

Taki přiklekl k Tomkinovi a pozorně naslouchal stetoskopem. Po chvíli si stáhl nástroj z uší. „Bohužel, exitus.“ Vstal a začal si psát něco do bloku.

Greydon si otřel kapesníkem čelo. „Přišlo to tak najednou,“ prohlásil. „Vůbec… vůbec jsem to nečekal.“

„Věděl jste, že je nemocný?“ zeptal se Nicholas.

Greydon roztržitě přikývl. „Ano. Věděl to jen doktor Kidd – jeho osobní lékař – a já.“ Znovu zaostřil pohled na Nicholase. „Tomkin se mnou sepisoval poslední vůli, víte. Musel jsem to vědět.“

Zhluboka se nadechl. „Nevadilo by vám, kdybych si dal whisky se sodou?“

„Promiňte,“ omlouval se Sató. „To víte, okolnosti…“ Rychle zamířil k baru a připravil Greydonovi pití; nalil také Nangimu, který byl bledý jako stěna.

Greydon se zhluboka napil a poklepal Nicholasovi na loket. „Pojďte se mnou,“ zašeptal. „Prosím.“

Stranou od ostatních se Nicholas zastavil. „O co jde?“ otázal se stručně; myslel přitom na něco jiného.

Greydon otevřel svůj kožený kufřík. „Musíme vyřídit pár věcí –“

„Teď ne,“ přerušil ho Nicholas a položil mu ruku na rameno. „Na formality bude ještě spousta času.“

Právník se na něj podíval. „Lituji, pane Linneare, ale dostal jsem jasné příkazy. Pan Tomkin v tomhle směru hovořil naprosto jednoznačně.“ Sáhl do kufříku a vytáhl z něj velkou obálku s Nicholasovým jménem, zapečetěnou červeným voskem. Podal mu ji. „Pan Tomkin si přál, abych vám neprodleně po jeho smrti doručil tuto obálku a abyste si ji v mé přítomnosti přečetl a podepsal.“

Nicholas udiveně zíral na obálku. „Co to je?“

„Dodatek.“

„Dodatek?“

„K závěti pana Tomkina.“ Greydon se znovu zatvářil naléhavě a vzal Nicholase za zápěstí. „Musíte si to přečíst teď, pane Linneare. Pan Tomkin na tom trval.“ Oči měl velké a vlhké. „Prosím.“

Nicholas obrátil obálku, zlomil pečeť a vyndal několik listů papíru. První byl popsán Tomkinovým nezaměnitelným písmem. Dal se do čtení.

Nicholasi,

poslední události tě určitě trochu vyvedly z míry, což je jen pochopitelné. Přiznám se, že bych rád věděl, co v tuhle chvíli cítíš. Vím jenom, že kdybych tě mohl sledovat, nikdy bych ti to z očí nevyčetl. V mnoha směrech jsi pro mne byl ještě větší hádanka než moje dcery – a to je v pořádku, protože jsem tě začal považovat za něco jako svého syna.

Podle mě se to docela i hodí. Copak takový Oidipus nechtěl zabít svého otce? Samozřejmě že to vím, protože natolik jsem tě poznal. V životě jsem natropil spoustu hloupostí, věcí, které bych klidně i vzal zpátky.

Nepříčetně jsem toužil po moci a kvůli tomu jsem ničil lidi, dokonce celé firmy. Jenže nakonec se nám všem život vysměje, a proč bych já měl být výjimka?

Nemůžu popřít, že setkání s tebou změnilo můj život. Jistě, ne zpočátku. Na to jsem měl příliš pevnou vůli. Ale vzpomínám si na tu noc, kdy jsme oba čekali, až přijde Saigó. Tys mne měl chránit, jenže já jsem se s ním ve svém strachu a zoufalství spojil a nabídl mu, že tě obětuji výměnou za svůj život.

Teprve později jsem si uvědomil, jaký jsem byl blázen. Také mne napadlo, že jsi mne určitě slyšel. Mám ostatně pravdu, ne? No, každopádně na tom teď už tolik nezáleží. Chci jen říct, že po té noci jsem tě začal chápat. Něco v tobě, co ještě nedokážu přesně definovat, mě začalo ovíjet jako mlha. Jsem rád, že jsi pro mne začal pracovat, a stejně tak mě těší, že si vezmeš mou dceru. To je taky symbolické.

Možná existuje spousta důvodů, proč bys mě mohl chtít zabít. A možná tím pro tebe nejdůležitějším je to, co se stalo tvému příteli Ixwisi Croakerovi. On si myslel, že jsem zavraždil Angelu Didionovou, a ty sis myslel, že jsem dal zabít jeho.

Mýlíš se. A zároveň máš pravdu.

Je mi líto, ale vysvětlit ti to nemůžu. Dokonce se mi zdá, že už jsem toho řekl víc, než je zdrávo. Takže k věci:

V téhle obálce najdeš dokument, který ti přisuzuje právo na šedesát procent akcií Tomkinových závodů s hlasovacím právem. Díky nim můžeš sedět ve správní radě, můžeš i změnit její složení, když budeš chtít. Přestože Justine a Gelda si obě ponechají po dvaceti procentech, budeš mít vedení v rukou ty sám, jako jsem ho měl já. Stačí podepsat a staneš se prezidentem Tomkinových závodů. Moc o tom nepřemýšlej, řiď se radši instinktem. Ale věř mi, že chci, abys to přijal, Nicky, a že to chci celým srdcem a duší, pokud něco takového existuje. Nepotrvá dlouho a vezmeš si Justine. Jsem rád, že se milujete – nikdo neví líp než já, jak vzácná je taková věc v dnešní době. Takže v každém slova smyslu patříš k rodině.

Když podepíšeš, uděláš mi tím obrovskou radost. Budu vědět, že firma je v dobrých rukou. Ale nezapomeň: hned po pohřbu musíš udělat jednu věc. Greydon, který teď určitě stojí vedle tebe, ti poví, o co jde.

Sbohem, Nicky. A pozdravuj ode mne dcerky.

Raphael Tomkin

Vůle byla potvrzena Greydonem 4. června 1983.

Nicholas se posadil na opěradlo Satóova křesla; v hlavě mu hučelo a zoufale se snažil ovládnout. Na něco takového nebyl vůbec připraven.

„Pane Linneare?“

Nicholas pomalu zvedl hlavu a uvědomil si, že se Greydon už nějakou dobu snaží mu něco vysvětlit.

„Pane Linneare, podepíšete ten dodatek?“

Příliš mnoho věcí se událo najednou a Nicholas byl zmaten. V jeho evropském já se hromadily city, zatímco jeho asijská část se zuřivě pokoušela potlačit všechno, co by ho mohlo stát tvář, kdyby se vydralo na povrch. Poprvé v životě si Nicholas připadal jako člověk, který seděl na dvou židlích a spadl mezi ně; bojoval s oběma stránkami své povahy. Chtěl obojí najednou – cítit i necítit. Sató měl ostatně pravdu: v téhle zemi je smutek naprosto soukromý cit, který je třeba skrývat i před těmi nejbližšími. Přesto jako by před sebou viděl Plukovníka, jak mu radí, aby truchlil, že je to naprosto v pořádku, že muž má přece právo plakat, cítit, hledat útěchu – že to přece chce každý.

Přesto na sobě nedal nic znát. Možná Nangi, ten bystrý pozorovatel, mohl zahlédnout v Nicholasových očích temný záblesk bolesti; jenomže Nangiho by nikdy ani nenapadlo někomu takhle zasahovat do soukromí. Od okamžiku, kdy začal Tomkinův záchvat, se oba Japonci dívali jen jeden na druhého, aby nikdo z přítomných neztratil tvář.

„Pane Linneare?“

Zčistajasna se Nicholas ocitl v prvním útočném postoji, s napjatými svaly a s rozhýbanýma nohama; už už zvedal ruku, naplněný odhodláním zabíjet.

„Ano?“

Greydon za brýlemi zamrkal a zkameněl; Nicholase napadlo: Co to vlastně vyvádím? Nečekané vybití emocí i připravenost jeho těla reagovat podle výcviku aka-i-nindžutsu ho zaskočily. Bylo mu, jako by z něj všechny roky strávené v Americe spadly a jako by se vracel do svého přirozeného prostředí, kde rozumové uvažování ustupuje instinktu tak, jak ho naučili. Džahó, magie nindžovských rjú, vyžaduje naprosté zavržení všech zákonů a omezení daných takzvanou civilizací.

Avšak tady nebyl v prefektuře Nara, ani mezi chladnými kamennými stěnami Tenšin Šoden Katori. Není už žákem; je senseiem. Měl by se tedy lépe ovládat, i když není úplný Asiat – bez ohledu na to, že by se rád přesvědčil o opaku.

A právě v tomto okamžiku, jako by mu zastoupil cestu nějaký obrovský ledovec, v jehož výstupcích a prohlubních se odráží světlo, něco se v něm zlomilo a pochopil svou skrývanou zášť k Plukovníkovi za to, že ho počal, že do něj nahustil své evropské geny, reakce a instinkty, svůj pokroucený způsob vidění světa. Nicholas si uvědomil, že jeho neustálá úcta k otci byla jen maskou zakrývající odpor, který mu doutnal někde hluboko uvnitř. Najednou mu bylo jasné, co má dělat.

Uvolnil se a vědomě potlačil všechen adrenalin, který se v něm nechtěně rozproudil, jakmile zaujal kokjú suru, útočný postoj. Podal Greydonovi papíry, řekl: „Dopřejte mi trochu času, prosím,“ a vydal se přes pokoj, od jednoho ostrůvku koberce k druhému, kolem čtyř Japonců, kteří by se neodvážili mu pohlédnout do tváře a kteří spolu tiše rozmlouvali o bezvýznamných věcech.

Nicholas obešel pohovku a znovu se před ním objevil Tomkin, natažený jako na márách. Nicholas cítil v ústech hořkou pachuť a oči ho pálily. Toho dne, kdy Plukovník zemřel, jejich nový zahradník – další zenový mistr, který v domě na kraji Tokia nastoupil na místo starého Atakiho – začal shrabovat sníh. A Nicholas znovu jako by viděl tmavé a bílé linky, melancholický zimní pohled, který osobní tragédie proměnila v symbol smrti.

Nicholas poklekl v pravém úhlu k Tomkinově mrtvole a formálně sklonil hlavu, jako na projev úcty k hlavě rodiny. Po té vzpomínce, která mu před okamžikem vytanula na mysli, nebyl vlastně žádný rozdíl mezi tímto tělem a tělem, které společně s matkou a Itami pohřbili s takovou pompou před mnoha lety.

Pochopitelně až na to, že nepochopitelná a zdánlivě nekonečná bolest v něm se rozpustila, jakmile si uvědomil, jaký byl vlastně jeho názor na Modrookého barbara. Nehledě na to, že Plukovník miloval Asii, byl stále gaidžinem a Nicholas tím po celou dobu dospívání trpěl. Krev a zase krev. Japonci se přes to nedovedli přenést a ve svém srdci, které pečlivě ukrývali pod nánosem vřelosti stavěné na odiv, mu nikdy tenhle základní nedostatek neodpustili.

A v Raphaelovi Tomkinovi našel Nicholas – třebas podvědomě – všechny rysy, které byly neoprávněně přisuzovány jeho otci. Už chápal, že jeho nenávist k Tomkinovi byla částečně jeho nenávistí k tomu, čím byl Plukovník, ať chtěl nebo ne. Byl doživotně Asiatem uvězněným v evropském těle. Karma. Nicholas nyní věděl, že se s tím nikdy nedokázal smířit, že proti svému osudu celé roky bojoval a vytrvale odmítal přiznat si svou hluboce zakořeněnou nenávist.

Teď už mohl. Tomkinova smrt mu k tomu ukázala cestu a za to bude tomu člověku neskonale vděčný. Jasně si však uvědomoval, že k Tomkinovi cítil mnohem víc než pouhou nenávist. Nikdy doopravdy nevěřil, že by byl takový padouch, jak ho popisovaly jeho dcery. Přestože byl bezohledný a často krutý, dokázala se občas projevit překvapivě silná láska k jeho dětem a k životu vůbec: Nicholas cítil, jak jeho smutek probublává na povrch, konečně uvolněný z železného sevření jeho asijské duše.

Zatímco totiž truchlil pro Raphaela Tomkina, truchlil znovu pro svého otce. V očích mu vyvstávaly slzy jako pečlivě srovnané oblázky z jeho vlastní zenové zahrady, navždy pokažené ztrátou blízkého člověka.

Po nějaké době Nicholas vstal; vypadal klidně a vyrovnaně. Připadal si, že má mysl znovu čistou, zbavenou všeho zmatku, který v ní vládl ještě před půl hodinou. Vrátil se ke Greydonovi, který na něj trpělivě čekal s dokumenty v rukou, a vzal si od něj papíry. Znovu si přečetl dopis a ještě jednou ho ohromila hloubka Tomkinova chápání; zřejmě rozuměl mnohem více věcem, než kolik jeho odpudivý americký zevnějšek napovídal.

Když Nicholas dočetl až k odstavci o Angele Didionové, zarazil se. Měl Croaker pravdu, nebo ne? ptal se sám sebe. Copak to jde, aby ji měl a zároveň neměl? Jeden šok za druhým, jeden systém uvnitř druhého. Dopis působil zvláštním orientálním dojmem díky hloubce pohledu a temným narážkám.

Nicholas dlouho zíral na dopis, aniž by ještě četl; nezasvěcený divák by si mohl myslet, že nevidí nic. Ve skutečnosti však hleděl daleko za slova, kde hledal Prázdno, a v této podivné meditaci vlastní jen těm nejlepším asijským bojovníkům nacházel odpověď na snad nejzávažnější otázku svého života.

Najednou zvedl oči a podíval se na Greydona. Pečlivě složil dopis a zastrčil si jej do náprsní kapsy saka. „Co se stane, když to nepodepíšu?“ zeptal se klidně.

„Všechno je napsáno v poslední vůli,“ odpověděl Greydon. „Podrobnosti nejsem oprávněn vám sdělit. Mohu vám jenom říct, že v takovém případě by si správní rada zvolila jiného předsedu.“

„Kdo by to asi byl?“ vyzvídal Nicholas. „Byl by to dobrý chlap? Souhlasil by s touhle fúzí? Řídil by firmu tak, jak by si to přál Tomkin?“

Greydon se lehce usmál. „Co chcete, abych vám na to řekl, pane Linneare? Pan Tomkin zřejmě chtěl, abyste se rozhodl, aniž byste to věděl.“ Na chvíli se odmlčel a díval se mu do očí. „Ovšem už z toho, že se na to ptáte, usuzuji, že jste dospěl k rozhodnutí.“ Vytáhl plnicí pero a sundal uzávěr. Zlatá špička zářila ve světle jako ostří meče.

„Tomkin říká, že pokud podepíšu, musím něco udělat. Vy víte, co to je.“

Greydon přikývl. „Přesně tak. Jako nový prezident Tomkinových závodů musíte ve Washingtonu navštívit jistého člověka jménem C. Gordon Minck. Mám jeho soukromé číslo.“

„Kdo to je?“

„Nemám ponětí.“ Pero se vznášelo ve vzduchu; Nicholas si je vzal, položil dodatek na Satóův psací stůl a podepsal se na vyznačený řádek.

Greydon přikývl. „Dobře.“ Uchopil dokument, zamával jím, aby inkoust oschl, a složil jej. „Po přečtení závěti dostanete kopii.“ Napřáhl ruku. „Hodně štěstí, pane Linneare.“ Sklonil hlavu. „Teď je čas, abych vyrozuměl vedení společnosti a začal připravovat pohřeb.“

„Ne,“ odporoval Nicholas, „to zařídím já. S tím vyrozuměním počkejte, dokud si nepromluvím s jeho dcerami.“

„Jistě, pane Linneare. Jak si přejete.“

Když Greydon odešel, Nicholas přejel očima přes Satóovu rozlehlou kancelář; ostatní se pečlivě dívali jinam.

Zamířil k nim a formálně se uklonil. „Sató-san, Nangi-san, Išii-san,“ oslovil je. „Byl jsem jmenován jako Tomkinův nástupce. Jeho firma je nyní moje.“ Zvedl oči; aby si mohl prohlédnout, jak na to reagují; chovali se opatrně a podezíravě. Dnes už se přihodilo příliš mnoho věcí.

První promluvil Sató. „Blahopřeji, Linnear-san. Je mi jen líto, že štěstí vás zastihuje za tak pohnutých okolností.“

„Děkuji. Velice si cením vašeho zájmu.“

Išii také vyjádřil soustrast způsobem, který vypadal upřímně, aniž by byl vtíravý. Nangi mlčel, což bylo jen dobře. Nastal čas kout železo, dokud je žhavé. „Naneštěstí budu nucen se neprodleně vrátit do Států, abych se zúčastnil pohřbu. Musíme tím pádem své jednání odložit.“ Všichni se uklonili.

„Karma,“ poznamenal Sató.

„V žádném případě však nechci naši fúzi zdržovat,“ pokračoval Nicholas. „Vrátím se tedy, jak nejdříve to půjde. Předtím bych vám však rád poskytl jistou informaci, i když se vám třeba bude zdát poněkud zvláštní.“ Viseli mu na rtech. Dobře, napadlo ho, tady to máte.

„Původně jsem byl rozhodnut se o tom nezmiňovat, protože jsem měl pocit, že k tomu nemám dostatek důkazů a že bych vám v tom mohl ještě pomoci. Teď se však okolnosti změnily. Vzhledem k tomu, že odjíždím a že naši dohodu považuji za svatou – takže nechci, aby ji cokoli narušilo – odpovím nyní na Nangi-sanovu otázku v plné míře.

Ptal se mne, jestli vím o případu, že by byl Wu-Šing přímo spojen se smrtí. Odpověděl jsem po pravdě, že jsem nikdy nic takového neviděl. Přesto jsem o tom slyšel.“

„Jak?“ chtěl vědět Sató. „Co se vlastně stalo Kagami-sanovi? Musíme to vědět.“

Nicholas jim vypověděl starou legendu, kterou vyprávěl Tomkinovi. Vzduch byl plný napětí.

„Myslím, že je čas, abychom šli,“ promluvil Nangi do ticha.

Uniformovaní zřízenci přivolaní lékařem konečně dorazili a začali balit Raphaela Tomkina do stříbrošedého plastiku.

Išii odešel; lékař se Satóem ho brzy následovali, avšak Nangi s bledou tváří připomínající napudrovaný obličej gejši se ještě zastavil a pohlédl Nicholasovi do očí.

Stáli proti sobě. „Za tři dny,“ začal Nangi, „ožijí třešňové květy a rozprostřou se nad námi jako mystický mrak. Tehdy se nebe nakrátko spojí se zemí. V jejich rozpuku nacházíme radost a když odkvétají, těšíme se svými vzpomínkami.

A není to tak se vším?“

Se suchým zapraštěním překryl Tomkinovu tvář stříbrošedý závoj věčného ticha.

KJÓTO – TOKIO

JARO 1945 – PODZIM 1952

Když se Tanzan Nangi vrátil z nemocnice, kde se zotavoval z následků války, zatímco jeho země pomalu ztrácela půdu pod nohama ve svém zoufalém boji proti Západu, jeho první myšlenkou bylo vrátit se domů.

Ze sterilního lůžka ho propustili 11. března 1945, téměř rok ode dne, kdy ho našli uprostřed oceánu na jeho provizorním voru. Hned se do něj pustili lékaři, kteří se každou chvíli šťourali svými skalpely v jeho zmučeném mase, aby napravili poškozené nervy a svaly. Poraněné oko bylo nadobro ztraceno a jediné, co mohli udělat, bylo přišít mu víčka, aby ho zbavili tiku, který ho neustále trápil.

Zato s nohama to už vypadalo lépe. Po třech dlouhých operacích je mohl aspoň částečně používat; nikdy by dobrovolně nepodstoupil takové ponížení, jaké by pro něj znamenala amputace, i když lékaři zpočátku neviděli jiné řešení. Nicméně mu sdělili, že se bude muset znovu naučit chodit a že to bude pomalý, bolestný proces. Nangimu to nevadilo. Děkoval Pánu Ježíši, k němuž se modlil v nejtěžších chvílích a který se zřejmě rozhodl uchovat ho při životě.

Cestovat v těch dobách bylo pro civilistu – byť i pro válečného hrdinu – nesmírně obtížné. Pokud jste na sobě neměli uniformu nebo jste právě nemířili do odvodního centra, většinou vás naprosto ignorovali. Japonsko mělo v těch těžkých časech na starosti jiné věci a byrokratická válečná hydra na ně doléhala ještě tvrději než kdy předtím.

Naštěstí všude vládl duch jednoty, který pronikal i těžkými válečnými mračny, a Nangiho svezl do Tokia nějaký farmář v otlučeném náklaďáku, který rachotil po výmolech na neudržovaných silnicích a stavěl snad na každé mezi, aby před sebe pustil vojenskou kolonu.

Jak se ukázalo, nemusel se obtěžovat. Nad Tokiem se vznášela hustá černá oblaka, jejichž páchnoucí příkrov neměl nic společného s dešťovými mraky o něco výše. Ve vzduchu poletoval popel, který pokrýval tváře i ruce a lemoval ústa i nosní dírky sazemi.

Když náklaďák vjížděl do města, Nangi se na korbě nejistě postavil. Zdálo se, že z města nezbylo vůbec nic: Tokio bylo zničeno. Silný vítr mu ztěžoval výhled a musel neustále mrkat, aby se mu do oka nedostal prach. Popelem lehly ne celé budovy nebo bloky, ale celé čtvrti. Tam, kde stával dům Nangiho rodiny, se pohybovaly party záchranářů a odklízečů trosek, kteří se snažili prohrabat skrz zčernalé zbytky budovy. Dověděl se, že naživu nezůstal nikdo. Žár napalmu společně se silným větrem, který ostatně rozdmýchal už strašlivý tokijský požár z roku 1920, sežehly dobrou polovinu města.

Jediné místo, kam se mohl obrátit, bylo Kjóto. Nangi nezapomněl na svůj slib Gótaróovi, že navštíví jeho mladšího bratra Seičiho.

Bývalé hlavní město bylo ušetřeno tragédie, která změnila Tokio v doutnající spálenou kostru, avšak i zde byla válka znát: jídla bylo málo a obyvatelstvo hladovělo. Nangimu se podařilo sehnat bochníček černého chleba, sklenici marmelády, kousek másla a šest daikonů, bilých ředkviček; to vše přinesl Satóovým jako chabou záplatu na nepohodlí, které jim způsobí jeho návštěva.

V domě zastihl jen starou ženu s rovnými zády, sevřenými rty a šedivýmí vlasy připlácnutými k lebce. Ve vrásčité tváři jí zářily oči zvídavého dítěte.

„Hai?“ Její hlas zněl téměř omluvně a Nangi si vzpomněl na to, co mu Gótaró o své babičce vyprávěl. Rodina prošla nezměrným utrpením a on se nyní nemohl donutit k tomu, aby se stal dalším poslem špatných zpráv. Při všem tom válečném zmatku se mohlo docela dobře stát, že se jí zpráva o smrti jejího vnuka ještě nedonesla.

Uctivě se uklonil, podal jí pytlík s jídlem a oznámil jí, že sloužil společně s Gótaróem a že ji má od něj pozdravovat.

Lehce popotáhla a pravila: „Když tady Gótaró-san bydlel, sotva si mě všiml.“ Jinak se ovšem zdálo, že ji zpráva potěšila; také se uklonila a uvolnila mu cestu, aby mohl projít dveřmi.

Pohyb dělal Nangimu stále ještě potíže; přesto se odvrátila tak elegantně a přirozeně, že si nemohl být jistý, jestli to skutečně udělala schválně, aby mu ušetřila rozpaky.

Obá-čama – protože Nangi ji znal, stejně jako ostatní, jen pod jménem „babička“ – mu šla uvařit čaj, což byla v těch chmurných, beznadějných dnech nevýslovná pocta. Posadili se po stranách místnosti; od sebe je oddělovala mezera mezi tatami, jak bylo zvykem mezi hostem a hostitelem, žákem a senseiem, a upíjeli slabý čaj připravený z lístků, které evidentně nebyly vyluhovány poprvé.

Obá-čama mluvila a Nangi jí naslouchal, občas odpovídal na její bystré otázky a splétal předivo lží, pokud se týkalo Gótaróa a místa jeho současného pobytu.

„Válka tuhle rodinu zničila,“ pronesla s povzdechem, „tak jako ničí celou naši zemi. Můj zeť je po smrti a moje dcera leží v nemocnici, odkud se už nevrátí. Japonsko už nikdy nebude takové, jaké bývalo, ať už s námi Američani provedou cokoliv.“ Její tvrdé oči temně zářily a Nangiho napadlo, že by nechtěl být jejím nepřítelem. „A vůbec, Američanů se tolik nebojím.“ Znovu si povzdechla, zavrtěla pomalu hlavou a usrkla čaje.

Právě když si pomyslel, že nejspíš ztratila nit, promluvila a tím mu dala najevo, jaké je tempo jejího života. „Rusové nám vyhlásili válku.“ Její slova zněla jako rozsudek smrti. „Čekali až do poslední chvíle, až i těm jejich hloupým medvědím mozkům muselo být jasné, jak to dopadne. A teď začnou harašit zbraněmi a čekat, že si z nás budou moci také něco ukousnout.“ Svírala šálek rukama, jejichž kůže byla stejně bílá a průsvitná jako porcelán.

„Vidíš tyhle šálky, příteli mého vnuka?“ Nangi se poslušně podíval: byly skutečně nádherné, neuvěřitelně tenké, takže jimi sluneční světlo pronikalo a jejich stěny vypadaly jako čisté mléko. Přikývl.

„Jsou krásné.“

Obá-čama znovu popotáhla. „Dostala jsem je nedávno od jednoho svého vzdáleného příbuzného. To jediné mu zbylo z celé jeho rodiny. Zastavil se tady na cestě z Tokia na venkov. Stal se sokaidžinem. Zvala jsem ho, aby tu zůstal, ale po tom náletu na Tokio už nedokáže bydlet ve městě – v žádném městě. Chudák, ani nechápe, před čím vlastně utíká. Naštěstí se ještě dokázal smát.

‚Obá-čama,‘ povídal, ‚při těch náletech na Tokio jsem se musel během posledních tří měsíců čtyřikrát stěhovat, napřed ze svého domu, který už neexistuje, a pak z jednoho dočasného úkrytu do druhého. A při každém stěhování se moje nedocenitelná sbírka starožitností z doby dynastie Tchang zmenšovala: tuhle mi shořely nějaké svitky, tamhle jsem zakopl na ulici a rozbil vázu.‘ Pak mi podal tyhle šálky. ‚Prosím, Obá-čama, vidím, že ještě žiješ v klidu. Vezmi si je – je to poslední zbytek mé sbírky. Teď můžu začít nový život a netahat je s sebou jako přítěž minulosti. Válka mě naučila cenit si úplně jiných věcí.‘“

Obá-čama otočila šálek proti světlu. „Představ si! Teď držím v ruce dynastii Tchang!“

Nangi slyšel posvátnou bázeň v jejím hlase, a nijak ho to nepřekvapilo: ještě jednou pohlédl na svůj šálek a obdivoval jeho stáří i mistrovské provedení. Také cítil úctu, kterou Japonci chovali k této nejváženější čínské dynastii.

Obá-čama opatrně odložila šálek a zavřela oči. „Má teď vůbec cenu mluvit o starožitnostech? Nepotrvá dlouho, přijdou Rusové spolu s Američany a bude po nás veta.“ Pod jejím zoufalstvím postřehl Nangi jasné známky nesmiřitelné nenávisti a strachu ze Sovětů; pocítil silnou touhu natáhnout ruku přes prostor, který je podle tradice a pravidel slušného chování odděloval, dotknout se jí a ujistit ji, že všechno bude v pořádku. Ne, nemohl to udělat: slova se mu zadrhla v krku jako jehly, když si uvědomil, že nic už nebude v pořádku.

Zrovna chtěl otevřít ústa, aby něco řekl – cokoli, jen aby přerušil to bolavé, napjaté ticho – když se ozvalo ostré zaklepání na dveře. Obá-čama se rozjasnily oči a s úklonou se omluvila.

Nangi seděl mlčky a bez pohybu zády ke hlavnímu vchodu; slyšel jen tichý šepot hlasů, který vystřídalo krátké ticho, po němž šepot pokračoval. Nakonec se dveře tiše zaklaply a pak už neslyšel nic, dokud se Obá-čama nevrátila do místnosti.

Posadila se před něj; měla sklopenou hlavu, takže jí neviděl do očí. „Dostala jsem zprávu o Gótaró-sanovi.“ Její hlas připomínal proužek dýmu, který lehce pluje vzduchem, prázdnou, průhlednou skořápku. „Nevrátí se domů.“

Možná vždycky mluvila o smrti s básnickou naléhavostí, i když Nangi tomu příliš nevěřil. Gótaró pro ni hodně znamenal, tak jako hodně znamenal pro něj v té neuvěřitelně krátké době, kdy se znali.

Ve vzduchu mezi nimi tančila zrnka prachu zmítající se v teplém slunečním světle. Jejich zdánlivý život jen zdůrazňoval prázdnotu, která se vkradla do pokoje.

Donesly se k němu tlumené zvuky ruchu na ulici, vzdálené jako vzpomínky vyvolané zažloutlou fotografií. Před nimi ubíhala doba, pomalý, těžký pohřební vůz plný černých růží. Všechno zaplňoval pach minulosti smíšený pouze s temnou nejistotou z neznámé budoucnosti.

Ačkoli se Obá-čama snažila vypadat rozhodně a klidně, přece jen z ní prosakovalo jisté zoufalství.

Jak tak seděli proti sobě, Nangimu došla bezvýchodnost této situace. Karma zmačkala její tvář jako hedvábný papír a jeho píchalo u srdce při pomyšlení na její poslední ztrátu, která se připojila k ostatním jako další hořká perla do náhrdelníku.

Pak se mu v mysli vynořila báseň – ani to nebylo haiku, ale i tak mimořádně dojemná – od Čijo, básnířky z osmnáctého století, všeobecně považované za největší z japonských básnířek. Napsala ji po smrti svého malého synka; báseň byla pozoruhodná pro to, co se v ní psalo, i pro to, o čem nemluvila.

Nyní ji přednesl: „‚Lovec vážek – dnes se ptám, kam se poděl…‘“

Najednou oba plakali a Obá-čama, zděšená z toho, jak zapomněla na dobré vychování, odvrátila hlavu, takže viděl jen její třesoucí se ramena pod šedivými vlasy.

Po chvíli se zeptal: „Obá-čama, kde je Seiči-san? Měl by být tady, s vámi.“

Očima zkoumala tatami, jako by hledala nějaké kazy; za nic na světě by je nezvedla. Pak se pohnula, jako by se před řečí potřebovala posílit. „Šel na pouť – do Tokugawova mauzolea v parku Nikkó.“

Nangi se uklonil. „V tom případě, s vaším dovolením, Obá-čama, půjdu a přivedu ho. Jeho místo je zde; nastal čas, kdy se musí věnovat rodině.“

Stará žena konečně zvedla hlavu a Nangi si všiml nepatrného nervózního třesu, který jí oživoval tvář. „Byla bych velice… vděčná, kdyby tu byl můj druhý vnuk.“ Koutky jejích očí zářily jako démanty náznakem slz, které zadržovala jen s nejvyšším vypětím vůle.

Nangiho napadlo, že je nejvyšší čas, aby jí dopřál soukromí pro její smutek. Formálně se jí uklonil, poděkoval jí za pohostinství – zvláště v těchto zlých dobách – a s jistými obtížemi se zvedl k odchodu.

„Tanzan-san.“ Bylo to poprvé, co ho oslovila jménem. „AŽ se vrátíš se Seičim“ – hlavu držela zpříma a jeden pramen vlasů jí přepadl přes ucho – „zůstaneš tady s námi.“ Její hlas zněl pevně. „Každý mladý muž potřebuje domov, kam by se mohl vracet.“

Tmavě zelené cedry se rýsovaly proti šedivému nebi, které se klenulo nad vypáleným Tokiem, kde se stále ještě stovky civilistů probíraly tunami trosek a zčernalých koster Rudé noci, městští farmáři s rýči obalenými popelem, kteří dobývají ze země úrodu zoufalství.

Ze strašlivých vichrů minulého týdne zbyl jen lehký větřík, který ohýbal vrcholky stromů. Listí šumělo a toto šumění společně s bzukotem hmyzu vytvářelo zdání harmonie, jíž byl tento park proslulý.

Nangi přešel přes kamenný můstek na druhý břeh říčky a vydal se po klikaté lesní cestičce do kopce směrem k pozlacené bráně Jomei a Tokugawově hrobu. Nebyla jistě vhodná doba na to, říkat o tom Obá-čama, ale i on strávil ve svých školních letech mnoho krásných chvil sněním zde, v místě posledního odpočinku toho, jenž znamenal velikost Japonska.

Nangi vůbec nepochyboval o tom, že šógunát Ieasu Tokugawy započal historii moderního Japonska; teprve v následujících těžkých a horečnatých letech však měl pochopit hloubku jeho důmyslu. Tento šógun byl první z řady, která vládla více než dvě stě let; podařilo se mu zkrotit stovky panovačných daimjóů, protože jedině on měl dostatek síly i důvtipu, aby dokázal tyto mocné místní vládce srazit na kolena.

Tím samozřejmě Ieasu zahájil dvousetleté období míru a navždy ukázal cestu, kterou mělo Japonsko kráčet; ve skutečnosti totiž samuraje zlikvidoval. V míru nemají bojovnici co dělat není v něm pro ně místo. A v tomto mezidobí se samurajové postupně měnili v úředníky, pracovali v různých vládních funkcích a stávali se něčím víc než pouhou „služební šlechtou“.

Ve škole, mezi bystrými mozky ještě mladými na to, aby si udržely objektivitu, které je zbaví teprve věk a účast na společenském systému země, Nangi často slýchal, že japonská vláda stojí na naprostém oddělení moci a autority.

Aby to pochopil, musel se Nangi vrátit ke svému studiu historie – zvláště pak oblastí, které jeho učitelé ve své snaze probrat celé nabité osnovy zřejmě ignorovali. Ve svých knihách pak našel historické a politické zásady, které mu odpověděly na jeho otázku.

Boje o moc mezi rody Čošú a Sacuma znamenaly konec Tokugawova šógunátu, ovšem následující zkorumpovanost vlády vedla k tak silnému veřejnému pobouření, že í tyto rodiny byly odstraněny. Nastoupili po nich oligarchové Meidži a začalo období reforem.

Tato garda vůdců vytvořila vládní systém podobný Bismarckovu Německu. Jedním z důvodů, proč si vybrali právě tento model, je ten, že většina z nich měla úzké styky s německou vládnoucí klikou; druhým důvodem je, že si chtěli potají udržet vliv na vládu, která měla aspoň navenek budit zdání, že odpovídá potřebám lidu.

Za tímto účelem také začali vytvářet systém, který nazývali nepolitickou civilní byrokracií. Zní jako dokonalá ironie, že oligarchové Meidži, kteří se natolik obávali tradičních samurajů, ž’e je jako kastu oficiálně zrušili, museli do svého rodícího se byrokratického aparátu povolávat právě příslušníky třídy, kterou nenáviděli.

Přesto byli rozhodnuti mít tento rozsáhlý a mocný systém byrokratů připravený ještě předtím, než se v roce 1890 sejde Národní shromáždění – nový parlament – a kandidáti z řad politických stran začnou zápolit o podporu veřejnosti a o moc.

Bismarckův systém konstituční monarchie posloužil oligarchům Meidži také v tom smyslu, že předseda vlády společně s armádou nebyli odpovědní parlamentu, ale císaři. Důležitým výsledkem byl tedy relativně slabý a nepříliš mocný parlament, proti němuž stála silná byrokracie plná příznivců Meidži. A tak se plnila vůle lidu.

Přesto i přes svou neprůhlednost a snadnou manipulovatelnost dosáhl systém nepolitické byrokracie mezi Japonci značné obliby, protože všichni se ještě dobře pamatovali na velkou moc soustředěnou v rukách dvou rodin, Sacuma a Čošú. Na byrokracii se jim líbilo zejména to, že byla otevřená pro každého, kdo pilně a dobře studoval a kdo prokázal dost schopností a odvahy uspět při zkouškách, které byly absolutně neosobní a tudíž nestranné.

Oligarchové Meidži však nejspíš nepředpokládali, jaký bude konečný výsledek jejich snažení, protože s upevněním pozice byrokracie a se skonem posledního z vládců přešla skutečná moc ve vládě plně do rukou úředníků, a to jak civilních, tak pochopitelně vojenských.

To vše bylo ve skutečnosti dědictví Ieasu Tokugawy. A také důležitá lekce, zvláště pro mladého muže, který prochází zemí na pokraji porážky a musí uvažovat o nejisté budoucnosti.

Blížily se velké změny a pohled na Tokugawovo mauzoleum, které prosvítalo mezi stromy kolem cestičky, po níž se ubíral, Nangimu připomínal, jak silně se chce na těchto změnách podílet. Jediná jiná možnost, která zbývala, byla totiž příliš strašlivá na to, aby o ní vůbec přemýšlel: znamenala by nechat se pohltit molochem soudu s válečnými zločinci, vedeného okupačními jednotkami.

Nangi se zastavil a rychle se rozhlédl; zřejmě byl sám. Otočil se tedy a sešel z cesty do skrytu stromů. Na malé pasece poklekl, vytáhl z malé brašny, která obsahovala jeho veškerý majetek, svou vojenskou uniformu, smotal ji do koule a přiložil k ní hořící zápalku. Nějakou dobu trvalo, než celá shořela; teprve pak ztěžka vstal a rozdupal její zbytky na šedý prach.

Když byl hotov, vrátil se na cestu, aby našel Seičiho Satóa a přivedl ho domů.

Seiči svého padlého bratra v ničem nepřipomínal. Především mu chyběl smysl pro humor, díky němuž se v Gótaróově společnosti každý cítil dobře; navíc nebyl křesťan. Seiči byl prostě rychle dospívající hoch s vážným pohledem na život.

Na druhé straně Nangí zjistil, že je velice chytrý a že je to muž – nebylo možné o něm uvažovat jako o chlapci – který se nebojí prozkoumávat nové, neortodoxní způsoby myšlení. A zvláště díky této vlastnosti, která byla stejně neobvyklá jako divoký humor jeho bratra, se mezi nimi vytvořilo silné pouto důvěry a přátelství.

Seiči přijal zprávu o smrti svého staršího bratra velice dobře. Nangi ho poprvé spatřil jako tmavou siluetu ve dveřích mauzolea; představil se a dlouho spolu hovořili.

Pak, snad díky intuici, která je vlastní mladým lidem, uhnul Seiči očima a prohlásil: „Přišel jste mi říct, že Gótaró-sana zabili.“

„Zemřel jako samuraj,“ opáčil Nangi.

Seiči na něj vrhl podivný pohled. „Možná ho to zdaleka tak nepotěšilo jako mě.“

„Koneckonců, byl to Japonec,“ namítl Nangi. „Jeho… víra v jiného Boha s tím neměla co dělat.“ Obrátil se, jako by chtěl změnit téma. „Víte, zachránil mi život.“

Nakonec je spojila společná touha nezemřít na samém konci války. Ani jeden z nich nepatřil mezi císařovy vojáky a rozhodně se nepovažovali za kamikaze, kteří mají spadnout jako okvětní plátky třešní po třech krátkých dnech. Stejně však byli vlastenci a právě láska k rodné zemi je v té době poháněla kupředu. Nangi byl dost rozumný na to, aby chtěl vidět, jak Japonsko vstává z trosek, v něž je změnila tahle hloupá a špatně vedená válka; Seiči byl zase dost mladý, aby ještě věřil ve světový idealismus. Nangiho napadlo, že společně mohou být neporazitelní.

Proto také začal Seičiho vzdělávat v kanrjódó, moderním japonském bušidu, katechismu úředníka, zatímco Seiči studoval posledním rokem na univerzitě v Kjóto. Nangi věřil, že bude potřebovat nějaký velice dobrý příklad, aby Seičiho získal pro nové myšlení; zeptal se ho tedy, jestli ví, jaká je v Japonsku nejlepší cesta k politické moci.

Seiči pokrčil rameny. „Přece Národní shromáždění,“ prohlásil s naprostou jistotou vlastní mládí. „Copak tam všichni politici nezískávají zkušenosti?“

Nangi zavrtěl hlavou. „Poslouchej, Seiči-san: ani jeden z Tódžóových ministrů nikdy neseděl v parlamentu. Všichni jsou bývalí úředníci. Prosím tě, pamatuj na to, kdykoli zjistíš, že tvůj zájem ochabuje.“

„Ale já se nechci stát úředníkem,“ bránil se Seiči. „A nechápu, proč se jím chceš stát ty.“

„Už jsi někdy slyšel frázi tennó no kanri? Ne? Je to definice japonského úředníka, služebníka císaře. Císařské jmenování jim dává postavení kan, což je slovo čínského původu a znamenalo kdysi domov mandarfna, který vládl městu. Kan je moc, Seiči, věř mi. A nezáleží na tom, co tu budou vyvádět okupační jednotky – kan bude jednou zase v Japonsku vládnout a pozvedne ho zpátky k velikosti.“

Historie pochopitelně dala Nangimu za pravdu. I když se vrchní velení generála MacArthura snažilo sedm let byrokracii drasticky změnit, nemohli ji nikdy vykořenit úplně. Po pravdě řečeno ji v jednom směru dokonce posílili, a to, co se hospodářských ministerstev týkalo.

Vrchní velení dokonale zametlo s vojáky; to samozřejmě museli udělat, ovšem protože nechápali samotnou podstatu japonské vlády, neuvědomili si důsledky tohoto kroku. Vojáci byli totiž úhlavní nepřátelé hospodářských ministerstev.

Jenže nyní se soud pro válečné zločince zaměřil o kus dál a začal předvolávat různé vlivné členy zaibacu, velkých rodinných průmyslových komplexů, které především vehnaly Japonsko do války.

Díky transformaci zaibacu a nevyhnutelnému oslabení jejich vlivu se současně s tím, jak se soudci probírali seznamy a hledali další nepotrestané zločince, vytvořilo mocenské vakuum, kterého využila právě hospodářská ministerstva.

Krátce poté, co bylo z ministerstva obchodu a průmyslu odsouzeno čtyřicet dva zaměstnanců – což byl mimochodem nejmenší počet ze všech ministerstev – získal Tanzan Nangi misto v kósan kjóku, důlním oddělení. Stalo se to v červnu roku 1946 a Šinzó Okuda, tehdejší náměstek ministra, byl jen rád, že ho má u sebe. Nangi chodil do těch správných škol a, což bylo ještě důležitější, přišel na ministerstvo bez jediné poskvrnky, co se války týkalo. Nikdy nedosáhl tak vysoké hodnosti nebo popularity, aby se o něj začal zajímat okupační tribunál; také krátce předtím, než začala válka a než ho povolali do armády, pracoval pro Sdružení průmyslových zařízení, což byla úřednická řídící organizace čili eidan.

Zapracoval se velmi brzy. Protože MacArthurovi bylo doporučeno, aby se držel nepřímé okupace – tedy aby vládl prostřednictvím existující japonské vlády, místo aby ji zcela odstranil – našli si vychytralí úředničtí ministři způsob, jak se proti jeho vlivu bránit: mendžú fukuhai. Okuda to Nangimu vysvětlil, jakmile byl v místě dost dlouho na to, aby svými schopnostmi zapůsobil na své nadřízené a získal si jejich důvěru.

„Náš každodenní postup je ten,“ pravil náměstek ministra, když stál uprostřed své malé kanceláře, „že posloucháme americké rozkazy, dokud se na nás dívají, a pak je obrátíme vzhůru nohama, jakmile se dívat přestanou.“

Jak Okuda sdělil Nangimu, byrokracie už svou první krizi překonala. „Jednou si mne zavolal ministr Hošidžima. Bylo na něm vidět, jak je rozrušený, přecházel po kanceláři jako lev v kleci. ‚Okuda-san,‘ povídá mi, ‚MacArthur vyhrožuje, že se obrátí na lid a donutí ho, aby přijal ten cizácký dokument – Američani tomu říkají ústava.‘ Obrátil se ke mně. ‚Víte, co by to znamenalo? Pokud si máme udržet absolutní moc, nesmíme lidu dovolit, aby se přímo účastnil na vládě. Takový plebiscit by pro nás představoval začátek konce. Musíme teď sebrat všechny síly a zasadit se o to, aby ta MacArthurova ústava byla přijata.‘“

Okuda se usmíval. „A přesně tak jsme to udělali, Nangi-san.“

V následujících měsících začalo být Nangimu jasné, že o osudu japonské byrokracie se rozhodlo jednou provždy. Především si zoufalá potřeba obnovy hospodářství vyžádala rozšíření armády úředníků; kromě toho, političtí vůdcové, kteří prošli sítem nevyzpytatelného a pro Japonce nelogického systému prověrek MacArthurova velení, byli dokonale neschopní, Okupační síly vrátily k moci mnohé politiky, kteří už v politice nepracovali přes dvacet let; čas od času se Nangi setkával s kabinetními ministry, kteří si s sebou museli brát všude náměstky a tahat z nich odpovědi skoro na každou otázku.

Také začínal tušit, jak málo skutečné moci má v rukou Národní shromáždění. Skutečná politika se totiž dělala na Nangiho ministerstvu a teprve pak se předkládala zákonodárcům ke schválení.

Z titulu své funkce měl Nangi na starosti mnoho oblastí činnosti ministerstva, na něž jeho nadřízený náměstek nemohl pro své velké zaneprázdnění dohlížet. Jednou z nich byla důlní výroba.

Důlní společnost Morozumi patřila k těm skomírajícím firmám, které potřebovaly pořádně probrat a které upoutaly jeho pozornost. Skoro všichni vedoucí pracovníci museli odejít v rámci čistek, načež byli souzeni jako váleční zločinci první třídy vzhledem k tomu, že firma Morozumi změnila začátkem čtyřicátých let výrobní program a stala se hlavním armádním dodavatelem trinitrotoluenu. Její bývalý ředitel dostal dokonce roku 1944 od samotného Tódžóa několik medailí za vysokou produkci.

Jenže Morozumi byla příliš zaběhnutá na to, aby se vyplatilo ji zlikvidovat úplně, a tak po čistce požádalo spojenecké velení ministerstvo obchodu a průmyslu, aby vyhledalo pro koncern nové vedení. Nangiho taková žádost jenom potěšila, protože nyní mohl dosadit Seičiho na místo výrobního ředitele; v jiných dobách by se na takové funkci musel osmnáctiletý mladík vyjímat dost podezřele. Ovšem Seiči byl vzdělaný a výjimečně nadaný; navíc ho instinkt naučil, jak jednat se staršimi lidmi, a tak se jeho jmenování obešlo bez sebemenšího náznaku protestu ze strany ministerstva.

Za peníze, které získali prodejem čajového servisu z období dynastie Tchang, který jim věnovala Obá-čama – i v těch nejhorších dobách najdete vášnivé sběratele starožitností – si oba muži najali slušně velký byt v Tokiu. Sató věděl, že jeho přítel se toho pokladu vzdával jen nerad; miloval ty starožitné šálky od první chvíle, kdy mu je Obá-čama ukázala. Bohužel, neměli na vybranou.

Jakmile si vydělali trochu peněz, vyslal Nangi Seičiho, aby přivezl Obá-čama. Její dcera zemřela krátce poté, co Nangi přivedl Satóa domů. I když svůj dům v poklidném Kjótu přímo zbožňovala, v jejím věku jí život o samotě přinášel jen samé problémy.

Jednoho večera na začátku roku 1949 se Nangi vrátil do bytu o něco dříve. Jako vždy mu otevřela Obá-čama a bez ohledu na jeho protesty spěchala připravit čaj. Společně s malými šálky přinesla i čerstvé rýžové koláčky, což byla v té době vzácnost.

Nangi ji roztržitě pozoroval, jak provádí složitý čajový obřad; když nabyla bledě zelená pěna správné hustoty, odložila metlu a podala mu šálek. Pak připravila čaj pro sebe, upila a usoudila, že ticho trvá už příliš dlouho.

„Jestli tě bolí nohy, donesu ti prášky.“ S věkem začínala být mnohem otevřenější; rozhodně neviděla nic ostudného na tom, utišit bolest válečných zranění. Byla vděčná za to, že aspoň jeho smrt ušetřila – když už neušetřila jejího Gótaró-čana, její dceru a zetě.

„Moje nohy na tom nejsou ani líp, ani hůř, Obá-čama.“

Venku duněly vojenské transporty pod bedlivým dohledem okupačních jednotek, přesně podle harmonogramu.

„Co tě tedy trápí, synu?“

Nangi na ni pohlédl. „Ministerstvo. Pracuju ze všech sil a vím, že moje nápady jsou nové a přínosné. Přesto se mi Zdá, jako bych neměl naději na postup. Obi-sana, který je o víc než o rok mladší než já a není zdaleka tak chytrý, už povýšili na přednostu kanceláře. Jeho sotomawari, cesta, jak se téhle řadě povýšení říká, už začala.“

Nangi zavřel oči, aby zadržel slzy, které se mu do nich hrnuly. „Není to spravedlivé, Obá-čama. Dělám mnohem víc než ostatní. Navrhuji řešení problémů. Když je náměstek v koncích, pošle si pro mě, ale nikdy mne nepozve na skleničku po práci, nikdy se mi s ničím nesvěří. Jsem vyhnanec ve svém vlastním úřadě.“

„Ten Obi-san,“ spusti]a stařena; vsedě připomínala Buddhu, „Studoval na Tódai jako tvůj náměstek ministra, je to tak?

Nangi přikývl.

„A ty, synu?“

„Vychodil jsem Keió, Obá-čama.“

„Aha.“ Obá-čama přikývla, jako by jí poskytl klíč k rozluštění etruského písma. „Tím se to vysvětluje. Nepatříš k jejich spolku. Copak jsi zapomněl na historii, když mi můj vnuk každou chvíli vtlouká do hlavy, že jsi její sensei? Postavení úředníka – samuraje vždycky záviselo na císařském jmenování a ne na jeho výkonech.“ Usrkla čaje. „Proč by to dneska mělo být jinak? Myslíš, že tihle iteki – barbaři – nás můžou tolik změnit?“

Pohrdavě se uchechtla. „Ty, můj synu, se musíš naučit v tomhle systému žít.“

„Dělám, co můžu,“ odpověděl Nangi rozčileným hlasem. „Ale nemůžu plavat proti proudu. Keió není známá univerzita. Znám jediného člověka na celém ministerstvu, který tam studoval, a to je ještě mladší úředník a navíc ne můj spolužák, takže mi není k ničemu.“

„Přestaň fňukat, Nangi,“ skočila mu do řeči Obá-čama. „Mluvíš jako děcko. Takovéhle ponižující řeči v tomhle domě nedovolím, je ti to jasné?“

Nangi si utřel oči. „Ano, Obá-čama. Omlouvám se. Chvíli se mi zdálo, že už to nevydržím.“

Obá-čama si znovu odfrkla a Nangi sebou trhl, protože teď byl předmětem jejího posměchu on. „Co ty víš o schopnosti snášet bolest, zklamání nebo utrpení? Je ti teprv devětadvacet. Až budeš v mým věku, možná o tom budeš něco vědět, i když, Buddha tě ochraňuj, doufám, že ne.“

Narovnala ramena. „Tak. Musíme udělat to, co je třeba. A to rozhodně neznamená brečet nad nespravedlností systému, se kterým se musí smířit všichni mladí. Zřejmě ti nepomůže gakubacu, první a co se ministrů týče nejsilnější pouto, které pomáhá lidem k postupu. Existují ovšem jiná. Zaibacu můžeme taky škrtnout, protože to chce peníze a těch máš zatím hodně málo.

Zbývá tedy keibacu a kjódobacu. Pokud jde o to první, podle toho, co jsi mi říkal, nejsi pokrevní příbuzný žádného ministra ani náměstka a v nejbližší budoucnosti se nezdá, že by ses do takové rodiny přiženil. Mám pravdu?“

„Ano, Obá-čama,“ přisvědčil Nangi tiše. To, že z něj vytryskly jeho dlouho ukrývané obavy, mu nepřineslo žádnou úlevu; spíše to v něm vyvolalo pocit hluboké deprese.

„Zvedni hlavu, Tanzan-čan,“ vyzvala ho stařena. „Chci ti vidět do očí, když s tebou mluvím.“ Nangi poslechl. „Tváříš se, jako by bylo všechno ztraceno, synu. A ono není.“ Její hlas trochu změkl. „Povídal jsi, jak dobře ti to myslí na ministerstvu. Je načase, abys ten svůj chytrý mozek použil taky ke svému prospěchu.

Jak jsem pochopila, k tomu, aby dosáhl povýšení, potřebuje každý mladý úředník nějakého staršího, který ho podporuje. Pověz mi, synu, kdo je tvůj sempai?“

„Zatím žádného nemám, Obá-čama.“

„Aha.“ Stařena odložila šálek a složila si své ruce poseté skvrnami do klína. „V tom je ten zakopaný pes. Potřebuješ sempaie.“ Svraštila obočí a v očích se jí objevil soustředěný výraz. „První tři možné svazky jsme zavrhli – což takhle kjódobacu? Nepochází snad nějaký náměstek ministra z prefektury Jamaguči, tak jako ty?“

Nangi zapřemýšlel. „Jediný takový starší úředník je Joičiró Makita. Narodil se v Jamaguči, dokonce ve stejné ulici jako já.“

„No vida.“

„Obá-čama, Makita-san byl za války ministrem vojenského zásobování. Teď je to válečný zločinec první třídy a sedí ve věznici Sugamo.“

Obá-čama se usmála. „Tolik ses věnoval své práci na ministerstvu, žes neměl ani čas přečíst si noviny. O tom tvém Makita-sanovi se tam nedávno psalo. Jak víš, kromě toho, že zodpovídal za zásobování, stal se Makita-san za Tódžóa také kabinetním ministrem.“ Nangi na ni valil oči; měl pocit, jako by se najednou probral ze sna. Kam jen Obá-čama směřuje?

„Když Američani ve čtyřiačtyřicátém dobyli Saipan, Makita-san se nechal veřejně slyšet, že válka pro Japonsko skončila a že bychom měli zvednout ruce a vzdát se.

Tódžó se samozřejmě rozzuřil – konečně, těžko mu to vyčítat. V té době slovo ‚vzdát se‘ prostě vyškrtli ze slovníku. To bylo v pořádku, když uvážíme duch vlastenectví, který tehdy vládl.“

„Jenže Makita-san měl pravdu,“ podotkl Nangi.

„Jistě.“ Přikývla. „Přesně tak. Tódžó mu za to položil nůž na krk – buďto bude kabinetním ministrem, nebo si ho za ty jeho poraženecké řeči podá. Jako náčelník Kempeitai (vojenské, později tajné policie – pozn. aut.) mohl dát Makita-sana popravit. Neudělal to. Ukázalo se, že ministr má dost vlivných přátel v císařské rodině, v parlamentě i mezi úředníky, a ti Tódžóa zadrželi.“

Obá-čama zvedla šálek a znovu si nalila. „Všechno to vyšlo najevo teprve nedávno. Minulý týden změnili stav Makita-sana na ‚neobviněného válečného zločince první třídy‘ a už se rozjíždí mašinérie, aby ho očistili.“ Její tmavé oči sledovaly Nangiho zpoza okraje šálku. Polkla a pokračovala. „Víš, synu, Makita-san pracoval u třech vlád jako náměstek ministra obchodu a průmyslu a u čtvrté jako ministr. Byl by to tím pádem dobrý sempai, nebo snad ne?“

„Hai.“ Obá-čama na něj vrhla okouzlující úsměv. „A teď si vezmi ty rýžové koláčky, synu. Pekla jsem je hlavně pro tebe.“

Věznice Sugamo nebyla vůbec příjemné místo. Nemělo to nic společného s jejím vnějším vzhledem; vypadala naprosto obyčejně. Po pravdě řečeno, až na cely to klidně mohl být jeden ze stovek ministerských úřadů roztroušených po městě.

Lhostejnost vedení věznice Nangiho děsila mnohem víc než co jiného. Jistě, pořád tu byli iteki, jak jim říkala Obá-čama, ovšem Nangi si všiml, že řízení běžného chodu vězení bylo přenecháno Japoncům, a právě jejich chování ho zaráželo. Ze všech byl cítit stud a ponížení způsobené tím, že je Spojenci donutili zavírat vlastní lidi. Hrůzu z toho, že musí denně krmit, cvičit, pozorovat a trestat válečné zločince, měli vepsanou ve tvářích, jako by to bylo tetování člena Jakuzy.

Nangimu trvalo tři týdny, než se probojoval do věznice; i jeho nadřízený náměstek mu pomohl, ačkoli sám netušil, že jeho podpis na třech kopiích jakéhosi dokumentu pomůže Nangimu otevřít ocelová vrata vězení.

Atmosíéra uvnitř Sugama byla prodchnutá ani ne tak zoufalstvím, jako spíše pocitem porážky. Všude trčely mříže a během těch několika hodin, které tam strávil, začalo Nangimu pruhované světlo připadat jako něco normálního.

Vzhledem k tomu, že Makita-san měl být osvobozen, dovolili mu, aby si sedl naproti Nangimu, aniž by je oddělovala obvyklá drátěná přepážka.

Nangi si vzpomínal, že viděl tvář Joičiró Makity jen jednou v novinách, když ho jmenovali ministrem zásobování. Tehdy to byl statný muž, zaoblený jako Číňan, s kulatým obličejem a širokými rameny bojovníka. Makita, který se před ním objevil nyní, vypadal úplně jinak. Hodně se zhubl a protože bylo dobře patrné, že má velké kosti, jeho zesláblé svalstvo se zdálo být stejně tenké jako kůže, jíž bylo obaleno. Také byl nezdravě bledý, skoro jako by měl žloutenku.

Co však bylo nejpodivnější, jeho obličej neztratil nic ze své kulatosti; když už, tak se podobal ještě více měsíci při úplňku. Oči se jakoby topily v měkkých záhybech tučné kůže.

Nangi nedal své překvapení nijak najevo, pouze se formálně uklonil a představil se.

Makita roztržitě přikývl a pravil: „Je od vás milé, že jste přišel,“ jako by přesně znal důvod Nangiho návštěvy. „Je čas na procházku.“ Bezcílně mávl rukou. „Doufám, že vám nebude příliš vadit, když mne doprovodíte ven.“

V Sugamu „ven“ znamenalo uzoučký dvorek sevřený mezi dvěma budovami; na jednom konci vzniklé uličky stála zeď, která byla příliš vysoká na to, aby ji nějaký člověk dokázal přelézt, avšak přesto ji nahoře opatřili ostnatým drátem. Na druhém konci se tyčila prosklená strážní věž. Asfalt pod jejich nohama byl tvrdý a nepoddajný.

„Prosím, omluvte mě, že toho moc nenamluvím,“ pronesl Makita. „Odvykl jsem si mluvit – jedině tak sám se sebou.“ Kráčel s rukama sepjatýma za zády a se skloněnou hlavou; už nyní chodil nejistým krokem starce.

Nangi si přestával být jistý svým záměrem. Může být snad tahle spálená lidská troska jeho sempai? Teď, když se s ním osobně setkal, zdálo se to být velmi nepravděpodobné. Jeho doba již minula. Nangi se už už nadechoval k tomu, aby se omluvil, že to všechno byl strašný omyl, a přijal z toho plynoucí ztrátu tváře jako osud, když tu se k němu Makita otočil.

„Takže mladíku, co vás přivedlo k tomu, abyste mě vyhledal tady, v hlubinách podsvětí?“

„Kanrjódó.“ Nangi to slovo vyslovil automaticky, bez přemýšlení. „Hledám svou cestu v novém Japonsku.“

„Jistě.“ Makita nic víc neřekl, ale zvedl hlavu a znovu vykročili. „Pro které ministerstvo pracujete?“

„Ministerstvo obchodu a průmyslu, Makita-san. Důlní oddělení.“

„Hm.“ Makita se zdánlivě ponořil do svých myšlenek a Nangi si všiml, že už zdaleka nepřipomíná toho kulhavého starce, kterým byl na začátku procházky. „Povím vám, Nangi-san, co mi připadá velmi zajímavé. Američani se teď víc starají o komunismus, který se rozrůstá na celém světě, než o nás jako poraženou mocnost.

Když tady spojenecké velení začínalo, trvali na jedné věci. Tvrdili, že protože jsme si svůj ekonomický kolaps přivodili samí, Spojenci nehodlají nést zodpovědnost za to, aby nás postavili na nohy.

Zajímavé na tom je, že sotva zjistili, že díky naprostému zhroucení našeho zahraničního obchodu by taková cesta vedla rovnou ke komunistickému převratu, otočili o sto osmdesát stupňů a najednou trvali na tom, že stát bude řídit všechna hospodářská opatření.

To bylo dobré pro nás, kdo praktikujeme kanrjódó. A ještě lepší bylo, že nás zbavili našeho největšího nepřítele zaibacu. Jak víte, Nangi-san, tyhle obří kartely byly naším protivníkem před válkou i během ní; připravovaly nás úředníky o moc, jakmile k tomu dostaly příležitost. Tím si ovšem zařídily vlastní pád. Spojenecké velení správně rozhodlo, že zaibacu nesou hlavní díl odpovědnosti za naši válečnou ekonomiku, a rozehnalo je. Ministerstva se dostala zpátky k moci a musí mít pocit, že se vrátila do zaslíbené země.

Amerika teď považuje Japonsko za svůj štít proti komunismu v téhle části světa. Proto se mi také doneslo, že prvním úkolem spojeneckého velení je dát dohromady naše poválečné hospodářství.“ Makita se zastavil a obrátil se k Nangimu. „A víte, mladíku, jak to chtějí zařídit?“

„Obávám se, že ne, pane.“

„Samozřejmě přes zahraniční obchod.“ Znovu se dali do kroku, sem a tam pod bouřkovými mraky a bdělými zraky hlídačů. „A protože tomu tak je, mám pocit, že ministerstvo obchodu a průmyslu začíná ztrácet svoje opodstatnění.“

Nastalo ticho. Nangimu se zdálo, že za vězeňskou zdí se zvedá vítr, avšak s určitostí to říci nemohl; slunce se každopádně schovalo za těžké, tmavě šedé mraky. Polkl; tušil, že tlak klesá a že se blíží bouře.

„Ministerstvo se teď rozdělilo na dva tábory,“ opáčil Nangi. „Půlka věří v seisan fukkó secu, rekonstrukci prostřednictvím výroby a rozvoj těžkého průmyslu; druhá půlka doporučuje cúka kaikaku secu, řízení inflace a zaměření na lehký průmysl, který může okamžitě využít naši levnou pracovní sílu.“

Makita se zasmál. „A ke které straně patříte vy, můj mladý zastánče kanrjódó?“

„Po pravdě řečeno, ani k jedné.“

„Jakže?“ Makita se zastavil a zahleděl se v nastupujícím šeru na Nangiho. „To mi vysvětlete, mladíku.“

Nangi sebral všechnu odvahu: tohle byla jedna z myšlenek, které by se na ministerstvu nikdy neodvážil vyslovit. Teď se ukáže, jestli měla Obá-čama pravdu, když ho poslala za Makitou.

„Myslím, že se musíme zaměřit na rozvoj těžkého průmyslu, už jenom kvůli vyšší ceně jeho výrobků. Jenže ignorovat měnovou reformu by podle mne byla také velká chyba, protože pokud se nám vymkne inflace z rukou, vůbec nebude záležet na tom, jaký průmysl se snažíme vybudovat. Všechno nám spadne na hlavu jako dům při zemětřesení.“

Makita se napřímil a Nangi měl dojem, že se na něj jeho společník dívá, jako by ho viděl poprvé. V nastalém tichu se ozval vzdálený rachot hromu ztlumený zdmi vězení; jakmile však pronikl dovnitř, rozezněl se kolem jako ozvěna chrámového gongu, který svolává bohy, aby vyslechli prosby smrtelníků. Hodně se už setmělo – předčasný soumrak nebo první stupeň zatmění Slunce. Makitovy oči však žhnuly stejně jako diamanty na dně studny.

„Zajímavá teorie, Nangi-san. Ano. Ovšem aby se dala uskutečnit, potřebovali bychom ministerstvo, které by bylo něčím víc než ministerstvo obchodu a průmyslu, obchodní komora nebo kterákoli jiná současná instituce, souhlasíte?“ Nangi přikývl. „Potřebujeme ministerstvo s mnohem většími pravomocemi, velké ministerstvo, jehož prvotním úkolem by bylo řízení zahraničního obchodu.“ Otočil hlavu jako dravec na lovu. „Rozumíte, Nangi-san?“

„Hai. Só desu.“

„A proč?“

„Kvůli Američanům,“ odpověděl Nangi bez váhání. „Jestliže nás tak zoufale potřebují, abychom byli životaschopní a mohli pro ně chránit Dálný východ, pak nám musí pomoci jejich zahraniční obchod. Nic jiného nemůže fungovat tak rychle ani tak dokonale.“

„Ano, Nangi-san. Američani musí být naši – třebas nic netušící – spojenci v téhle záležitosti. Protože spojené velení nám pomůže vytvořit ministerstvo, které bude moci mávat denka no hótó, samurajským mečem. Budeme v postavení, kdy vláda i průmysl budou skákat, jak my budeme pískat.“

Dalo se do deště; omezený prostor dvorku nedovolil větru, aby zešikmil proudy vody. Během několika vteřin byli promočení do poslední nitky, ale ani jednomu to zřejmě nevadilo.

Makita přistoupil blíže k Nangimu a pokračoval. „Jsme ze stejné prefektury, Nangi-san. To je skoro jako pokrevní svazek, dokonce ještě lepší. Kdybych nemohl věřit vám, nemohl bych věřit nikomu, dokonce ani své vlastní ženě, jejíž sestřenice si ostatně ani ne před čtrnácti dny vzala jednoho z mých úhlavních nepřátel.“ Vztekle zafuněl. „To je ta rodinná soudržnost.“ Déšť bušil do asfaltu, promáčel jim ponožky a vlhké boty jim při chůzi vrzaly.

„Máme teď před sebou dva hlavní problémy. Jedním z nich je, že dokud jsem tady, nejsem tak dobře informovaný, jak bych měl být. Vraťte se ke své práci na ministerstvu, Nangi-san, a ve svém volném čase mi připravte spisy o všech ministrech a náměstcích, o nichž budete moci. Vím, kde pracujete, takže máte centrální archiv hned přes chodbu.

Druhý problém je taky můj. Moje osvobození má v rukou strašně nepříjemný člověk, vysoce postavený člen spojeneckého velení, britský plukovník jménem Linnear. Je dost důkladný a to, jak se pořád rýpe v podrobnostech, mě tady zdržuje.“

Makita se usmál. „Ale on mi za to jednou zaplatí.“ Na okamžik položil ruku Nangimu na paži, což bylo pro Japonce značně neobvyklé gesto. „Až mě propustí, buďte si jist, že právě tenhle iteki mi předá informace, které budeme potřebovat, abychom doplnili svoje spisy a zahájili svou vlastní mabiki, čistku.“

Obchodní komora, o níž se Makita zmínil, byla svým způsobem obdivuhodná instituce. Podle Postupimské dohody, kterou Japonsko přijalo jako součást své kapitulace, se žádný japonský soukromník nesměl přímo zúčastnit zahraničního obchodu; všechno muselo procházet spojeneckým velením.

Proto vytvořily okupační jednotky japonskou organizaci, která odpovídala za vedení záznamů a rozdělování dovozů přicházejících přes spojenecké velení a předávání zboží na vývoz.

Nangi neměl s obchodní komorou nikdy mnoho co do činění a Makitova zmínka o ní byla po dlouhé době první příležitostí, kdy si na ni vzpomněl. Nicméně, když se vrátil na ministerstvo, měla se obchodní komora stát důležitou součástí jeho života.

Stalo se totiž to, že ministerský předseda Jošida, který byl dlouholetým odpůrcem ministerstva obchodu a průmyslu vzhledem k jeho napojení na válečná ministerstva, jmenoval před třemi měsíci, v prosinci 1948, svého administrativního poradce Torazó Ódu předsedou obchodní komory.

Jak Óda začal s čistkou v obchodní komoře pod záminkou, že odstraňuje některé zjištěné nedostatky, začalo se proslýchat, že Jošida hodlá zvýšit pravomoci některých ministerstev pod svým přímým vedením, aby co nejvíce oslabil ministerstvo obchodu a průmyslu.

To ovšem nemohli mocní vůdci ministerstva přenést přes srdce a téhož dne, kdy měl Nangi ve vězení Sugamo rozhovor s Makitou, svolali neplánovanou schůzi na nejvyšší úrovni.

Ministři se rozhodli, že musí nějak zastavit Ódu a Jošidu, o nichž věděli, že společně pracují proti nim. Proto se také shodli na tom, že je nutné dostat někoho ze svých lidí do obchodní komory, aby měl Ódu stále na očích a hlásil jim každý jeho pohyb. Měli pocit, že tak budou vždy o krok před ním a o to lépe se mu budou moci bránit.

Kandidátů na takové poslání nebylo mnoho, zvláště proto, že dotyčný muž musel splňovat přísná a neobvyklá kritéria: musel být bystrý a vysoce inteligentní, a co bylo snad ještě důležitější, musel to být někdo mladý, kdo nemá obvyklé styky přes gakubacu, protože jako takový by jistě vzbudil Ódovo podezření jako možný konkurent. Zkrátka a dobře, jejich člověk by musel projít obchodní komorou, aniž by si ho někdo všiml.

Nakonec přišli na jediné jméno: Tanzan Nangi.

Když ho povolali do kanceláře náměstka Hirošiho Šimady, právě dával dohromady své spisy pro mabiki. Podařilo se mu získat několik zajímavých informací o činnosti nově jmenovaného náměstka za války.

Když poslouchal Šimadův návrh, ve tváři se mu nepohnul ani sval. Nepřipadalo v úvahu, že by snad mohl odmítnout; pro úředníka byla stejně jako pro dělníka Aiša seišin, věrnost firmě, vším. Byla to základní součást kanrjódó. Ovšem i kdyby si Nangi skutečně mohl vybrat, bezpochyby by si tuto příležitost nedal ujít, protože v ní viděl přesně to, co Sun Tzu nazýval k’ai ho, pootevření dveří. Proto se rychle rozhodl, že do této škvíry co nejdříve vkročí, a svou nedočkavost maskoval pokorou a odhodláním sloužit náměstkovi Šimadovi a jeho úřadu, jak nejlépe bude moci.

Ovšem ve skutečnosti přísahal věrnost Joičiró Makitovi. Kanrjódó představovalo základ všeho jak pro Nangiho, tak pro Makitu, a jeden poznával ve druhém to, co nosil sám v sobě: ducha přímých potomků kasty elitních bojovníků Tokugawova šógunátu, skutečných úředníků – samurajů.

Nangiho jmenování do funkce přednosty obchodní sekce obchodní komory mu nijak nezabránilo v přípravě spisů; naopak, poskytlo mu nový zdroj důvěrných informací. A tak, když byl Makita konečně osvobozen, měl k dispozici deset centimetrů tlustou horu dokumentů odhalujících malé i větší poklesky, zlodějny, intriky a úplatkářství asi tak dvaceti úředníků prvního a druhého danu.

Toho dne, kdy se stal Makita opět svobodným občanem, ještě než si mohl společně s Nangim prohlédnout tuto přehlídku nepravosti, povolali Nangiho do kanceláře Torazó Ódy. To, co mu předseda obchodní komory sdělil, Nangiho dokonale šokovalo.

Čaj se podával na vyleštěném tepaném stříbrném tácu v evropském stylu, v šálcích z kostního porcelánu a ve vysoké stříbrné čajové konvici s pokroucenými nožičkami a leptaným vzorkem. Nangimu připadala čajová souprava groteskní a snobská, stejně jako všechny evropské výrobky, přesto se však usmíval jako opice a blahopřál svému nadřízenému k vybranému vkusu, i když se bál, že se mu slova zaseknou v hrdle. Čaj mu také nechutnal: byla to odporná, nesmyslná směs čajů, které vévodila sorta Orange Pekoe a nějak se jí dařilo potlačit vůně všech ostatních. Stejně tak dobře mohl pít vodu z nádobí.

Když Ódovi pochválil čaj, dověděl se, že je dovážený z Ameriky pod značkou Lipton.

„Důležitost Ameriky nemůžeme nikdy dost zdůraznit, Nangi-san,“ spustil Óda. Byl to podsaditý chlapík, připomínající zápasníka sumó. Chodil bezvadně oblečen do trojdífného obleku, který mu šili na míru v Saville Row, a špičky jeho černých bot se leskly jako zrcadlo. „Je čas, abychom odložili svoje kimona a gety, je čas na Krysí hlavu a Volský krk, čas, abychom začali myslet taky na něco jiného než na své zahrádky a dokonalost čajového obřadu.“

Chvíli sledoval Nangiho, jako by studoval jeho reakci na svou řeč. „Máme tu spoustu práce a od té doby, co ten gaidžin Joseph Dodge zastavil inflaci u nás svým drastickým omezením poptávky, můžeme zase myslet jenom na budoucnost. A naše budoucnost, Nangi-san, spása nového Japonska, leží v jediné oblasti, a tou je zahraniční obchod. Cúšó daiči-šugi, obchod především.“

Na okamžik se odmlčel, aby se napil svého nechutného čaje. „Povězte mí, Nangi-san, umíte anglicky?“

„Ne, pane.“

„V tom případě si myslím, že máte nejvyšší čas se naučit. Ministerský předseda zařídil pro úředm’ky několik kurzů. Doporučuje všem, aby se do nich zapsali, a stejně tak to doporučuji já.“

„Zapíši se okamžitě, pane.“

„Dobře.“ Vypadalo to, že tím Ódu doopravdy potěšil. „Moje sekretářka vám poskytne všechny potřebné informace, až budete odcházet.“ Znovu ucucl čaje; přestal se na Nangiho pátravě dívat a dokonce se od něj částečně odvrátil, aby viděl na pouliční provoz pod svými okny.

„Cúšó daiči-šugi,“ opakoval tiše, jako by na Nangiho zapomněl. „Krásný cíl… a zároveň nutnost. Opravdu mám ten dojem, že v téhle atmosféře rychlého růstu – jinak se to nedá nazvat – potřebujeme naprosto nové ministerstvo.“ Náhle se otočil zpátky k Nangimu a zadíval se na něj pronikavýma očima. „Co si o tom myslíte, Nangi-san?“

„Já… musel bych o tom vědět víc, pane,“ odpověděl Nangi, aby zakryl své překvapení.

Óda mávl masitou rukou. „Víte, šlo by o ministerstvo, jehož základním úkolem by bylo dohlížet na všechen zahraniční obchod a technologie. Mělo by právo rozdělovat vládní podporu pro ta odvětví, která vláda vybere, a zaručovat podnikům daňové prázdniny „ Óda si znovu Nangiho pozorně prohlédl. „Připadá vám takové ministerstvo možné, Nangi-san?“

Nangi si připadal jako zvíře zahnané do rohu. Co má na to odpovědět? Je Óda přítel nebo nepřítel? Určitě je to nepřítel Nangiho představených na ministerstvu obchodu a průmyslu, ovšem na tom teď nezáleželo, protože od okamžiku, kdy společně s Makitou definovali na vězeňském dvoře své dlouhodobé plány, přestal Nangi de facto pracovat pro ministerstvo – aspoň v srdci.

Otázkou bylo, zda Óda je či není odpůrcem jejich plánů. Kdyby s jejich teoriemi souhlasil, mohl by Nangimu a Makitovi velice pomoci; jenže kdyby se mu Nangi zmínil o jejich myšlenkách a z Ódy se vyklubal nepřítel, mohl by zardousit jejich spiknutí v zárodku.

Co dělat?

„Podle mne je jasné,“ začal Nangi opatrně, „že dokud ze země neodejdou okupační jednotky, máme svázané ruce. Nicméně v Koreji se to vaří. Jestliže komunisti uskuteční svoje výhrůžky a budou chtít získat vládu nad celou zemí, myslím, že Amerika nás do toho konfliktu zatáhne taky.“

„Skutečně?“ Óda měl těžká víčka a v tomto osvětlení mu nebylo vidět do očí. Nangi si usmyslel, že si to musí zapamatovat. „Jak?“

„Myslím, že nebudou mít na vybranou, pane. Samozřejmě budou potřebovat spoustu materiálu: uniformy, vozidla, spojovací prostředky, munici a tak dále. Korea je od Ameriky daleko, kdežto my jsme blízko. Podle mého názoru budou chtít využít naše hospodářství ke svým účelům.“

„To nám jen prospěje.“

„Ano i ne,“ opáčil Nangi, vědom si toho, jak riskuje.

„Co máte na mysli?“ Ódova tvář byla naprosto neproniknutelná a Nangí proklínal toho, kdo rozmistoval lustry.

„Přesně tohle, pane: samozřejmě, že ty zakázky naší ekonomice pomohou, protože se zvýší obrat a zisky pokvetou jako třešňové květy v dubnu. Jenže v té rychlosti je právě jedno nebezpečí: všechny naše firmy trpí nedostatkem kapitálu a zdá se mi, že i šestiměsíční pozdržení plateb by je mohlo položit. Ten obchod by nás mohl zabít.“

„Ještě čaj?“ Óda si znovu naléval. Nangi zavrtěl hlavou – svou společenskou povinnost v tomto bodě již splnil.

Óda si pomalu míchal čaj malou stříbrnou lžičkou. „Jak byste se vyhnul těm – ehm – negativním aspektům situace, Nangi-san?“

„Vaše nové ministerstvo by docela stačilo, pane.“ Tak, a je to venku, pomyslel si Nangi a silou vůle se snažil zabránit tomu, aby se potil. Řekl jsem to, i když jsem to vlastně neřekl. Teď je na tahu Óda-san; Nangi se přizpůsobí tomu, jaká bude jeho reakce.

„Jistě víte, mladý muži, že váš vlastní náměstek Šimada by se založení nového ministerstva bránil.“

„Už to není můj nadřízený, pane,“ odpověděl Nangi a šikovně se tak vyhnul pasti.

„Ach, jistě.“ Óda odložil šálek. „To je samozřejmě pravda. Na okamžik mi to vypadlo z paměti.“

Teď konečně dostal Nangi svou odpověď a srdce mu radostí poskočilo. Dal si však pozor, aby své rozjaření nedal najevo. „Vedoucí pracovníci ministerstva obchodu a průmyslu mi přišli možná trochu moc důkladní, pokud se týkalo zachování vlastní moci.“

„Třeba na to mají právo, Nangi-san. Ti, kteří se bojí, že přijdou o moc, jsou vždycky – ehm – silně citliví, pokud jde o předpokládané ohrožení jejich bezpečí.“

On a Jošida pomýšlejí na to, že zavřou ministerstvo obchodu a průmyslu! napadlo Nangiho. Žádné jiné vysvětlení pro tento dialog neexistovalo.

„Kdybyste byl na mém místě, Nangi-san,“ pronesl Óda neutrálním hlasem, „koho byste navrhl jako hlavu toho nového ministerstva pro zahraniční obchod?“

Nyní se musel Nangi rozhodnout. Musel si říci jednou provždy, zda je Óda přítel nebo nepřítel, protože jakmile na jeho otázku odpoví, nebude moci vzít svá slova zpátky.

Nangi chápal, že na ministerstvu obchodu není nikdo, na koho by se mohl obrátit; také chápal, že přestože má Makita spoustu přátel, ani jejich společné úsilí by ho nemohlo vynést do čela nového ministerstva bez Ódova a Jošidova požehnání.

Když se rozhodl, pocítil obrovské uvolnění. „Zvolil bych Joičiró Makitu,“ pronesl bez váhání.

Na okamžik nastalo v místnosti ticho a Óda si poklepal lžičkou o sešpulené rty. Nakonec namítl: „Náměstek Šimada by s takovou věcí nikdy nesouhlasil.“

„Ani založení nového ministerstva ho, myslím, nepotěší,“ podotkl Nangi.

„Jenže to je něco jiného, Nangi-san. Šimada a Makita jsou zapřisáhlí nepřátelé. Vytvořit nové ministerstvo je jedna věc a postavit do jeho čela Makitu je věc druhá.“

„Mohu se vás zeptat, pane, jestli byste jinak s Makita-sanem souhlasil?“

„Nu, jistě chápete, Nangi-san, že na tom pramálo záleží. Existují věci, které bychom si přáli všichni, ale které tak jako tak mít nemůžeme. Člověk se musí naučit plout s přílivem, aby ho proud nestáhl na moře a nezahnal daleko od pevniny.“

Venku se pomalu smrákalo a Nangi si vzpomněl na svůj spis mabiki a na inkriminující důkazy proti Šimadovi, které nashromáždil. „Pane, opravte mne, pokud se mýlím, ale v kanrjódó existuje neustálý proces čistek.“

„Na nižších úrovních samozřejmě,“ připustil Óda. „Odcházející náměstek si vybírá svého nástupce a všichni ostatní na ministerstvu, kteří jsou spolužáky toho nového, podají demisi, aby mu uvolnili ruce.“

„A přesto,“ pokračoval Nangi opatrně, „k mabiki dochází čas od času i na vyšších úrovních.“

„Jistě,“ souhlasil Óda, „ovšem v takových případech už se mluví o skandálu. Vzpomínám si na doby, kdy se taková obvinění vycucávala z prstu…“ Přes tvář mu přelétl lehký úsměv. „Tehdy existovali umělci, kteří dovedli všechno.“ Zvážněl a pokrčil rameny. „V dnešní době tu máme ovšem okupační jednotky a ty nám pořád koukají přes rameno jako supi ve slunci.“ Přesunul nějaké papíry. „A vůbec, i ti staří umělci jsou už pryč.“

„Jestli vám dobře rozumím,“ odvážil se Nangi s bušícím srdcem dotknout merita věci, „mluvíte o výrobě skandálu, o jeho vystavění z ničeho.“

„Řečeno básnicky, Nangi-san. A v podstatě správně.“

„V tom případě se domnívám,“ mluvil dál Nangi a snažil se udržet svůj hlas na uzdě „‚že okupační jednotky by nám nedělaly potíže, pokud by šlo o opravdový skandál.“

Někde v přilehlé kanceláři zazvonil telefon a za zavřenými dveřmi se ozvaly tlumené hlasy. Mandlové oči ministra Ódy zářily za jeho kulatými brýlemi jako temné drahokamy.

Ticho v místnosti bylo tak hmatatelné, že si Nangi připadal jako zabalený do peřin. Od této chvíle bylo každé slovo, každý pohyb nebo pohled klíčem k výsledku jejich setkání.

„Zdá se mi, Nangi-san, že skandál může znamenat pro každého něco jiného. Proto je podle mne důležité dospět k nějaké jasné – ehm – definici.“

Nangi se zadíval ministrovi do oči a pravil: „Ztráta cti pro naše nepřátele.“

Po chvíli Óda sáhl někam dolů a vytáhl láhev z poloviny plnou hnědé tekutiny. „Mohu vám nabídnout brandy?“

Nangi přikývl na znamení souhlasu; zatímco pili, vládlo v místnosti ticho. Venku se ozvalo bušení psacího stroje.

Óda odložil šálek. „Mám takový pocit, Nangi-san,“ pronesl, „že Šimada-san byl velice velkodušný, když vás ke mně poslal.“

„To je možné, ale byl také hloupý,“ opáčil Nangi s nezvyklou upřímností.

Óda pokrčil rameny. „Říká se, že Číňani nemohou uvěřit, že by se cizinec někdy mohl naučit jejich jazyku, takže když náhodou promluví čínsky, neslyší ho. Náměstek Šimada mi připomíná Číňany.“ Dolil jim. „Třeba není zrovna nejbystřejší, ale má spoustu přátel a známých.“

Nangi pochopil, kam jeho ministr míří. „Nikdo z nich není dost silný na to, aby ho zachránil před důsledky jeho vlastních chyb. Hiroši Šimada byl dost hrabivý úředník.“

„Ne po americku.“

„Kdepak,“ odpověděl Nangi, který pomalu pronikal do hry. „Ani v nejmenším.“

„Dobře. Možná se nám tím pádem dostane pomoci i z téhle strany.“ Torazó Óda si zamnul ruce. „Co se týče – ehm – obchodních aspektů, domnívám se, že jsme dospěli k vzájemně uspokojivé dohodě.“

„Promiňte, pane – myslím, že nám zbývá vyřešit ještě jednu maličkost.“

Óda, který se už zvedal, aby se s Nangim rozloučil, se zarazil. Jeho tvář byla dokonale klidná. „A to je? Prosím, pokračujte.“

„Při vší úctě, pane, ještě jsme se nezmínili o mém postavení.“

Óda se se smíchem posadil a jeho tlusté břicho se křečovitě otřásalo. Za ním začaly na okno dopadat první kapky deště, které překryly davy chodců dole pod nimi. „Mladíku, věřím, že do vás konečně vidím.“ Uchechtl se. „Příště už mě ani nenapadne vás podceňovat. Proberme si to.“ Poklepal si tučným ukazováčkem o rty. „Je jasné, že jste příliš chytrý na to, abyste zůstal tady v obchodní komoře.

Budete mýma očima a ušima na novém ministerstvu. Makita-san vás jmenuje vedoucím sekretariátu. Tam budete moci probírat všechny žadatele o místo a vybírat z nich ty, kteří jsou oddaní politice Makita-sana – a mojí.

Pomalu vyměníme celou byrokracii, pomalu odstraníme ty, kdo stojí proti nám, ty, co nechápou, že obchod především. A pak nás čeká znovuzrození dvousetletého Tokugawova šógunátu!“

Nangi si všiml zuřivého, fanatického jasu, který měnil ministrovy oči v majáky, a začal přemítat o tom, co asi Óda dělal za války.

Makita-san a já s ním budeme muset jednat opatrně, říkal si, když vstával a zdvořile se ukláněl. „Děkuji vám, pane.“ Otočil se ke dveřím, avšak Óda-san ho zadržel.

„Nangi-san, s tím náměstkem Šimadou jste měl pravdu. Byl hlupák, a to ve dvou ohledech. Za prvé, že ho nenapadlo více využívat ten váš bystrý mozek. A za druhé, že poslal ze všech svých lidí zrovna vás, aby mě špehoval.“

I když ministerstvo obchodu a průmyslu nezaniklo tak, jak Nangi navrhoval, založením ministerstva průmyslu a zahraničního obchodu MITI mu dozajista odzvonilo.

Makita a Nangi si pročetli svoje spisy pro mabiki a jak bylo dohodnuto, Makita oficiálně předal Nangiho informace Ódovi. Vzhledem k tomu, že Šimada byl náměstkem ministra a všechno na první pohled zavánělo skandálem prvního řádu, Óda se cítil nucen předat usvědčující důkazy ministerskému předsedovi. Šest dní poté, co Jošida obdržel dokumenty hovořící o Šimadových přestupcích – mimo jiné zahrnovaly zpronevěru fondů ministerstva, používání tajných informací k tomu, aby získal výhodná místa pro své příbuzné, a zjištění, že kromě ženy si ještě vydržoval gejšu – premiér propustil náměstka ze státních služeb a důvody jeho propuštění zveřejnil. Takový postup si vyžádalo spojenecké velení ve snaze zajistit vládě dostatečnou podporu obyvatelstva a dát všem najevo, že žijí v demokracii, kde se žádné nepravosti nedrží pod pokličkou.

Jošida samozřejmě proti takovému ponížení protestoval a bojoval proti němu ze všech sil, protože věděl, k čemu povede. Velitelé okupačních jednotek ho však přehlasovali a tak po dostatečně dlouhém otálení, které mu pomohlo získat nazpět alespoň část ztracené prestiže, předal dokumenty tisku.

Ani ne za dvacet čtyři hodiny si Hiroši Šimada klekl v šedém kimonu s vyšitými koly na tatami, zapíchl si do svého svalnatého břicha wakizaši a vedl ostří nejprve zleva doprava a pak nahoru; jeho tělo se přitom třáslo vypětím, sebeovládáním a hrdostí. Jeho ženu Kaziko našli po jeho boku; kaluže jejich již zasychající krve se spolu mísily a vytvářely jedinou závěť.

„Rád bych věděl, nakolik ten plukovník Linnear nenáviděl Šimadu.“ Joičiró Makita klečel na tatami, zatímco Nangi se naproti němu opíral o složený futón v co nejméně bolestivé pozici.

Nangiho jeho poznámka překvapila. „Myslíte toho gaidžina, který měl na starosti vaše osvobození? Co s tím má ten společného?“

Makita už vypadal daleko lépe než v Sugainu: tělo se mu začínalo zakulacovat, přičemž jeho tvář si ponechávala svou původní oblost. Podobal se nyní mnohem více člověku, kterého před lety Nangi viděl na fotografii, muži buddhovských proporcí, mocnému a bojovnému úředníku – samuraji.

„Během těch týdnů, co jsem s tím anglickým plukovníkem strávil, mi toho hodně napověděl,“ odpověděl Makita zamyšleně. „I když mnohem míň než jiný gaidžin. Ten chlap má rozhodně dar trpělivosti.“

„To zní, jako byste ho obdivoval.“

Makita se usmál. „Nic takového, pochopitelně. Ačkoli na gaidžina…“ Jeho hlas se na okamžik vytratil, jako by se zabral sám do sebe.

„Myslíte, že znal Šimadu osobně, tak jako vy?“ otázal se Nangi po chvíli.

Makita se probudil ze svého snění. „Něco mezi nimi určitě bylo, o tom nepochybuju. Byl to právě plukovník Linnear, kdo se z MacArthurova štábu nejvíc zasazoval o to, abychom ten skandál zveřejnili.“

„Typický gaidžin.“

„Naopak, Nangi-san. V tomhle jednal jako Japonec.“

Nangi se zavrtěl, aby si rozhýbal ztuhlé svaly. „Teď nechápu.“

„Na rozdíl od většiny iteki ve spojeneckém velení, kteří neměli ani potuchy o tom, že tím někoho připraví o život – viděli to jenom jako konstatování pravdy – plukovník Linnear dobře věděl, co musí Šimada udělat. Ano, Nangi-san, přál si mít Šimadu mrtvého skoro stejně tak silně jako já.“

„Co znamená pro iteki život Japonce?“

Makita postřehl hořkost v hlase svého přítele a napadlo ho, kolik nejrůznějších rozumových vývodů dokáže lidská mysl vytvořit, aby se ochránila před psychickým traumatem. Nangimu patrně nedělalo potíže věřit, že někdo jako plukovník Linnear dokáže plánovitě dovést nějakého Japonce k sebevraždě jen proto, že je barbar. Nangiho zjevně ani nenapadlo, že soudcem v tomto případě byl on sám, když vynesl nad Šimadou rozsudek smrti v zájmu rychlého japonského ekonomického růstu prostřednictvím MITI. A teď, kdo uvažuje rozumně? ptal se Makita sám sebe.

Vůbec nepochyboval o Nangiho genialitě: ten člověk měl naprostou pravdu, když předpověděl válku v Koreji. Američani dovedli Japonsko k obrovskému rozmachu výroby válečného materiálu a většina rodících se firem, které nutili zvyšovat výrobu, zoufale postrádala kapitál.

Spojenecké velení si toho také všimlo a dovolilo Japonské bance, aby zvýšila úvěry dvanácti městským bankám, které pak předávaly peníze firmám v nouzi. Makita celé týdny přemýšlel, jak z tohoto trendu vytěžit co nejvíce, protože mu bylo jasné, že nedostatek financí může vést k výprodeji mnoha firem do zahraničí. Proti něčemu takovému se stavěl celým svým srdcem, a proto se snažil posílit pravomoci MITI v této oblasti, aby každý zahraniční investor, který chce jednat s japonskou firmou, musel nejprve projit sítem MITI.

„Jak se daří našemu příteli Sató-sanovi?“ zeptal se.

„Docela dobře,“ odpověděl Nangi a vzal si jeden moči, lisovaný rýžový koláček, který pro ně upekla Obá-čama. Byl třetí den roku 1951 a toto cukroví patřilo neodmyslitelně k oslavám Nového roku. „Už se mu podařilo stát se viceprezidentem koncernu, kde dohlíží na všechny operace s uhlím.“

Makita zamručel. „Hodně to zapíjejte vodou,“ poradil Nangimu. „Můj bratr byl doktor a vždycky se bál prvních dvou týdnů v roce, kdy běhal od pacienta k pacientovi a snažil se jim uvolnit vnitřnosti ucpané těmihle nestravitelnými moči.“

„Nebyl bych rád, aby to Obá-čama slyšela,“ opáčil Nangi a kousl do koláčku, „ovšem pro jistotu si přece jen dám ještě kapku čaje.“ Předklonil se.

„Víte, Sató-san jí chybí,“ prohlásil Makita, když vyprázdnili šálky. „Vydělává teď spoustu peněz a buduje si reputaci, jenomže je daleko na severu a jen málokdy se mu poštěstí Obá-čama vidět. Bylo by lepší, kdyby měl jejich koncern kanceláře tady v Tokiu, ale na to jsou příliš malí a nevyplácelo by se to. Tady je jenom banka, která je financuje.“

V Nangiho mysli se rozsvítilo výstražné světélko. Zdánlivě neexistovala žádná souvislost mezi tím, co Makita právě pronesl, a problémem, na kterém pracoval; přesto se na své smysly spoléhal natolik, že pokud se trochu porýpe pod povrchem, přijde tomu spojení na kloub.

Problém se samozřejmě týkal peněz a nikdo jiný než banky peníze neměl. Na okamžik měl Nangi v hlavě jako vymeteno, avšak poté před ním vytanuly souvislosti s takovou silou, že se až zakymácel. No jistě!

Oči se mu vyjasnily. „Makita-san,“ začal tiše, „mohu počítat s vaší podporou?“

„Ovšemže. Stačí říct.“

„Už vím, co musíme udělat, Makita-san. MITI musí vzkřísit zaibacu.“

„Vždyť to jsou naši nepřátelé. Při každé příležitosti se snažili ministerstva oslabit. A vůbec, okupační jednotky přece zaibacu zakázaly.“

„Ano,“ připustil Nangi vzrušeně. „Staré zaibacu. Já teď mluvím o něčem novém, o kin-jú keirecu, finančních svazcích. Jako základ vezmeme banku, protože jedině banka má dostatek kapitálu, aby mohla něco takového financovat. Bude podporovat několik průmyslových firem – řekněme ocelárny, elektroniku a doly – a jednu velkoobchodní společnost. Za konjunktury, jako třeba právě dnes, může banka úvěrovat průmyslové podniky a naopak, v dobách krize, která nás, Makita-san, určitě nemine, by velkoobchodní společnost mohla dovážet suroviny na úvěr a vyvážet výrobky keirecu do zahraničí, takže bychom se vyvarovali hromadění zásob na domácím trhu.“

Makitovi zářily oči; zamnul si dlaně. „Hned zavolejte Sató-sana. Začneme s bankou, která financuje jeho společnost. Povýšíme ho a současně s tím ho vrátíme zpátky domů.

To je geniální nápad, Nangi-san! Geniální! Příští rok spojenecké velení odtáhne a MITI bude mít volné ruce k tomu, aby pozvedlo Japonsko do popředí mezinárodního obchodu.“

„A co kontrola?“ namítl Nangi. „Musime zajistit, aby se s těmihle novými keirecu nikdy nestalo to, co se zaibacu. Musíme je od počátku pevně svázat s ministerstvem.“

Makita se usmál. „To taky uděláme, Nangi-san. Protože MITI řídí hospodářskou politiku, protože můžeme odepisovat nedobytné pohledávky podle vlastního rozhodnutí a protože můžeme schvalovat přesuny značných částek jako pojistku proti nejistým půjčkám, máme obchodní společnosti dokonale pod palcem. A bez obchodních společností není keirecu k ničemu, to pochopí každá banka.“

„Dokonce i ministerský předseda uzná, že keirecu jsou potřeba, protože je to dokonalý způsob, jak rozdělovat disponibilní kapitál tam, kde je ho nejvíc potřeba.“ Připomínali dvě děti, které se nemohou nabažit krásné nové hračky. „Vynikající dlouhodobý plán. Vzhledem k tomu, že jednotlivé společnosti uvnitř keirecu financuje banka, mohou se firmy soustředit na pronikání na trhy a na vývoj co nejlepších výrobků, aniž by je otravovali akcionáři se svými požadavky na krátkodobé zisky.“

Makita vyskočil. „Tohle musíme oslavit, mladý příteli! Stačí, když se Sató-sanem promluvíte zítra. Dnes večer si zajdeme na jedno místo, které znám v karjukai. Noc ve vrbovém světě nám oběma jen prospěje. Půjdeme do Fujadžó, do Hradu, kde se nikdy nespí, kde teče saké až do rána a kde budeme ležet na poduškách plných vůně, něhy a věčné radosti!“

Ptáci zpívali v ozdobených větvích majestátního javoru, který rostl na kraji zahrady, jež původně přivábila Nangiho a Satóa do tohoto domu poblíž parku Ueno. Po obloze se proháněl ostrý říjnový vítr, trhal mráčky nad obzorem a vzduch měnil na chladivý křišťál.

Nangi, oblečený do kimona s vycpávkou, hleděl na ptáky, kteří se rozlétli ze stromu jako sprška vodní pěny; připadal si, jako by stál na přídi lodi razící si cestu vlnami Tichého oceánu. Skřivánci odlétli, zmizeli, tak jako okupační jednotky; spolkla je azurová obloha průzračná jako nejjemnější čínský porcelán.

I když se blížil konec roku 1952 a Japonsko bylo opět svobodnou zemí zbavenou všech iteki, Nangi v srdci necítil žádnou radost. Klečel u otevřené fusumy s rukama složenýma v klíně a zíral na téměř dokonalou krásu zahrady, aniž by ji vnímal. Pochopitelně, nikdy nemůže být dokonalá; základní zásada Zenu praví, že člověk musí hledáním té dokonalosti strávit celý život.

Za sebou slyšel Nangi tiché hlasy Makity, Satóa a jeho nové manželky Mariko, malé ženy, která vypadala jako panenka a měla tolik odvahy a otevřenosti, až ji musel Nangi obdivovat. K Satóovi se hodila; zaplňovala prázdnotu, kterou v něm Nangi vytušil téměř okamžitě, jak se potkali.

Nad smrtí Obá-čama truchlil ze všech nejdéle Nangi. Makita ji pochopitelně znal jen zběžně; pro Satóa znamenala jak matku, tak otce, a oplakával ji ještě týden po pohřbu.

Jenže Obá-čama byla nyní mrtvá už déle než měsíc a Nangi se stále nemohl zbavit pocitu prázdna, který v něm vyvolávala její nepřítomnost. Byla pro něj víc než matka: byla jeho důvěrnicí, jeho senseiem v dobách, kdy to potřeboval. Dělili se o radost z jeho úspěchů i o hořkost porážek; v těžkých situacích mu moudře radila a měla dost síly, aby ho postrčila kupředu, kdykoli v sobě nenacházel dostatek odvahy a chuti pokračovat.

Byla stará, dokonce velmi stará, a Nangi věděl, že všechno se nakonec musí změnit v prach, z něhož povstalo. Jeho duše však zůstávala bez jasných očí a veselého hlasu Obá-čama zahořklá a smutná.

Ačkoli to tehdy ještě plně nechápal, smrt Obá-čama zpečetila jeho osud, nebo aspoň částečně. Když zahynul Gótaró, Nangi se podvědomě rozhodl, že už nikdy nedovolí, aby se mezi ním a kýmkoli jiným vyvinul takový vztah plný otevřenosti, a tím pádem i zranitelnosti. Ovšem Obá-čama se podařilo toto jeho rozhodnutí nalomit – i s nevyhnutelnými důsledky.

Přestože Nangi měl ještě spát s mnoha ženami, nikdy k nim v srdci nic necítil. Ta dvě úmrtí z jeho minulosti se mu neustále vznášela před očima jako věčná kami a připomínala mu, jak zlý a nespravedlivý je někdy život; to byly samozřejmě čistě západní pojmy, ovšem Nangi by si to nikdy nepřipustil. Jeho osud byl jednou provždy určen: tento boj mezi jeho japonským nacionalismem a tím, co nějaká malá část jeho duše mohla považovat za skutečný důvod jeho přestupu na křesťanskou víru, ho měl pronásledovat až do konce života, možná jako věčný trest za to, že přijal Gótaróovu oběť, že neměl dostatek odvahy, aby překonal strach a udělal pro svého přítele to, co Gótaró nakonec udělal pro něj.

Ptáci odlétli a na javoru zbyl jen skvostný barevný plášť podzimního listí. Kolem Nangiho proplouvaly hlasy jako dotěrné kami. Mariko připravovala tradiční pohoštění pro dnešní cukimi – sledování měsíce, rituál meditace a míru.

Nangi zvedl oči nad kývající se vrcholek javoru k zářící obloze vymetené do čista sílícím větrem. Zanedlouho vyjde měsíc, zaplaví tento malý prostor stříbromodrým světlem a otevřenou fusumou se dovnitř pomalu vplíží chlad noci.

TŘETÍ KNIHA: K’AI HO

NEW YORK – TOKIO – KEY WEST – JOŠINO

LETOŠNÍ JARO

Když ji spatřil, srdce mu poskočilo. Prodrala se na svých dlouhých nohách davem motajících se lidí a vrhla se mu do náruče.

„Ach, Nicku,“ šeptala mu na prsou, „už jsem myslela, že se nikdy nevrátíš.“

Zvedl jí hlavu, aby se jí mohl podívat do očí, v nichž se mísila sienská hněď s lahvovou zelení do odstínu, který mohl připomínat lískové oříšky, ale nepřipomínal je. V levé duhovce jí tančily jasně červené skvrnky. Poznal, že plakala.

„Justine.“ Jeho povzdech ji znovu rozplakal, takže cítil její horké slzy, když se jejich rty setkaly, když se její ústa otevřela a její teplý dech se smíchal s jeho. Pomyslel si: Je dobře být zase doma.

„Je mi líto, jak jsme spolu posledně mluvili,“ pronesla. Lidé do nich strkali lokty a Nicholas si uvědomil, že stojí v cestě cestujícím z posledního letu. Rychle ji odvedl stranou.

„Já taky,“ přiznal se. „Byl jsem myšlenkama mimo – měl jsem tam spoustu práce a strašně málo času.“

Všiml si, že si něco provedla s vlasy: byly divoké a zacuchané jako lví hříva. Letištní osvětlení na ně vrhalo granátově rudé odlesky.

„Líbí se mi,“ prohlásil s rukou kolem jejích ramen.

Pohlédla na něj. „Co?“

„Tvoje vlasy.“

Usmála se a oba se vydali na cestu k proskleným dveřím. „Hlavní je, že jsi v pořádku doma.“ Opřela mu hlavu o rameno; tím ho donutila, aby si přehodil cestovní tašky do pohodlnější polohy.

Připadalo mu zvláštní – a trochu ho to zneklidnilo – že se ani slůvkem nezmínila o otci. Když si však představil, co všechno je ještě čeká, došlo mu, že teď asi není ta nejvhodnější chvíle, aby se jí na to ptal. Místo toho řekl: „Povídej mi o své nové práci. Líbí se ti tam?“

„Jistě,“ přisvědčila a okamžitě mu začala popisovat tři hlavní projekty, které jí Rick Millar svěřil; přitom se z ní opět stala bujná, nevázaná holčička, kterou často dokázala být. Bylo zajímavé, jak z ní v takových momentech vyprchala všechna plachost: vypadala víc než dospělá a sebevědomá. Nicholas se přistihl, že se podivuje nad tím, jak ji mohlo zaměstnání během tak krátké doby změnit.

Když však skončila, sebedůvěra se vytratila jako mávnutím proutku. Očima dokázala vyjádřit mnohem víc než kdokoli, koho znal, a když nyní zvedla hlavu a podívala se na něj, spatřil jí v očích plachost a potřebu jeho souhlasu. Někde hluboko uvnitř nich se skrýval zvláštní chlad, kterým si ho držela pět kroků od těla lépe, než kdyby ho k tomu vyzvala slovy.

Zvedl ji v náručí a zasmál se. „No jasně, že si myslím, že je to bezvadný! Už bylo načase, abys vylezla mezi lidi.“

„Poslyš, Nicku, nikde není řečeno, že tam zůstanu nebo že –“

Postavil ji zpátky na zem. „Říkalas přece, že se ti tam líbí.“

Znenadání vypadala tak křehce, skoro étericky, že ji k sobě přitiskl jako ztracené dítě.

Když vyšli z lítacích dveří, čekala už na ně nablýskaná stříbrná limuzína. Nicholas se zarazil, ale Justine ho zatahala za rukáv.

„No tak,“ uklidňovala ho. „Rozhodla jsem se prohýřit kus svýho prvního platu. Nekaž mi radost.“

Nicholas neochotně předal svá zavazadla olivrejovanému řidiči, sklonil hlavu a vklouzl na plyšové zadní sedadlo vedle Justine. Ta udala řidiči adresu a vůz se zařadil mezi ostatní vozidla, pomalu se ploužící směrem k longislandské dálnici.

„Jak vidím, Gelda se nechtěla setkat s otcem.“

Justine od něj odvrátila pohled. „Já tě taky nepožádala, abys mi ukázal rakev.“

„O tu se už postarali jiní. Nebylo třeba, abychom u toho byli.“ V autě se rozhostilo ticho, které je oddělovalo jako závěs z korálků. „Tvůj otec –“

„Nezačínej s tím zase, Nicky,“ přerušila ho zostra. Otočila hlavu; všiml si jejího rozzlobeného výrazu. „Nikdy jsem nepochopila, proč jsi chtěl pro něj pracovat. Zrovna pro něj! Takový nechutný chlap to byl.“

„Svoje dcery měl rád.“

„Neměl rád ani sám sebe, natož někoho jiného!“

Nicholas si sevřel dlaně mezi koleny a propletl si prsty. Teď možná není vhodná doba jí to říkat, napadlo ho. Jenže žádná skutečně vhodná doba ho nenapadala. Má právo to vědět; zase takový Asiat nebyl, aby to před ní dokázal tajit.

„Tvůj otec mi svěřil firmu.“

Silný motor tiše přede, kolem ubíhají budovy Queensu. Pocit bezmocnosti.

„To je špatný vtip, Nicku,“ opáčila. „Ani nechtěj, abych se tomu smála.“

V duchu si povzdechl a připravil se na přicházející bouři. „Není to vtip, Justine. Před půl rokem sepsal dodatek k závěti a přenechal mi šedesát procent akcií. Jsem teď prezident Tomkinových závodů. Bill Greydon byl svědek, když jsem ten dodatek v Tokiu podepisoval.“

„Tys tu zatracenou věc podepsal?“ Seděla zpříma, namáčknutá do rohu sedadla. „Ty jsi s tím souhlasil…!“ Zavrtěla hlavou, jako by tomu nemohla věřit; ne a ne najít ta správná slova. „Bože, to je šílenství.“ Hlas jí zněl hrdelně, jako by její slova byla plná potlačovaných emocí.

Zakryla si obličej rukou, jako by tím mohla zaplašit jeho obraz, jak sedí tak blízko vedle ní, jako by tím mohla vymazat to, co jí práv,ě sdělil. „Proboha ne. Ne, to není možné.“ Odtrhla si dlaň od tváře a pohlédla na něj; prsa se jí dmula zuřivostí.

„Myslela jsem, že už je konečně po všem. Věřila jsem, že otcovou smrtí to všechno skončí, že se zbavím všeho, co mě vázalo k jeho způsobu života. Protože, Nicku, jako že je nebe nade mnou, tak Tomkinovy závody jsou postavený z krve a potu těch, které můj otec potřeboval odstranit na svý cestě nahoru.“ Krátce, hořce se zasmála a zatvářila se, jako by si chtěla odplivnout. „Kam nahoru? Můžeš mi to říct, Nicky? Co tam bylo tak důležitýho, že s mámou, s Geldou a se mnou zacházel jako s… věcmi, které pro něj občas byly potřebné, ale na které zapomínal, jakmile měl jinou práci – když se musel drát nahoru.“

Nicholas mlčel; věděl, že nechat ji vybouřit je to nejlepší, co může v tuhle chvíli udělat.

„A teď“ – její mrazivý smích zněl napůl hystericky – „když mám konečně šanci dát si život trochu do pořádku, tak mi řekneš, že jsem zase svázaná s Tomkinovými závody, tělem i duší.“

„Říkal jsem jenom, že jsem podepsal ten dodatek.“

„A to samozřejmě nemá se mnou nic společnýho,“ vykřikla. „Za měsíc se máme brát, nebo jsi na to při návratu domů zapomněl?“

„Justine, proboha –“

„Ne, kdepak. Tohle se týká stejně mne jako tebe. Jenže ty seš takovej parchant, že tě to ani nenapadlo, nebo snad jo? Tak to sakra aspoň přiznej!“ Oči jí plály a tváře měla rudé zlostí. „Víš, co jsem si myslela o otci i o tý jeho společnosti. Doufala jsem, že pro něj budeš dělat jenom dočasně, že… Ježíši Kriste!“ Ponořila hlavu do dlaní a její zuřivost se rozplynula v zoufalých slzách. „Ani nevíš, jak tě nenávidím! Jen se podívej, co jsi s námi udělal!“

Nicholas se opřel o měkké sedadlo a zavřel oči. „Původně to mělo být skutečně dočasné, Justine.“ Mluvil tiše, jemně a konejšivě; používal druhou stranu kiai, aby svůj hlas ovládl. „Jenže život prostě plyne a často nás nutí měnit plány. Je to jako proud –“

„Nezačínej zase s tou svou karmou!“ vyletěla. „Už tyhle obskurní kecy nemůžu ani slyšet! Zkoušej si to na svý japonský kamarády a ne na mě!“

„Justine,“ namítl prostě, „jsme oba unavení. Než jsem se rozhodl, hodně jsem o tom přemýšlel a –“

„Ale ne o mně, ne o tom, jak mě tím raníš!“

„Tady nejde jenom o to, co bys chtěla ty, Justine,“ opáčil najednou nazlobeně.

„Tak poslouchej ty mě. Celej život jsem akorát poslouchala, co mi říkal táta nebo moji milenci. Poslouchala jsem je jako hodná holčička. A s tím je konec! Protože tady jde jenom o to, co chci já! Já jsem nikdy v životě nedostala to, co jsem chtěla; vždycky jsem se bála po tom sáhnout, protože otec nebo jiný chlapi do mě pořád hučeli, jak se mám chovat, co mám dělat, co nemám říkat.

Teď jsem to já, jenom já. Řídím si svůj život, svůj osud, a žádný otec nebo kdokoli jiný už mi do toho nemá co kecat. Ani ty, Nicholasi.“

Naklonila se k němu a trochu se vysunula ze svého kouta; kůži měla rudou a jindy plné, smyslné rty pohrdavě stažené. „Konečně jsem svobodná a nikdo už mě zpátky do tý klece nedostane. Nenechám se už přivázat k ničemu, natož k něčemu tak svinskýmu jako Tomkinovy závody.“

„V tom případě jsme se ocitli ve slepé uličce,“ usoudil Nicholas.

Jenže Justine už vrtěla hlavou. „Kdepak, Nicku. Takhle to vidíš ty. Pravda je takováhle: dokud budeš mít cokoliv společnýho s firmou mýho otce, tak tě nechci ani vidět, ani s tebou mluvit. Nechci vůbec vědět, že existuješ.“

V prostorné tělocvičně pro bojová umění ve třicátém osmém patře budovy Šindžuku Suirjú si Masuto Išii dával pořádně do těla. Zatímco ostatní zaměstnanci trávili své polední přestávky nad sobou a whisky Suntory, Išii té doby využíval k tomu, aby si vylepšil fyzickou kondici.

Třikrát týdně vstával ještě před svítáním, aby si zaběhl svých patnáct kilometrů po matně osvětlených uličkách, než se zase vrátí do svého mládeneckého bytu ve čtvrti Rjogoku, osprchuje se a oblékne do perfektního tmavého obleku, své pracovní uniformy. Zbylé čtyři dny trávil časné ranní hodiny v této tělocvičně. Vzhledem k tomu, že svým vedoucím oddělení povoloval na oběd pouhých pětačtyřicet minut, považoval za svou povinnost držet se stejně spartánského rozvrhu sám. Na to, aby provedl všechna cvičení, měl tedy jen málo času, a proto se v poledne věnoval pouze opakování pár těžkých cviků vybraných z různých disciplín, jimž se věnoval.

Akiko ho zastihla právě uprostřed variací irimi džo-waza, aikida s tyčí. Nikdo jiný poblíž nebyl; celá armáda Satóových zaměstnanců se vyhrnula z budovy již úderem půl jedné. Nějakou dobu ho pozorně sledovala.

Dlouhé napjaté svaly měl potažené tenkou vrstvou potu, který mu ležel na.prsou jako motorový olej; hlavu měl skloněnou a sotva dýchal samým soustředěním. Vzpomněla si na jeho upřený pohled, kterým ji sledoval na svatbě. Tehdy zahlédla v jeho očích záblesk chtíče a to ji donutilo uvažovat o tom, zda mu jde skutečně o ni nebo jen o něco, co má vlastnit jeho nadřízený. Akiko totiž z Išiiho cítila jeho lásku k moci, jako by to bylo zvířecí pižmo. Pro něj neexistovalo tiché pohodlí rodinného krbu a bezpečné postavení druhého muže Petrochemie Sató ho neuspokojovalo: necítil se být ničí pravou rukou a nejraději by sám sestavoval svou hierarchii velení odshora až dolů.

Na to vše myslela, když se k němu ubírala přes naleštěnou parketovou podlahu; cítila, jak dřevěné desky pruží pod jejími bílými ponožkami. Sandály a kabát nechala u dveří, které pečlivě zamkla zevnitř. Nikdo jiný tu nebyl a ani již nemohl přijít: celá tělocvična tu existovala jen pro ně dva.

Išii si jí všiml, teprve když se k němu přiblížila. To irimi, které právě cvičil, patřilo k těm, které se snažil už několik měsíců bezúspěšně zvládnout. Přesto se ani nevzdal, ani se na sebe nezlobil. Právě se rozhodl, že zkusí něco jiného, když jeho soustředění povolilo a on si uvědomil přítomnost Akiko.

Zvedl hlavu a pot z nakrátko ostříhaných vlasů mu stékal po zádech. Okamžitě se uklonil a pronesl tradiční pozdrav „Ikagadesuka, Oku-san.“

Akiko mu odpověděla jakoby z dálky. „Hai. Okagesamade. Arigatogozaimasu.“ Fráze, které se děti učí ve škole, nic víc. „Povězte mi,“ vyzvídala, „jestli jste tak pilný při jednáních o fúzi jako tady při aikidu?“

„Dělám to, co se ode mne vyžaduje, Oku-san.“

Akiko se ponuře usmála a dívala se mu na týl hlavy. „Nic jiného neděláte?“

Při této otázce zvedl hlavu a jeho hnědé, zdánlivě neškodné oči si ji pozorně změřily. Akiko si na okamžik připadala jako obrázek ve vývojce; pak Išii zamrkal a pocit zmizel. „Nejsem robot, jestli máte na mysli tohle,“ donutil se odpovědět. „Kromě toho, že firmě sloužím, vytvářím pro ni i nové hodnoty.“

„Jak?“

„Hlavou.“

„Jste drzý,“ pronesla chladně.

„Omlouvám se, Oku-san.“ Znovu se uklonil. „Prosím, odpusťte.“

Našpulila rty, napřáhla ruku a uchopila jeho tyč. Zatáhla a Išii k ní neochotně vykročil. Její postoj ho nutil, aby si uvědomoval její krásné ženství, a v jejích očích četl odraz svého toužebného pohledu tehdy na svatbě. Přitiskla se k němu.

„Tohle přece chceš, ne,“ zašeptala mu do ucha.

Ucítila, jak ho její jednání překvapilo, a musela se v duchu zasmát. Jeho duše mu radila, aby se držel zpátky, avšak její žár ho táhl k ní. Zaváhal.

A právě v tento okamžik mu přerazila tyč o pravé rameno variací úderu iai, příliš rychlou, než aby se dala rozebrat. Jeho mysl zkameněla stejně jako jeho tělo.

Trochu jí ho bylo líto. Kam se poděla jeho mužnost, jeho nadřazenost – když tu tak před ní zlomeně klečel a ani se nezmohl na protest? Teď nebyl ničím, ani svatým obrázkem, ani ochráncem nebo chlebodárcem, dokonce ani nepřítelem ne. Pouhý prostředek k určitému cíli.

Zvedl k ní tvář pokrytou krůpějemi potu a z pootevřených úst se mu vydral výdech, který připomínal zvuk porouchaného stroje.

Akiko na něj dlouho hleděla, zatímco jí v mysli vířily nejrůznější myšlenky jako kapky deště. Pak vytáhla svůj meč a jeho lesklá čepel se jí odrážela v očích. Vycítila jeho strach a pomyslela si: Na tomhle světě už bojovníci vymřeli.

Načež mu přesnými údery katany usekla nohy.

Černý mercedes zastavil, šofér otevřel zadní dveře a Seiči Sató vystoupil do rána vlhkého rosou. Kromě řidiče ho doprovázeli dva muži; jak bylo zvykem všech japonských potentátů, neudělal bez nich ani krok. Tentokrát je nicméně požádal, aby zůstali v autě.

Sám pak pomalu došel po cestičce pokryté borovicovým jehličím k šintoistickému chrámu, kde se ženil. Tuto pouť absolvoval každý týden: pokud byl v Tokiu, vydával se vždy jeden den sem, k jezeru, bez ohledu na počasí.

Dole pod sebou zahlédl, jak se mezi borovicemi a cedry zrcadlí slunce na vodní hladině.

Cestou do vnitřní svatyně minul Sató rumělkově lakovanou bránu Mjódžin torii a vhodil peníz do kasičky na milodary. Pak natáhl ruku a zatáhl za provázek, který rozezněl posvátný zvonek, jehož zvuk měl probudit kami tohoto místa a upozornit je na příchod prosebníka.

Uvnitř svatyně Sató poklekl před stoly plnými obětí, kolem nichž stály vyřezávané postavy lučištníků, kopiníků a samurajů mávajících katanou.

Za zavřenými dveřmi vnitřní svatyně, kde dlely kami, stála Gohei, dřevěná hůlka ověšená kousky složeného papíru; vedle ní pak Haraiguši, očistná hůl, větev posvátného stromu sakaki.

Nad ním, na znamení přítomnosti kami, visely prapory s vyobrazeními mraků a měsíce. Z jednoho stojanu visel kus brokátu, na němž byl upevněn meč, štít, píka a klenoty chrámu: byly to symboly moci kami v otázkách moudrosti a spravedlnosti a také znamenaly ochranu před zlem.

Přesně uprostřed mezi vlajkami stálo na stole posvátné zrcadlo, které představovalo snad nejdůležitější a zároveň nejtajemnější součást šintoistického náboženství. Říkalo se, že odráží naprosto čisté světlo, takže je v něm vidět vše takové, jaké to je a ne jaké by to chtělo být.

Copak Džinno Šótóki nepraví, že „zrcadlo nic neskrývá, září bez sobectví v duši. Odráží bez chyby všechno dobré i zlé, správné i špatné“? Cožpak se nepodařilo právě do takového zrcadla zavěšeného před jeskyní zachytit božského ducha Sluneční bohyně?

Sató poklekl před zrcadlem, zadíval se do něj a chvíli se koupal v jeho čistém světle. Přitom prosil o klid duše, o hluboké ponoření do myšlenek symbolizované zářícím jezerem dole. Vyvolával kami.

Občas se mu do duše vkradl zvláštní poklid, na který si zvykl již od dětských let. Měl pocit, jako by se v éteru mezi ním a jeho uctívaným otcem klenul most. Sató senior navštěvoval tento chrám skoro každý den po celý svůj život a když se Seiči naučil chodit, brával ho sem i s Gótaróem.

Už odmala Seičiho toto místo fascinovalo. Zatímco jeho starší bratr se vedle něj vrtěl a zíval, Seiči cítil, jak jím atmosféra chrámu proniká stejně jako světlo ze zrcadla.

Když jeho otec zemřel, po pohřbu sem zašel sám, po stejné úzké, kamenité pěšince, po níž se o mnoho let později ubírali jeho hosté při jeho druhé svatbě. Z jezera stoupala mlha tak jako před staletími, na úsvitu japonských dějin, v dobách primitivních a čistých.

Teprve při pohledu na mírně zvlněnou jezerní hladinu mohl Seiči navázat spojení s kami svého otce; proto sem také pravidelně docházel, aby byl v co nejtěsnějším spojení s historií své rodiny.

Aby se dostal ze své těžké situace, potřeboval nyní všechnu moudrost svých předků. Měl pocit, jako by se na něj hroutil celý svět: vše, co sedmatřicet let budoval, se nyní během jediného roku ocitlo na pokraji zkázy. Jak se to mohlo stát? Ani teď, když by už měl mít na věci nadhled, to nedokázal přesně definovat. Možná se nikdy neměli zaplést s Tenči, jenže vláda dala jasně najevo, že hodlá být velice štědrá, pokud se projekt podaří. Sató myslel na to, že se svým keirecu těsně před vstupem mezi sedm hlavních japonských společností nemohl váhat.

Ovšem i když vláda do Tenči vrážela státní peníze, předpokládalo se, že keirecu ponese spoustu vedlejších nákladů. Byla to jejich povinnost a nepřicházelo v úvahu je vládě zpětně naúčtovat: během čtrnácti měsíců stála věc keirecu přes šedesát milionů dolarů, což je obrovská ztráta pro jakoukoli firmu, nehledě na její velikost.

Sató tušil, že Tenči bylo jedním z důvodů, které vedly k Nangiho souhlasu s rozšířením působnosti na mezinárodní bankovnictví v Hongkongu. Po pravdě řečeno, Sató byl proti takovému kroku hned od začátku; už jen pomyšlení na možné výkyvy finančního trhu Korunní kolonie ho naplňovalo hrůzou. Bylo to skoro totéž, jako strčit nohu do pasti na medvědy a čekat, až železa zaklapnou.

Jenže Nangi na tom trval a Satóovi se zdálo, že nemá jinou možnost, než se mu podřídit. Koneckonců, okamžitý příliv peněz potřebovali, a to jak pro Tenči, tak pro vyrovnání ztrát jejich vlastních oceláren. Měli na krku příliš mnoho zbytečných pracovníků, s nimiž nemohli dělat nic jiného, než jim vyplácet mzdy a prémie, zatímco továrna jela na pouhých sedmdesát procent. Nyní se Satóovi snad podaří ocelárny prodat; na ceně sice mnoho nezískají, ale aspoň je budou mít z krku.

Jenže ani to nemusí stačit. Ta věc s Tomkinem byla u ledu, dokud se nevrátí Linnear, a Sató měl podivný pocit okolo žaludku od okamžiku, kdy Nangimu volali z Celoasijské banky. Nangi mu nic o obsahu toho telefonátu nechtěl říci, avšak jeho spěšný odlet do kolonie nevěstil nic dobrého.

Sató četl noviny, věděl, co pro Hongkong znamenalo čínské odmítnutí smlouvy s Británií a jen zatínal zuby, zatímco se každým dnem jeho nejhorší obavy naplňovaly. Hongkongské hospodářství stálo na bankovnictví a obchodech s realitami a Sató nepochyboval o tom, že jakmile jeden z těchto pilířů padne, nepotrvá dlouho a bude ho následovat i druhý.

Otázka zní, jak hluboko nás Tony Čin dostal? Ó Amido! Modlím se, aby byl opatrný. Modlím se, abychom se nechytili do pasti.

Satóovi ovšem bylo jasné, že jak on, tak Nangi už do jedné pasti spadli a ta se nad nimi s děsivou rychlostí zavírala: to, čemu Linnear-san říkal Wu-Šing. Sató se v duchu otřásl. Už tři mrtví: Kagami-san, Mo, poznamenání obličeje; Jošida-san, Ji, uříznutí nosu; a teď Masuto Išii, kterého našli v tělocvičně s useknutýma nohama. Sató se snažil rozpomenout; nakonec se mu to slovo vybavilo s takovou naléhavostí, až se mu zvedl žaludek. Jueh. Ideogram byl kombinací znaku pro nůž a pro nohu.

Co se to s kobunem vlastně děje? Společnost kolem něj umírá a pokud Linnear-san nenajde způsob, jak tyhle vraždy zarazit, může se on a Nangi rozloučit se životem. V rituálu Wu-Šing totiž zbývaly ještě dvě vraždy a nebylo třeba být géniem, aby člověk přišel na to, kdo mají být poslední oběti.

Kdo se je snaží trestat, a za co? Znenadání se Satóa zmocnil pocit, že jejich – jeho a Nangiho – minulost se probudila a oživlá mrtvola, která za sebou nechává stopu hnijícího masa, se k nim nezadržitelně blíží. Brzy už nebude nikdo, kdo by dovedl do konce poslední fáze Tenči. A co se stane pak? Sklonil hlavu a zoufale se modlil za spasení, nebo aspoň za úlevu z této noční můry, která se jich zmocnila, zničila nejlepší úředníky kobunu, zasáhla samotné srdce říše, kterou se on a Nangi tak dlouho snažili vystavět. Něco takového nesmí dovolit; nic nesmí zdržet dokončení Tenči. Absolutně nic. Srdce mu však sevřela jakási chladná ruka a drtila ho tak, až mu z očí vyrazily slzy.

Za co nás trestají? Co jsme komu provedli?

Viktor Protorov se měl nacházet na Středním východě: už před třemi týdny byla nutná jeho přítomnost v jižním Libanonu, aby zastavil spor, který se táhl tak dlouho, že pomalu získával všechny typické rysy krevní msty.

Přesto se ani na krok nehnul z Hokkaidó, z bezpečného úkrytu, který si tu čtyři roky pracně budoval. Pokud byl zde, nikdo v Sovětském svazu nemohl tušit, kde je, ani ho vystopovat; tím si byl Protorov absolutně jistý. Několik svých nejlepších aparátčiků vyslal na výzvědy k ostatním správám a ti se ho na přání svých současných nadřízených pokoušeli najít – marně.

Protorov se mohl spolehnout i na své lidi z Deváté správy, kteří s ním tento dům společně obývali. Jeden jako druhý byli oddáni především jemu, potom správě a teprve nakonec Rusku. Pochopitelně také neponechával tak závažné věci náhodě: každých čtrnáct dní se zaměstnanci i jeho agenti roztroušení po Japonsku podrobovali pečlivým prověrkám, aby se zajistilo, že jeho dům je dokonale bezpečný.

Jen jeden z nich nebyl stále pod dohledem ostatních, a to proto, že se nacházel ve velice citlivém postavení. Pouze s ním se také Protorov setkával jedině osobně, aby se kryl a zároveň aby se přesvědčil, že agentovy zprávy jsou čistě bílé. „Bílé zprávy“ byly ty, které obsahovaly velice důležité informace a byly naprosto důvěryhodné.

Ve skutečnosti bylo takových „bílých“ zpráv velice málo. Protorov se už obchodu s přetvářkou účastnil dost dlouho na to, aby věděl, že většina všech zpráv jsou aspoň do jisté míry „šedé“, tedy, že obsahují zkreslené informace. Záleželo na něm, aby dokázal oddělit zrno od plev, aby vyškrtal všechny lži a odkryl pravdu. I v tom spočívala jedna z jeho výjimečných schopností.

Japonsko bylo výjimkou, která potvrzovala pravidlo. Mnoho agentů Deváté správy byli takoví zapřisáhlí fanatici, že podávali jen samé bílé zprávy; jedním z nich byl i muž, s nímž se měl Protorov nyní setkat.

Ovšem problémy v jižním Libanonu se samy od sebe nevyřešily a právě dnes ráno Protorov odeslal jednoho ze svých nejspolehlivějších pobočníků, aby celý spor urovnal za něj. Sám byl teď příliš zabraný do Tenči; ačkoli to zatím bylo jen cosi nepostižitelného, vábilo ho to jako Sirény Odyssea svým příslibem bohaté odměny.

Po pravdě řečeno se Protorov také nechtěl vracet do prašného a vyprahlého Libanonu. Vždycky tam smrděl velbloudí trus a přehřátý motorový olej a kromě toho nesnášel Araby. Jistě, nepochyboval o tom, že jsou pro Sovětský svaz užiteční, ovšem jejich důvěřivost – nebo spíš hloupost, důvod jejich užitečnosti – ho odpuzovala. Byli to obscénní barbaři a rozhodně se radši hnal za chimérou jménem Tenči, než aby řešil nějaké ruskoarabské spory.

Protorova napadlo, že tím, co způsobilo pád Bělorusů, byla jejich arogance; ti proklatí Arabové jí trpěli taky. Čím dál od nich, tím líp pro něj: posledně si vyklepával ze šatů písek celé měsíce.

Kotenova masivní postava zamířila ven ze Šindžuku; Satóova každotýdenní pouť mu ponechala něco volného času. Sató měl dojem, že chrámy nejsou tím pravým místem, kde by se mohlo odehrávat násilí, a proto nechtěl, aby ho Koten doprovázel.

Sumó jel čtyři zastávky zelenou linkou, načež v Kudanšitě přesedl na modrou a zamířil k velkému nádraží Nihon-baši. V metru na něj všichni civěli, ale na to už byl zvyklý; navenek pozornost ostatních ignoroval, i když jeho srdce se dmulo pýchou. Dalo mu hodně práce, než dosáhl svého danu, a přestože už nevystupoval na veřejnosti, stále se udržoval ve formě a občas se i zúčastnil exhibičních turnajů. Během posledních pěti let ho nikdo neporazil.

Vystoupil na Eit-dóri a zabočil doprava. Ulice byla ucpaná davy nakupujících. Na konci dalšího bloku počkal na zelenou, přešel na druhý chodník a vstoupil do obchodního domu Tokjú.

Obchodní dům byl rozlehlý a členitý jako město. Jeden z jeho známých se tu ženil a jiný si tu koupil rodinnou hrobku; Kotena však ani jedna z těchto služeb nezajímala.

Nějaká prodavačka s bílými rukavicemi na něj zamávala, aby nastoupil na pohyblivé schody směřující dolů; vyvalil oči na její silně namalovanou tvář a zíral na ni, dokud neotočila hlavu.

V suterénu chvíli znuděně sledoval, jak se pečou koláčky, připravují suši, ochucuje tofu a míchá fazolová pasta; přitom se lehce naobědval u stánků se vzorky, kolem kterých procházel.

Když se rozhodl, že se najedl dost, zamířil znovu k pohyblivému schodišti. Přece jen v jeho obrovském žaludku zbývalo ještě prázdné místo.

Stoupal kolem záplavy konfekčních oděvů, domácích potřeb, nábytku, hraček, divadel, lékařských a zubařských ordinací, galerií plných obrazů a soch, kolem tříd, v nichž se konaly kurzy učící jak nosit kimono, jak podávat čaj, jak aranžovat květiny, a kolem desítek restaurací.

Na střeše domu se v zahrádce nacházela čajovna s červenými, černými a bílými lampiony z rýžového papíru, které se na svých drátech pohupovaly ve větru. Mezi pečlivě ošetřovanými keři ležela malá zoologická zahrada obklopená dětmi, jejichž matky právě nakupovaly dole.

Koten se jimi prodral, aby lépe viděl na makaky a gibony. Kousek od nich seděly malinké opičky ze severních hor, od Nagana. Koten k nim zamířil, i když nepředstavovaly žádnou zvláštnost a málokdo se na ně chodil dívat. Koten však pocházel z Nagana a pohled na tyto symboly domova mu připomněl, že už doma nebyl přes deset let.

„Vidíte tu něco zajímavého?“

Nemusel ani otáčet hlavu, aby zahlédl postavu bezvýznamného úředníčka s nevýraznou tváří.

„Tyhle malé tady mi vyprávějí o domově,“ odvětil.

„Aha,“ přitakal nevýrazný muž. „Hory. My, co jsme se narodili v horách, si snad nikdy nezvykneme na to, že je nemáme po ruce.“

Koten pomalu přikývl a přednesl svou zprávu; když skončil, poslušně odpověděl na všechny otázky svého společníka, jak nejlépe uměl.

„Musím se vrátit,“ prohlásil nakonec. „Sató-san se už brzo vrátí z modlení.“

„Modlení,“ odírkl si Viktor Protorov znechuceně, „to je tak leda pro poražené.“

„Tex“ Bristol se musel už třikrát vzdát svých plánů na odstranění Modré nestvůry; bylo to spíš kvůli Alix Loganové než kvůli jejímu nočnímu hlídači. Po jejím pokusu o sebevraždu už Modrý nemínil riskovat a noci s ní trávil v jejím bytě.

Celé dlouhé noci teď okna jejího bytu svítila do tmy; její strážce bděl a pomáhal si k tomu tím nejjednodušším nástrojem – světlem.

Světlo uprostřed noci bylo pochopitelně něčím, s čím Bristol nepočítal: potřeboval moment překvapení. Už ho napadlo, že nestvůry Alix Loganové nejsou bývalí policajti – na to byli příliš mazaní. Navíc na nich bylo něco, no, řekněme vojenského. Bristol strávil mnoho hodin tím, že se opékal na slunci a nedělal nic jiného, než že sledoval zdálky Alix Loganovou a uvažoval, kdo ty nestvůry asi vycvičil. Že by byl Tomkin k stáru chytřejší? Začal si na špinavou práci najímat kvalitnější gorily? Jiné vysvětlení zřejmě neexistovalo.

Po třetím nezdařeném pokusu o noční nájezd na byt Alix Loganové musel Bristol svůj první plán – ačkoli neochotně – vzdát. V takovýchhle situacích musíš být pružný, opakoval si pořád dokola. Každý plán musí mít rezervu a ta rezerva zase svoji rezervu – jedině tak můžeš mít čáku na úspěch, protože kdykoli se do nějaké situace zamíchali lidi, podmínky se měnily každým okamžikem. Kdyby si to snad někdo nemyslel, tak by udělal líp, kdyby si vybral jiný povolání.

A tak začal Bristol uskutečňovat plán, o němž doufal, že ho nebude muset nikdy použít. Rád rybařil a rád se plavil na vodě; ovšem plavat ve vodě a navíc daleko od břehu, to už bylo něco jiného.

Přesto si vypůjčil potápěčskou výstroj a nechal se přezkoušet místním odborníkem, uhrovatým klukem, kterému mohlo být sotva osmnáct. Moc mu to nešlo – potápěl se naposled před pěti lety – ale základy člověk stejně nikdy nezapomene a po dvou hodinách perné dřiny v růžovém bazénu hotelu pár kroků od obchodu s potápěčskou výstrojí ho uhrovatý mladík poplácal po rameni a zvedl palec.

Bristol si odnesl výstroj do svého člunu, který se pohupoval na mastné hladině v přístavišti. Dvakrát si všechno zkontroloval, tak jak ho kdysi naučili, a právě když se sklonil, aby si trochu pohrál s regulátorem, zahlédl koutkem oka Alix, jak v doprovodu Červené nestvůry prochází přístavištěm.

Bristolovi se rozbušilo srdce, když uviděl, že míří ke své lodičce. Ne, dnes odpoledne se nekoná žádná vyhlídková jízda ve společnosti přitroublých přátel; tentokrát pojede sama s Červeným.

Červený odvázal uvazovací lana a rychle naskočil do loďky, až mu podrážky zaskřípěly. Alix mezitím spustila motor a z výfuku se vyhrnul modravý oblak kouře. Zatočila kormidlem a loď se hnala k výjezdu z přístavu.

Bristol je chvíli trpělivě sledoval, než sám spustil motor. Stáhl si kšilt své zmuchlané čapky do očí a mhouřil oči v oslňujícím světle, které se odráželo od vodní hladiny. Volnou rukou hrábl po slunečních brýlích a nasadil si je.

Plán to byl mnohem jednodušší než ten první, avšak zároveň mnohem nepříjemnější. Trvalo mu půl roku, než se rozhoupal k tomu, aby se naučil potápět, a nakonec ho k tomu dokopali teprve nadřízení, když mu to dali rozkazem. Skoro ve všech ohledech byl odvážný muž – jenom v tomhle ne.

Ruce se mu třásly tak, že harpunu dvakrát upustil, než se mu ji podařilo vybalit. Tuhle věcičku si nepůjčil; dokonce si dal záležet na tom, aby prodavači v půjčovně vysvětlil, že se takových zbraní bojí.

Bristol si harpunu koupil jednou brzo ráno v obchodě v Boca Chica, zatímco Alix Loganová se ještě válela v posteli. Měl tehdy na sobě směšný modrobílý letní oblek se staromódním slamákem a zrcadlovými brýlemi, které mu výborně kryly tvář a slušně ladily s hustým knírem, který si pro tuto příležitost nalepil. Platil v hotovosti.

Cestou zpátky na jih si mohl vybrat dokonce ze tří chemiček, které se povětšinou věnovaly přípravě nitrátů z guana; jednu z nich nakonec zvolil, bez problémů se vloupal dovnitř a odnesl si vše, co potřeboval. Zbytek dne pak strávil ve svém člunu, odkud zdálky sledoval výletní jachtu, na jejíž palubě se nacházela Alix Loganová, a promýšlel si detaily svého plánu.

Teď, když nastala chvíle, kdy má plán realizovat, připadal si nervózní jako naprostý zelenáč. Vůbec se mu to nelíbilo; zastavil se tedy i s nákladem kyslíkových bomb na zádech, roztáhl nohy, chytil se zábradlí a snažil se zpomalit dýchání i tep.

Jenže celou tu dobu mu pohled jako nezbedné dítě sklouzával na vodní hladinu a na nekonečnou hloubku pod ní, kde se za pár vteřin bude muset pohybovat. Napřáhl ruce, zjistil, že se mu klepou, a nahlas pronesl „Do prdele!“ jako by tím chtěl zbavit plíce kysličníku uhličitého. Sehnul se, popadl harpunu a pečlivě si prohlédl zubatou šipku, která čněla z hlavně.

K opasku si připnul dvě tyčinky odpuzovače žraloků, ještě jednou zkontroloval kompas, který měl na zápěstí, a upřesnil si směr, protože locika Alix Loganové odplula kousek stranou. To si bude muset zapamatovat a nespoléhat se čistě jen na kompas.

Vrátil se k zábradlí a nasadil si laminátové ploutve; pak si přehodil dýchací přístroj přes hlavu a připevnil ho k ústům, přičemž se ujistil, že funguje. V duchu si odškrtával jednotlivé položky ze seznamu, tak jak to s ním prováděl ten uhrovatý kluk – částečně pro vlastní bezpečí a částečně proto, aby nemusel myslet na propast, která mu temněla pod nohama.

Vymyl si potápěčské brýle mořskou vodou a pořádně do nich naplival, aby se nezamlžily; pak si je nasadil na hlavu, zakryl sklo rukama a sklouzl do vody.

Zaplavil ho chlad moře. I přes kombinézu cítil, jak se ho dotýká mrazivá ruka něčeho, co mohla být nejspíš nějaká mořská příšera vystupující z hlubin.

Klídek, brácho, říkal si; pustit si fantazii na špacír je to poslední, co teď potřebuješ. Je ti tu dobře a teplo a maminka tě stejně přijde brzo vytáhnout.

Bristol se vznášel v modrozeleném šeru a neplaval nikam, dokud neovládl svůj dech a nezvykl si na zvláštní způsob dýchání, který musí člověk pod vodou používat.

Šikmo shůry k němu pronikaly sluneční paprsky, které v něm vzbuzovaly divný pocit, jako by stál někde v katedrále, a vzpomněl si na staré zlaté časy v Pekelné kuchyni, než mu odbouchli tátu ve špinavé a temné uličce pár kroků od domova,

Pak udělal tu chybu, že se podíval směrem dolů, tam, kde světlo mizelo a měnilo se v čerň temnější než cokoli, co kdy viděl; uvědomil si, co má pod sebou.

Silou vůle se donutil pohlédnout na kompas a když se zorientoval, pustil se směrem k loďce Alix Loganové. Plaval pomalu, skoro líně, ovšem to byl jen matoucí dojem, protože jeho silné ploutve ho hnaly kupředu dlouhými, silnými tempy. Byl ve vynikající formě a nic mu nedělalo potíže, dokonce ani příliv, který se může stát nejhorším nepřítelem potápěče, neboť v něm vyvolá takový pocit na zvracení, že změní i nejsilnějšího muže v kňourající dítě.

Ve třetině cesty vyplaval na hladinu, aby se přesvědčil, zda plave správným směrem; trvalo mu to jen tři vteřiny. Podle kompasu upravil kurz o šest nebo sedm stupňů a vyrazil dál, tentokrát používaje poloviční záběr, o němž mu ten mládenec sdělil, že je ekonomičtější a méně namáhavý na dlouhé vzdálenosti.

Když se po druhém výstupu k hladině vracel dolů a znovu si upravil kurz, povšiml si stínu, který plul přímo pod ním. Okamžitě přestal zabírat nohama a zůstal bez pohybu; jestli to měl být žralok, nechtěl, aby svými jemnými smysly zjistil jeho přítomnost.

Před sebou už matně viděl dno loďky Alix Loganové a napjatý rybářský vlasec – ten samozřejmě vidět nemohl, ale byl si jistý, že tam někde bude. Červená nestvůra totiž ulovila pořádný kousek, a ten také Bristol spatřil.

Ryba visela na háčku a mrskala sebou sem a tam; tím také přivábila stín, který se pohyboval pod ním.

Bristol Červenou nestvůru v duchu proklel; když se podíval zpátky, uvědomil si, jak blízko u něj žralok je. Nebyl sice žádný odborník, avšak dokázal rozlišit žraloka obrovského od žraloka šedého, žraloka liščího od žraloka tygřího.

Tenhle byl dobré čtyři metry dlouhý a podle všeho šlo o tygřího žraloka, jednoho z lidožroutů. Objevil se tu, protože krev kanoucí z ryby dokázal vycítit na vzdálenost sto metrů.

Bristol sledoval hru světel a stínů na kůži toho stvoření, které teď mířilo vzhůru. Neměl tušení, jestli ho také ucítilo nebo ne, ovšem dělal co mohl, aby plul rovnoběžně s ním; to samozřejmě nepůjde věčně a potom se bude muset zařídit podle žraloka.

Ten zatím líně, skoro lhostejně stoupal; pohyboval se tak pomalu, že mu Bristol mohl počítat skvrny na boku. Pak se zvíře znenadání obrátilo stranou a vyřítilo se zeleným prázdnem jako raketa. Bristol už nemohl pochybovat: žralok ho spatřil.

Srdce mu zuřivě bušilo v prsou, ale silou vůle se donutil, aby se ani nehnul. Visel v prostoru a sledoval, jak kolem něj proplouvá zelený plankton a zatoulaný pramen chaluh.

Jídlo máš na druhý straně, pitomče, promlouval tiše k útočícímu zvířeti. Se mnou bys to moc nevyhrál, já ti tak akorát můžu vyrazit ten tvůj tupej mozeček.

Tygří žralok teď mířil přímo na něj; dívali se na sebe jako dva gladiátoři v obrovské aréně naplněné hrozivým tichem. Moře působilo jako čočka a zvětšovalo samo sebe.

Proti vší logice se k němu zvíře začalo přibližovat, i když ne tak rychle, jako když ho poprvé ucítilo; spíše postupovalo opatrně. Smysly je informovaly, že tohle není žádné zoufalé stvoření, které sebou křečovitě zmítá; něco se tu však kolem mrskalo, byla tu krev a žralok by se rád nažral v klidu.

Bristol měl u sebe dvě tyčinky odpuzovače žraloků, ovšem chemii nikdy zvlášť nedůvěřoval; přesto však pomalu zamířil pravou rukou k opasku. Letmo pomyslel na harpunu, jenže myšlenku zas rychle zavrhl: už viděl spoustu žraloků s harpunami v lebce, kteří stále žili a zvesela útočili, a o něco takového neměl zájem. Navíc měl jen jednu střelu.

Žralok už byl velice blízko a Bristol mu hleděl přímo na srpovitou tlamu pod prasečíma očkama. Ze špičatého nosu mu visel růžový plankton.

Blížil se stále víc; Bristol sevřel tyčinku a pomalu ji vytáhl. Potil se. Kristova noho, říkal si, ten parchant si mě snad chce očichat.

Bristol se nechal přílivem odnést o kus níže a držel přitom tyčinkujako ve svěráku. Tak pojď, kamaráde, šeptal si v duchu. Mám pro tebe překvápko.

Ošklivý žralokův nos do něj už už šťouchl, když Bristol znenadání ožil, zvedl tyčinku a vší silou jí praštil zvíře přes tlamu.

Žralok sebou trhl a málem se postavil na ocas, načež se otočil a několika máchnutími svého silného ocasu zmizel v zelené hlubině.

Nějakou dobu zůstal Bristol na místě a cítil, jak mu pod gumovou kombinézou zasychá pot. Pak si zasunul tyčinku za opasek a zamířil k lodi.

O šest metrů výše a asi o sedmdesát pět metrů dále měl Jack Kenneally plné ruce práce s vytahováním svého úlovku. Červený nepatřil mezi profesionální rybáře, ovšem pocházel z Floridy a jako kluk si rybaření dost užil; teď bylo jeho zaměstnáním chytat onačejší havěť a tohle pitomé hlídací poslání ho nevýslovně štvalo.

Kenneally si znechuceně odplivl do moře. Už jednou jí musel zachraňovat ten její opálený krk a kdo ví, kolikrát to ještě bude muset zopakovat, než tenhle zasraný úkol skončí. Přemýšlel o tom, komu asi šlápl na kuří oko, že mu přišili tohle. Patřil k nejlepším; rozhodně ho bavilo víc být někde v terénu a snažit se dostat oběť do zaměřovače ostřelovačské pušky, než sedět tady u rybářského prutu.

Pohlédl na Alix Loganovou, která ležela opodál v minimalistických bikinkách a celá se leskla od oleje; potichu zaklel. Kdo to vůbec je, že musím riskovat krk, abych ji udržel při životě a nikoho k ní nepustil?

Kenneallyho otázka zůstala nezodpovězená, protože právě v tom okamžiku se odrazilo světlo od vynořujících se potápěčských brýlí a Červený, který ještě ani nevytáhl svou rybu, zahučel „Co ksakru –!“, sáhl po svém revolveru Magnum a vystřelil těsně předtím, než zaslechl zadrnčení, závan větru, uviděl nějaký zvětšující se černý předmět a ucítil palčivou bolest uprostřed prsou.

„Ááá?“ vykřikl a pod silou nárazu se zapotácel, prut mu vyklouzl z rukou a zmizel ve vlnách. Chytil se za poraněné místo a snažil se šipku vytrhnout, jenže její zuby se do něj zakously o to hlouběji.

Prsa se mu nadouvala; zvedl oči ke slunci a spatřil štíhlou postavu Alix Loganové, jak stojí nad ním a zakrývá si rukou ústa otevřená hrůzou. Krásné oči měla vyvalené a Kenneallyho najednou napadlo, jak strašně se ty její oči podobají očím jeho dcery. Proč si toho jen nevšiml dříve?

S prsty nateklými jako buřty a napůl zkamenělý zahlédl Kenneally obrovský stín, který se vynořil na straně loďky a z jehož hladké modré kůže crčela voda.

Pak mu oči vylezly z důlků, z nosu, úst a uší se mu spustila krev a jeho tělo sebou dvakrát trhlo na znamení toho, že je konec.

Když Bristol přelezl zábradlí, strhl si ploutve, potápěčské brýle si posunul na temeno hlavy a prohlásil: „Alix Loganová, jsem detektiv Lewis Jeffrey Croaker od policie města New Yorku a abych vám pravdu řekl, tak mi dalo sakra fušku, abych si s vámi mohl promluvit.“

Načež se pozvracel.

Justine se pohybovala jako ve snu. Kolem ní probíhal pohřeb jako nějaká hra, kterou musí sledovat, ale které se nemůže účastnit. Davy pracovníků otcovy firmy, kteří se slétli z celého světa, ji děsily a jejich zdánlivě upřímné soustrastné mumlání po ní stékalo jako dešťové kapky. Místy ani nevěděla, o čem to vlastně všichni mluví.

Myšlenky se jí toulaly bůhvíkde; když se jí však v hlavě rozjasnilo natolik, aby si vzpomněla na otcovu smrt, nezakoušela nic jiného než obrovskou úlevu.

Najednou si uvědomila, že poblíž ní stojí nějaký muž. Vzhlédla s bušícím srdcem, v domnění, že by to i přes její zákaz mohl být Nicholas, a s překvapením poznala Ricka Millara. Usmál se na ni a vzal ji za ruku. Justine se ho možná zeptala, kde je Mary Kate, ale pokud jí odpověděl, neslyšela ho.

Zdálo se, že je pro celý svět mrtvá; nepůsobilo na ni ani krásné okolí velkého domu na Gin Lane, jižně od Southamptonu, kde s Geldou vyrůstaly. Byla skoro ve stejném bezvědomí jako její starší sestra, která ležela ve svém bytě na Sutton Place zaplněném stovkami lahví od vodky, které vypila během roku po smrti Lewa Croakera. Byl to jediný muž, který dokázal proniknout jejím drsným zevnějškem, a jeho smrt ji učinila totálně bezbrannou. Teď, když už nežil, Justine svou sestru skoro odepsala: mohl ji zachránit jedině zázrak, a Justine o žádném vhodném nevěděla. Sotva dokázala zvládnout svůj vlastní život, natož ještě Geldin.

Připadala si zrazená, jako by se zdánlivě pevná země pod jejíma nohama rozevřela a vrhla ji dolů, do propasti prázdnoty. Po tom, co jí Nicholas provedl, potom, co se stal dalším z dlouhé řady mužů, kteří ji nakonec zradili, cítila jenom zoufalství. I zlost jí byla odepřena: připadala si, jako by uvnitř ní vyhasl nějaký životně důležitý plamen.

Sklonila hlavu a vlasy jí přepadly přes obličej; přítomní respektovali její smutek a odvrátili oči, i když vůbec neznali jeho pravou příčinu.

Nicholas cítil tak silnou touhu vrátit se do Japonska, že i kdyby nedostal Satóův rozrušený telegram, určitě by nasedl na první letadlo, které odlétalo po Tomkinově pohřbu.

Sáhl si do kapsy u kalhot a ucítil mezi prsty tenký list žlutého papíru. Ani ho nemusel vytahovat, aby si připomněl jeho obsah: LINNEAR.-SAN. PROVOZNI NAMESTEK MASUTO ISII TRETI OBETI WU-SINGU. USEKNUTE NOHY. NA TVARI ZNAK YUEH. KOBUN VAZNE OHROZEN. POTREBUJEME VASI POMOC. SATO.

Ano, říkal si nyní Nicholas, není pochyb: Yueh je třetí trest Wu-Šingu. Zbývají jenom dva a Nicholas se obával, že ví, kdo mají být další dvě oběti.

Návrat do Tokia byl tím pádem ještě nutnější než dříve. Tomkinovo poslední přání znělo, aby uskutečnil fúzi Sphynxu co nejrychleji; Nicholas věděl, že to je dobře možné. Ovšem napřed bude muset vyřídit to stvoření, které provádí svůj smrtící rituál; bylo mu jasné, že pokud ty vraždy nezastaví, nebude ani žádná fúze. Musí splnit svou povinnost vůči Tomkinovi a nyní chápal, co bylo nevyhnutelné od chvíle, kdy se Wu-Šing objevil: musí se proti němu postavit.

Nadešel ten temný den, který Akutagawa-san předvídal a jehož se obával tehdy, kdy začal Nicholase cvičit v málo známých stránkách nindžutsu. Instinktivně tušil, že k tomu, aby nyní přežil, bude potřebovat vše, co se naučil během let.

Před obřadem se sešel se shromážděnými zaměstnanci ze všech oddělení Tomkinových závodů: Bill Greydon odeslal včas dálnopisy, takže všichni byli připraveni na to, setkat se s novým prezidentem.

Na Justine si Nicholas vzpomněl jenom jednou, a to v okamžiku, kdy ji zahlédl ve společnosti hezkého blondýna, který jako by vystoupil z nějaké reklamy na pánskou módu. Asi to bude Rick Millar, její nový šéf, uvědomil si Nicholas lhostejně. Věděl, že je natolik zabraný do lidí a událostí na druhém konci světa, že se od Justine doslova odřízl. Jeho city k ní připomínaly rybu v akváriu – díval se na ně chladně, aniž by cítil jejich vřelost.

Vůbec nepřicházelo v úvahu, že by Tomkinovy závody pustíl z ruky; to by neudělal pro nikoho. Jeho matka Čeong by mu jistě rozuměla – a stejně tak Plukovník. V životě se člověk musí držet giri. A čestná povinnost daleko převažovala všechno ostatní… včetně vlastního života.

Vůbec se mu nezdálo divné, že ještě před půl rokem prahl po tom, pomstít se muži, k němuž teď cítil giri. Síly života jsou v neustálém pohybu a běda tomu, kdo zůstane stát a nemění pružně své postoje.

Tomkin byl zodpovědný za Croakerovu smrt… a zároveň nebyl. Co to mělo znamenat? Nicholas zatím netušil, avšak jedna věc už mu byla jasná: ať už Tomkin v tomhle ohledu provedl cokoli, neneslo to žádné známky osobní msty. Aspoň v tom se Croaker mýlil. Kde však najít v téhle změti pravdu?

Rozhovor s vedoucími pracovníky ze Silicon Valley, San Diega, Montany, Pensylvánie, New Yorku, Connecticutu, Manily, Amsterdamu, Singapuru, Bernu – byl mezi nimi i jeden malý bělovlasý pán z Barmy, kde se společnost zabývala lesnictvím – mu připadal nekonečný. Všichni se chovali přátelsky a nikoho z nich neznal.

Až do chvíle, kdy k němu přistoupil Craig Allonge, vedoucí finančních operací z New Yorku.

„Díky bohu za někoho známýho,“ vydechl si Nicholas. „Zůstaň tady a ani se nehni. Až to skončí, budu pro tebe mít úkol.“

Cestou v limuzíně zpátky na Manhattan vytočil Nicholas číslo, které mu dal Greydon; promluvil několik slov, zavěsil a obrátil se k Allongemu. „Nejdřív se zastavíme v kanceláři,“ prohlásil. „Rychle mi vysvětli, jak dostanu z počítače informace, a pak mě nech o samotě. Vezmi si pas – doufám, že máš platný japonský vízum? V pořádku. Zabal si věci a nepočítej, že budeš v letadle spát, protože chci, abys se mnou probral posledních pět let týhle firmy.“

Jenže Nicholas byl mnohem rychlejší než Allonge, takže zatímco při odletu o čtyři hodiny později vytáhlý Texasan ještě prohraboval své spisy, Nicholas zavřel oči, aby ho nic nerušilo, a ponořil se do gecumei no miči.

Na prostřední úrovni vědomí, která byla stejně tak pocitem jako racionálním uvažováním, rozhodovala intuice.

Vyhnul se množství katastrof, k nimž došlo během posledních několika dní, a hluboko na měsíční cestě začal zkoumat jádro svého dilematu, které jeho v poslední době dominantní asijské já pečlivě vypreparovalo z proudu myšlenek a opatřilo je průsvitnými zdmi, aby se ani jeden jediný pocit nedostal ven… ani dovnitř. A tak mohl dál činit každodenní nutná rozhodnutí, aniž by nějaké nechtěné emoce ovlivňovaly jeho úsudek.

Nakonec na samém obzoru své představivosti zahlédl chrám onoho nepojmenovatelného pocitu, který se ho zmocnil v okamžiku, kdy Akiko Ofudová sklopila vějíř a ukázala mu svou tvář. Rozumové vědomí by ho nikdy tak daleko nedovedlo a stejně tak sny: jedině gecumei no miči, řečiště všech emocí, ho mohlo přepravit až na tento vzdálený břeh.

Prožil tedy úzkost, kterou předtím odložil, a dokonce i strach, jak se mu směsice všemožných sil snažila vyrvat vládu nad věcmi z rukou; na moment byl přesvědčen o tom, že kdyby si dovolil pochopit to, co leží uvnitř onoho chrámu, zkameněl by, jako kdyby pohlédl do tváře Medúzy.

Pak si vzpomněl na jednu ze svých prvních lekcí v jošinských mlhách a pronikl přímo dovnitř svého strachu. Prošel jím až na konec – aby zjistil, že jeho láska k Jukio nikdy doopravdy nezemřela.

Těsně před západem slunce seděl Sató se zkříženýma nohama ve své pracovně. Roztažená fusuma odkrývala pohled na malou mechovou zahrádku, pečlivě udržovanou ve všech ročních obdobích; z existujících více než sta druhů mechu jich tu bylo zastoupeno asi tak deset.

Bledé světlo pozlacené paprsky slunce zapadajícího za širokými korunami stromů se dotýkalo mechem obrostlých kamenů a dodávalo zahrádce trochu přízračný nádech.

Zaslechl za sebou nějaký pohyb, ale neotočil se.

„Pane?“

Poznal Kotenův podivně vysoký hlas; nikdo jiný v domě nebyl. Akiko odjela na jih za svou nemocnou tetou, která kvůli své nemoci ani nemohla přijet na svatbu, a Nangi se doma připravoval na cestu do Hongkongu. Nález mrtvého těla Išii-sana jen několik hodin poté, co Nicholas Linnear odletěl do Ameriky, naplňoval Satóa i Nangiho zlými předtuchami, jako by se bohové Linnearovým odjezdem rozzlobili.

Sató se pokoušel přinutit sám sebe, aby se svému starému příteli svěřil s obavami, které se ho zmocňovaly v chrámu, avšak Nangi byl Satóovým sempaiem tak, jako kdysi Makita dělal sempaie Nangimu, a některé věci se přece jen starším lidem vysvětlovat nedaly.

„Pane?“

„Ano, Koten-san,“ ozval se. „Co se děje?“

„Máte telefon, pane.“

„Nechci, aby mě kdokoli rušil.“

„Promiňte, pane, ale ten pán říká, že je to naléhavé.“

Sató se na okamžik zamyslel: možná to je ten mladý Číňan z Hongkongu, kterého najal, aby „dohlédl“ na to, co bude Nangi-san podnikat. Jelikož se Nangi-san rozhodl mu nic o situaci v kolonii neříct, Sató považoval za správné podniknout vlastní kroky, aby zjistil, co se vlastně v Hongkongu stalo.

Vstal, kývl na Kotena a vyšel z místnosti. Pracovna byla určena pouze pro meditaci a proto v ní nebyl telefon; vstoupil do své kanceláře, obešel psací stůl a zvedl sluchátko.

„Ano? Tady Seiči Sató.“

„Tady Fénix, Sató-san.“

„Aha.“ Satóovi se rozbušilo srdce. „Moment, prosím.“ Položil telefon a tiše se připlížil ke dveřím; rozhlédl se po chodbě, zavřel dveře a vrátil se ke stolu.

„Co mi můžete hlásit?“

„Obávám se, že žádné dobré zprávy.“

Satóovi se sevřel žaludek: napřed Celoasijská banka a teď tohle. Velký risk, velký zisk, jak on i Nangi věděli. A Tenči jim mělo přinést ten největší možný zisk, jaký si dokázali představit. Jenže najednou bylo všechno jinak.

„Kusunokiho zavraždili.“

„To už vím.“ Sató ztrácel i tu špetku trpělivosti, která mu i přes vytrvalé riziko a strach z neúspěchu zbývala.

„A věděl jste, že to udělal někdo z jeho žáků?“

Telefonní linka začala zoufale úpět, jako by v ní mezi sebou začaly bojovat desítky hovorů.

„Radši mi o tom povězte všechno, co víte,“ vyzval ho Sató a zaťal zuby.

„Přirozeně, ten muhon-nin, kterého u něj našli, byl ze začátku nejpodezřelejší. Teď se ukázalo, že to neudělal on. Tenhle sovětský špion neměl dostatek schopností, aby dokázal takovou nepředstavitelnou věc.“

„Tak kdo ho teda zabil?“

Po krátkém tichu se ozval Fénixův hlas: „Kdybychom to věděli, už bychom ho potrestali.“

„V tom případě je možné, že je nablízku ještě další… sovětský špeh.“

„Připouštím, že taková možnost existuje.“

Sató se zčistajasna rozzuřil. „Vy jste ten nejlepší, koho mám po ruce. Proto jsem vás taky najal, abyste hlídal tajemství Tenči. Kdybych potřeboval bandu tupohlavých zabijáků, tak jsem si mohl koupit někoho z Jakuzy. Při Buddhovi, co tam vůbec děláte?“

„Neztrácejte víru,“ opáčil Fénix. „Všechno jde dobře. Tuhle záležitost prošetřuju já osobně.“

Fénix byl, stejně jako Kusunoki, sensei nindžutsu. Sató se nechal oblomit. „Zůstanete ve spojení.“

„Každý den vám touhle dobou zavolám na tohle číslo.“

„Výborně. Dám si záležet, abych tady byl.“

Sató zavěsil. Na druhé straně domu se vypnulo miniaturní nahrávací zařízení, aktivované lidským hlasem, napojené na naslouchací přístroj, který Koten umístil v Satóově kanceláři.

Nicholas společně s Allongem vystoupili z letadla na Dullesově mezinárodním letišti ve Washingtonu.

„Pan Linnear?“

Stála před nimi štíhlá hezká blondýna v postoji, který připomínal atletku.

„Jste přece pan Linnear?“

Mluvila s evropským přízvukem, který měl být ostrý, ale kupodivu nebyl. Nějak se jí podařilo změkčit hlásky a odstranit hrdelní výslovnost, která by jinak byla naprosto normální. Napadlo ho, že snad kvůli tomu chodila do nějaké zvláštní školy.

„Ano.“ Určitě pocházela z východní Evropy; okamžitě začal zkoumat její rysy obličeje, aby ji mohl lépe zařadit.

Sáhla do svého pláště a vytáhla černé kožené pouzdro. „Půjdete se mnou, prosím?“

„Z Běloruska pocházel váš otec nebo matka?“

Všiml si, že má modré, či spíše azurové oči, které vyjadřují vysokou inteligenci. Navíc dokázala výborně skrývat vše, co nechtěla dát najevo. Měl pocit, že se mu docela zamlouvá i přes tu nepříjemnost, kterou mu působí.

Vzal si od ní kožené pouzdro a podíval se dovnitř. „Gospoďja Táňa Vladimova, vstrečájetě Craiga Allonge. On rabotajet dlja Tomkina Industrii.“

Když kývla udivenému Allongeovi jako odpověď na představení, přece jen se jí v očích zračilo překvapení. Odhodila si husté vlasy z tváře a Nicholas si všiml, že má nakrátko ostříhané nehty nalakované bezbarvým lakem. Evidentně pracovala rukama a to ho zaujalo.

„Můj otec se narodil v Bělorusku,“ odpověděla mu stejným jazykem.

„Zdědila jste po něm ještě něco kromě vzhledu?“

„Byl to velice oddaný člověk,“ opáčila. „Když bylo třeba, dokázal se do věci zakousnout. Dělal vesnického policistu. Matka pocházela z Birobidžanu.“

V očích se jí zablesklo; vypadalo to jako výzva, možná i něco víc. Nicholas tušil, jak se její rodině asi muselo dařit v Rusku; s otcem Bělorusem a matkou ruskou Žídovkou nemohla mít moc šancí. Její otec se jedné příležitosti chopil; dostali ti ostatní vůbec nějakou?

„Kolik z vás bylo disidentů?“ ptal se tiše.

Chvíli ho zpytavě pozorovala, což ho kupodivu znervóznilo. Pak se její tvář opět pokryla neproniknutelnou maskou počítačového terminálu. „Dost na to, aby toho měl můj otec proč litovat.“

„Promiňte,“ vmísil se Craig Allonge anglicky. „Nicku, co se tady děje?“

Nicholas se usmál. „Vlastně nic. Slečna Vladimová chce jenom dohlédnout na to, abych před odletem do Japonska vyplnil ještě jeden článek Tomkinovy závěti.“ Položil ruku na rameno svého společníka a stiskl ho. „Dej si pauzu. Protáhni si nohy, kup si něco pořádnýho k jídlu. Zkusím to vyřídit co nejrychleji.“

„Pane Linneare,“ oslovil ho C. Gordon Minck přesně o tři čtvrtě hodiny později jasným, ostrým hlasem, „je to od vás milé, že jste se dostavil tak brzy. Chápu, že máte teď asi hodně starostí.“

Nicholase odvezli do budovy na ulici F, nedaleko od podjezdu Vírginia Avenue, a soukromým výtahem ho vyvezli do arboreta zabírajícího čtyři podlaží. Nicholasovi se úspěšně podařilo skrýt své překvapení. Uprostřed umělého lesa se krčila kubistická budova natřená na bilo, do níž ho Táňa zavedla, aniž by dala najevo, že si této nabubřelé a podle Nicholase zbytečně extravagantní scenerie všímá.

„Tomkinova poslední vůle v tomhle směru hovořila jasně.“

„Přesto jsem rád, že vás poznávám.“

Nicholas se usmál a oba si potřásli rukama.

Prošli budovou kolem několika místností s dlaždicovou nebo dřevěnou podlahou; nikde neviděl žádné koberce a Nicholas si uvědomoval zvuk jejich kroků.

„O Oddělení vývozních cel jsem ještě nikdy neslyšel,“ prohlásil. „Co tady vlastně děláte?“

Minck se zasmál. „Dost by mě překvapilo, kdybyste o nás slyšel.“ Pokrčil rameny. „Jsme takový kancelářský Zapadákov, který Kongres ve své nekonečné moudrosti stále nechává fungovat.“ Úsměv, který se na jeho tváři objevil, vypadal upřímně. „Vydáváme mezinárodní licence a v některých zvláštních případech je také odebíráme.“

Nicholase napadlo, že Minck mu na jeho otázku odpověděl, aniž by mu cokoliv řekl.

Zavedli ho do proskleného patia, kde jim už Táňa nalévala do křišťálových sklenic čerstvou pomerančovou šťávu. Minck ukázal Nicholasovi na pohodlně vypadající křeslo potažené haitskou batikou. Kolem stály palmy v kořenáčích, temně zelené aloe a trpasličí palmy.

„Trochu zvláštní prostředí na vládní úřad,“ prohodil Nicholas.

Minck zvedl paži. „To jsou jen kulisy. Chodí nám sem spousty zahraničních papalášů.“ Usmál se. „Chceme, aby se cítili jako doma.“

„Skutečně?“ Nicholas vstal a začal se procházet po patiu s očima stále upřenýma na Táňu a Mincka. „Už je pomalu půlnoc, a tady je rušno jako v deset dopoledne. Podle mě, kdyby byl tenhle úřad tím, za co ho vydáváte, seděl byste za kovovým stolem v malinké kanceláři a svítila by vám na hlavu zářivka. A touhle noční dobou byste byl zalezlý doma v posteli. Rád bych věděl, kdo vy dva doopravdy jste, kde skutečně jsem a co tu vlastně dělám.“

Minck přikývl. „To jsou všechno rozumné otázky, Nicholasi. Mimochodem, mohu vám říkat Nicholasi? Dobrá.“

Zpoza zdi se ozvalo tlumené zvonění telefonu a Táňa se omluvila.

„Prosím, posaďte se.“ Minck si rozepnul sako. „Tohle oddělení má mnoho jmen – Oddělení vývozních cel je jen jedno z nich – a jeho výstavba a údržba stojí asi tolik, co systém AWACS. Pořád je to míň, než kolik dáte za bombardér B-1. Přesto mi trvalo půl roku dřiny, než se mi podařilo prosadit, aby to tu vystavěli.“ Znovu se usmál. „Byrokratické mozky si nedokážou představit, že něco takového jako tohle je nutné, ale já to vím. Je to první věc, kterou vidí ruský zběh, když mu sundáme pásku z očí.“

„Takže špionáž?“ pravil Nicholas nevěřícně. „Raphael Tomkin se zapletl se špióny? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Proč ne?“ Minck pokrčil rameny. „Byl to vlastenec. A navíc byl blízkým přítelem mého otce.“ Nalil jim oběma další dávku džusu. „Dovolte, abych vám to vysvětlil. Můj otec patřil mezi zakladatele ÚSS, Úřadu strategických služeb. Tomkin se vyznal ve výbušninách – naučil se to u námořní pěchoty, kde se taky s otcem seznámili. Dokázal by utrhnout sýkorce křídlo, aniž by jí načechral peří na bříšku.

Můj otec ho použil při několika velmi riskantních a složitých operacích na konci bojů v Evropě. Tehdy to vypadalo dost zoufale – spousta posledních nacistických pokusů zvrátit situaci a do toho ruská tajná služba. Každopádně, ten úkol, o kterém mluvím, dopadl přímo katastrofálně. Z toho, co vím, usuzuju, že to byla Tomkinova vina, i když táta by o něm nikdy neřekl špatný slovo. Ten chlap prostě ztratil nervy a složil se pod tlakem. Tři muži z jednotky přišli o život, když bomba vybuchla předčasně.“

Minck vyprázdnil svoji sklenku. „Váš bývalý šéf byl ovšem čestný chlapík. Myslím, že si to pořád vyčítal, a přestože ho otec odvolal z terénu a vyškrtl ze seznamu, pořád zůstal ve styku s – ehm – organizací. Otec nechtěl, aby jeho přítele zostudili za něco, co považoval za běžný lidský poklesek, a Tomkin se podle mě nechtěl stáhnout do pozadí nadobro.“

„Takže jste ho zdědil.“

„Dá se to tak říct.“ Minck si odkašlal. „Nejsem necita. Když můj otec zemřel, dal jsem Tomkinovi na vybranou.“

Nabízela se otázka, kterou bylo třeba zodpovědět, dřív než budou pokračovat. „Poslyšte,“ začal Nicholas opatrně. „Jsou Tomkinovy závody postavené z peněz ÚSS?“

„Proboha, to ne.“ Zdálo se, že Mincka to skutečně překvapilo. „Na firmě nemáme absolutně žádný podíl. V tomhle směru můžete být klidný.“

Nicholas přikývl a znovu vstal; zamířil k proskleným dveřím a vyhlédl ven. Nechtělo se mu o tom hned mluvit dál; z toho, že Tomkin chtěl, aby sem šel, začínal dostávat nepříjemný pocit.

„Co se stane, když to tady uvidí?“ zeptal se. „Myslím ti Rusové.“

„Jsou zmatení,“ odpověděl Minck. „Překvapilo by vás, kolik západní literatury se jim dostane do rukou. Většina z nich čeká, že je zatáhneme někam do plantážnického bungalovu ve Virginii.“ Zasmál se. „Tváří se zklamaně, že je nevyslýchá Alec Guinness nebo nějaká jeho americká odrůda.“

Minck vstal. Konec legrácek, napadlo ho.

„Důvod, proč jste nyní tady,“ spustil, „má hodně společného s Petrochemií Sató.“

„Ech?“ Nicholas se k němu otočil. „V jakém směru?“

„Je to věc národní bezpečnosti,“ odvětil Minck.

Od té doby, co Nicholas odjel, Akiko nespala. Její život – stejně jako všechno, co dělala – měl svůj rytmus, který jí vštípil Kjóki a který tisícinásobně zvyšoval její sílu.

Co má dělat nyní, když se Nicholas vrátil do Ameriky? Měla tři možnosti, ovšem zvolit si mohla jen jedinou: první možnost, aby se svého plánu vzdala, byla prostě nemyslitelná a druhá, následovat ho do Ameriky, by znamenala dostat se do té samé nevýhody jako kdysi Saigó.

Převalovala se na svém futónu. Tady byste nenašli žádné vyšívané pokrývky ani luxusní výzdobu; klidně by mohla ležet v kasárnách ze sedmnáctého století, nebýt toho, že byla v místnosti zcela sama. Satóovi lhala, když mu namluvila, že jede navštívit tetu. Pravda to ani být nemohla: žádné živé příbuzné neměla.

Pomalu vstala, protáhla se a začala s ranním cvičením. O čtyřicet minut později si setřela pot ručníkem, rychle se osprchovala studenou vodou, která jí uzavřela póry, načež se vrátila do svého pokojíku a pustila se do pomalého, pečlivě nastudovaného rituálu čajového obřadu.

Čajový obřad prováděla sama pro sebe každé ráno bez ohledu na to, kde právě pobývala. V její paměti představoval jediné spojení s její matkou, jedinou věc, kterou ji tato žena naučila. Matka Akiko byla čano-ju sensei.

Drobné, dokonale nacvičené pohyby prováděla s téměř nábožným zaujetím; šlo o zlomek dokonalosti, ještě předtím než Prázdno vneslo pojem zenového soustředění do přípravy čaje, stejně jako do ostatních každodenních japonských úkonů, aby je změnilo a pozvedlo na úroveň umění, aby do nich kromě hlavy a rukou vložilo i kus duše.

S malým šálkem plným zpěněného zeleného čaje Akiko vstala a otevřela fusumu. Za širokou verandou ležela zahrada s čistě bílými oblázky lesknoucími se ve slunci a se třemi černými balvany rozestavenými v dokonalé harmonii.

Napravo od středu stál rozvětvený kmen obrovského cedru. Akiko pomalu upíjela čaj a nechávala své oči, aby se toulaly po tenkých pruzích světla a stínu pronikajících mezi větvemi; sledovala je tak dlouho, že když se vrátila na začátek, tvary stínů se trochu změnily podle pohybu slunce.

Když se takto rozplynula v Prázdnu, uslyšela v duchu plačtivé tóny bambusové píšťaly, táhlé a smutné: byla to jediná hudba, kterou – kromě zpěvu ptáků, jež doprovázel změny ročních období – slýchala během dlouhých let strávených s Kjókim.

Hořkosladká píseň se poprvé ozývala v poledne, když podávala Kjókimu jeho čaj, když před ním poklekala a dotýkala se čelem země podle prastaré čínské tradice, na níž trval. Znovu na svých rtech cítila chlad kamenné podlahy; ve starém hradě nebyly žádné tatami.

Často odpoledne vzhlédla od svého studia a podívala se z okénka vytesaného do tlustých kamenných zdí s nadějí, že snad mezi zelenými větvemi venku spatří toho, kdo tak krásně hraje: byl to komuso, člen buddhistické sekty Fuke. Míval na hlavě obrácený slaměný košík, nosil prostý pruhovaný oděv a na nohou dřevěné gety; dokázal hrát na píšťalu tak dovedně, že se často rozplakala, aniž by k tomu měla nějaký zřejmý důvod kromě jemné krutosti jeho tónů, které propadávaly vzduchem jako tající sněhové vločky.

Protože Akiko byla chytrá dívka, nikdy nedopustila, aby Kjóki viděl její slzy; kdyby jen tušil, že snad pláče, jistě by ji potrestal. To byl celý Kjóki: vojevůdce uprostřed věčné bitvy.

Na hradním ochozu vlálo sašimono – stará bojová zástava – kterou si sám vyšil. Podle tradice byla jejím hlavním motivem pečeť velitele, v tomto případě stylizované zobrazení mempo, bojové masky z kované oceli. Masek bylo mnoho druhů a tvarů; Kjóki byl ze všech nejobávanější, akurjo, a jeho znakem byla tvář zlého démona na černém poli.

Ve dne vždy Kjóki stavěl Akiko tak, aby měla sašimono stále před očima. Nikdy se ho nemohla zbavit, protože v noci slýchala pleskání látky ve větru i ve spánku.

Strach ji ovládal tak dlouho, že potají podezírala Kjókiho, že se k ní jednou vkradl do pokoje, zatímco spala, vyřízl jí srdce a pomocí nějakého tajemného kouzla je nahradil průhledným křišťálem, do něhož mohl nahlédnout, kdykoli se mu zamanulo.

Akiko otevřela oči a podívala se na šálek ve svých rukou: slzy se smísily se zbytky čajových lístků a rozestavily je do nového obrazce.

Zamrkala a vypustila ze sebe dlouhý proud kysličníku uhličitého, který nevědomky skrývala v plicích. Za otevřenou fusumou a za vyrovnanými oblázky viděla šedivou zeď, za níž ležely lesnaté svahy a mlhavá údolí Jošina.

Alix před ním ustupovala a zelené oči měla vyvalené tak, že viděl celé její bělmo. Paže napřáhla v obranném gestu a když se nohama dotkla zábradlí, zatvářila se tak vyděšeně, že se až lekl, že přepadne pozpátku do moře.

Vrhl se k ní; zavřeštěla, vytrhla se mu, uklouzla přitom na palubě a rozbila si koleno.

„Nechte mě!“ ječela napůl hystericky. „Kdo proboha jste?“

„Už jsem vám to říkal.“ V hlase mu zněla únava, kterou se ani nesnažil skrývat. „Lewis Croaker od newyorské policie.“ Posadil se na zábradlí naproti ní a jeho žaludek se začal uklidňovat.

„Pozvracel jste mi celou loď.“ A pak, jako by ji to napadlo teprve teď: „Zabil jste toho člověka.“

Pohlédl na ni, jako by ji považoval za blázna. „Kdybych ho nechal, zabil by on mne.“ Ukázal na palubu mezi nimi: ležela tam zbraň Červené nestvůry a leskla se na slunci jako ryba. „Chtěl mi vystřelit mozek.“

„Hrozně to smrdí,“ prohlásila a odvrátila se.

„Taková už je smrt,“ pronesl Croaker příkře, ale nakonec sebral kýbl a spláchl svoje zvratky z paluby. Poté sebral revolver a prohlédl si ho: neměl žádné označení a sériové číslo někdo upiloval. Původ dokonale nezjistitelný.

Začala se třást; zkřížila si ruce na prsou a prsty se chytila za ramena s takovou silou, až jí zbělela kůže. Rty se jí pohybovaly, jako by se modlila.

Hodil na palubu své potápěčské brýle a ploutve, sundal si dýchací přístroj a opřel těžké kyslíkové bomby o zábradlí. „Co teď budete dělat, když jste zase volná?“ zeptal se tiše.

Alix se pořád ještě třásla. „Co –“ Slova jí patrně uvízla v krku; polkla a zkusila to znovu. „Co s ním uděláte?“ Pokývla hlavou směrem k mrtvole, avšak nepodívala se na ni.

„Půjde ke dnu i s lodí.“ Když po něm vrhla ostrý pohled, přikývl. „Ta loď je na odpis, nedá se nic dělat.“

„Ještě je tu ten druhý.“ Mluvila velice tenkým hlasem.

Croaker okamžitě pochopil, že tím myslí Modrou nestvůru. „Když tu loď potopíme, zdržíme ho dost dlouho na to, abyste zmizela z tohohle státu.“

Zřejmě ho poslouchala pozorně, protože nyní se otočila a pohlédla mu zpříma do tváře. „Říkal jste ‚vy‘, ne ‚my‘. Jak to?“

„Vězení jste si myslím užila už dost. Nechci vám to trápení prodlužovat.“

„Jenomže ode mě něco chcete, to je jasné. Proto tu taky byli… se mnou. A proto jste za mnou přišel vy.“ Sledovala jeho obličej.

Croaker odvrátil pohled. „Víte, co jsou ti dva zač?“ Mlčky zavrtěla hlavou. „Odkud jsou?“ Nové zavrtění. „Kdo vás chrání?“

„Ne.“

„Tak aspoň musíte vědět, co nesmíte prozradit.“ Zase ten kyselý tón. Když mu neodpověděla, zabručel a metodicky si prohlédl loď; po návratu na palubu shledal, že se za tu dobu ani nepohnula.

Ukázal na Červenou nestvůru. „Tenhle maník nemá žádný jméno, žádný doklady, nic. Je čistej jako prase na hnoji.“ Podíval se na ni, jestli nějak nezareaguje, a pak uchopil jednu ruku Červeného. „Kromě tohohle.“

Alix vykřikla, když z mužova prstu sloupl něco, co vypadalo jako oválný kousek kůže. Zopakoval to ještě devětkrát, načež podržel sebrané předměty v ruce.

„Víte, co to je, Alix?“ Zuřivě zavrtěla hlavou. „To jsou Idioti – tak se říká těmhle chytrejm věcičkám, co dokážou změnit otisky prstů. Tím chci říct, že normální pouliční grázlíci jsou vod takovejchhle hračiček daleko jako my vod slunce.“ Nedal to na sobě znát, ale když spatřil poprvé napůl odloupnutého Idiota, žaludek se mu bolestně sevřel. Napřed tomu nemohl věřit, jenže pak mu došlo, že tomu spíš věřit nechce.

Vstupovat do nebezpečného území s nějakými apriorními úsudky byl jeden z hlavních hříchů, které mohl jako detektiv spáchat. Croaker si nyní musel přiznat, že přesně toho se dopouštěl od samého začátku: natolik se zaměřil na myšlenku, že hlavním padouchem je Tomkin, že ho žádná jiná možnost ani nenapadla.

Ovšem nyní, když objevil Idioty a když znovu uvažoval o chování obou neidentifikovatelných strážců, začala se Croakerovi rýsovat právě ona jiná možnost, a ta se mu ani trochu nelíbila.

„Vypadají nechutně,“ prohlásila Alix. „Zahoďte to. Připomíná mi to sliz vod slimáků.“

Schoval Idioty a zamířil k ní přes palubu. „Alix, kdo ti chlapi ksakru jsou?“

„Já – já nevím. Nemůžu –“ Otočila hlavu. „Jsem z toho zmatená. Už ani nevím, co je dobře a co špatně.“

Všiml si jejího vystrašeného, šokovaného pohledu a rozhodl se, že na ni nebude naléhat. Blízkost mrtvoly jí rozhodně nijak neprospívala. Zvedl tedy kotvu, spustil motor a zatočil na pravobok, směrem ke svému člunu.

Když k němu dorazili, zařadil neutrál, přehodil kotvu na palubu svého člunu, aby se od sebe plavidla nevzdálila, a podal Alix ruku.

Jako v transu přestoupila k němu. „Zkuste si zajít do kajuty a natáhnout se,“ poradil jí. „Trošku si odpočiňte.“

Když zmizela uvnitř, pustil se do práce: přetáhl na druhou loď plastikový kanystr s benzinem a zanesl ho do podpalubí. Když se vrátil, vyřízl svým rybářským nožem Červené nestvůře z prsou šipku, kterou hodil do vody, zatímco mrtvolu posadil ke kormidlu.

Nakonec sebral odhozený revolver a vrátil se do podpalubí, kde prostřelil třemi kulkami dno; otvory začala vnikat do lodi mořská voda. Otevřel kanystr a polil benzinem kabinu, do níž pak z paluby vhodil zapálenou sirku a jen tak tak uskočil před žárem plamenů.

Kotvu vytáhl zpátky na palubu, ovázal řetěz kolem kotníků Červené nestvůry, pustil motor naplno a s kanystrem v ruce skočil přes palubu.

Doplavat k vlastnímu člunu už bylo lehké; když se na něj vyškrábal, svlékl si kombinézu a uložil ji společně s prázdným kanystrem. Pak zamířil do kajuty.

Alix ležela na úzkém lůžku s rukou položenou přes oči; slyšela ho přícházet a pohnula rty. „Něco jsem slyšela – skoro jako výstřely.“

„Střílí vám motor.“ Nemělo smysl jí o tom povídat; spíš by jí to mohlo uškodit.

„Už je pryč.“ Řekla to, jako když malá holčička mluví o svém nejmilejším plyšovém medvídkovi.

„Část ceny za vaši svobodu.“

Odkryla si obličej a pohlédla na něj. „Koneckonců, já jsem za ni neplatila. Zřejmě ani nebyla moje.“

Croaker přikývl a sedl si na kavalec naproti ní. „Jde o vaši přítelkyni, Angelu Didionovou.“

„Ano.“ Znělo to jako povzdech. „Vždycky jenom Angela.“

„Našel jsem ji mrtvou,“ pokračoval Croaker. „Chci dostat jejího vraha.“

Alix zamrkala. „A to je všechno?“

„Někdo nechce, abych toho vraha našel. Hodně to nechce.“ Zaváhal; měl položit otázku, která ho pronásledovala už přes rok, která ho donutila tahat rozumy z Držky Mattyho a která ho dohnala až sem do Key Westu, i když ho jeho šéf varoval, aby si dal pohov.

V krku měl vyprahlo a hlasivky se mu svíraly jakoby křečí. Tolik času strávil hledáním odpovědí, které na něj teď zíraly ze zelených očí přímo před ním.

„Zabil ji Raphael Tomkin?“ Znělo to jako hlas někoho cizího.

„Tomkin u toho byl.“

„To není odpověď.“

Dlouho na něj hleděla a rozhodovala se. Loď pod nimi se jemně pohupovala na vlnách a všude byl cítit slabý zápach sušených ryb. Nakonec si sedla. „Dohodneme se,“ zašeptala. „Odvezete mě z Floridy, na místo, kde vím, že budu v bezpečí –“ Odmlčela se, jako by ještě váhala. „A já vám povím všechno, co vím o smrti Angely Didionové.“

Jestliže Minck čekal, že jeho návštěvník nějak zareaguje, musel být zklamán. Nicholas místo toho pravil: „Tohle oddělení se zabývá Sovětským svazem. Co s tím má co dělat Japonsko?“

„Asi vás nepřekvapí, že Japonsko bylo od války naší hlavní hrází proti komunismu na Dálném východě. Celé roky jsme na ně tlačili, aby zvýšili svůj rozpočet na obranu, což, musím dodat, taky dělali – pomalu, ale jistě.“ Pokrčil rameny. „To už něco znamená. A letos nám dovolili umístit v námořní základně Misawa sto padesát nových nadzvukových stíhaček F-20 Tigershark.“

Rozhovor začal Nicholasovi připomínat rozmluvu s Tomkinem z minulého týdne.

„Podle posledních zpráv je každý ostrov v Kurilách obsazený minimálně dvěma divizemi ruské motorizované pěchoty. To dělá osmadvacet tisíc mužů. A na jednom ostrově leží sovětské velitelství, které je s to řídit operace celého armádního sboru.“

Minck poposedl. „Od okamžiku, kdy dostali nové MiGy, se tam pořád něco dělo. Ovšem já osobně si nemyslím, že by to mělo něco společného se stíhačkami; ty jsou míněny jen jako ochrana proti našim F-20.

Pokud jsou naše zprávy pravdivé, je situace mnohem vážnější. Naše zjištění totiž ukazují na něco, čeho už se pár našich fanatičtějších generálů nějakou dobu bálo.“

Minck se napil. „Máme dojem, že tohle opevňování má za cíl vytvořit vojenskou oponu, za kterou by se mohly nerušeně pohybovat ruské ponorky s jadernými hlavicemi, které jsou schopné doletět až na americký kontinent.“

Nicholas proti své vůli ucítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. „To je šílenství. Celosvětové šílenství! Všichni bychom umřeli ve zlomku vteřiny, aniž bychom pochopili, o co jde. Tři čtvrtiny lidstva by zmizely.“ Zavrtěl hlavou. „Tomu nemůžu uvěřit. I dinosauři to zvládali líp.“

„Dinosauři nebyli tak chytří, aby dokázali štěpit atom,“ opáčil Minck ironicky. „Tak tomu radši začněte věřit.“ Nicholas si všiml, jak se mu rozsvítily oči. „Protože podle našich informací se děje právě tohle.“

Nicholas nějakou dobu mlčel. Ozývalo se šumění automatických ostřikovačů, které suplovaly déšť.

„Předpokládám, že tohle jsou přísně tajné informace,“ pronesl nakonec. „A vy jste je klidně řekl mně, civilistovi. Proč?“

Minck vstal; jeho nohy se přitom napřímily jako jeřáb. Postavil se vedle dvoukřídlých prosklených dveří, s rukou na bílém dřevěném sloupku, který je rozděloval. Zdálo se, že si soustředěně prohlíží stromy venku.

„Sovětská Komise státní bezpečnosti, známá jako KGB, se skládá z devíti správ,“ začal. Tón jeho hlasu se změnil a Nicholas měl dojem, že stále ještě myslí na něco jiného. „Každá správa má svůj zvláštní účel. Tak třeba První správa se stará o vnitřní záležitosti. Jestliže vás někdy chytnou na území Sovětského svazu a odvezou vás do té žluté budovy na Dzeržinského náměstí, předají vás První správě.“ Minck se odmlčel, jako by se ponořil do svých vzpomínek. Se zřejmým vypětím vůle pokračoval.

„Naproti tomu Čtvrtá správa zajišťuje všechny operace v Západní Evropě, Šestá v Severní Americe, Sedmá v Asii.“ Otočil se. „Určitě už tušíte, jak to tam vypadá.

Kurily, které leží tak blízko Japonsku, spadají tak jako vždycky do pravomoci Sedmé správy.“

Minck přešel přes místnost a stanul přímo před Nicholasem; byl příliš rozrušený, než aby si mohl sednout. „Ani ne před deseti dny jeden z mých mladých géniů rozluštil nový sovětský tajný kód Alfa 3. Mění je každý týden, takže užitečnost takového objevu není velká. Přesto pracuje výlučně na Alfa trojkách, protože jimi se šifrují jenom nejdůležitější zprávy.“

Minck si nacpal ruce do kapes u kalhot, jako by nevěděl, kam s nimi. „Než vám povím, co ta zpráva obsahovala, musím vám říct, že posledních devět měsíců jsme se ze všech sil snažili zjistit, kdo vlastně řídí ty operace na Kurilách.

Podle vší pravděpodobnosti to měl být Rulček, Anatolij Rulček, náčelník Sedmé správy. Také jsme zjistili, že během té doby třikrát navštívil velitelství na Kurilách.

Jenže, abych vám řekl pravdu, něco tam nehrálo. Současně s tím se tam nějak moc prosazovala GRU. Znám Rulčeka dobře – nenávidí GRU jako každý člověk ze staré školy. Také jsem dostával zprávy o nějakém plukovníkovi Mironěnkovi, který postupně přebíral velení, zatímco Rulček byl v Moskvě kvůli nějakým úředním záležitostem. Co se to tam děje, že o tom nikdo neví, ptal jsem se.

Řídí tu záležitost gospodin Rulček, a pokud ano, proč ponechává částečně velení GRU? Protože, Nicholasi, abych pravdu řekl, z myšlenky, že by se KGB a GRU mohly spojit, mi vstávají vlasy na hlavě.

Ovšem zase možnost, že celé té věci velí plukovník Mironěnko, mi připadala dost vzdálená. Ty operace na Kurilách jsou přece moc důležité, než aby je svěřili nějakému mladému plukovníkovi.“

„Jak to tedy bylo doopravdy?“

Minck se posadil na opěradlo křesla a pohupoval nohou. „Tím se vracíme k té zprávě, co jsme zachytili. Mluví se tam o někom jménem Miira – že je na místě a dodává podle plánu. A Vedení tím bohatne.“

Minck zvedl ruce a spojil dlaně; Nicholas si všiml, že se mu lehce potí. „Zprávu vyslali odněkud ze severu ostrova Hokkaidó; přijalo ji sovětské velitelství na Kurilách. V té době tam zrovna panoval plukovník Mironěnko a ne gospodin Rulček.“

Nicholasovi došlo, že je nejvyšší čas, aby se také zapojil do debaty. „Byla ta zpráva nějak podepsaná?“

Minck na chvíli přestal komíhat nohou a přikývl jako učitel, který souhlasí se žákovou odpovědí. „Jistě. K tomu se ještě dostaneme. Napřed mi prosím řekněte, co podle vás to slovo Miira znamená.“

Nicholas zapřemýšlel. „Dost by pomohlo, kdybych mohl vidět ten znak – pak bych věděl, v jakém významu ho použili. Zatím hádám, že to je japonský výraz pro mumii.“

„Hm. Mumie.“ Minck si to slovo přemMal, jako by ho slyšel prvně. „Mumie říkáte.“

Nemělo smysl odpovídat.

Minck zvedl hlavu. „Podle mě je to spíš něco jako Digger.“

„Digger?“

Mincka zjevně potěšilo, že zase může něco vysvětlovat. „To je počítačová hra. O dvě patra níž jich máme spousty, aby si ti, co sedí pořád za stolem, trochu procvičili reflexy. Tenhleten Digger se musí prohrabávat zemí hloub a hloub, aby dostal co nejvíc bodů.“

„Chcete říct, že ten Miira je nastrčený špion?“

„Tak nějak. Pak ten text taky dává smysl, no ne? Miira je na místě a dodává podle plánu – sem si dosaďte informace. A Vedení z toho má pochopitelně prospěch.“

„A kde ten špion je?“ ptal se Nicholas. „Máte o tom nějakou představu?“

Místo odpovědi Minck vstal a uhladil si rukama kalhoty. „Povězte mi, uvažoval jste někdy o tom, proč pan Tomkin tolik trval na tom, aby se ta vaše továrna Sphynx postavila právě v Misawě?“

Nicholas přikývl. „Pochopitelně. Zvlášť, když kvůli tomu vázlo jednání. Radil jsem mu, aby toho nechal – všechno se tím zdržovalo. Pak mi uvedl fakta a čísla, proč potřebuje právě pozemky v Misawě.“

„Kecy,“ odfrkl si Minck.

„Cože?“

„To, co vám – a Satóovým lidem – napovídal, jsou kecy.“ Minck zvedl ruku. „Jistěže se dělaly průzkumy nákladů a ta čísla jsou pravdivá. Jenom to není ten pravý důvod, proč Tomkin trval na Misawě.“

„Nechápu.“

„Tomkin na Misawě trval ze stejného důvodu, z jakého vám ji Sató nechtěl přenechat. Jeho společnost pracuje na vlastním projektu – nevíme, co to je, víme jen, že se jmenuje Tenči. Už podle toho jména – Nebe a země – usuzujeme, že musí jít o něco zvlášť důležitého.“

„A ať je Tenči cokoliv, dělá se to v Misawě?“

„Ano, předpokládáme to. Přestože keirecu má v Misawě postavené kanceláře pro důlní koncern, potvrdili jsme si, že se tam zase tolik nedoluje, aby se tím vysvětlilo, jak moc je tam živo.“ Minck, mistr svého oboru, udělal dramatickou pauzu. „A padle mého názoru to vědí i Rusové.“

Nicholas zpozorněl. „Miira?“

„To zatím nemůžeme ani tušit.“ Minck hleděl Nicholasovi zpříma do očí a o jeho záměru se nedalo pochybovat.

„Ne, kdepak,“ pronesl Nicholas. „Tohle není moje parketa.“

„Naopak.“ Minck ho nepřestával probodávat očima.

„Máte na to přece vycvičené lidi. Použijte je.“

„To už jsem zkoušel,“ opáčil Minck prostě. „Celých devět měsíců. Posledního mi vrátili v dost příšerným stavu. Nemá cenu, abych tam dál posílal svoje lidi – už pro ně nemám žádnou věrohodnou legendu. A taky už nemám čas.“

Nicholas o tom na okamžik uvažoval. „Jste přesvědčený o tom, že Miira sedí někde v keirecu?“

„Kam jinam by mohli Sověti šoupnout Diggera, aby jim vyhrabal informace o Tenči?“

„V tom případě je dost možné, že jsou k cíli mnohem blíž než vy.“

Následující pomlka byla výmluvnější, než kdyby Minck řekl cokoliv.

„Víte o té mumii něco?“ zeptal se Nicholas; tušil přitom, že se o krok přiblížil k tomu, co po něm Minck zoufale chce, aby udělal.

„Bohužel ne.“

„Ježíši Kriste, proč mi rovnou nezavážete oči, nestrčíte mi do ruky oslí vocas a neroztočíte mé?“

Minck pohlédl na své naleštěné nehty. „Slyšel jsem, že nindžové – tedy opravdoví nindžové – dokážou lidi zabíjet i ve tmě, se zavázanýma očima. Taky jsem slyšel, že dokážou proniknout i do nejsilněji hlídaných prostorů, podle chuti se objevovat a mizet a používat naprosto nečekané převleky.“

„To všechno je pravda,“ připustil Nicholas. „Jenomže já to pro vás dělat nebudu.“

„Ale Nicholasi, pro mě to přece dělat nebudete. Vůbec ne pro mě. Přece víte, že tu je pořád to, jak tomu říkáte giri. Tomkin přesunul odpovědnost na vás a myslím, že aspoň tohle mu dlužíte. Vím, že kdyby tady byl, požádal by vás o to. A kromě toho, jestli se Sovětům podaří nabourat se do Tenči, nebude ta vaše fúze k ničemu.“

Nicholas chápal, že teď už nezáleží na tom, co si myslí o Minckovi nebo o tom, co mu Minck pověděl: ano, giri tu bylo. Bez vědomí povinnosti by se život změnil v beztvarou změť vzájemně nesouvisejících šumů. Když sem asi tak před hodinou vcházel, neměl vůbec v úmyslu nechat se dostrkat k něčemu, co ho vlastně vůbec nezajímá; Minck mu však jeho plán chytře překazil. Jistě, giri. Nicholas nebyl Minckovi ničím zavázán a Minck to věděl: Tomkin, to už bylo něco jiného.

Když tedy ví o tomhle všem, co ty tři vraždy v Petrochemii Sató? Mohla by to snad být práce Miiry? Nejspíš ne, protože Miira potřeboval pro svou práci klid. Ani se o tom Minckovi nezmínil; navíc dal Satóovi své slovo, že o tom nikomu nic nepoví, i když se jeho slib čistě technicky týkal jenom první vraždy.

„Co víte o Tenči?“ otázal se nakonec.

„Japonská vláda už do toho projektu vrazila čtyři sta miliard jenů a konec není ani v dohledu.“

„Proboha, co jen to může být?“

„Můžete hádat – stejně jako já.“

„Kristova noho!“

Minck povstal. „Nikdo jiný v tom nejede – v tom vám nelžu.“ Vrátil se k oknu; ostřikovače zase spustily a pokryly skleněné tabulky kapkami.

„Předpokládám, že tím se dostáváme k tomu, kdo podepsal tu zprávu, co jste zachytili.“

Minck se napřímil, jako by právě ucítil pach nepřítele. „Á, ano. K tomu. Máte dobrou paměť. Podepsal to Protorov.“

Minck se obrátil a světlo proudící oknem za ním mu zastínilo tvář. „Viktor Protorov, příteli, je náčelníkem Deváté správy KGB.“

„V čem dělají?“

„Podle toho, s kým mluvíte. Někteří tvrdí, že Devátá správa je soukromý hlídací pes KGB, že dohlíží na ostatní správy. Jenže to se mi zdá moc i na Sověty. Kromě toho, něco takového by se zrovna hodilo GRU, takže to neberu vážně.“

„A tedy?“

„Mám teorii, že Devátá řídí celosvětovou teroristickou síť, kterou Sověti cvičí a místy i používají.“

„Vypadá to, že tenhle gospodin Protorov bude nebezpečný chlapík.“ Pečlivě Mincka sledoval, protože tušil, že se dostali k jádru věci.

Minck s lehkým mrknutím opáčil: „Velice nebezpečný. Výjimečně bojovný. Neuvěřitelně mazaný. A co je pro nás ještě horší, není to žádný byrokrat.“

„V tom případě ho odstraní sami,“ poznamenal Nicholas. „Postarají se o něj místo vás.“

„Předpokládám, že se o to pokusí.“

„A?“

Minck odstoupil od oken. „Protorov celá léta šéfoval První správě. Pak ho asi před šesti lety povýšili. Spíš si myslím, že už je moc silný v kramflecích, aby ho dostala nějaká čistka.“

„To si na něj tedy budu muset dávat pořádný pozor.“

„Ehm.“ Minck se zadíval na Nicholase. „Byl bych vám, ehm, velice vděčný. Protorov má nepříjemný zlozvyk nechávat si fretky, co čenichají kolem, nosit živé a hrát si s nimi.“

„Takže já jsem teď fretka?“

„A já vás posílám do nory Petrochemie Sató,“ doplnil Minck a vzal Nicholase za ruku; procházeli zpátky k východu z toho podivného domu. „Táňa vám dá přístupové heslo, kterým se můžete zapojit do sítě čtyřiadvacet hodin denně. Vždycky budete mluvit s jedním z nás dvou.“ Konečně se usmál, snad úlevou. „A Nicholasi, byl bych rád, kdybyste se to heslo naučil nazpaměť.“

Když se Tengu rozhodl opustit dódžó, už se stmívalo. Od okamžiku, kdy jeho bratra ve zbrani, Cucuma, našli zabitého u nohou jejich senseie Kusunokiho, necítil se v tomto hradě, který se stal na víc než rok jeho domovem, ve své kůži.

Jak mohli Cucuma odhalit? Tuto otázku si poprvé položil, hned jak se o jeho smrti doslechl. A když Cucumu, proč ne on?

Za dobu, kterou strávil zde, se dověděl, že ve světě existuje mnohem víc sil, než se kdy odvážil i jen pomyslet; stal se svědkem činů, které předtím považoval za nemožné a jejichž podstatu dodnes nepochopil. Kdyby zůstal a pilně se věnoval práci, mohl by jejich tajemství odhalit a přivlastnit si ho; to mu však nebylo souzeno.

Už kvůli Vedení. Tengu přemýšlel o tom, zda se víc bojí Vedení nebo těch podivných lidi kolem: ačkoli s nimi žil, byl dost chytrý na to, aby se nedomníval, že mezi ně patří. Pohyboval se daleko od jejich oběžné dráhy, tak jako chladný měsíc kolem slunce, který přitom chtivě nasává veškerou energii, jež se k němu přes tu nekonečnou vzdálenost dostane.

Něco v něm mu radilo, aby neodjížděl, jenže Tengu věděl, že nemá na vybranou, a začal myslet na jiné věci.

Kdyby býval nenašel tu skrýš, nemusel by se nyní připravovat k odjezdu: stalo se to náhodou a Tengu si uvědomoval, že náhoda byla skutečně jediný způsob, jak narazit na tak dovedně ukryté místo.

Všichni novicové se střídali v trhání denivek, které rostly na svazích Jošina za hradbami; dnes ráno byla řada na něm, a tak se za úsvitu – tak jako Kusunoki, dokud byl ještě naživu – vydal do kopců, aby vyhledal co nejkrásnější květy.

Jakmile se vrátil do dódžó, zamířil do senseiovy pracovny. Byla prázdná: jak bylo v dódžó zvykem, místnost se už nikdy nepoužije k ničemu jinému než k tiché meditaci nad mistrovým duchem, který pronikal vším, co se zde vyučovalo.

Tengu poklekl před kameninovou vázou stojící na podstavci v tokonomě, meditačním výklenku v Kusunokiho pracovně. Nalil do úzkého hrdla vázy čerstvou pramenitou vodu a začal květiny aranžovat.

Jeho mysl však prodlévala někde úplně jinde: místo aby se soustředila na duši květin, které držel v rukou, probírala všechno, co dělal v průběhu posledního týdne, aby odhalil senseiovo tajemství. Čeho se to týkalo, netušil, a ani neměl tušit.

Jeho pátrání samozřejmě ztěžovalo to, jak opatrný musel být před všemi těmi nebezpečnými lidmi okolo; teď se však zabýval především tím, jaké chyby se asi dopustil.

A protože jeho duše v zenovém smyslu bloudila, jeho ruce ztratily obvyklou zručnost a kupodivu právě tato chvilka nešikovnosti vedla k jeho objevu. Jak aranžoval květiny, několik kapek vody vystříklo na naleštěný dřevěný podstavec. Když je chtěl utřít rukávem, postřehl téměř neviditelnou tmavou linku.

Zpočátku se domníval, že jde o běžnou prasklinu ve dřevě způsobenou tím, jak se materiál se změnami teplot roztahuje a smršťuje. Pak se mu ovšem vrátilo soustředění a všiml si, že prasklina je dlouhá asi dvanáct centimetrů a dokonale rovná; na konci se na ni v pravém úhlu napojuje další škvírka. Srdce se mu rozbušilo: rozhlédl se, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Všude vládl klid.

Když natáhl krk, uvědomil si, že váza stojí právě uprostřed něčeho, co mohla být jedině tajná dvířka. Nacpal květiny do vázy, opatrně ji nadzvedl a odložil stranou.

Vytáhl tenkou čepel, připomínající spíše drátek, a pomalu ji vložil do škvíry; počínal si velmi opatrně, protože kdyby mu ujela ruka a kdyby poškrábal leštěný povrch podstavce, byly by jeho dny sečteny. Jeho kamaráda už odhalili – jak, to nedokázal pochopit – a zničili ho. Nesmí existovat ani sebemenší náznak toho, že v dódžó žije ještě jeden zrádce.

Nastražil uši, aby zachytily i sebemenší zvuk vycházející ze zbytku budovy, a pomalu a metodicky posouval čepel; když se dřevěná deska trochu pohnula, zaradoval se, ale jeho trpělivost neochabovala.

Nakonec se mu dostalo odměny: žádné panty tu nebyly, desku stačilo prostě nadzvednout. Tengu v duchu přikývl; bylo to mnohem bezpečnější, vzhledem k tomu, že deska přiléhala dost těsně a sensei mohl okamžitě přijít na to, že s ní někdo manipuloval.

Pod deskou se nacházela kovová dvířka opatřená zámkem: vypáčil jej svým víceúčelovým nožem. Uvnitř našel papíry – přesně ty, které zde celou dobu hledal. Rychle si je zastrčil za bavlněnou kazajku; cítil, jak se mu otírají o nahou kůži jako polapený ptáček. Nakonec uložil desku na její původní místo.

Strávil ještě několik minut tím, že aranžoval denivky do co nejprostší a přitom nejkrásnější sestavy; jeho ikebana sensei by ho mohl jen pochválit.

Nyní, když už světlo sláblo, přehodil si přes ramena bavlněný ranec se svým skrovným majetkem a bez problémů prošel starobylou kamennou branou. Vyhnul se červeně lakované torii a pustil se po klikaté cestičce, která vedla k hustě zalesněným svahům Jošina. Vysoké cedry, cypřiše a jedle zaplňovaly vzduch omamnou vůní a táhly se skoro až k vrcholku nebeské klenby, temné a neproniknutelné proti ohnivé záři západu slunce.

Na východě se již začínaly objevovat první hvězdy a na polích pod ním poletovaly vlaštovky a kulíci, kteří se chtěli dostat do bezpečí svých hnízd, dříve než se probudí noční dravci.

Okna dódžó za ním se také rozsvěcela a mezi kamennými zdmi probleskovalo mihotavé světlo. Dobře, že se jich zbavil: každá minuta, kterou tam strávil, ho stála hodně soustředění, aby udržel své myšlenky na uzdě. Bylo to vyčerpávající i pro něj; bedlivým pozorováním zjistil, že toto dódžó se nezabývá jenom stovkami tajuplných disciplín budžutsu, které se týkají těla, ale i množstvím dalších, které rozvíjejí duši.

Tengu o tom přemýšlel, když vystupoval do svahu. S temnou stranou nindžutsu se už částečně seznámil, ovšem tady v Jošinu měl vstupovat na půdu, na níž se ani on necítil právě jistý.

Zašel za zatáčku a hrad, kde žil tak dlouho, mu konečně zmizel z očí; připadal si, jako by se zbavil nějaké obrovské tíhy, jež mu drtila srdce. Cítil přitom stejné vzrušení jako sova, která se zkrvavenými pařáty a zobákem zvedá svou kořist.

Zároveň s tímto pocitem se dostavila i zvědavost, kterou nedokázal ovládnout. Vyhledal v křoví nalevo průchod, sešel z cesty a ve skrytu stromů usedl se zkříženýma nohama na kámen porostlý mechem: vybral si jej, protože mu tvarem připomínal Tokubei, velkou žábu ze starých pověstí, jež dovedla plivat oheň.

Když usedl, připadal si ještě více jako hrdina. Sáhl do kazajky.

Zvedl hlavu a pohlédl za sotva rozeznatelnou horskou cestu, do údolí posetého světélky domků a farem; ucítil pach ohně a pomyslel na domácí krb, na kouřící mísu s polévkou miso plnou nudlí. Oklepal se, vytáhl plastikovou tužkovou svítilnu a rozložil listy rýžového papíru, které ukradl z Kusunokiho skrýše.

Krátce pokývl hlavou a pustil se do čtení. Proč ne? Určitě si to zasloužil. Asi půl hodiny civěl na text, luštil složitou šifru dódžó a postupně se mu začínal zrychlovat tep; zjišťoval, že mu dělá potíže ovládat svůj dech. Při Buddhovi, pomyslel si, do čeho jsem se to namočil? Když si představil, jaké důsledky to může mít pro Japonsko, roztřásly se mu prsty.

Tak se zabral do čtení, že si malého světýlka, připomínajícího světlušku poletující mezi stromy, povšiml, až když bylo velmi blízko. Okamžitě zhasl baterku, jenže už bylo pozdě: světlo se přestalo pohybovat a zářilo na cestě právě pod místem, kde seděl.

Proklínaje rozrušení, které otupilo jeho jinak bystré smysly, složil papíry a strčil si je zpátky do kazajky. Schoval baterku a pomalu začal slézat dolů po svahu; napadlo ho, že bude lepší, když se vynoří z lesa, než aby dovolil tomu neznámému vydat se za ním. Zvláště kdyby to byl nějaký sensei z dódžó. Tengu se připravil i na takovou možnost a zvýšil svoje ki, aby je měl okamžitě po ruce.

Když však vstoupil na úzkou pěšinku, shledal, že jeho světlo nezahlédl žádný sensei; jenom jakási dívka.

Měla na sobě šedozelené kimono a na bosých nohou konopné gety. V jedné ruce držela malou petrolejovou lampu a ve druhé džanomegasu, barevný slunečník z rýžového papíru.

Něco vlhkého mu dopadlo na obličej; uvědomil si, že prší. Ve svém úkrytu pod stromem to ani nemohl poznat. Teď viděl, jak kapky deště sklouzávají po mastném papíře deštníku a neškodně dopadají na zem.

„Promiňte, paní,“ prohlásil a uklonil se – hlavně proto, aby zakryl úlevu, která se mu objevila v očích. „Doufám, že vás moje světlo nepolekalo. Zrovna jsem sbíral houby, když – eh –?“

Pokročila směrem k němu a zvedla lampu tak, že jí světlo dopadalo přímo na tvář.

Poznal ji a srdce se mu bolestivě sevřelo. Byla to Suidžin, ta žačka z dódžó. Co tady dělá? uvažoval a uchopil pravou rukou svůj tenký nožík.

Jenže v tu chvíli lampa dopadla na zem, volná ruka Suidžin popadla spodní část bambusové rukojeti džanomegasy a zatáhla za ni.

Jeho oči stačily sotva zaregistrovat, jak se neškodný bambus mění v tisícivrstvou ocelovou čepel, která mu pronikla do prsou a rozpůlila srdce.

Suidžin sledovala, jak se jeho tvář pozvolna uvolňuje a jak z něj vytéká horká krev. Nejprve se v jeho očích zračil úlek, zuřivost a stud; pak mu zapadly a všechno lidské se z nich vytratilo. Potácel se jako malý, bezbranný vojáček, kterého si ještě v dětských letech vyrobila z bláta, dřívek a lišejníku; dnes, stejně jako tehdy, si přejela dlaní přes břicho a přemýšlela, jaká magie asi leží v jejím lůně, v kovářské výhni tvoření.

U nohou jí ležela beztvará masa, vosková karikatura něčeho, co bylo kdysi živým člověkem. Zapíchla čepel do vlhké hlíny, aby si uvolnila ruce a zároveň aby očistila lesklou ocel, nyní zčernalou krví.

Když se skláněla, déšť už bubnoval všude kolem ní; ucítila čerstvý pach lesa, živočišné pižmo, a nozdry se jí roztáhly.

I když Cucumu zemřel, předpokládala, že musí existovat ještě aspoň jeden zrádce. Přísně vzato by to v daném okamžiku ani neměla být její věc: to, že dokázala přemoci svého senseie, Masašigiho Kusunokiho, bylo nejlepší závěrečnou zkouškou, a pokud se ze zkušenosti něčemu naučila, bylo to pravidlo „Neohlížet se zpátky“. Všechny její činy se odehrávaly v přítomnosti: ten, kdo usedal se vzpomínkou na své dřívější výkony, často s touto vzpomínkou také umíral.

Přesto se vrátila. Když se prohrabávala obsahem zrádcových kapes a zakoušela stejný vztek jako ráno, když ho sledovala, jak bezostyšně pustoší senseiovu nejtajnější skrýš, napadlo ji, že Kusunoki byl svým způsobem jiný než ostatní. Dostal se jí pod kůži – jak, to sama neuměla vysvětlit. Strašně jí chyběl a zčistajasna se tady, uprostřed horského lesa, který kdysi tolik zbožňovala, ve společnosti větru a deště, tiše rozplakala, hrdlo se jí sevřelo a srdce se naplnilo nepojmenovatelnou bolestí, tíhou, jež se nedala snést.

Když ji ta křeč přešla – druhý den o tom přemýšlela jen jako o křeči – pokračovala v pečlivé prohlídce mrtvoly. Našla svitek papírů, který se přilepil ke zrádcově stehnu; opatrně jej odlepila od vlhké kůže.

Složila papíry a aby je uchránila před vlhkem, uložila je na suché místo ve svém vlastním kimonu. Znesvěcení Kusunokiho tajemství považovala za něco, co se jí dotýkalo osobně; na papíry se ani nepodívala, protože ji nezajímaly. Byl to majetek jejího senseie a bez ohledu na to, zda byl mrtvý nebo živý, jejich místo bylo tam, kam je sám dal.

Vstala a vytáhla z hlíny čepel: byla zase čistá a zářivá. Připevnila ji k džanomegase a zmizela v lese, aby se naposledy převlékla do svého žákovského gi. Zářící světla dódžó jí kynula vstříc – nebo to bylo Kusunokiho kami? Nevěděla. U ní byly dokumenty v bezpečí a brzy už budou ležet na svém místě.

Když se Justine druhý den po pohřbu vrátila k firmě Millar, Soames & Roberts, čekalo na ni překvapení. Mary Kate Simsová už nesídlila ve své velké rohové kanceláři: přesněji řečeno, Mary Kate Simsová už nebyla viceprezidentkou firmy.

Zrovna se chystala, že zajde za Rickem Millarem a bude žádat vysvětlení – ani Min, ani nikdo jiný, koho znala, nebyl nablízku – když se Rick objevil u ní v kanceláři.

„Prý jsi zrovna přišla,“ prohodil s ustaraným pohledem. „Myslel jsem, že jsem ti říkal, aby sis vzala na pár dní volno. Vůbec není nutné, abys –“

„Práce mi teď pomůže nejlíp ze všeho,“ skočila mu do řeči. „Nedokážu si představit, že bych se válela doma a civěla do zdi. Vždycky se bojím, že se tak změním v kočku.“

Rick uctivě kývl hlavou. „Dobře. Stejně je dobře, že jsi tady. Chci ti něco ukázat.“ Odváděl ji ke dveřím.

„Moment,“ protestovala. „Musím se tě –“

„Později,“ odbyl ji a vedl ji chodbou k výtahům. „Tohle je důležitější.“

O patro výše zabočili do postranní chodby. „Tak, tady to je. Co si o tom myslíš?“

Ježíši Kriste, napadlo Justine. To snad není pravda. „Co má ksakru moje jméno co dělat na dveřích Mary Kate?“

„To je teď tvoje kancelář, Justine. Ta místnost dole byla jenom dočasný řešení – určitě jsi to věděla.“

Zuřivě se k němu otočila. „Dočasný – dokud se nezbavíš Mary Kate, co?“

„Rozhodně ne. Odešla dobrovolně. Zrovna včera dala výpověď.“

„Nevěřím ti ani slovo,“ odsekla Justine. „Kdyby chtěla odejít, tak by mi o tom řekla – byly jsme kamarádky, nevzpomínáš si?“

„Co kdybychom šli dovnitř?“ navrhl Rick. Zavřel za nimi dveře.

„A teď mi koukej říct pravdu, nebo se v tomhle momentě seberu a vypadnu odtud!“ vybuchla Justine. Jako by nestačilo to, co se stalo s jejím otcem a s Nicholasem; už toho na ni bylo příliš. Všechno na ni padalo a hlava se jí točila: zjistila, že se musí přidržovat okraje psacího stolu.

„Pravda je taková, že Mary Kate… to prostě nezvládala. Párkrát se poštěkala se staršími zaměstnanci. Jistě, mluvil jsem s ní… a ne jednou. Jenže,“ pokrčil rameny, „znáš Mary. Kate.“

„Znám ji natolik, Ricku, že vím, že ti na ty kecy neskočila.“ Justine zavrtěla hlavou. „Nevěřím ti. Podle toho, co říkáš, jsi měl v úmyslu ji vyrazit už tenkrát, jak jsme spolu obědvali. Chtěls, abych nastoupila místo ní!“

Rick znovu pokrčil rameny. „Tak se to přece dělá běžně, Justine. A mimochodem, co tě na tom tak štve? Lepší vyhrála. Takovou Mary Kate strčíš do kapsy. Měla bys –“

„Ty parchante, tohle sis ke mně vůbec neměl dovolit!“ Přistoupila k němu a vrazila mu facku. „K nám!“ Sebrala si své věci. „Radši si najdi někoho jinýho, kdo se ti v tý tvý špíně bude nimrat, protože já to nebudu!“

„Dobrej zásah,“ poznamenal Rick s úsměvem. „Jestli chceš víc peněz, nejsem proti. Když trošku zatlačím, nebudou s tím žádný –“

„Zbláznil ses?“ Justine zamířila ke dveřím. „Od tý tvý firmy už nechci ani cent! Dej mi sakra pokoj!“

Dole, na chodníku plném lidí, si uvědomila, že nemá kam jít. Nemohla přece jít do bytu, prázdného a opuštěného, a dívat se na Nicholasovy šaty, fotografie a věci vůbec. Ani za Geldou zajit nemohla: z té deprese by určitě přišla o rozum. A co se týkalo toho, začít znovu na volné noze, taková myšlenka jí zatím připadala příšerně vzdálená.

Celá zmatená přešla ulici a vstoupila do kavárny. Ani nevěděla, jak chutná káva, kterou před ni postavili, což bylo možná dobře. Dívala se na barevné skvrny míhající se za okny a po tvářích jí stékaly slzy. Musím přece něco dělat, říkala si.

Zašla do nejbližší pobočky své banky a vybrala si pět tisíc dolarů; polovinu si ponechala na hotovosti a zbytek vyměnila za cestovní šeky. Pak si nakoupila nějaké šaty a v obchodě s koženým zbožím si pořídila lehký kufr. Všechno platila kreditní kartou. Také s kosmetikou nebyly problémy, ovšem nakonec si uvědomila, že se přece jen bude muset vrátit do bytu a vzít si pár nezbytných maličkostí, které si nemůže narychlo koupit. Snažila se nezůstávat uvnitř dlouho: přesto ji bilo do očí, jak všechno najednou vypadá jinak. Už si tu nepřipadala jako doma – každá věc se zdála být někde jinde, nebo jako by chyběla. Z toho, co bývalo pohodlné, se stalo znepokojující a smutné; otřela si slzy, zamkla a vypadla odtamtud, jako by odjížděla navždy.

Teprve v letadle na trase do Honolulu a na Maui jí došlo, že z bytu skutečně zmizela jedna věc.

Dlouhé černé lakové pouzdro, které skrývalo Nicholasovu dai-katanu, ten jeho jedinečný meč, už na svém místě na zdi neviselo. A zbraň byla pochopitelně také pryč.

Něco v ní instinktivně vykřiklo.

Když se Táňa vrátila z letiště, kam doprovázela Linneara, všiml si Minck jejího starostlivého pohledu. Všechno viděla a slyšela, skrytá ve vedlejší místnosti za průhledným zrcadlem.

„Carrolle, tohle nechápu,“ prohlásila. „Tím, žes ho takhle vyslal proti Protorovovi, jsi ho vlastně zabil. A tohle v plánu původně nebylo… pokud se nepletu.“

I přes úspěšné jednání s Nicholasem nebyl Minck v nejlepší náladě. „Pojď se mnou,“ vyzval ji příkře a zavedl ji na druhou stranu budovy. V této části, která byla přístupná jen několika pečlivě prověřeným lidem, ji provedl přes pár laboratoří bez oken. Vstoupili do chladné místnůstky s kovovými stěnami.

Rozsvítil zářivku a Táňa v ostrém namodralém světle zamrkala. Okamžitě si všimla těla zakrytého kusem látky; vzhledem k tomu, že leželo přesně uprostřed místnosti, bylo těžké si ho nevšimnout.

Pomalu k němu došla a odhrnula bílý mušelín. „Panebože,“ zašeptala. „To je Tanker.“ Ve skutečnosti se tak samozřejmě nejmenoval. „Kdy ho přivezli?“

„Než ses vrátila.“

Odstoupila od promodralého těla. „Přemýšlela jsem o tom, proč jsi říkal, že ta zpráva byla podepsaná. Každý, kdo o tom má aspoň trochu ponětí, ví, že ve zprávách se používají jenom kódová jména.“

„V tom případě můžeme být rádi, že tohle je oblast, o které pan Linnear nemá ani páru,“ opáčil kysele. „Kvůli tomuhle dárečku, který nám položili na Honšú ke dveřím, teď musím vyřídit spoustu nepříjemností s našimi bratrskými službami, které ho sem musely dopravit.“

Stáli v matně osvětlené chodbě před zavřenými dveřmi. „Každopádně teď víme, že Protorovovo kódové jméno je Crassus.“

„Tanker mu byl nejblíž,“ pravila.

„Zřejmě se dostal moc blízko.“ Minck zavřel oči. „Teď, ať se nám to líbí nebo ne, musíme vystačit s panem Linnearem.“

„Myslíš, že je to rozumné?“

„Uvidíme. Každopádně už nemáme čas. Mám obavu, že kdybychom do té lví jámy neposlali pana Linneara, měl by nás lev k večeři.“

„To se mu pořád ještě může podařit.“

Na nějakou dobu se Minck odmlčel. „Chápu to tak, že s tou mou improvizací nesouhlasíš.“

Táňa věděla, že se vydává na tenký led, a volila svá slova pečlivě. „Podle mě je to amatér a z minulosti víme, že amatéři jsou strašně nespolehliví a že se dokážou chovat nepředvídatelně. Nemají žádnou disciplínu.“

„Hm. To je pravda. Jenže zároveň je to obrovská výhoda. Protorov ho nemůže spojovat s námi, tak jako mohl spojovat Tankera nebo snad tebe.“ Minck teď víc než co jiného připomínal venkovského strejce, který v neděli odpoledne na zápraží klábosí se sousedem; vypadalo to, jako by nemluvili o ničem závažném. „A kromě toho, jde z něj strach, jak sis asi všimla.“ Zatvářil se zamyšleně. „Z takovýhle blízkosti by snad dokázal polekat i samotnýho čerta.“ Otevřel oči a pohlédl na ni. „A možná by ho i zabil, kdyby k tomu měl důvod. Kdyby ti kolem něj – ti, na kterých mu záleží – byli nějak ohrožení. Pan Linnear mi připadá jako velice oddaný člověk – velice oddaný a velice nebezpečný.“

„Myslíš, že se nechá vyprovokovat k tomu, aby zabil Protorova.“ Táňu napadlo, že o nic jiného vlastně nikdy ani nešlo.

„Ano,“ připustil Minck. „Pana Linneara jsem tam poslal a můžu dodat, že chytře – aby mi přinesl hlavu Viktora Protorova a ukončil tak náš souboj jednou provždy. Tohle spojení KGB s plukovníkem Mironěnkem se mi vůbec nelíbí – po pravdě řečeno mě děsí jako kostlivec za dveřmi. Dokážu si představit, že ten styk Protorova s Mironěnkem nám ještě dá pořádně zabrat. V tomhle jsem tak trochu paranoik a představuju si, jak se KGB spojí s GRU.“

„To není možné!“ vybuchla Táňa; v popelavém obličeji se jí však zračil skutečný strach. „Mezi těma dvěma službama je přece tolik zášti!“

„Ano, ano, milá Táňo. To víme všichni.“ Vypadalo to, že Minck je se sebou až neskutečně spokojený. „Přesto jako bych viděl, že se o to snaží; zvlášť dobře si při tom dovedu představit Protorova. Není to žádný byrokrat, myslí mu to – a to je u nepřítele vražedná kombinace.“

Zavrtěl se. „Každopádně – ať je to pravda nebo výplod mojí fantazie – nastal čas, aby Protorov zemřel. Pan Linnear bude v tomhle smyslu něco jako můj meč. Docela mu věřím, i když ty se na něj díváš jinak.“

„To jsem neřekla.“

„Ne takhle, to jistě ne.“ Podíval se na ni jako na předkrm u večeře a vstal. „Ale pro případ, že bys měla nakonec pravdu, pošlu tě za pár dní za ním. Je třeba to dobře načasovat, takže se musíš okamžitě připravit. Pokud budeš mimo budovu, zapípám na tebe. Letenku budeš mít u PanAm a zbytek jako obyčejně.“

„A co Linnear?“

Minck na ni cynicky pohlédl. „Nejdůležitější věcí – absolutně nejdůležitější – je Protorov. Jestliže se vy dva s panem Linnearem dáte dohromady a budete pracovat společně, tím líp.“

„A co když ne?“

„Když ne,“ opáčil Minck a měl se k odchodu, „když ti bude Linnear vadit, prostě se ho zbavíš.“

Seiči Sató měl obdivuhodnou haru.

Klečel za nízkým lakovým stolkem naproti Nicholasovi, sundával pokličky z talířků a zručnými pohyby obsluhoval svého váženého hosta.

Přesně vzato znamená hara japonsky „žaludek“, avšak zároveň označuje schopnost člověka vnitřně souznít se všemi aspekty života.

Základním principem všech bojových umění je, že žák musí poznat oblast skrytých rezerv síly, kterou má každý skrytou v podbřišku. Číňané tuto oblast nazývají tan tien a Japonci tanden.

Zde se skrývá jak tělesná, tak duševní síla. Člověk s velkou harou je vyrovnaný a žije v harmonii s přírodou. Japonci si často všímali, jak lidé ze Západu při chůzi „poskakují“, což je podle nich důkaz toho, že jsou vyrovnaní jen v duchu a neznají soulad s okolním světem. Na druhé straně, Japonci došlapují s větší vahou a jejich krok vychází hladce ze stehen a pánve – znak toho, že mají haru.

Na Nicholase Satóova hara silně zapůsobila; to je ostatně pro každého Japonce velká pochvala. Měl za sebou cestu „nekonečnou nocí“, jak Japonci nazývají let, kdy člověk odletí v noci z Washingtonu a po jedenadvaceti hodinách přistane v Naritě – té samé noci, jen o den později.

Pan Sabajama, jeden z mnoha Satóových úředníků, čekal na letišti s unavenýma očima už několik hodin. Na Nicholasovy omluvy jen něco uctivě zašeptal, popadl jejich zavazadla a zavedl je k vozu. Nicholas pana Sabajamu požádal, jestli by se v hotelu Okura nepostaral o Craiga Allonge; nato pan Sabajama Nicholase ujistil, že v hotelu už někdo je, kdo má na starosti jejich pohodlí, a že on sám doprovodí Nicholase do Sató-sanova domu na kraji Tokia.

Před hotelem Nicholas tiše promluvil k Allongovi: „Možná teď na pár dní nebudu k zastižení, Craigu – může to být i celý týden. Zůstaň v kontaktu s New Yorkem a zařiď, aby všechno probíhalo hladce. Problémů jsme si už užili dost.“

Nyní Nicholas slyšel, jak se větve zimostrázů otírají o stěny domu vystavěného ze dřeva a došků; vzduch venku byl čistý a průzračný. Chodci na deštěm smáčených ulicích, chráněni pouze svými ama-gasami, se shýbali proti větru. Když přejížděli přes řeku, která vtékala do mnohem širší Sumidy, zahlédl vysoký oblouk Nihon-baši. Slunečníky mu připomínaly tisky Hirošigeho, velkého umělce, který ani po staletích neoněměl.

Nicholase nijak nepřekvapilo, že ho Sató zve k sobě domů, zvláště když uvážil naléhavý tón telegramu, který obdržel. Tři nevysvětlené a podivné vraždy jsou dostatečně dobrým důvodem pro noční schůzku: Japonci jsou praktičtí lidé a v okamžicích krize mohou někdy i zapomenout na pravidla slušného chování, pokud to přispěje k vyřešení těžké situace.

Nicholas v tom pozvání však viděl ještě něco jiného, něco, co Sató nemohl ani tušit: návštěva v průmyslníkově domě pro Nicholase znamenala příležitost vidět znovu Akiko a s trochou štěstí si s ní i promluvit.

Vzpomněl si, jak se zlatý a rudý vějíř krátce zachvěl těsně předtím, než jej sklopila a změnila tím jeho život navždy. Teď se mu zdálo, že vše, co udělal poté, co spatřil její tvář, dělal proto, aby se s ní mohl znovu setkat.

Přitahovala ho jako plamen můru, beze vší logiky; nějaký atavistický pud mu říkal, že na konci této cesty může čekat smrt.

Nicholas už dávno nebyl tím, kým býval v dobách, kdy se s Jukio tak šíleně milovali; přesto v něm zbytky toho krásného šílenství ještě dohořívaly. Také mu bylo jasné, že nemůže žit dál, že nemůže naplnit svou karmu, dokud neprobádá toto poslední bílé místo uvnitř sebe. Celý život strávil tím, že se snažil zaplašit temnotu; zjistil, že dokáže životní zmatek ovládat pomocí bojových umění. Díky tomu se naučil nejen řídit přírodní fyzické síly – které ho do té doby děsily, protože díky jim přišel o otce i o matku – ale i zkrotit síly duchovní, které v něm zběsile vířily.

Nebylo pochyb, že Jukio na něj měla obrovský vliv. Dokázala komunikovat s jeho duší ještě dříve, než si on sám uvědomil, že něco takového má. Její přitažlivosti se podařilo obejít jeho vědomí, tu racionální rozhodovací součást, na kterou se tolik spoléhal; táhlo ho to k ní a on nevěděl proč. Začal se bát sám sebe i jí: to kupodivu jeho lásku jenom prohloubilo, vrylo mu ji do srdce jako černé tetování, které nelze odstranit.

Když se hnal deštivou tokijskou nocí plnou růžových a oranžových neonových světel, myslel jen na to, že se konečně přibližuje Jukio. Nemožné, ale pravda. Co je sen a co skutečnost? Tělo mu prostoupila jistota, že se to brzy doví.

K jeho velkému zklamání mu však Sató oznámil, že Akiko je na Kjúšú u své nemocné tety. Viděl jenom Kotena, osobního strážce, který postával opodál jako dobře vycvičený dobrman.

Napřed pití, jídlo až potom. Moderní Japonci dávali v těchto nočních hodinách přednost alkoholu před čajem; i za to mohli poděkovat Západu.

Nicholas považoval whisky Suntory za něco příšerného, nicméně se napil a byl vděčný za to, že tu není Allonge, který by se jako poloviční Skot zděsil, co Japonci provedli s největším pokladem jeho domoviny.

Jak bylo v Japonsku zvykem, hovořili o všem možném kromě toho, co měli na srdci: k tomu se ještě dostanou. Sató se zmínil o tom, že Nangi-san cestuje do Hongkongu, aby uzavřel důležitý obchod.

„Nepovažoval byste za neslušné,“ ptal se Nicholas, „kdybych vám řekl, že podle mého názoru se Nangi-san na tuto fúzi nedivá právě přátelsky?“

„Určitě bych to za neslušné nepovažoval,“ opáčil Sató. „Pijeme spolu, Linnear-san, a tím se stáváme přáteli. Sbližuje nás to víc než obchod. Obchody nejsou jako manželství, víte – vznikají a zanikají podle své vlastní vůle. Podle rozmarů trhu. Podle ekonomických faktorů, které s námi nemají nic společného.“

Sató se na okamžik odmlčel. „Ale zkuste Nangi-sana chápat. Válka ho poznamenala, jako kdyby ho pokousal tygr. Každý den se probouzí s vědomím atomového nebezpečí. Víte, co tím myslím. Pořád se objevují nové a nové následky spadu. Nemá děti a až na mne nemá ani žádnou rodinu.“

„To je mi líto, Sató-san,“ pravil Nicholas. „Opravdu.“

Sató na něj pohlédl a jeho dřevěné tyčinky chvíli nehnutě visely nad talíři plnými pečených ryb, sašimi, skleněných nudlí, napařované rýže, okurek a ježovek ve sladkém rýžovém octu.

„Ano, věřím vám,“ přikývl nakonec. „Poznávám ve vás kus vašeho otce. Ovšem pak je tu druhá stránka – stránka, kterou neznám.“ Dál obsluhoval hosta.

Jedli tiše, rychlými, úspornými pohyby. Sató pil ještě více, než jedl, a že nejedl málo: bylo zřejmé, že chce mluvit otevřeně a bez zábran. Za normálních okolností by něco takového bylo pro Japonce nemožné. Pokud se však opije, budou všechny jeho činy a slova okamžitě pochopitelné a omluvitelné. Nicholas tedy pil s ním; nemělo by smysl, aby popíjel jenom Sató, a navíc by ho tím Nicholas urazil – jako by rovnou řekl: Nechci, abychom byli přátelé.

Už když ho Sató přišel osobně uvítat ke dveřím domu, všiml si, že starší muž potřebuje jeho přátelství a podporu. To, co se skrývalo za vraždami Wu-Šing, pro něj patrně bylo důležitější, než za každou cenu udržet patovou situaci v otázce fúze. Hrůza, kterou tajemná úmrtí v Satóovi a Nangim vyvolala, potlačila na čas jejich opatrnost a snahu jednat tvrdě.

V tomto otupení ostří Nicholas, vycvičený k tomu, aby s každou situací hodnotil i její příčiny, spatřoval slabost.

Nepřipadalo mu nijak zvlášť vznešené nebo čestné využít této slabosti k tomu, aby získal výhodu; na druhou stranu potřeboval nějak proniknout k Tenči. Věděl, že skoro za každé jiné situace by se – aspoň co se Tenči týkalo – setkal s neproniknutelnou hradbou mlčení. V tomto případě se však tajná činnost keirecu musela před někým odhalit; Sató dal jasně najevo, že si nepřeje do věci zasvěcovat policii, a vzhledem k tomu, že jediný Nicholas mohl proti Wu-Šingu něco podniknout, měl v rukou jedinečnou zbraň pro nadcházející vyjednávání.

„Pfuj!“ vyprskl Sató, čímž přilákal Nicholasovu pozornost, a mrštil svůj šálek na podlahu. Měl na sobě kimono vyšívané jasnými barvami podzimu; Nicholasovi velkodušně nabídl jedno ze svých – to s hranatým vzorem Nó, které měl na sobě oné noci, kdy mu Akiko přivedla poslední dárek před svatbou. Zbytky hnědé tekutiny mu potřísnily rukáv jako nějaká nová ozdoba. „Ta skotská není k pití.“ Obrátil ke svému hostovi krví podlité oči. „Rozhodněte sám, Linnear-san, co bychom měli dneska večer pít.“

„Děkuji, Sató-san.“ Nicholas se uklonil. „Rád bych si dal trochu saké – horkého, pokud možno.“

„Pokud možno!“ vybuchl Sató. „Jinak se přece ani pít nedá!“ Ztěžka povstal a doťapal k baru u zdi. Místnost byla na japonské poměry dost velká, na šestnáct tatami. Na baru se nacházel i naga-hibači z černého železa a zimostrázového dřeva, o něco menší než ten na druhé straně domu. Tohoto se také nikdy nedotýkaly ženy, které se v domácnosti pohybovaly; obsluhoval jej výhradně sám hostitel.

Zatímco nahříval rýžový likér, pobrukoval si Sató jakousi starou lidovou píseň, kterou mu Obá-čama zpívala, když byli s Gótaróem ještě děti. Zdálo se mu, že dům se zaplňuje teplem, které nebylo ani tak tělesné – spíše jako příchod nějakého dobrého kami.

Když se však vrátil se saké ke stolku, jeho tvář opět potemněla. „Obávám se, že nám nastaly zlé časy, Linnear- san,“ pronesl při nalévání. „Tenhle Wu-Šing…“ Otřásl se. „Jsem samuraj, ale tohle… tohle je prostě barbarství. Vůbec mě nepřekvapuje, že to pochází z Číny. My Japonci jsme byli tak nekritičtí, když jsme od nich – ehm – převzali to nejhorší společně s tím nejlepším. Jakuza není nic jiného než ty jejich slavné triády a všichni ti nindžové taky přišli odtamtud.“

Soustředěně zašvidral, jako by na něco důležitého zapomněl, a pak sklopil hlavu. „Odpusťte, Linnear-san. Starý muž si takhle v noci už nedává pozor na jazyk.“

Nicholas zvedl levou ruku, jako by chtěl udělat nějaké gesto, a přitom zachytil rukávem o porcelánovou konvici na saké. Konvička se s tichým křupnutím roztříštila a čirá tekutina se rozlila po stole.

Nicholas vyskočil. „Tisíckrát prosím za prominutí, Sató-san. Odpusťte mi mou americkou nešikovnost.“

Sató klidně utřel rozlitý alkohol a posbíral střepy. „Nemáte zač se omlouvat, příteli. Není tady Akiko, aby nám servírovala na nejlepším porcelánu. Tohle byl jenom starý kus, který už stejně potřeboval vyhodit. Po pravdě řečeno, nebýt líný, vyhodil bych ho už dávno sám.“

Tak se Nicholasovi podařilo chytře překonat těžké rozpaky svého hostitele a zachránit mu tak tvář, čímž si získal Satóovu úctu.

Když Sató pňnesl nové saké, díval se na Nicholase s větším respektem. Postavil před něj naplněný šálek a uklonil se.

„Domo arigato.“ Nicholas mu poklonu opětoval.

Než znovu promluvil, Sató se zhluboka napil. „Podle mého názoru, Linnear-san, je ten Wu-Šing namířený proti nám-proti Nangi-sanovi a mně – i když už ty tři první vraždy daly našemu koncernu pořádně zabrat. V tom, jak ti lidé zemřeli, je něco osobního. Každý z nich-Kagami-san, Jošida-san, Išii-san-byl bliž vlastnímu jádru firmy. Skutečně mě děsí, když uvážím, jak asi ta řada bude pokračovat.“

Zadíval se na svůj prázdný šálek a Nicholas si uvědomil, že i přes vypitý alkohol pro něj není lehké o tom mluvit. Nicholasovi nezbývalo než mlčet.

„O těch rituálních trestech jsem hodně přemýšlel.“ Sató zvedl hlavu. „A mám dojem, že nás pronásleduje naše vlastní minulost. Rozumíte mi? Ano, myslel jsem si to. Zrovna vy.“

„Už jste s Nangi-sanem mluvil o možných… důvodech těchhle trestů?“

„Ne. Nangi-san je sempai.“

„Ano. Chápu.“

„Kromě toho,“ dodal Sató, „co se týče minulosti, Nangi-san by mi moc nepomohl. Existuje spousta věcí, na které by nejraději zapomněl, na některé proto, že jsou příliš odpudivé, a na jiné proto, že jsou pro něj plné osobních citů. Vám se Nangi-san možná zdá jako studený člověk bez srdce, jenže to není pravda. Právě naopak. City pro něj znamenají hodně.

Když moje Obá-čama zemřela, dlouho ji oplakával. Srdce ho bolelo, když jsme museli prodat pár jejích šálků z dynastie Tchang. Je smutné, že jsme to museli udělat, abychom se po válce mohli přestěhovat do Tokia a začít svoji kariéru.

Víte, ty šálky byly mistrovská díla geniálních starých čínských řemeslníků, čiré jako horský potok. Ovšem kromě jejich vysoké estetické hodnoty k nim Nangi-sana přitahovaly i vypjaté okolnosti, za nichž je Obá-čama dostala.“ Vyprávěl Nicholasovi příběh o vzdáleném příbuzném jeho babičky, který prchal z vybombardovaného Tokia. „Myslím, že pro Nangi-sana tahle příhoda víc než co jiného symbolizovala nesmyslnou krutost války. Zkrátka a dobře, minulost je pro něj příliš drahá, a teď snad pochopíte, proč by o ní nerad mluvil.“

Sató zavrtěl hlavou. „Bohužel, zdá se, že s ním v tomto ohledu nemůžeme počítat. Paměf je pro něj něco jako nemoc. O minulosti nechce hovořit ani se mnou.“

„Takže zbýváte vy, Sató-san.“

„Já vím,“ opáčil starší muž zoufale, „jenže zatím si nevzpomínám na nic zvláštního. Víte, jak to tady vypadalo po válce – byly to divné doby. Pokud chtěl člověk přežít, častokrát mu nezbývalo nic, než podnikat… určitá opatření. Režim střídal režim, dohody se rychle uzavíraly a ještě rychleji porušovaly.“ Sató jim dolil saké.

„Rozumím. Tehdy si člověk mohl nadělat spoustu přátel i nepřátel.“

Sató přikývl. „Byly to napjaté časy. Někdy mě napadá, že se tenkrát celá desetiletí smáčkla do jednoho roku, roky do měsíců. Dosáhli jsme toho tolik ve velice krátké době – dokázali jsme překonat vlastní porážku a znovu získat sebevědomí. Museli jsme začínat znovu. Svým způsobem nás ta katastrofa zbavila těch nejhorších živlů, kterým jsme předtím dovolili řídit naši společnost.

A jako cestující z Noemovy archy jsme vystoupili na hoře Ararat, abychom založili novou společnost. To se nám povedlo. Zastavili jsme inflaci, prostřednictvím MITI jsme řídili rozvoj průmyslu a některým vybraným odvětvím jsme dopřáli do té doby neslýchaného růstu.“

S úsměvem pohlédl na Nicholase. „Dokonce jsme zbavili označení ‚Made in Japan‘ pejorativního nádechu.

Nic z toho se nestalo náhodou, nic nebylo jenom výsledkem šťastné souhry okolností. Naše karma je dobrá a prosperujeme i nadále, i když občas zakoušíme jisté bolesti.“

Nalil ještě trochu saké, přičemž pár kapek rozlil po stole. „A víte, co prostě nemůžeme přenést přes srdce, Linnear-san? Vědomí, že přestože ve světě panuje přebytek ropy, do Japonska neustále míří nekonečná karavana tankerů.

Abychom vůbec přežili, svět nás musí krmit. Na těchhle krásných ostrovech, na skalách, ve kterých nejsou žádná fosilní paliva, jsme bezbranní jako kojenec.

Dokážete si představit, Linnear-san, jak nás to štve?“ Moudře pokývl hlavou. „Samozřejmě že si to dovedete představit. Koneckonců, jste jeden z nás – jestli vás tak neberou ostatní, já ano. A víte, že má pravdu rčení, že žádné neštěstí netrvá věčně.“

Zhluboka si povzdechl. „I když musím říct, že někdy si nejsem tak docela jistý.“ Zplihlé vlasy mu bezvládně visely na hlavě a kimono se mu částečně rozevřelo, takže Nicholas viděl část jeho prsou bez jediného chloupku.

„Pravda je,“ pokračoval o něco méně zřetelně, „že mi občas chybí moje žena. Ne, ne Akiko. Kdepak. Už jsem byl předtím jednou ženatý. Jmenovala se Mariko. Nádherná Mariko. Když jsme se potkali, byla ještě velice mladá.“ Znovu se usmál a Nicholas si povšiml určité chlapecké radosti, která se prodírala lety nahromaděného smutku. „A já? No, já jsem byl tehdy taky o hodně mladší.

S Nangi-sanem jsme se už znali – on dělal v MITI a já v průmyslu. Měl jsem tehdy na starosti několik kobunů a všem se dařilo dobře. V některých věcech jsem se dokonce spoléhal na úsudek Mariko. To ona mi doporučila, abych koupil kosmetickou firmu Ikiru. Stalo se to v šestasedmdesátém roce. Ikiru vyráběla pleťové krémy a když jsem ji koupil, zrovna začínala konjunktura japonské kosmetiky.

Byla to fantastická investice. Už první rok po koupi se Ikiru zaplatila a keirecu z ní mělo dokonce i malý zisk. Vypadalo to, že druhý rok bude ještě lepší.

Mariko považovala za svou rodinnou povinnost používat výrobky Ikiru, protože si říkala, že kdyby je sama nepoužívala, těžko by k tomu přiměla své známé.

Vzhledem k tomu, že její pýchou byla dokonalá pleť, brala si dvakrát denně pleťový krém a odstraňovač vrásek, tak jako to dělala vždycky i u jiných značek. Za pár měsíců jí začaly trápit migrény, které někdy trvaly i několik dní. Pořád se jí motala hlava.

Vzal jsem ji k doktorovi, ten nic podezřelého nenašel a doporučil jí, aby odjela na týden do lázní a odpočinula si. Podle jeho rady jsem ji poslal na venkov, jenže tam dostala Mariko čtyřicítky horečky. Zavolali k ní dalšího doktora a ten zjistil, že jí srdce tluče příliš rychle a nepravidelně.

Na její naléhání mi zavolali, takže jsem tam okamžitě přijel a odvezl ji domů. V Tokiu jsme ji předali specialistovi, který po spoustě testů prohlásil, že má v nepořádku žlučník a předepsal jí nějaké léky.

Jenže horečky nepřestávaly a Mariko začala mít pocit, že se jí začínají dělat vrásky, takže se ještě víc potírala všemi těmi krémy.

Jednoho dne ráno se probudila a zjistila, že má kůži na celém těle stejně hladkou a lesklou jako v obličeji. Když si přejela dlaní nohu, připadala jí jako z vosku.

To ji znervóznilo ještě víc, a tak se vrátila k tomu specialistovi, který jí udělal další testy a tentokrát ji ujistil, že to bude slinivka. Předepsal jí nové léky a ona je pečlivě brala.

O týden později se Mariko v noci probudila celá zpocená. Polekaně se posadila a srdce jí tlouklo – zdálo se jí o krvi. Podívala se na polštář a uviděla na něm červenohnědou skvrnu.

Automaticky si sáhla na tvář; když odtáhla ruku, byla celá od krve a ještě od něčeho, co nedokázala rozpoznat. To už byla na pokraji hysterie, zavolala mě a to už jsem trval na tom, aby ji vzali do nemocnice.

Hodně zhubla a dýchání jí dělalo potíže, i když doktoři nepřišli na nic, co by měla v nepořádku s plícemi. Pořád jí něco vytékalo z pórů a museli ji uvázat, aby se pořád neškrábala, jak ji celé tělo svědělo. Trvala na tom, že má něco pod kůží.

To, co z ní vycházelo, poslali na analýzu do toxikologické laboratoře, jenže laboranti toho měli moc a takové testy vždycky nějakou dobu trvají.

Mezitím museli Mariko živit kapačkou, protože už nemohla jíst. Pomalu se ponořovala do kómatu, které lékaři nedokázali nijak vysvětlit, a stejně tak jejt ostatnt příznaky.

Umřela ani ne za týden, aniž by znovu nabyla vědomí. Nevzpomínám si, že bych se s ní rozloučil, nebo že bych jí za těch dlouhých dnů a nocí někdy dal najevo, že ji miluju.“

Jídlo už dojedli a také likér došel. Z nepořádku na stole na ně civěly prázdné talíře.

„Jedinou útěchou mi bylo,“ pokračoval Sató, „když v laboratoři konečně zjistili, o co šlo. Ten pleťový krém zřejmě obsahoval nějaký parafinový polymer, podobný něčemu, co se používá při výrobě emailu. Odstraňovač vrásek ten polymer rozpouštěl a ten se pak dostával do krve. Ucpal jí póry a tak ji pomalu udusil, přičemž jí ještě poškodil spoustu vnitřních orgánů, mimo jiné žlučník a slinivku.

I když mě to úplně ohromilo, okamžitě jsem nechal změnit receptury výrobků Ikiru a přikázal jsem, aby se na všech obalech uváděl seznam použitých složek. Ovšem bylo třeba dlouhého naléhání nejen mého, ale i tisíců obětí skoro smrtelného kokuhišo, syndromu černé kůže působeného Červení 219, asfaltovým barvivem, aby se v roce 1979 konečně japonské ministerstvo zdravotnictví a sociální péče rozhoupalo a prosadilo zákon, který vyžadoval uvádění všech složek kosmetiky na obalech.

Půl roku po smrti Mariko, když jsem zase dokázal jasně uvažovat, jsem založil Kešohinkogai higaiša no kai, Organizaci obětí kosmetiky, financovanou z výnosů Ikiru.“

Nicholasovi se sevřelo srdce nad tím, co všechno musel Sató překonat. Mariko nebyla jediná oběť kokuhišo a utrpení a smrt ostatních mohla Satóa zasáhnout jen o něco méně. Nicholas dobře věděl, že pokání nepřináší nikdy stejné uspokojení jako život bez hříchu.

Sató obrátil šálek a položil na něj ruku. „Povězte mi, Linnear-san, cítil jste v lásce někdy něco jiného než potěšení?“ Trhl svou zpocenou hlavou. „Jistěže existuje určitá bolest a utrpení tehdy, když dojde k hádkám a pár dní panuje nevraživost. Jenže to je jenom dočasná záležitost. Zmizí jako sníh na jaře a když zasvitne slunce, stromy zase rozkvetou.

Mám teď na mysli něco úplně jiného.“ Hlavu sklonil mezi ramena. „S tím nemá zkušenost nic společného. Už jste si někdy připadal svou láskou svázaný, Linnear-san? Jako byste miloval proti své vůli, jako byste to ani nechtěl. Jako byste prostě musel, chápete?“ Zvedl ruku a Nicholas si všiml, že šálek zpod ní zmizel. „Jako by vás někdo zlý uhranul?“

Nadešel soumrak a Lew Croaker se hrbil za volantem vozu, se kterým dojeli na východní pobřeží Floridy. Kolem něj se hnala mračna aut, řady červených koncových světel připomínajících slídivé oči. Alix si odskočila do motorestu na záchod. Cítil, jak jím prochází vibrace dálnice, jako by byl její součástí.

Za ním ležela řeka Savannah a před ním se rozkládala Georgie následovaná Jižní a Severní Karolínou. Od chvíle, kdy opustili Jacksonville, nejedli: nemělo smysl zastavovat se v malých městech podél dálnice a nechávat všude stopy. Naproti tomu velká města dokázala nové příchozí dokonale pohltit: nikdo si jich nevšímal.

Alix ho prosila, aby zpomalil, sotva přejeli hranice Floridy, avšak Croaker nohu z plynu nesundal. Myslela si, že je prostě tvrdohlavý, a on jí nechtěl vyprávět o tom, co našel ve fordce Červené nestvůry. Byla to šifrovací vysílačka Fonix, o které kdysi četl, a když ji uviděl, přeběhl mu mráz po zádech. Nepředpokládal, že někdo, koho by si mohl najmout Raphael Tomkin, by s Fonixem uměl zacházet, natož aby ho měl v autě.

Fonix byl vcelku nový přístroj, který automaticky převáděl mluvené slovo na předem stanovenou šifru, která se pak jako jediná vysílala; kdyby takové vysílání někdo zachytil, bylo pro něj naprosto nesrozumitelné.

Teď, když osaměl uprostřed nastupující noci se stovkami kilometrů před sebou, Croaker znovu uvažoval o tom, kam ho přivedla jeho posedlost vraždou Angely Didionové. Opustil svou práci, své přátele… i ženu, kterou začínal poznávat a do níž se zamiloval. Celé svoje bytí obrátil vzhůru nohama, a proč?

Aby se mohl pomstít Raphaelu Tomkinovi. I přes hromadící se důkazy byl Croaker stále přesvědčen o tom, že průmyslový magnát zavraždil Angelu Didionovou. Jak a proč, to ještě zbývalo zjistit. Nyní už má po ruce vodítko: Alix Loganová, jediná svědkyně, je proti vší pravděpodobnosti naživu. Opět se musel zeptat sám sebe, jak to?

Oklepal se a zase se nad tím zamyslel. Podle všech pravidel by teď už dávno měla čuchat k fialkám zespodu. Zahlédl ji, jak vychází z osvětlených dveří, a nastartoval. Žila, dokonce hlídaná partou tvrdejch hochů. Proč? A proč na jednom místě? Určitě ji mohli odtáhnout, kam chtěli. Před kým ji chránili? Před Croakerem? Jenže Croaker byl mrtvý, utopil se a rozbil na maděru, když havaroval s autem. Kdo to vůbec tehdy zařídil? Tomkin?

Najednou si Croaker vzpomněl na Držku Mattyho. To on mu dodal jméno a adresu Alix Loganové – jistě, za nekřesťanskou cenu, ovšem nakonec se mu to přece podařilo, no ne?

„Počkej tady,“ vyzval Croaker Alix a vyběhl k motorestu. Uvnitř si připravil drobné a zavolal meziměsto. Vzala to nějaká žena, která zprvu tvrdila, že o žádném Držkovi Mattym v životě neslyšela. Croaker byl velmi přesvědčivý a nakonec mu hlas sdělil, že Matty je pryč, neví kde a neví ani, kdy se vrátí. Od doby, co se vrátil z Aruby, se Matty moc neukazuje. Croaker odpověděl, že chápe, protože on taky. Nemohl jí dát žádné číslo, kam by mu mohli zavolat, a za daných okolností by jim ani žádné nedal, i kdyby mohl. Řekl, že se ještě ozve.

„Jedeme,“ prohlásil, když usedl za volant a zamířil s autem na dálnici.

„Jsem unavená,“ pravila zlatovláska vedle něj a stulila se do klubíčka.

Připadal si, jako by nějaký jeho sen ožil a posadil se mu po boku. Štíhlá, světlovlasá, krásná. Takové ženy vídal Croaker vždycky jenom z dálky. V její těsné blízkosti skoro čekal, kdy se z ní vyklube odporná stvůra; když se tak nestalo, trochu ho to zarazilo. Ne že by nad ní slintal jako svého času Modrá nestvůra, ale přesto musel přiznat, že na jeho citech k ní je rozhodně něco sexuálního.

Jenže jednoznačně převládal ochranný pud. To, že byla v bezpečí s ním, ho hřálo. Netoužil zrovna po tom, hupsnout s ní do postele; spíše by si jako otec dospívající dcery přál vidět ji nahou, aby ji mohl pohladit očima. Zdálo se mu, že kdyby před ním stála nahá – symbol zranitelnosti – jeho city by to ještě posílilo, ne-li naplnilo.

Ovšem této noci se v myšlenkách nezabýval krásnou dívkou stočenou na sedadle vedle něj; spíš vzpomínal na okamžik, kdy poprvé zahlédl Fonix, a na těle mu vyrazil studený pot.

Hlavním cílem takovéto japonské pitky byla oboustrannost. I když se Japonci dokázali pod vlivem alkoholu osvobodit natolik, aby si ulevili, nemohli to nikdy dokázat sami. Ve skutečnosti záleželo na vzájemném uvolnění, na tom, aby se ten druhý chopil podávané ruky.

Nicholas věděl, že Sató čeká. Přicházel rozhodující okamžik jejich vztahu a hodně záviselo na tom, co teď Nicholas řekne. Kdyby se rozhodl lhát – kdyby z jakéhokoli důvodu Satóovi nedůvěřoval – nikdy by se nemohli sblížit navzdory tomu, co Sató před chvílí prohlašoval o jejich přátelství. To byla jen slova a Japonci slovům nepřikládali valný význam: nade vše si vážili činů, protože činy nikdy nelhaly.

Ať to dopadne jakkoli, uvažoval Nicholas, on a Sató si nyní musí věřit. Ocitli se v pěkné kaši a zatím neviděli možnost, jak se z ní vyhrabat; kdyby mezi nimi vládla nedůvěra, znamenalo by to, že jejich nepřátelé de facto zvítězili.

„Domnívám se, Sató-san, že jsme v mnoha ohledech stejní. Možná je to důvod, proč mě nemá Nangi-san rád – možná si téhle naší podobnosti povšiml.

Když jsem byl ještě mladý… mladý a hloupý“ – oba muži se na sebe zašklebili – „potkal jsem ženu. Na svůj věk vypadala starší, a rozhodně byla starší než já. Ovšem tehdy mi moje, ehm, studie zabránily v tom, abych se seznámil se základními věcmi života.“

Sató, který si mírně zarudlé tváře podepíral rukama, napjatě poslouchal: zřejmě se výborně bavil.

„Měla v sobě sílu, kterou jsem si nedokázal vysvětlit – a nedokážu to ani dnes, i když si myslím, že už ji lépe chápu. Bylo to tak, jak jste to říkal: připadal jsem si, jako kdyby mne uhranul nějaký krutý čaroděj. Před ní jsem byl absolutně bezmocný.

Ona byla naprosto živočišná, Sató-san. Pořád mi dělá potíže uvěřit, že takové stvoření mohlo někdy existovat. Přesto musím přiznat, že právě tohle mne k ní tolik přitahovalo. Jistě chápete, že ona nemohla být šťastná – a jak také? Pokud se zrovna nemilovala, zbývala jí jen prázdnota – ovšem ne to Prázdno, které vyznáváme my. Oba víme, že v tom našem Prázdnu je síla a zásadní klid, který naplňuje ducha.

Kdežto Jukio byla ztracená, kdykoliv se s někým nemazlila. Dlouho mne to nenapadlo, až jsme se jednou v dubnu procházeli po Džindaiči; měl jsem to místo z celého Tokia nejradši, protože právě tam mne otec brával, spíš než do Uena. Asi se mu to tam líbilo víc, protože to byla botanická zahrada.

I když dny someijošina už byly pryč, na stromech ještě visely bonbori; bylo to zrovna třetí den hanami, kdy padají třešňové květy. Chtěli jsme tam jít den předtím, kdy jsou květy nejkrásnější, jenže Jukio se necítila dobře, zůstala doma a celý den se dívala na staré filmy v televizi.

Toho třetího dne jsme se tedy procházeli po klikatých cestičkách Džindaiči a mně to připadalo, jako bychom kráčeli po svazích Jošina a nad námi šuměly statisíce třešní.

Nikdy předtím jsem o hanami neplakal, ačkoli moje matka to dělala často a jednou jsem viděl i svého otce, jak má slzy v očích. To se také stalo třetího dne a já přemítal o tom, co ho tak dojalo, když přece třešňové květy byly předchozího dne hezčí.

A nyní jsem se rozbrečel sám, protože jsem pochopil, co tehdy můj otec viděl a co jsem já jako dítě vidět nemohl. I když sakury odkvétaly a květy opadávaly a každý věděl, že pro ně už po dnešku žádný zítřek nenastane, že to je jejich poslední rozloučení, tohle vědomí jejich krásu jenom posilovalo, prohlubovalo. Cítil jsem ten nesmazatelný smutek té chvíle a poprvé jsem nějak podvědomě pochopil mystickou vznešenost porážky, které si my, jako Japonci, tolik vážíme. Uvědomil jsem si, že právě ten krásný smutek daného okamžiku dělá z prostého činu čin hrdinský.“

Nicholas se odmlčel; jak se navracel ke svým vzpomínkám, vyprávěl se stejným zaujetím, s jakým ho Sató poslouchal. Nechal se unést příležitostí, která mu dovolovala, aby se zbavil všeho, co ho tížilo.

„Pak se přihodila taková zvláštní věc. Obrátil jsem se a podíval se na Jukio. Zvedla tu svou nádhernou hlavu k oblaku padajících květů, takže jsem jasně viděl křivku jejího dlouhého krku a prohlubeň mezi lopatkami. Na hedvábné blůzce se jí zachytily dva bledé okvětní plátky, jako by k ní nerozlučně patřily.

A já pochopil, že jsou vlastně totéž – tyhle poslední, nejcennější kvítky a Jukio. Že je v ní právě to, co ty padající květy tak ozvláštňuje. Nebyla to ta prázdnota, která se jí zmocňovala; kdykoli se právě nemilovala, ale spíše děsivý, bolestný a nevykořenitelný smutek, který byl silnější než všechno, co jsem do té doby poznal.

Od té doby jsem celé roky přemýšlel o tom, jestli jsem ji miloval právě kvůli tomu, jestli to byl ten důvod, proč jsem ji tolik zbožňoval. Protože mi bylo jasné, že kdybych měl dost času, byl bych jediný, kdo z ní ten smutek mohl dostat.“

„Mluvíte o ní jen v minulém čase, příteli.“

„Zemřela v zimě ve třiašedesátém. Utopila se v Šimonosecké úžině.“

„Ach,“ zašeptal Sató. „Tak mladá. To je smutné. Ale teď je mezi Heiké a kami té nešťastné rodiny se o ni postarají.“ Sklopil oči a setřel zbytky rozlitého saké ze stolu rukávem kimona.

Satóův obrovitý, lehce nahrbený trup připomínal hnědého medvěda z ostrova Hokkaidó. Mezi nimi stále zela nepřekročitelná propast, ovšem zároveň si byli blíže, než si jsou jiní lidé za celý život: spojoval je společný smutek, který je svazoval jako pokrevní bratry tím, co si řekli, i tím, co si nechali pro sebe.

„Linnear-san.“ Jeho hlas zněl měkce, téměř otcovsky. „Napadlo vás někdy, že kdyby ten podivný smutek ztratila, přestal byste ji milovat? A že možná ani ona sama by bez toho smutku v tomhle světě nepřežila? Až si na ni příště vzpomenete, možná, že vás to napadne.“

Nicholas na to však nemyslel: věděl, že dalším logickým krokem v tomto vzájemném uvolňování by bylo povědět Satóovi o neskutečné podobnosti Akiko a Jukio. Po pravdě řečeno, několikrát se již snažil to vyslovit, avšak slova se mu zadrhla v krku.

V otevřených dveřích do místnosti se mihl stín a Nicholas zahlédl Kotena. Kontroluje, jestli je jeho šéf v pořádku, pomyslel si. Jestli jsem ho ještě neuškrtil a nevyryl mu do tváře starý čínský znak. V duchu se otřásl a vrátil se do přítomnosti; byla to krásná doba, kdy oba prodlévali v blaženém světě, kde neexistovala pomsta a podivné vraždy.

Sató naproti němu vstal. „Pojďte, příteli.“ Pokynul mu rukou, po chvili potácení přes tatami došel k fusumě a rozevřel ji.

Dovnitř pronikl večerní vánek. Nicholas následoval Satóa na cestičku posypanou oblázky, které v měsíčním světle jakoby světélkovaly. Kolem něj se kývaly temné pivoňky, které voněly jako růže, trsy kosatců a ibišky. O kus dále ve tmě rozeznával chryzantémy a vedle nich zimostráz.

Sató se postavil doprostřed zahrady a vdechoval čerstvý vzduch. Bouře rozehnala poslední zbytky smogu – aspoň na několik hodin, které zbývají do východu slunce. V dálce za zimostrázem se na obloze objevovaly růžové a žluté odlesky neonů Šindžuku.

„Život je dobrá věc, Linnear-san.“ Satóovy oči zářily, jak odrážely chladný měsíční svit kombinovaný s teplejším světlem, které k nim pronikalo otevřenou fusumou. „Je jako krásný vyplétaný koberec se složitým vzorem. A já ho nechci opustit předčasně.“ Rychle zamrkal očima, jak to dělávají opilí. „Vy jste čaroděj, Linnear-san. Do našeho života jste vstoupil v ten nejvhodnější moment – člověk svému osudu neuteče, že?“

Zkřížil ruce na prsou a chytil se za paže. „Povězte mi, Linnear-san, zajímá vás historie?“

„Můj otec, Plukovník, se jí hodně zabýval,“ odpověděl Nicholas. „Také mne k tomu vedl.“

„V tom případě se jistě pamatujete na císaře Go-Daigóa, který se ve čtrnáctém století snažil odtrhnout od režimu Hódžó. Brzy mu došlo, že jediný způsob, jak toho dosáhnout, je ty ‚divochy z východu‘, jak je nazýval, zničit.

Přesto neměl žádný jasný plán a kromě toho jako vojevůdce nestál za mnoho. Nevěděl, co má dělat. Až se mu jedné noci zdálo, že stojí poblíž kmenu velké košaté borovice, starší než všechny, které do té doby viděl. Pod stromem seděli tři státní ministři a každý se díval jiným směrem; na jižní straně stromu ležela hromada rohoží jako trůn pro nejvyššího vladaře.

Před Go-Daigóem se vynořily dvě děti a sdělily mu, že nikde v zemi nebude dlouho v bezpečí. Nakonec ho však požádaly, aby se posadil na trůn.

Když se císař probudil, došlo mu, že tím snem mu chtějí Bodhisattvy Nikkó a Gakkó sdělit poselství. Také si všiml, že když napíše znak pro ‚jih‘ vedle znaku ‚strom‘, vznikne ‚kafrovník‘.

Potom zavolal svého rádce a zeptal se ho, jestli existují nějací mistři bojových umění, kteří by se jmenovali Kusunoki, ‚kafrovník‘. Mnich mu odpověděl, že jediný bojovník jménem Kusunoki, o němž ví, žije v provincii Kawači na západě.“

„Jmenoval se Masašigi Kusunoki a jeho rodina pocházela od ministra Tačibana no Moroe,“ navázal Nicholas. „Císař si ho dal zavolat a Kusunoki se dostavil skoro okamžitě. Stal se Go-Daigóovým taktickým velitelem a nejoddanějším pomocníkem. Roku 1333 v bitvě u řeky Minato, asi tam, kde dnes leží Kóbe, vedl stranu, která prohrála. Po strašné sedmihodinové bitvě odešel z bojiště a na nedaleké farmě spáchal seppuku.“

„Vznešenost porážky, co, příteli?“ Sató usedl na kamennou lavičku bez opěradla. „Ovšem takovéhle události – a lidé jako Kusunoki – vytvářejí ten složitý vzorek koberce naší historie.“

Sató se předklonil a vítr mu nadzvedl záhyby kimona. „Linnear-san, minulou noc se mi zdálo o kafrovníku. Bodhisattvy u toho nebyly, místo nich jsem viděl jen nějaké dvě postavy zahalené ve stínu. Můžete mi vysvětlit, příteli, co ten sen znamená?“

„Žijeme skutečně ve zlé době, Sató-san,“ opáčil Nicholas opatrně: Sató začal přesně o tom, k čemu se potřeboval dostat. Ještě jednou si vše rozmyslel a pokračoval: „Jsme – říkám ‚jsme‘, protože po téhle fúzi se stanu součástí rodiny keirecu a budu tím pádem spoluzodpovědný za její přežití a prosperitu – jsme obklíčeni zvenčí i zevnitř.“

Sató přikývl. „Ano. Ten s tím Wu-Šingem a pak ti, kdo by vám chtěli vyrvat tajemství čipu T-PRAM.“

Nicholas chvMi počkal. „Ne tak docela. Ve skutečnosti jsou tu ještě další problémy, které právě nyní ohrožují jak naši fúzi, tak budoucí stabilitu keirecu.“

Sató si všiml, že Nicholas neřekl „vašeho keirecu“, a prohodil: „V tom případě jste se musel něco dovědět, když jste se stavoval v Americe.“

„Ano.“ Nicholas přikývl. „Prostě a jasně, Sató-san, v keirecu je zrádce, muhon-nin.“

Sató seděl a nehýbal se; z očí mu zmizela rozostřená záře způsobená saké a nahradil ji ocelový nádech. „Tak je to tedy. A pro kterého z vašich konkurentů tenhle muhon-nin pracuje?“

„Pro žádného,“ odpověděl Nicholas. „Ten zrádce je v žoldu jednoho z vašich, abych tak řekl, konkurentů. KGB.“

Nicholas poprvé spatřil v Japoncově široké tváři známku nějaké reakce. Sató zbledl jako stěna a ruce se mu roztřásly tak, že musel sepnout prsty.

„Rusové.“ Pronesl to šeptem, ale kolik nenávisti v tom bylo! „Ano, rozumím. Rusové by se rádi dostali k prototypu T-PRAM.“

„Nebo,“ dodal Nicholas a pozorně ho přitom sledoval, „by taky mohli jít po něčem úplně jiném.“

Sató pokrčil rameny. „Například?“ Napínal uši i oči, aby mu nic neuniklo.

„Kusunoki byl oddaný člověk – jako já. Jeho císař po něm chtěl hodně a on to bez váhání udělal.“ Nicholas začínal s vyjednáváním; nehodlal se vzdát té poslední informace, kterou měl, dokud se mu nedostane záruk, jaké požaduje. „Wu-Šing je otázka života a smrti. Jak jste sám řekl, Sató-san, život je dobrá věc a ani já ho nechci opustit předčasně.“

Otočil se a otevřel poškrábanou dřevěnou bedýnku, kterou si přinesl. Vytáhl z ní svůj sedmdesát centimetrů dlouhý meč, i dai-katanu, vykovanou skoro před dvěma sty lety.

Sató vytřeštil oči a pomalu jimi přejížděl od černé lakované pochvy na Nicholase. Potom tiše sklouzl z lavičky a poklekl naproti němu; přitom se poklonil, až se dotkl čelem země.

Nicholas úklonu opětoval a pravil: „Můj otec tento meč pojmenoval Iss-hógai, ‚na celý život‘. Jak víte, je to duše každého samuraje.“

Nicholas opatrně zvedl zbraň a položil ji mezi ně. „Tady leží moje kami, Sató-san.“ Nemusel staršímu muži vysvětlovat, proč svou dai-katanu přivezl do Japonska: jistě ne proto, aby se s ní vytahoval, ale aby ji použil. „I když je Wu-Šing otázkou života a smrti, fúze našich kobunů není pro naši budoucnost o nic méně důležitá. Proto vás –“

„Fúze! Fúze!“ vyletěl Sató. „Už je mi zle x toho, pořád myslet na nějakou fúzi! Máte moje slovo, že jakmile se Nangi-san vrátí z Hongkongu, uzavřeme fúzi podle podmínek, na kterých jsme se zatím dohodli.“

Nicholase to tak udivilo, že skoro zapomněl, co chtěl říci dál: připravil se na diskusi a ne na bezvýhradnou kapitulaci.

„V tom případě je tato věc vyřešena.“ Nicholas měl v ústech sucho. „Slovem i činem.“

Sató bez váhání napřáhl pravici; Nicholas udělal totéž gesto levačkou, načež jim druhou rukou ovázal kolem zápěstí kus provazu. Takto spojeni položili dlaně svých volných rukou na meč.

Nicholas rozvázal provaz a Sató po chvíli pronesl: „Před pár minutami jste mi chtěl říci, co jiného než Sphynx T-PR.AM by mohlo toho zrádce zajímat. Nebo jste to jen tak zkoušel, aniž byste to měl něčím podložené?“

„To, že je v tom KGB, je pravda,“ na to Nicholas. „Mám o tom hodnověrné zprávy z první ruky.“

„A co tedy chtějí?“ ptal se Sató poněkud příkře.

„Tenči.“

V ten samý okamžik zaslechli z domu kroky, otočili hlavy a spatřili Akiko, jak sestupuje na oblázky zahrady, ve které klečeli.

Akiko se vrátila z Jošina, kde splnila svou poslední povinnost vůči Masašigimu Kusunokimu, a nyní jí proběhl záchvěv děsu, jako kdyby ji polili studenou vodou.

Dokonale ji to zaskočilo: nikdo zřejmě nepovažoval za nutné ji upozornit, že se Nicholas Linnear vrátí z Ameriky tak brzy, a proklínala Kotena, který v sobě neměl dost slušnosti, aby jí řekl, že Sató má hosta.

„Akiko!“ Sató vyskočil jako štěně, které spěchá uvítat pánečka. „Čekal jsem tě až zítra odpoledne.“

„Tetičce nebylo dobře,“ odpověděla podle své naučené historky. „Nemělo smysl, abych u ní zůstávala.“

„Pamatuješ se na Linnear-sana. Viděli jste se na svatbě.“ Akiko se vydala k nim a sklopila oči: oblázky v měsíčním světle vypadaly nepřirozeně bíle. „Samozřejmě. Je mi líto, co se přihodilo Tomkin-sanovi. Přijměte prosím moji soustrast.“

Dlouho se zdálo, že nedokáže dělat nic jiného, než upřeně zírat na jeho částečně zastíněný obličej. Skoro nevnímala Satóa, který pobíhal kolem a nabízel jí po té dlouhé a namáhavé cestě jídlo a pití. Dokonce ji napadlo, že se jí její manžel chce zbavit, a ráda by věděla, o čem se ti dva bavili, než je vyrušila.

K Satóově nelibosti se posadila na kamennou lavičku, na níž předtím seděl on. Měla na sobě tmavě modré cestovní kimono s vyšitými bílými volavkami – v Japonsku je zvykem brát si na cesty to nejlepší oblečení. V ruce držela kostěnou rukojeť džanomegasy z rýžového papíru; špička slunečníku se dotýkala země.

Sató mluvil a mluvil, jenže Nicholase a ji obklopovala nějaká zvláštní aura, takže se zdálo, že na světě zůstali jen sami dva. Tam, kde se jejich mocné wa prolínaly, se dělo něco, s čím Akiko nikdy nepočítala.

Hlava se jí točila a připadala si lehčí než vzduch. Veškerá hara jako by ji opustila; nenacházela spojení se zemí a bez něj si připadala naprosto bezmocná.

Ucítila, jak se jí začíná zmocňovat panika, a rozhodla se, že s tím musí něco udělat, dokud se jí Prázdno nevymkne z rukou úplně. Co se to s ní jen děje?

Čím déle hleděla do té tváře, kterou tak dobře znala a kterou se naučila nenávidět s téměř nadlidskou silou, tím více její pocit bezmocnosti sílil. Pomalu se přestávala ovládat. Jak to? Co s ní provedl?

Mátožně vypila šálek horkého saké, který jí Sató přinesl, a uslyšela se, jak žádá o další tenkým, přiškrceným hlasem, jejž sotva poznávala. Hodila jej do sebe a málem se jím zadusila.

Přesto ho sledovala dál, probírala se rysy jeho obličeje, jako by se jich dotýkala rukou. Zmocnil se jí pocit, jako by ji objímal; roztřásla se jí kolena a hrdlo se sevřelo. Vzadu na krku cítila lechtání, jako by ji tam někdo hladil, a drobné chloupky se jí napřímily jako kocouří vousky.

Zavřela oči, aby se uklidnila, jenže něco ji nutilo, aby se na něj podívala. Otevřela tedy víčka: pořád stál před ní a Sató mlel a mlel, Buddha ví o čem.

Před očima jí probíhaly roky, jako když vítr odnáší závoje pavučin: roky těžkého výcviku, roky posedlosti. Srdce plné spálené lásky, z jejíhož popela vyrazily plameny touhy po pomstě, rozdmýchané nenávistí. Pomstím se. Jak často jí v těžkých letech dospívání tahle věta dodávala odvahu, aby zavřela oči a spánkem nabrala sílu k tomu, aby vydržela další den! Bez těchhle dvou slůvek, do nichž se halila jako do teplé pokrývky za chladné noci, by se nikdy nedožila dnešního dne.

Vrátila se do přítomnosti a srdcem jako by jí prolétl šíp. Ó Amido, vykřikla v duchu. Poznala, co v ní Nicholas Linnear vzbuzuje, a roztřásla se znovu. Její mysl zoufale hledala způsob, jak uniknout tomu, co už považovala za nezvratnou pravdu.

Ach, Buddho, říkala si, já ho chci. Toužím po něm tak, že mi z toho jdou oči šejdrem.

TOKIO

PODZIM 194? – PODZIM 1963

Ikan žila mezi bledě zelenými a karamelovými zdmi Fujadžó. Hrad, kde se nikdy nespí, byl jejím domovem od osmi let.

Tenkrát – už je to tak dávno – nastala zlá doba a na celém venkově se málo urodilo. Shrbení farmáři neměli peníze a naděje, že se jim podaří přežít do příštího roku, byla mizivá.

V Japonsku se říká, že zlé časy jsou nejlepším přítelem tradice, protože v takových dobách se lidé nejspíše vracejí ke zvykům svých předků.

Stejně tak to onoho roku udělala rodina Ikan. Úroda jejího otce se nevyvedla o nic lépe než úroda jeho sousedů, což znamenalo, že byla téměř nulová. Vypadalo to, jako by země odmítala vydávat své plody.

Ikan si poprvé všimla, že je něco v nepořádku, když se vrátila z pole s hrstí plevele a spatřila svou matku, jak pláče.

Příštího rána Ikan naložili i s uzlíčkem, který obsahoval její veškerý majetek, do zaprášeného náklaďáku se střílejícím výfukem, který ji jako zachránkyni rodiny odvezl do Jošiwary.

Tak jako se stalo mnoha dívkám v průběhu staletí, rodina prodala Ikan do nevěstince, aby je spasila před ponižujícím úpadkem.

Avšak na rozdíl od Evropanů se Japonci dívali na prostituci jako na něco částečně vznešeného a jistě dojemného. Baišun, čili prodávání jara, jak se tomu v Japonsku říkalo, zavedl – tak jako mnoho jiných institucí – šógun Ieasu Tokugawa.

Vzhledem k tomu, že byl posedlý svou mocí – což byla jediná síla, která dokázala uklidnit rozbouřené vášně místních daimjóů, kteří po celá léta před jeho nástupem na trůn udržovali zemi ve stavu občanské války – nařídil, aby každý druhý rok odjel každý daimjó se svými samuraji do Eda, nynějšího Tokia, a zůstal u šógunova dvora po celý rok. Toto sankinkotaiseido mělo dva účely: za prvé znemožňovalo daimjóům upevnit si moc ve svých rodných rjoči a za druhé dlouhá a často namáhavá cesta připravovala daimjóy o nahromaděné bohatství.

Daimjóové a bohatší samurajové si mohli po tu dobu dopřát vlastní milenky, ale chudší samurajové se museli spokojit se službami prostitutek. Prostituci považoval Ieasu za nutnou, protože zabraňovala cizoložství.

Roku 1617, rok po šógunově smrtí, podal jeden feudální pán z Eda žádost k vládě, aby mohl ve městě vytvořit oblast věnovanou speciálně baišunu. Vybral si opuštěné pole plné plevele, což vedlo k pojmenování Jošiwara. V následujících letech se pro plevel začal používat jiný znak a Jošiwara vstoupila do obecného povědomí jako „šťastné pole“.

Původní čtvrt červených luceren lehla popelem a roku 1656 byla znovu vystavěna ve čtvrti Asakusa, kde setrvala až do dubna 1958.

Jak se Ikan později dověděla od svých senseiů, roku 1649 vláda prohlásila, že všechna vypěstovaná rýže propadá ve prospěch císařských samurajů. Farmáři se měli spokojit s prosem.

Rolníky toto opatření těžce zasáhlo, a tak začali posílat své děti pracovat do měst, zatímco jejich ženy šily a tkaly; ani to však nestačilo, a tak bylo čas od času nutné vybrat nějaké dítě ženského pohlaví, aby je prodali do bordelu a rodina se udržela při životě.

Neznamenalo to žádnou ztrátu tváře, naopak – na tyto dívky se všichni dívali se směsicí úcty – za to, jak se podvolily giri čili rodinné povinnosti – a lítosti, protože se všeobecně vědělo, že ačkoli se prostitutka může výjimečně stát milenkou bohatého samuraje, jakmile přejde příkop, který odděluje Jošiwaru od ostatního světa, ztrácí veškerou naději, že se ještě někdy stane manželkou a že povede vlastní dům. Muže tedy do náručí gejš hnal náznak tajemna spojený s čirým smutkem, tedy skoro totéž, co je vedlo každé jaro do Uena sledovat kvetoucí třešně.

Ikan začala ve Fujadžó, nejstarším domě tohoto druhu v Jošiwaře, jako kamuro, učednice, která, pokud právě nečistí a neleští nábytek, posluhuje oiran, tedy prostitutkám na vyšší úrovni.

V této funkci tedy měla vždycky co dělat, ale stejně si našla čas dívat se kolem sebe a poučit se ze svých pozorování; často si ráno, než se vyčerpaná svalila na futón, pro sebe opakovala jemné, elegantní pohyby oiran.

Když jí bylo dvanáct, absolvovala Ikan přísné zkoušky, postoupila na úroveň šinzo a začala se učit tajnostem baišunu. Učební předměty byly: zpěv, obtížná umění haiku, ikebany a čano-ju, tanec, studium literatury a pochopitelně milování.

Její výchova trvala pět let a na jejím konci před ní stála další zkouška. Ta byla nejdůležitější, protože kdyby jí neprošla, zůstala by doživotně na úrovni kamuro a nikdy by nedělala nic jiného, než vynášela odpadky.

Zkoušku složila bez potíží a v sedmnácti letech se jí dostalo hodnosti oiran. Čtyři roky pak pilně a dobře pracovala ve svém těžkém a složitém oboru; její otevřená a zvídavá duše jí dovolovala přejímat to nejlepší od zkušenějších kolegyň a její vrozená citlivost jí umožňovala poskytovat mužům všechny možné radosti – intelektuální, estetické a samozřejmě tělesné – a vytvářet tak různorodý svět, do nějž měla přístup jenom ona.

Přesně o svých jedenadvacátých narozeninách se Ikan stala taju, nejvyšší ze všech stupňů oiran. V dějinách Hradu, kde se nikdy nespí, se nikdy nevyskytla tak mladá taju, a na její počest uspořádali velkou oslavu.

A právě při této slavnostní příležitosti, kdy saké teklo proudem a samisen tkal v parném vzduchu pavučiny tónů, Ikan poprvé potkala Hirošiho Šimadu.

Byl to člověk, který pod klidným vzezřením skrýval vášnivou povahu; nepatřil mezi zvláštní krasavce, avšak jeho duševní síla ji velice přitahovala.

Šimada sám si jí povšiml téměř okamžitě: jakmile spatřil její ztepilou krásnou postavu, srdce mu vyskočilo do krku a cítil, jak se v něm rodí něco naprosto nového. Na okamžik se dokonce musel zachytit rukou dřevěného sloupku, aby udržel rovnováhu. Když se mu přestala třást kolena a zase mohl dýchat, připadal si, že má v hlavě jako vymeteno, jako by strávil noc na tahu. V ústech cítil podivnou kovovou příchuť, jako by kousl do zinkového plechu.

Nikdy ho nenapadlo, že by se mohl zamilovat. Konečně, do gejši se přece člověk ani zamilovat nemůže – chodí za ní jen proto, aby mu poskytla útěchu, uvolnění a noc plnou radosti. Přesto už první pohled na neskutečnou krásu Ikan mu z mysli vymazal obrazy všech jiných žen, jeho manželku nevyjímaje.

Z Ikan rozhodně vyzařovalo něco, co se nedalo přehlédnout, a ostatní oiran si o tom mezi sebou často potají šeptaly. Podařilo se jí totiž dosáhnout toho, o čem ostatní obyvatelky světa červených luceren jenom sní: spojovala v sobě určitou nadpozemskost se živočišností, což byla kombinace, která představovala silné afrodiziakum pro všechny smysly a která dokázala muže naprosto omámit. Její zákazníci ji totiž milovali naprosto stejně, ať už jim předčítala z Gendži Monogatari, aranžovala pro ně květiny, psala na jejich počest haiku nebo s nimi šla do postele.

Šimada si nemohl pomoci: Ikan ho neodolatelně přitahovala, přibližoval se k ní a zamilovanýma očima hltal každý záhyb jejího lesklého kimona, průsvitné želvovinové kanzaši zapíchnuté do vlasů i kuši, prostý tradiční hřeben ze dřeva cuge, který měla na hlavě.

Když k ní poprvé promluvil vyschlými ústy, už jenom to, jak k němu otočila hlavu, v něm vzbudilo celý ohňostroj touhy.

Na večírku pochopitelně nebyla naděje, že by se mohli setkat o samotě, a kromě toho mu Ikan ještě nebyla podle přísně dodržovaných pravidel Fujadžó přidělena. Když si však příští týden našel Šimada ve svém nabitém rozvrhu pár hodin volna, vrátil se do Jošiwary.

Na prahu bledě zelené a karamelové budovy se celý roztřesený zastavil. Na jeho kuželovitou amagasu dopadal déšť; vzhlédl a spatřil, jak kapky stékají po zakřivených taškách na střeše. Tak jako za dávných časů samurajové, i on se na cestu do čtvrti nevěstinců rozhodl vydat v přestrojení.

Ne snad, že by se sem styděl chodit nebo že by se snažil zatajit své návštěvy Fujadžó před svou ženou: ostatně, byla to právě ona, kdo platila účty za jeho noci strávené v Hradu, kde se nikdy nespí.

K opatrnosti ho spíše nutila nejistá politická a ekonomická situace uvnitř vládních úřadů. Jako náměstek ministra obchodu a průmyslu měl spoustu nepřátel a nijak netoužil po tom, poskytnout jim zbraně, jimiž by ho mohli porazit.

Ulicí se přehnal mrazivý vítr; Šimada se otřásl a přitáhl si dlouhý plášť více k tělu. Ten chlápek ze spojeneckého velení, plukovník Linnear, už čenichá kolem, aby proti němu našel nějaké důkazy; Šimada si sice byl jistý, že všechny stopy pečlivě zahladil, ovšem na druhé straně si uvědomoval, že teď, po konci války, se nemůže spoléhat na to, že by ho jeho premiér podržel, kdyby pravda vyšla najevo. Po pravdě řečeno, jak znal Jošidu, byl by určitě jeden z prvních, kdo by ho předhodili gaidžinskému soudu pro válečné zločince jako obětního beránka.

Při pomyšlení na válku přeběhl Šimadovi mráz po zádech. Ať se děje co se děje, vždycky se všechno obloukem vrací k válce. Teď by si přál, aby se Japonsko bývalo vydalo jinou cestou; když o tom tak přemýšlel, považoval své vlastní zuřivé expanzionistické plány a své úzké vztahy s válečnými štváči v zaibacu za jistou formu harakiri, jenom ne tak čestnou a vznešenou. Zašpinil si ruce všemi těmi tajnými činnostmi, které prováděl pro své přátele ze zaibacu před válkou i během ní. Šimada byl jedním z hlavních vůdců ministerstva válečného zásobování a před soudem pro válečné zločince ho zachránila jak jeho dovednost, s jakou se mu podařilo zakrýt vlastní minulost, tak rozhodnutí jeho nadřízeného na poslední chvíli ministerstvo zrušit a vytvořit z něj ministerstvo obchodu a průmyslu, dříve než se spojenecké velení v Japonsku usadí a začne s čistkami.

Šimada se podíval na své zpocené dlaně; zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Rozhodl se, že cestou domů se zastaví v šintoistickém chrámu a požádá bohy a kami, aby se na něj zapomnělo. Nebýt toho gaidžina Linneara, měl by teď klid.

Znenadání se dveře Fujadžó otevřely a zalilo ho chladné světlo. Rychle vešel dovnitř.

Zpočátku po ní nechtěl nic víc, než aby mu připravila čaj. Složitý obřad čano-ju ho uklidňoval stejně jako dobrá masáž nebo horká koupel.

Jak tak sledoval Ikan při čajovém obřadu, všechny jeho starosti, pochyby a obavy, které ho ve světě za hradbami tohoto šťastného místa pronásledovaly, se rozplývaly jako slzy v jezeře. Místo nich ho zaplavoval pocit slastného uspokojení a mysl měl tak jasnou jako nikdy.

Každý pohyb Ikan, byt sebejednodušší – otočení šálku nebo posunutí pramene vlasů – představoval samotnou esenci elegance a pružnosti a Šimada shledal, že jeho pocit slasti se ještě zvyšuje, když pomalu a precizně odlupuje jednotlivé slupky významů z toho, co Ikan dělá nebo říká. Nemluvila totiž o banalitách; její otázky i odpovědi ho nepřestávaly udivovat.

Ve světě mimo Fujadžó dělaly vzpomínky ze Šimady muže mnohem staršího, než skutečně byl, a hlodaly v něm jako zhoubný nádor. Ikan dokázala tyto strašáky z jeho života vyhnat a v její přítomnosti se cítil znovuzrozený, jako had, který se zbavil staré kůže.

Ikan sama nikdy nepoznala Šimadu v té podobě, v jaké ho znal okolní svět, protože v její společnosti nikdy nepotřeboval pletichařit a být neustále ve střehu: místo toho viděla člověka, který jako by patřil do jiné doby.

Byl k ní milý a vřelý a jeho zřetelná radost ze všeho, co dělala, ji těšila. Pochopila, že Šimada cítí silnou potřebu, aby ho někdo miloval a hýčkal; protože považovala všechny muže v jádru za přerostlé děti, nijak se nepídila po tom, z čeho taková potřeba může pramenit.

Je však třeba přiznat, že k tomuto jejímu sebeklamu přispěl ještě jeden faktor. Ikan poznala, že Šimada není jen obyčejný zákazník, když jí při své druhé návštěvě přinesl soupravu tradičních kanzaši ze dřeva cuge, které se hodily k jejímu kuši.

Nedala na sobě nic znát, mile se usmívala a s očima patřičně sklopenýma zašeptala slova diků, jako by jí věnoval bůhvíjaký dar. Ale srdce jí tlouklo a cítila, jak jí horká krev proudí v žilách: něco takového ještě nikdy nezažila a dost ji to lekalo.

Později večer, když ležela v jeho objetí na luxusním futónu, když se jejich pot mísil, když cítila jeho bušící srdce vedle svého, jak do ní něžně vstupoval po krásných hodinách pečlivé milostné předehry, Ikan pochopila, co ten pocit znamená. Zamilovala se.

Rozhodnutí, že s ním chce mít dítě, bylo čistě její. Jakožto taju na to měla právo podle tradice, která ve Fujadžó platila už léta. K takovým záležitostem se přistupovalo naprosto pragmaticky: jako u ušlechtilých koní se předpokládalo, že mnohé jedinečné schopnosti taju jsou dědičné a že je třeba jen patřičného výcviku, aby se probudily.

Samozřejmě, že k takovým rozhodnutím docházelo až později, protože bylo třeba mít na paměti následky porodu a ztrátu zisku způsobenou dlouhodobou nečinností taju. Ovšem Ikan byla ze všech nejlepší a nakonec ziskuchtivost vládců Fujadžó překonala i jejich počáteční obavy.

Ikan nepochybovala o tom, že chce Šimadovi porodit dítě. Náměstek trval na tom, aby nepřijímala nikoho jiného než jeho, a za tuto vymoženost platil jako mourovatý. Nijak mu to nevadilo, ovšem co si jeho žena myslela o stále vyšších účtech, to byla jiná věc.

Na Šimadovu manželku však Ikan nikdy nemyslela. Proč také? Ta žena patřila do jiného světa, do světa, do něhož Ikan nikdy patřit nebude. Proč na ni myslet? Jasně si uvědomovala, jak je na ní Šimada závislý, a předpokládala, že až mu porodí syna – ani ji nenapadlo, že by dítě mohlo být jiného než mužského pohlaví – rozradostní ho to natolik, že jí nebude moci nic odepřít. A ona měla jediný požadavek: stát se jeho milenkou. Samozřejmě ji bude muset vykoupit na svobodu, ale pro takového pracháče to jistě nemůže být problém.

Ikan se ani nesnilo o tom, že porodí holčičku, která ji natrvalo sváže s Fujadžó a která sama bude patřit Hradu, kde se nikdy nespí.

A to se také stalo: porodila děvčátko, řvoucí, holohlavý uzlíček, který neměl mezi nohama nic než štěrbinku.

Ikan tři dny ležela na futónu a plakala nad svými rozbitými sny. Nikoho nechtěla vidět ani s nikým mluvit; vzkazy, které jí posílal polekaný Šimada, ani nečetla a okamžitě je pálila, jako by se bála, že se od nich může nakazit.

Celou tu dobu nespala – jenom ležela na lůžku tváří ke zdi, celá rudá studem. Zpočátku svou dcerku nenáviděla natolik, že se při pomyšlení na hořkou pachuť v ústech až otřásla: proto také odmítala jídlo, jako by se nějakým zvráceným způsobem chtěla živit jen svou nenávistí.

Jenže v poledne druhého dne zjistila, že takovou hrubost a krutost v sobě nemůže udržovat donekonečna. Jednak to odporovalo její výchově a kromě toho, to dítě bylo úplně samo a dokonale bezmocné.

Znovu se rozplakala a horké slzy, které jí tekly po tvářích, ji zbavovaly posledních sil. Začínala totiž chápat-tak, jako když člověk po dlouhé a zuřivé bouři spatří rudý sluneční kotouč vynořující se z mraků – že vlastně nenávidí sama sebe. Zmocňovalo se jí zoufalství a společně s ním ji zaplavoval stud, černý, zlověstný havran sedící na její zmučené duši.

Myslela na to, jak ji její láska změnila a jak ji její sobecké tužby dohnaly až k takovéhle krajnosti. Její sobectví ji nutilo věřit, že porodí chlapce – copak každý den netrávila dvě hodiny v šintoistickém chrámu a neprosila bohy o pomoc? – a zasunulo do neproniknutelných hlubin jejího podvědomí možné následky toho, když bude mít dcerku. Všechny holčičky narozené taju se totiž stávaly majetkem Fujadžó, aby je bylo možné – až dospějí – vyškolit tak, aby mohly své matky nahradit ve funkci oiran nebo, budou-li jim bohové zvláště nakloněni, taju.

Přemýšlela o tom celý třetí den; když jí přinesli jídlo, trochu si vzala, ovšem stále ještě nechtěla nikoho vidět. Nakonec zapálila kadidlo, pomodlila se k Amida Buddhovi, aby ji vedl, a požádala, aby jí dítě přinesli ukázat.

„Ta maličká ještě nemá žádné jméno, paní,“ upozornila ji stařena, která jim vařila a pečovala o ně, když onemocněly, zatímco jí předávala do třesoucích se rukou malý uzlíček. „To nevěští nic dobrého,“ dodala zbytečně.

Ikan pohlédla na tvářičku své dcerky, která byla ještě rudá a zvrásněná.

„Starala se o ni Reiko, jedna z těch kamuro, co propadly u zkoušek,“ pokračovala stará žena tiše, s očima upřenýma do ustaraného obličeje své paní. „To děcko má pořád hlad.“ Stařena se zachichotala v domnění, že tím zlomí napjatou atmosféru, které si všimla, jakmile vstoupila do místnosti.

Ikan nepřítomně přikývla: ve skutečnosti nezáleželo na tom, kdo dítě kojí – jí by to stejně nedovolili.

„Zapálila jsem spoustu kadidla,“ naléhala stařena. „Udělala jsem všechno, co se dalo, abych to neviňátko uchránila před zlým osudem. Ale odpusťte, paní, musí se nějak jmenovat.“

Ikan ji slyšela, ovšem to, co se odehrávalo v její duši, se rozpoznat nedalo. Cítila se neskonale provinilá: tváří v tvář malému stvoření, kterému dala život, a u vědomí, k jakému životu je její zbrklost předurčila, se jí svíralo srdce.

Nakonec rozevřela rty a zašeptala: „Jistě, stará. Jméno. Řeknu ti jméno.“ V pokoji se ozval povzdech, jako by se dovnitř prodral vítr prasklinou v okenici a protančil kolem nich.

Ikan se zalily oči slzami, takže tvářička před ní se rozmazala a její obrysy znejasněly. Její šepot bylo sotva slyšet. „Říkejte jí Akiko.“

Byla výjimečně zdravé dítě, silná a dobře stavěná, jako bývají chlapci. Začala brzy chodit, jako by od začátku tušila, že se bude muset celý život spoléhat jen sama na sebe. Přestože Ikan nakonec děvčátko začala mít ráda, nedávala svůj cit příliš najevo a starost o ně přenechávala staré kuchařce a ostatním ženám, které dítě okamžitě nadchlo.

Držela se zpátky, jako by se své dcerky bála; zvláště pak v době, kdy se všichni obyvatelé Fujadžó shromáždili v dětském pokoji a přinášeli spícímu dítěti dárky.

Šimada často přicházel do Hradu, kde se nikdy nespí, a tak jako dříve trávil dlouhé vášnivé noci s Ikan. Jediné přání, které mu však stále odepírala, bylo uvidět svou dceru, podržet ji v náručí a promluvit k ní, aby poznala, že on je její otec.

Až nepředstavitelně ji těšilo, že ho nechce k Akiko pustit. Navenek k němu byla pozorná a plnila mu každé přání, často aniž by ho musel vyslovit – konečně, to patřilo k největším uměním prostitutek. Ovšem celou tu dobu se potají radovala z toho, jakou bolest mu působí, a brzy se tak mezi nimi vytvořilo pouto jako mezi sadistou a masochistou, pouto, které je navzájem sblížilo a umožnilo jim lépe pochopit povahu toho druhého.

Akiko si vzpomínala, že se se svým otcem setkala jen jednou. Stalo se to jednoho zvláště teplého jarního dne, kdy jí nebyly ještě ani čtyři roky. Napřed si hrála s Jumi, starou kuchařkou, a pak se vrátila do pokoje své matky, tak jak bylo v tuto denní dobu zvykem. Avšak místo matky tu na ni čekal muž v čokoládově hnědém obleku: měl trochu shrbená ramena, odulé rysy, šedivějící knírek a husté obočí připomínající mraky. Když ji uviděl, usmál se a odhalil své lehce zažloutlé zuby.

„Akiko-čan,“ pronesl a poklonil se.

Opětovala mu pozdrav. Stála dost blízko, aby rozeznala pach cigaretového kouře, který ho obklopoval. Nakrčila nosík a přetřela si ho prstem.

„Přinesl jsem ti dárek, Akiko-čan.“ Sklonil se k ní a napřáhl ruku. Na dlani měl překrásně vyřezávanou necuke koně se skloněnou hlavou a předníma nohama zdviženýma, jako by chtěl odletět nebo aspoň odrazit nějaký neviditelný útok. Soška byla z tulipánovníkového dřeva.

Akiko na ni zírala bez hnutí.

„Je pro tebe. Nechceš ji?“

„Ano,“ zašeptala.

A tak se natáhl, rozevřel jí ruku a položil jí malou figurku na dlaň. „Tohle je jenom mezi námi. Naše tajemství.“

Přikývla. „Domo arigato.“

Usmál se na ni a vzal ji za druhou ruku. „Teď máme celé odpoledne pro sebe.“

Zrovna byl čas hanami. Odvezl ji vlakem do malého parku na kraji města, na povlovném svahu porostlém kvetoucími třešněmi.

Vzpomínala si na pach vlaku, na směsici nejrůznějších vůní jídel a ještě i po letech cítila poněkud klaustrofobický pocit, jak byla zmáčknutá mezi tolika lidmi. Šimada ji držel za ruku, ale ona se necítila dobře a dala se do pláče, dokud ji nevzal do náručí a nezačal jí pohupovat v rytmu tlukoucích kol.

V parku se zastavili u prodavače tofu, kde koupil malé papírové kornoutky pro oba.

Obloha byla čistá a jasná a vypadala tak pevně, že Akiko připomínala kousek skla s hranami ohlazenými příbojem, který našla na břehu moře.

Šimada ukázal vzhůru, kde se vznášel oranžovozelený papírový drak s namalovanou tygří hlavou; Akiko se zasmála jeho třepotavým pohybům.

Hladově spolykala svoje tofu a Šimada jí utřel tváře sněhobílým kapesníkem; příjemně hladil na kůži.

Nejlépe se však pamatovala na třešňové květy. Vládl tu takový klid, že Akiko jako by slyšela, jak se jemné okvětní plátky vznášejí ve vzduchu; všechno se zpomalovalo, jako by se celý svět přizpůsoboval jejich pohybu.

Zvedla hlavu, radostně se zasmála a začala poskakovat po pěšince, přičemž tahala Šimadu za kalhoty; dávala mu tak beze slov najevo, aby si šel taky zatančit.

Šimadu už pak nikdy neviděla a trvalo dlouho, než se dověděla proč. Za tu dobu, co s ním strávila, ji ani nenapadlo, že by mohl být jejím otcem: on sám se o tom ani nezmínil. Když si však celou tu scénu po letech znovu v mysli přehrávala, uvědomila si, že od začátku jí bylo jasné, že je to někdo jiný než všichni ostatní muži, které poznala a které ještě měla poznat. Šimada byl zvláštní stejně jako ta vzpomínka, která dokázala bez sebemenší poskvrnky proniknout závojem času.

Napřed nedokázala pochopit, proč si vzal život ani ne dvacet čtyři hodiny poté, co ji s úsměvem sledoval, jak pobíhá mezi padajícími třešňovými kvítky. Myslela si, že mu to nikdy neodpustí – a když se dověděla strašnou pravdu, napadlo ji, že to nikdy neodpustí sobě.

Co se týče Ikan, Šimadova smrt ji dokonale změnila. Jako květ o hanami dosáhla vrcholu své krásy, překulila se přes něj a už pro ni nebylo návratu. Neprostupná melancholie ji zahalila jako mrak a do její dokonalé tváře vyryla brázdy vrásek: začala pít obrovské množství saké a často upadala do bezvědomí i v přítomnosti zákazníka, jako by už samotné vědomí vlastní existence na ni bylo příliš.

Ti, kteří řídili Fujadžó, byli pochopitelně napřed znepokojeni a posléze, s tím, jak Ikan klesala stále hloub, se jich zmocňovala zuřivost. Ještě měla řadu let před sebou a až by už nebyla vhodná pro sexuální spojení, mohla by působit jako sensei a školit mladší ženy.

To jí však nebylo souzeno. Na jaře roku 1958, když bylo Akiko třináct, nemohli jednou ráno Ikan probudit. Po Fujadžó se rozletěl strach jako zlé kami a všechny dívky znervózněly. Přijel lékař a vydal se po schodech do jejího pokoje; všichni zmlkli. Akiko stála mezi ostatními dívkami, které ji zadržely, aby nešla nahoru.

Krásné tělo Ikan leželo naprosto bez života. Starý lékař zavrtěl hlavou a mlaskl jazykem o patro. Posadil se na kraj jejího lůžka, pohlédl na její bledou tvář a pomyslel si, že za celý život nespatřil takovou krásu.

Vedle ní našel prázdnou láhev od saké a malou lahvičku; ta byla také prázdná, až na jemné zbytky bílého prášku. Lékař v něm omočil špičku prstu a olízl ji: přikývl a znovu zamlaskal.

Zaslechl za sebou nějaký pohyb a rychle strčil lahvičku do kapsy. Přece jen tu možná bude k něčemu dobrý, napadlo ho. Když se ho majitelé Fujadžó ptali na příčinu smrti, pokrčil rameny a sdělil jim, že zemřela na zástavu srdce, což byla v jistém smyslu pravda.

Svědomí mu nijak nebránilo v tom, aby jim zalhal, ani aby zfalšoval úmrtní list. Spíše to cítil jako vznešený čin. Četl v novinách článek o překvapivé sebevraždě ministerského náměstka Šimady a později o všech důkazech proti němu. Tahle žena si už vytrpěla dost, říkal si. Nechme ji tedy zemřít přirozenou smrtí a nevyvolávejme další zlovolné klepy.

Majitelé Fujadžó neztráceli čas a okamžitě oznámili Akiko, co se stalo. Teď konečně si uvědomila, jak bude její život vypadat od této chvíle až do smrti – smrti, která možná bude vypadat úplně stejně jako smrt její matky. S takovým vědomím se prostě nedokázala smířit.

Ještě téže noci posbírala všechny své věci, skoro jako před lety Ikan, když odjížděla ze statku svých rodičů, a přibalila několik věcí své matky, které se jí líbily a které tu nechtěla nechat napospas hrabivcům z Fujadžó. Všechno nacpala do malého odřeného bambusového kufříku a vykradla se z budovy. Nikdo si jí nevšiml: na to byli všichni příliš zaujatí tím, co právě vyváděli.

Brzy už přecházela úzkou uličku, zahýbala za roh a pak utíkala a utíkala, rychleji a rychleji, až nechala Jošiwaru daleko za zády. Ani jednou se neohlédla a nikdy se už nevrátila.

Pochopitelně se za ní pustili: měli na to právo. Představovala pro ně nesmírně cenné zboží a už do ní příliš mnoho investovali. Na správě Fujadžó se nepodílela ani Jakuza, ani Borjokudan, nicméně ti, kdo Hrad, kde se nikdy nespí, založili, byli tvrdí obchodníci a jejich potomci, jimž nyní nevěstinec patřil, se od svých předků příliš nelišili. Přestože se okupační jednotky snažily Jošiwaru zlikvidovat a Fujadžó se muselo přestěhovat, nad útěkem Akiko nemohli jen tak mávnout rukou. Naopak, museli ho co nejrychleji překazit; proto za ní poslali dva pochopy, aby ji vrátili tam, kam patří, nebo – pokud by to z nějakých důvodů nešlo – na ní vykonali ten nejvyšší trest za její zradu.

Akiko si poprvé uvědomila, že ji sledují, když spatřila, jak se pohybují dva stíny současně – jeden kousek před ní a druhý asi tak dva bloky za ní. Nikdy by si těch stínů nevšimla – nedělaly absolutně žádný hluk – nebýt té kočky, která zrovna kojila koťata, když Akiko pronikla na její území. Polekaná kočka vyskočila, prohnula hřbet a zasyčela na vetřelce, přičemž se její zuby a zářící oči leskly do noci.

Akiko zalapala po dechu a srdce se jí rozbušilo: otočila trup stranou, i když nohy jí stále pokračovaly v původním směru, a právě v tomto okamžiku zahlédla tu dvojici stínů.

Přitiskla se ke chladné zdi a podívala se dopředu a dozadu: nikde nic, všude ticho. Ulice byla děsivě opuštěná, a navíc tu nebyl ani kóban, policejní hlásič.

Stále se ještě nacházela ve čtvrti Asakusa plné starých tradic, zbytků starodávného Japonska. Budovy tu byly malé a nízké, vystavěné ze dřeva a mastného papíru, tak jak bylo zvykem před staletími – žádné ocelové a skleněné věže jako v jiných částech města.

Akiko se srdcem v krku odstoupila od kočky; teď už nepochybovala o tom, že dlouhá ruka Fujadžó je jí na stopě. Rozhodla se však, že se do toho odporného místa nikdy nevrátí, děj se co děj: to raději zemře. A určitě předtím ještě někomu pořádně zatopí.

Zmocnil se jí prudký vztek, který se v ní nahromadil, ani nevěděla jak. Rychle poklekla a v téže chvíli zachytila koutkem oka pohybující se černou skvrnu, která na okamžik zakryla měsíc.

Bez váhání otevřela svůj bambusový kufřík a vytáhla pistoli. Byla to docela malá dvaadvacítka s perleťovou hlavní, ovšem dobře promazaná a funkční. Ještě předtím, než ji vytáhla ze skrýše pod matčiným futónem, si zkontrolovala, že je nabitá. Akiko neměla tušení, k čemu Ikan takovou věc potřebovala, a byla dost chytrá na to, aby – když pistoli před rokem našla o svém objevu nikomu nevyprávěla. Dnes se jí nějak nechtělo nechávat zbraň ve Fujadžó a teď už věděla, že to bylo moudré rozhodnutí.

Blížili se. Akiko rychle zavřela kufřík a postavila se s pistolí za zády. Kupodivu necítila vůbec strach: zrodila se uprostřed noci a noc pro ni nepředstavovala nic tak děsivého jako pro ostatní lidi. V matném světle se cítila jako doma a anonymita, kterou jí poskytovaly stíny, ji těšila. Za nocí ve Fujadžó obvykle vstávala ze svého futónu a procházela se po domě, bystřila si smysly a zlepšovala reakce, plížila se po schodištích a desítkách chodeb, kde pozorovala nejrůznější párky.

Jeden z nich už byl u ni. Díky své štíhlé postavě splynul se tmou natolik, že si ho všimla dost pozdě. Otočila hlavu a proti své vůli krátce polekaně vykřikla; zlobila se sama na sebe, že ho neodhalila dříve.

„Co chcete?“ zašeptala chraptivě a tak tiše, že to znělo sotva jako ševelení nočního větru v korunách cypřišů.

Zůstal zticha, protože zvuk by ho mohl prozradit, a Akiko se nečekaně zmocnil strach. Vytřeštila oči a zoufale hledala ve tmě cokoli, co by z toho přízraku udělalo lidskou bytost.

„Vím, že jste tam,“ pronesla tiše a ze všech sil se snažila, aby se jí netřásl hlas. „Jestli se hnete, zabiju vás.“ Přes svá silácká slova se však začala klepat; po zádech jí běhal mráz a všechno kolem ní se jí zdálo cizí a nepřátelské.

Se slzami na krajíčku se Akiko rozhodla. Věděla, že čím déle tu bude takhle stát, tím spíše ztratí nervy; už teď se jí do napjatých svalů dávala křeč a zmítala jí jako horečka. Teď nebo nikdy – musí se spolehnout na svůj zrak. Neviděla ho, že by z toho stínu kousek od ní vyšel, takže tam musí ještě být. Duchové a přízraky, které mění tvar, jsou jen pro malé děti.

Bojím se, přiznala si co nejklidnějším vnitřním hlasem, jakého byla schopná. Jenže když ho nechám, tak mě zabije nebo mě přinejlepším odvleče zpátky do Fujadžó a to vlastně bude ještě horší než smrt.

Zrovna vytahovala pistoli schovanou za zády, když vycítila nějaký pohyb zleva a pomyslela si: To je ten druhý! Něco jí stisklo hrdlo; instinktivně se pokusila nadechnout a když se jí to nepodařilo, zmocnila se jí panika. Vykřikla a zvedla pistoli, přičemž prstem už tiskla spoušť – všechno, jen aby dostala do plic trochu kyslíku.

Hluk výstřelu ji donutil zaječet zlostí a strachem zároveň. Exploze ji udeřila do ušních bubínků jako nějaká kovová pěst; zapotácela se a bylo jí na zvracení z pachu korditu a z horka, které jí přejelo přes hlavu jako ruka smrti.

Světlo ji oslepilo; opřela se o zeď a nohy se jí podlomily. Něco měla v očích, takže zvedla volnou ruku a otřela si čelo. Vlasy měla vlhké a zplihlé, plné rozdrcené omítky, která jí propadávala mezi prsty.

Měděný zápach černé krve jí stoupal do nosu, nutil ji zvracet a každou chvíli si přejíždět rukama obličej.

Objevil se nad ní nějaký stín: automaticky zvedla pistoli, ale nedokázala ji už udržet – hlaveň se zmítala sem a tam. Pokoušela se znovu stisknout spoušť, jenže prsty jí odpíraly poslušnost, a pak už najednou pistoli neměla a jenom zoufale vzlykala: „Neberte mě zpátky, neberte mě zpátky.“

Někdo ji nadzvedl, na rozpálené tváři ucítila chladivý větřík, něco zaskřípalo a zaklaplo, jak zapadala petlice; zaplavilo ji příjemné teplo nějakého domu, který neznala, o němž však věděla to nejdůležitější: nebylo to Fujadžó.

Hlava jí klesla…

Uviděla před sebou tvář, poďobanou a velkou jako měsíc v úplňku, který proniká temnými větvemi podobnými jelenímu paroží.

Akiko vykřikla a snažila se chránit si rukama tvář. Měla pocit, že padá a letí vzhůru zároveň, že se otáčí jako list ve větru, že vypadla z bezpečí… čeho?

Měsíční obličej se vzdálil a jí spadl kámen ze srdce.

„Je to tak lepší?“ Hlas zněl jemně a měl venkovský přízvuk.

„Nemůžu… dýchat.“ Z úst jí vycházelo něco jako myší pištění; zjistila, že má ústa a krk tak vyschlé, že jí došly sliny.

„Nepotrvá dlouho a budeš moci dělat všechno.“ Měsíční obličej se usmál, nebo to tak aspoň Akiko připadalo. Stále ještě špatně viděla, jako by se dívala skrz okno smáčené provazy deště.

„Vypadáte rozmazaně,“ zašeptala popraskanými rty.

„To se vyřeší hned,“ opáčil ten jemný hlas, „jakmile přestaneš plakat.“

Nějakou dobu potom spala neklidným spánkem podobným přízračnému víru, v němž jí její strach, který vyplul na povrch, nedovolil upadnout hlouběji do bezvědomí.

Místo toho musela stále s něčím bojovat na samotném pokraji spánku; víčka se jí chvěla a ruce a nohy sebou zběsile trhaly.

Když se nakonec probudila, už se zase stmívalo a jí se zdálo, jako by se čas zastavil, i když ve skutečnosti od jejího přepadení na ulici uplynulo už víc než osmnáct hodin.

„Kde jsi sebrala tu pistoli?“

To byla jeho první otázka. Samozřejmě by na ni mohla odpovědět, avšak neměla sílu k tomu, aby otevřela ústa a převedla své myšlenky na slova.

Postavil před ni obrovskou dřevěnou mísu s nudlovou polévkou, sám se posadil se zkříženýma nohama na tatami vedle jejího futónu, opřel si bradu o prsty a díval se na ni.

Akiko si také sedla. Vůně horké polévky jí vymazávala z hlavy všechny jiné myšlenky: teprve když dojedla, všimla si, že vedle něj leží její pistole.

Pohlédla na zválené lůžko: jeho lehká bavlněná látka byla na několika místech slepena rezavými skvrnami. Z toho pohledu se Akiko znovu rozbušilo srdce a něco z toho jí muselo být vidět na očích, protože ten muž naproti ní se usmál a pronesl: „Ode mě se nemáš čeho bát, Kodomo-gundžin.“

Akiko si přejela čelo konečky prstů; teď, když ukojila hlad, uvědomila si, že ji tam něco bolí. Nahmátla obvaz. „Proč mi říkáte Vojáčku?“

„Možná,“ začal pomalu a posunul zbraň směrem k ní, „ze stejného důvodu, z jakého s sebou nosíš tohle.“

Zvedl hlavu: nebylo divu, že jí jeho obličej zprvu připomínal měsíc. Hlavu měl kulatou jako úplněk, s tvářemi poďobanými od neštovic a s plochým čínským nosem, pod nímž mu rostl hustý dlouhý knír zatočený kolem koutků úst. Vlasů měl málo a jeho tvář byla na pohled měkká jako čerstvé těsto.

Uklonil se. „Jsem Sun Hsiung. Jak mám říkat tobě?“

„Už mi přece nějak říkáte, ne? Vojáček.“

Přikývl. „Jak si přeješ.“

Natáhla se a sebrala pistoli; připadala jí podezřele těžká. Když promluvila, nedívala se na něj. „Co se vlastně stalo… včera v noci?“

Sun Hsiung se opřel předloktím o kolena. „Zastřelila jsi toho… člověka, co tě držel. Střelila jsi ho rovnou do levého oka. Kulka mu roztříštila kost a pronikla do mozku.“

„Je… mrtvý?“

„Dokonale.“

Ztěžka polkla. „A co ten druhý?“

„Zrovna po tobě šel, když jsem se k tomu nachomýtl já. Chtěl tě zabít, mám takový pocit. Musel jsem mu v tom zabránit.“ Akiko otevřela ústa, aby se zeptala jak, ale pak si to rozmyslela. „Mohou poslat další.“

Sun Hsiung pokrčil rameny. „Možné to je.“

Obtočila prst kolem spoušti a zvedla pistoli. „Každého zastřelím.“

Sun Hsiung ji chvíli přemítavě pozoroval. Nezeptal se jí, kdo by za ní mohl poslat další pochopy, ani proč za ní vlastně poslal tyhle. „Myslím, že by to nebylo rozumné.“

Vyzývavě se na něj podívala. „Proč? Zachránilo mi to život.“ Vstal a beze slova ji nechal o samotě, aby strávila svou první lekci.

Akiko nezachránila život pistole, ale včasný příchod Sun Hsiunga. Když si to dostatečně rozmyslela a pochopila, co z toho vyplývá, vstala a zašla za ním.

Našla ho vzadu za domem, jak ošetřuje svou malou zahrádku bonsají. Akiko stála na jejím kraji a připadala si jako obr, který zavítal do trpasličího světa.

„Chci se učit,“ pravila tiše.

Lampion z rýžového papíru se kýval na háku a vrhal světlo na záda pracujícího muže; neotočil se, ani nedal jinak najevo, že ji slyšel nebo že by si vůbec uvědomoval její přítomnost.

„Chci, abyste mě naučil, co víte.“

Podívala se na zbraň, kterou držela v ruce: její teplá rukojeť jí dodávala pocit bezpečí. Také to byla vzpomínka na matku. Pomalu a opatrně prošla mezi malými stromky tam, kde klečel shrbený u své práce.

„Prosím,“ zašeptala, poklekla na úzkou kamennou cestičku a uklonila se až k zemi. Pak natáhla ruku se zbraní. „Můžu vám zaplatit jenom tímhle. Nic jiného nemám.“

Sun Hsiung odložil své náčiní a pomalu se otočil. Uklonil se jí, zvedl pistoli a zamumlal: „Domo arigato, Kodomo-gundžin.“

Toho večera s tím zabijákem málem zastřelila i sama sebe. Proto také měla zafačované čelo a proto na něm později, když odstranila obvaz, spatřila rudý šrám, který se postupně měnil v bělavou jizvu. Kulka, která zabila útočníka, ji cestou také škrábla. Vyvázla jen tak tak a byla ráda, když pistoli předala Sunu Hsiungovi.

To, jak její výchova začala, ji překvapilo. Vstávalo se v pět hodin ráno, kdy žák společně se senseiem cvičili za tmy, aby si rozproudili krevní oběh. Bledý úsvit je zastihl při Tai Či Čuan, což jsou jakoby malátné pohyby, které zvyšují smysl pro rovnováhu a svalovou koordinaci a trochu se podobají baletu.

Až do odpoledne zůstávala Akiko v domě sama a četla vybrané části z různých knih, které jí Sun Hsiung doporučil. Četla ráda, hodně si pamatovala a měla širokou slovní zásobu. Studiu se věnovala pilně a někdy i s nadšením.

Když se Sun Hsiung vrátil domů, zašli si do zahrádky bonsají, každý s náčrtníkem, štětečkem a lahvičkou inkoustu. Zpočátku to Akiko mátlo: srdce jí hořelo potlačovanou zuřivostí a často se celá klepala přebytkem nahromaděného adrenalinu. V hlavě jí vířily nejrůznější city a často si vyvolávala vzpomínky na onu noc; všechen strach z ní vyprchal a místo něj se objevila chladná, vypočítavá nenávist, která v ní rašila jako plevel na nepěstěné zahradě.

S malováním absolutně nesouhlasila. S Tai Či, dlouhými hodinami pečlivé relaxace, se ještě dokázala smířit, ovšem tohle… tohle už bylo příliš.

Když jí poprvé podával skicák a štětec, řekla mu to. Sun Hsiung na ni pohlédl a pravil: „Kodomo-gundžin, mám obavu, že jsem ti vybral až moc přiléhavé jméno. Než se můžeš naučit válce, musíš znát mír.“

„Ale malování…“ Vyslovila to tak, jako by hovořila o sbírání odpadků.

Sun Hsiung zauvažoval o tom, jestli nakonec neudělal chybu a jestli se tohle divoké děvče může někdy naučit tomu nejtěžšímu: trpělivosti. Nakonec v duchu pokrčil rameny. O tom rozhodne její karma; jeho karma byla ji učit. A pak…

„Než se pustíme do obranných prvků, musíš se zbavit veškeré nenávisti,“ upozornil ji. „K tomu potřebuješ nějaký způsob, jak ji vybít. Přiložím ti na ruku pijavici a ta vysaje všechnu zlou krev.“

„Jenže oni nebudou čekat tak dlouho, než na mě zas někoho pošlou.“

„Už na světě nejsi sama, Kodomo-gundžin,“ opáčil a postavil vedle ní lahvičku inkoustu.

Odvrátila od něj pohled a zadívala se na bělostnou, prázdnou plochu papíru ve svém klíně. „Vždyť já ani malovat neumím,“ zaprotestovala plačtivě.

Sun Hsiung se na ni usmál. „V tom případě si nejprv probereme základy.“

V průběhu následujících měsíců se stalo malováni její oblíbenou činností a nakonec se nemohla dočkat, až se každý den ve stejnou dobu ozve v zámku senseiův klíč. Zvedla hlavu, vyhlédla z okna na sluncem zalitý bambusový plot zahrádky a zhodnotila, jaké je světlo; pak nedočkavě zavřela knihy, posbírala své malířské náčiní a běžela za ním k fusumě vedoucí do zahrady, celá dychtivá, aby už hodina začala.

Zpočátku ji také rozesmutňovalo, když odpoledne pršelo, protože nebylo dost světla, malovat se nedalo, a tak se zabývali jinými věcmi. Ovšem později, když se už v kresbě zdokonalila, se na déšť docela těšila, protože v takovém případě seděli v teple a suchu za otevřenou fusumou a používali rozptýlené světlo, přičemž šikmé rovnoběžné proudy deště jim sloužily jako pozadí.

Copak by Akiko někdy napadlo, že ji bude špatné počasí tolik uspokojovat? Gatímco ostatní se rozklepaní zimou a promočení vláčeli domů po vlhkých chodnících, shrbení pod svými amagasami, ona jen klidně namáčela štětec do inkoustu a přenášela jej na papír.

A tak se z ní nenávist postupně vytrácela, aniž by si toho sama všímala; vytékala z ní korytem, které pro ni díky své intuici připravil Sun Hsiung. Její kresba zjemněla, linie začaly být lehčí a pronikala do nich jakási organická síla, která dělala dojem i na jejího senseie, který se tomuto umění věnoval už léta.

Nakonec nastal čas, kdy Sun Hsiung považoval za vhodné začít s obtížnějšími částmi její výchovy. Jednoho dne, kdy napadl sníh a jeho těžká pokrývka zakryla všechno, co bylo v Japonsku zelené a hnědé, jí nedovolil jít večer spát a zahájil s ní celý ten dlouhý, namáhavý proces. Byl si plně vědom toho, jaké to může mít následky pro ni i pro něj; po pravdě řečeno nikdy nevyučoval dívku a kdyby byl jiné nátury, jistě by cítil určitou nervozitu.

Ve skutečnosti však musel uznat, že to, jak snadno přijímá fakt jejího pohlaví, je v jistém smyslu podivné. V jeho rodné Číně se na ženy dívali úplně jinak: například jeho otec neměl rád inteligentní ženy, u nichž se projevovalo jakékoliv nadání. „Dřív nebo později,“ vykládal svému synovi, „si na tebe začnou otvírat hubu a odmlouvat ti, a k čemu ti pak bude to jejich nadání?“

Stejně jako v Číně i v Japonsku se předpokládalo, že se žena bude řídit příkazy svého otce až do chvíle, kdy se vdá: pak musí bezpodmínečně poslouchat svého manžela a pokud ten zemře, svého nejstaršího syna.

Nejtěžší hřích, jaký by mohla žena spáchat, bylo nemít děti. V takovém případě musela podle jakýchsi starobylých zákonů odejít; někdy se mohla rozhodnout adoptovat dítě, které měl její manžel s nějakou svou milenkou, nebo, pokud ani to by nebylo možné, adoptovat dítě příbuzných.

Pokud se žena provinila cizoložstvím, směl se s ní muž okamžitě rozvést, ovšem sám mohl mít milenek, kolik chtěl. V roce 1870 se v Japonsku dokonce objevil zákon, podle nějž se příbuzenský vztah mezi rodičem a dítětem stával vztahem prvního stupně a vztah muže a milenky příbuzenským vztahem druhého stupně. Zákon byl sice o deset let později zase zrušen, avšak zvyk vydržovat si milenky přetrvával.

Když roku 1912 skončila vláda císaře Mucuhita, proslýchalo se, že jeho syn, který po něm nastoupil jako císař Taišo, nebyl synem Mucuhitovy manželky, ale jeho milenky; Taišo vládl jen krátce a roku 1926 po něm následoval jeho vlastní syn Hirohito.

Když si teď celou tu historii připomínal, uvědomoval si Sun Hsiung znovu, jakým vyhnancem vždy byl a dosud je: z Číny se vystěhoval před mnoha lety právě kvůli tomu, jak tamní společnost potlačovala jedince. Nikdy se mu nelíbilo podřízené postavení kohokoliv, a zvláště pak sexuálního partnera. Ať už vědomě nebo podvědomě zasvětil celý svůj život hledání síly, a přitom se značně lišil od feudálních japonských samurajů, kteří celý den vzývali sílu a v noci netoužili po ničem jiném, než aby se před nimi plazila krásná žena.

V matném světle lampy pohlédl na cvičící tělo svého Vojáčka, zbrocené a lesklé potem.

Zajímalo by ho, jestli by se dokázal dívat i na mužské tělo s takovou směsicí protichůdných citů, které ho nepřestávaly pronásledovat. Všímal by si tak jasně drobných pohybů jejích zádových svalů nebo stahů stehen, když se protahovala v Tai Či? Cvičila s tak obdivuhodnou pružností a dovedností, že Sun Hsiung skoro ani nechtěl věřit, že se tím vším zabývá pouhých šest měsíců a ne šest let.

Oči mu sklouzly k jejím hýždím, když zvedla nohu a otočila se, a vzápětí se hluboce zastyděl za pocity, které to v něm vzbuzovalo. Nemohl si však pomoci.

Svou touhu vždy řešil stejně realisticky a racionálně jako všechny své ostatní záležitosti: když cítil, že to potřebuje, zašel si do nové čtvrti karjukai a ukojil svůj chtíč. Ovšem v takových případech tak činil ze své vlastní vůle a jeho železné sebeovládání ho nutilo, aby ty erotické noci trávil nejen k uspokojení svému, ale také své příležitostné partnerky.

Teď se v něm poprvé od dob, kdy byl ještě nezkušený mladík, vzepjala vlna touhy jako falešný had, který ho ovíjel a dusil. Rozzlobeně se proti tomu útoku vzepřel celou svou myslí, jenomže mysl s tím neměla vůbec nic společného: ostatně, byl to muž, který dokonale chápal podstatu svého bytí a věděl, že pouze moderní lidé dokážou žít jen svojí racionální myslí.

Nyní však promlouvalo Sun Hsiungovo tělo a on začínal tušit, že na jeho volání bude muset nějak reagovat.

Toho rána, zatímco jeho žačka ještě vyspávala po nočním cvičení, se vykradl z domu a zamířil do nevěstince. Přestože však cítil, jak jím probíhají vlny slasti způsobené zručnou prací taju, a přestože během té krátké doby dosáhl dvakrát orgasmu, byly to jen povrchové vjemy: zatímco nahoře zuřila bouře, hluboko uvnitř vládl klid a nehybnost.

Nemohl by tvrdit, že se mu chvíle strávené s gejšou nelíbily; zažil všechno, co měl, jenže jeho duch se nemohl zbavit svého neklidu. Jeho úd se pro daný okamžik nasytil, ovšem to se dalo sotva říci o jeho ostatních částech.

Sun Hsiung o tom přemýšlel cestou domů a když otočil klíčem v zámku a vstoupil do domu, okamžitě si uvědomil, co ho tak vzrušuje.

Když totiž procházel ztichlými pokoji, ocitl se i v ložnici své žačky. Fusuma byla jako obvykle pootevřená a Sun Hsiung se u ní zastavil, aby se na ni podíval. Stále ještě spala s tváří obrácenou k němu; ležela na boku, s jednou nohou nataženou a druhou pokrčenou v koleni, takže i ve spánku vypadala jako v pohybu.

Sun Hsiung na ni upřel oči a jeho city se mu zaryly do srdce jako blyštivá čepel nože.

Čím ho jen mohla takhle mladá dívka okouzlit? Na tuto otázku si nedokázal odpovědět, protože ho zbavovala možnosti využít všech dlouholetých zkušeností, na něž se jinak jedině spoléhal.

A jak tak Sun Hsiung klečel na prahu jejího pokoje, unešený vznešeným klidem jejího wa, ucítil v podbřišku svírání připomínající přílivový proud, o němž se sice potápěči zmiňují, ale který by podle všech fyzikálních zákonů neměl existovat.

Natahoval krk, aby lépe viděl na její spící tvář; zdálo se mu, že z toho úzkého prostoru mezi nimi cosi vychází a hladí ho zevnitř. Vůbec nepochyboval o tom, že je něco takového možné: věděl toho o džahó příliš mnoho, aby nad tím mohl mávnout rukou. Ovšem od Vojáčka to vůbec nečekal – na to ještě nebyla dost vycvičená.

Přesto nebylo pochyb o tom, co se s ním děje. Rozhlédl se: den už téměř končil. Stíny kolem se protahovaly jako spokojené kočky a světlo sláblo. Přicházela noc.

Akiko se zavrtěla, natáhla obě nohy a ruce zvedla nad hlavu, načež se také rozkošnicky protáhla. Otevřela oči a zadívala se na něj, jako by ho sledovala i ve spaní.

„Pojď sem,“ zašeptala hlasem, z něhož vymizela jakákoli disciplína. Když se Sun Hsiung ani nepohnul, ani nepromluvil, zamrkala a on ucítil, jak tlak v jeho podbřišku stoupá a vystřeluje do kořene jeho údu. Najednou měl pocit, jako by ho nějaká hedvábná ruka uchopila za penis, který začal růst a tuhnout.

Ne! zvolalo něco uvnitř něj, jenže už nebylo pomoci. Jako náměsíčný plavec v hluboké vodě se přehoupl přes práh jejího pokoje a její paže ho jako naolejovaní hadi objaly kolem svalnatých ramen. Dlouhé prsty mu přejížděly přes zátylek.

Sun Hsiung necítil ruce ani nohy; uvědomoval si jen obrovskou slast, která se mu rozlévala po slabinách. Okouzlujícím a vznešeným pohybem mu rozevřela kimono a přejela mu rukou přes prsa a břicho. Oči s víčky napůl přivřenými spánkem a možná i něčím jiným na něj hleděly a jejich zorničky byly tak rozšířené, že skoro překrývaly duhovky. Pootevřela své smyslné rty a on ucítil její sladký dech.

Něco v něm nechtělo, aby ji viděl nahou, jenže jeho druhá část, ta, kterou vyprovokovala, se už nedala zastavit. Pomalu a jemně z ní stáhl tenké bavlněné kimono, takže se před ním kousek po kousku objevovala její zářící kůže – nejprve ty části, kterých si všiml již dříve, ležící poblíž intimních oblastí, které ho začínaly rozpalovat.

Zadržel dech, když zpod kimona vyklouzlo napřed jedno ňadro a potom druhé: vypluly do světla s bradavkami a terčíky černými jako okolní noc. Jestliže je Fudžijama nejdokonalejší horou na světě, pak toto musela být nejdokonalejší prsa.

Sun Hsiung krátce vykřikl a sklonil hlavu. Akiko zavřela oči slastí, kterou jí působil, když jí svíral rty kolem bradavek, a hladila ho po krku způsobem, který odkoukala ve Fujadžó; díky svým nově nabytým zkušenostem nacházela správná nervová zakončení a přejížděla přes ně prsty, aby je rozjitřila, nebo aby je naopak ponořila do euforického klidu.

To ovšem nestačilo; ztrácela trpělivost a její pravá ruka se prosmýkla mezi jejich těly, aby se konečně dotkla toho, po čem toužila od okamžiku, kdy si uvědomila, že v místnosti někdo je, poznala, že je to Sun Hsiung, a vycítila, jak obrovská sexuální žádost z něj vyzařuje. Tehdy, ještě v polospánku, mu vyslala vstříc svoje wa, aby ho dovedla k sobě.

Teď tedy konečně držela v ruce to, čeho se předtím dotýkala jen v duchu; uchopila jeho šourek do dlaně, zatímco prsty něžně hladila jemnou kůži pod ním.

Sun Hsiung, který se až do té chvíle nechával unášet nádhernou symetrií jejích ňader, ucítil na sobě její dotek a napadlo ho, že snad umře radostí, jak se mu zrychlil tep. Připadal si nepředstavitelně mohutný a těžký jako muž uvězněný v medvědím těle. Už nedokázal jasně uvažovat: všechny ty jemné chodbičky, které ho s takovým úspěchem vedly bludištěm logiky, se zhroutily. Zmocňovala se ho síla, o níž se mu dosud ani nezdálo.

Její pohyby ho rozvášňovaly pořád víc; nevědomky zasténal. Konečně je oba zbavil posledních kusů oděvu, obrátil ji na futónu a přejel jí dlaněmi po jemné kůži na stehnech. Velice pomalu jí roztáhl nohy a zamilovaně pohlédl na vlhké okvětní plátky květiny, která rozkvetla přímo před ním.

Do nozder mu vniklo její pižmo a jeho erekce se ještě zvýšila; zdálo se mu, jako by ho obklopovalo nějaké přírodní afrodiziakum, že se mu točí hlava a vzduch by se dal krájet.

Jazykem právě tak dosáhl na její rozkrok a nikdy po tom netoužil tolik jako teď. Každá buňka v jeho těle se soustředila na nadcházející minuty.

Sotva rašící chloupky jí rostly jenom uprostřed, takže její Venušin pahorek byl po stranách holý a hladký jako zadeček novorozeněte. To ho ovšem vzrušovalo ještě víc, protože měl před sebou dívku i ženu zároveň: bez dalšího váhání jí prsty roztáhl stydké pysky.

Sotva Akiko v sobě ucítila jeho jazyk, prohnula se a vykřikla nadšením. Měla pocit, jako by samotné slunce sestoupilo z oblohy a vmáčklo se jí mezi stehna; také zjistila, že když ho současně hladí, zvyšuje se její slast snad desetkrát.

Trochu se posunula a natáhla krk tak, aby mu mohla přitisknout rty na kůži těsně pod varlaty; ucítila, jak se mu úd divoce otřásá, a přitiskla se k němu, aby ten pocit co nejvíce prodloužila.

Nad ní Sun Hsiung s nosem zabořeným do jejího měkkého lůna málem šilhal blahem. Vůbec nezáleželo na tom, že před několika hodinami dosáhl dvou orgasmů s taju v korjukai; připadal si, jako by se nemiloval několik let.

Rejdil v ní jazykem, jako by se nemohl nabažit její chuti, a brzy se jí roztřásly svaly; nyní se soustředil na její poštěváček, který se rozšířil a pulzoval, jako by se už už chtěl vzdát. Slyšel ji, jak pod ním sténá a lapá po dechu, a cítil na břiše tlak jejích vztyčených bradavek.

Chtěl ji dovést až k vyvrcholení, jenže nevěděl, jak dlouho to ještě sám vydrží. Bylo mu jasné, že každou chvíli může začít ejakulovat, aniž by se ho přímo dotkla.

Snadnost, s jakou ho dokázala tak vzrušit, ho trochu udivovala. Teď už se pod ním divoce zmítala, svaly se jí pod kůží napínaly a Sun Hsiung cítil, jak z ní vycházejí vibrace blížícího se vyvrcholení.

Najednou se zpod něj vyvinula; zjistil, že ho obrací na záda, a pak už jen s vyvalenýma očima sledoval, jak na něj nasedá a zasouvá si jej do sebe.

Zalapal po dechu a podvědomě zvedl stehna; to první vlhké spojení ho málem porazilo.

Pohybovala se nahoru a dolů v rytmu, který mu bral dech; musel ji obejmout kolem pasu a přitlačit, aby mohl prorazit přirozenou bariéru tkáně.

Proletěl dovnitř jako dělostřelecký granát a ocitl se hluboko uvnitř ní; sevřela ho prsty a ponoukala ho dál.

Přitiskla se k němu a vycenila malé, bílé zoubky; přitom se o něj nepřestávala třít a jeho napětí rostlo a rostlo.

Sun Hsiung zaťal zuby a šlachy na krku mu vyvstaly jako ocelové kabely. Sténaje na ni hleděl rozšířenýma očima a snažil se na ni počkat.

Znovu se jí zmocnil třes, tentokrát mnohem energičtější, a její horká pochva se začala svírat. To byla poslední kapka a on ucítil, jak taje, jak z něj veškeré zbytky síly utíkají dolů do slabin a hromadí se mu v šourku jako rtuť. Cítil její horečnatý pulz a zalévalo ho nepopsatelně sladké teplo spojené s nekonečnou touhou proniknout do ní hlouběji, než pronikl do kterékoli jiné ženy.

Zrychlila a začala křičet: do tváře mu padaly její vlhké rozpuštěné vlasy a cítil její dech smíšený s jeho vlastním pižmem. Otřásla se, svaly sevřené v křeči, a znovu ho uchopily hedvábné prsty a hladily ho s něhou, která jakoby zázrakem oživila jeho umdlévající orgasmus a vzbudila v něm úplně nový pocit slasti, jaký nikdy předtím nezažil.

Něco uvnitř ní – ta samá věc, kterou ho ve spánku přitáhla k sobě – ho popohnala, a tak prožívali své vyvrcholení oba společně, spojení v jakémsi duchovním tanci, který Sun Hsiung předtím zakoušel jen v nejtěžším boji, kdy život visí na vážkách a kolem řádí smrt.

Sun Hsiung, třesoucí se jako osika, dovolil této magické síle, aby ho zcela prostoupila. Vznesl se s ní na křídlech extáze a do jejího vlhkého pohlaví vystříkl všechno, co v něm bylo.

Ještě i po letech si na ten večer jasně vzpomínal. Stejně tak ve chvíli, kdy k němu přistoupila – teď už jako dospělá žena a prohlásila s úklonou: „Sensei, chci se naučit ještě jednu věc.“ Sun Hsiungovi se sevřel žaludek a srdce mu vylétlo do krku: od začátku věděl, že tenhle moment musí jednou přijít, a protože se ho obával, vytlačil ho ze své mysli. Teď už nemohl, neboť ten okamžik nastal.

„Kteroupak?“ zeptal se slabým hlasem v mihotavém světle lampy, která vylupovala ze tmy jenom nepatrný kousek.

Akiko měla čelo položené na tatami, s lesklými černými vlasy svázanými do dlouhého copu – podle čínského způsobu, který původně neznala a který se Sun Hsiungovi velmi líbil – který jí přepadal přes rameno na záda. Byla oblečená do kimona s karmínovými, zlatými a oranžovými výšivkami, které ladily s podzimními barvami venku.

„Chci se naučit, jak skrývat svoje wa.“ Mluvila klidně a jakoby bez emocí: nakonec se ukázalo, že je velmi nadanou žačkou. „Jakmile jsem zjistila, že k tomu mám vlohy, toužila jsem se to naučit.“

„Proč, Kodomo-gundžin?“

„Protože bez toho si připadám nedokonalá.“

Sun Hsiung přikývl. „Chápu.“ Přemýšlel, zda má říct ještě něco dalšího.

„Nemusíš mě varovat, sensei,“ upozornila ho, když pochopila, nad čím váhá.

„Je to mnohem nebezpečnější, než by sis mohla myslet.“ Jejich oči se setkaly: Akiko se naprosto poddala jeho vůli a celou bytostí vstřebávala jeho slova, jejichž důležitost vycítila, i když nic by ji nedokázalo odradit od toho, aby jednala tak, jak jí velí karma.

„Nebojím se smrti ani umírání,“ opáčila tiše.

„Tělesná smrt není zdaleka ta nejhorší možnost.“ Znenadání se místnost naplnila něčím na způsob svítících pavučin: byly to jejich duše, pulzující životem a nabíjející prostor energií. „Síly, které chceš využít, ani nedokážeme pochopit – jsou tak živelné, že je lze ovládnout jenom částečně. Ta jejich druhá část, ta neřízená, tě pak může změnit; může dokonce zničit všechno, co ses naučila tady.“

Nastalo ticho; nakonec Akiko sklopila hlavu. „Rozumím. Na takovou možnost si budu dávat pozor.“

„V tom případě musíš jít semhle,“ pravil Sun Hsiung a posunul k ní přes tatami složený lístek papíru.

Když si druhý den ráno zabalila věci, vzal si od ní její skicák a štětec. „Tam, kam jdeš, Vojáčku, si tyhle věci vzít nemůžeš.“

Akiko poprvé pochopila hloubku temnot, do nichž se ponořuje. „To mě mrzí, sensei.“

To byla poslední slova, která od ní Sun Hsiung slyšel; vypili si spolu poslední šálek čaje a o několik minut později si zvedla svoje zavazadla, formálně se uklonila a odešla.

Tehdy pro něj také poprvé předvedla čano-ju, jako nový sensei obsluhuje starého. Ještě dlouho potom seděl Sun Hsiung nad svým vychladlým šálkem, na jehož dně se držely tmavě zelené lístky jako nezničitelný plevel.

Potom pomalu a opatrně, jako by měl tělo z křehkého křišťálu, po kolenou přešel přes tatami na místo, kde ležel její skicák a štětec.

Zvedl náčrtník a s očima upřenýma na zahrádku bonsají si jej přitáhl k sobě. Pootevřenou fusumou k němu doléhal křik ptáků; ani si neuvědomoval, jak je v místnosti chladno.

Přitiskl si skicák na prsa a začal se pomalu vsedě pohupovat.

Nakonec mu po tváři skanula slaná slza a tiše dopadla na okraj bloku, kde se vsákla mezi listy papíru a zmizela navždy.

ČTVRTÁ KNIHA: FA ČI

HONGKONG – WASHINGTON – TOKIO – MAUI – RALEIGH – HOKKAIDÓ

LETOŠNÍ JARO

„Obávám se, pane Nangi, že situace je ještě mnohem horší, než jsme se vy a já ze začátku domnívali.“

Tanzan Nangi upíjel zlatavý jasmínový čaj a díval se oknem na hongkongskou Botanickou zahradu. Seděl na ředitelství Celoasijské banky, v proskleném mrakodrapu uprostřed ulice Des Voeux.

„Pokračujte,“ vyzval Nangi svého společníka a oklepal popel z cigarety do broušeného popelníku na psacím stole.

Allan Su přejel pohledem tlusté desky, které držel v ruce, i když bylo zřejmé, že jejich obsah zná zpaměti. Přejel si rukou horní ret a prohrábl si vlasy. Byl to malý sporý Číňan původem ze Šanghaje, kterého jen tak něco nevyvedlo z míry; jeho nervozita tudíž naplňovala místnost zvláštním pižmem.

Začal přecházet po starožitném koberci. „Abych vám uvedl příklad, máme pětasedmdesátiprocentní účast na obytných domech Wan Fa na Nové zemi, v Tai Po Kau. První hypotéku jsme už museli jednou rozšířit a teď to vypadá tak, že to budeme muset udělat znovu. To si vyžádá novou hypotéku a tu si nemůžeme dovolit.

Abychom se z toho dostali, potřebovali bychom, aby ty domy byly aspoň ze sedmdesáti šesti procent obydlené. Původně mělo být nájemné šestnáct tisíc hongkongských dolarů měsíčně, ovšem teď budeme rádi, když dostaneme pět. Od toho čínského prohlášení nikdo nechce bydlet v takové ‚nestálé‘ oblasti, která ‚může být každou chvíli přepadena‘.“

Allan Su na okamžik přerušil své bezcílné putování a praštil s deskami na hromadu jiných. „A tak bych mohl pokračovat skoro donekonečna.“ Hlas mu zněl znechuceně. „Anthony Čin nás nemohl poškodit víc, kdyby pracoval pro konkurenci.“

„A nepracoval?“ vyzvídal Nangi.

„V tomhle městě, kdo ví?“ Su pokrčil rameny. „Já o tom pochybuju. Pár jiných bank se v tom svezlo s námi, jenom žádná na tom není tak bledě.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, pane Nangi, já osobně si myslím, že pan Čin byl jenom chamtivý a chamtivost je, jak víte, největší nepřítel rozumného uvažování.“

Nangi se naklonil a dolil si čaj. Pak se pohodlně uvelebil v Suově koženém křesle a zahleděl se na betonový les bílých a bledě okrových věžáků, které vyrůstaly na svazích Viktoriiny hory.

„Povězte mi, pane Su, kdy jste tu měli naposled pořádné zemětřesení?“

Allan Su, kterého otázka zmátla, zamrkal očima za brýlemi s kovovými obroučkami. „Asi tak před dvěma lety.“

„Mhm.“ Nangi pozorně sledoval mrakodrapy. „Takové těžké zemětřesení by tu mohlo nadělat spoustu škody, nemyslíte? Všechno by se to sesypalo jako domečky z karet. Spousta lidí by přišla o život, spousta rodin by přestala existovat, mnoho jiných by přišlo na mizinu.“

Otočil hlavu, aby viděl Suovi do tváře. „A pro koho dalšího pracujete vy, pane Su?“

„Já… promiňte, pane Nangi, ale nechápu, o čem mluvíte.“

„No tak,“ opáčil Nangi a napadlo ho, že všichni Číňani jsou stejní. „Teď není čas na falešnou skromnost. V Hongkongu má každý minimálně dvě zaměstnání – je to tak výnosnější.“

Odmlčel se a nalil čaj do druhého šálku. „Vezměte si třeba Anthonyho Čina. Nejenže to byl prezident Celoasijské banky, ale taky poručík Čfnské lidové armády.“ Posunul šálek přes stůl.

„To není možné!“ Allan Su přestal přecházet po pokoji. „Znal jsem ho celá léta! Naše ženy spolu chodily nakupovat.“

„V tom případě jste musel vědět o těch jeho finančních machinacích,“ ucedil Nangi a ukázal na stoh papírů s důkazy. Jeho vyšetřovatelé odvedli pořádný kus práce.

„Nic takového jsem nevěděl!“ vybuchl Su.

Nangi přikývl. „Stejně jako jste nevěděl o jeho druhém povolání.“

Allan Su chvíli Nangiho pozoroval a snažil se s vypětím všech sil potlačit svou instinktivní nenávist k tomu Japonci a vidět ho takového, jaký doopravdy je. Věděl, že jen takový přístup mu může zachránit krk. „Z toho vyplývá, že podezíráte i mě, že jsem komunista.“

„Kdepak, v tomhle ohledu můžete být naprosto klidný,“ opáčil Nangi a usmál se. „Pojďte se se mnou napít, pane Su.“

S bušícím srdcem ho Allan Su poslechl. „Vlastně by mě ani nemělo překvapovat, jak to tady dopadlo.“ Napil se vychladlého čaje a pak rukou s šálkem pokynul směrem na houští skleněných věžáků za okny. „Třeba tyhle baráky. Na ty by stačilo i menší zemětřesení, aby spadly. Většinou nemají v betonu žádné podpůrné tyče. Obvykle se to dělá tak, že když se kouká stavební dozor, nastrká se do betonu půl tuctu železných prutů – mimochodem, v tom betonu je dvakrát tolik písku, než by tam mělo být – a když dozor odejde, zase se rychle vytáhnou a přenesou se tam, kde se dozor zastaví. Když pak odejde, vytáhnou je naposledy a převezou na další stavbu.

Přitom je to jenom hra, protože stavitelé už ten stavební dozor beztak podplatili, aby se ve stavbě moc nešťoural.“ Nangi se zamračil. „To není žádná hra, když jde o životy. A o miliony dolarů.“

Su pokrčil rameny. „Když si můžu dole ve Wan Čai koupit dvanáctiletou pannu, proč bych si nemohl koupit stavební dozor?“

„Rozdíl je v tom,“ prohlásil Nangi suše, „že ta dvanáctiletá panna, za kterou dáte svoje těžce vydělané peníze, se třeba ani v nejmenším nevyrovná vaší vlastní ženě.“

„V tom případě řeknu, že mě můj chtíč – a to je forma chamtivosti – připravil o schopnost rozumně uvažovat.“

Nangi zčistajasna povstal. „Pane Su, kolik vám měsíčně platí Royal Albert Bank?“

Allan Su málem upustil svůj šálek. V uších mu hučelo, jako by na něj křičeli všichni jeho předkové, a pomyslel si: Buddho, co teď bude s mojí rodinou? Bez práce a na mizině uprostřed nejhorší krize v Hongkongu za posledních třicet let.

Nangi před ním vypadal rozmazaně; s přehnanou opatrností příznačnou pro opilce postavil prázdný šálek na stůl vedle hromady desek.

„No tak, no tak,“ říkal Nangi. „To přece není těžká otázka.“

„Těžko se na ni odpovídá. Prosím vás –“

„Nechci slyšet žádná vysvětlení, pane Su,“ přerušil ho Nangi a opřel se o desku stolu. „Potřebuju tady někoho, komu můžu úplně důvěřovat. Buďto to zvládnete, nebo ne.“

Nangi mu pohlédl zpříma do očí. „A víte dobře, co se stane, když to nezvládnete, pane Su.“

Allan Su se jen mlčky klepal.

Stál vzpřímeně, i když se mu podlamovala kolena. Jistěže by odtud mohl teď hned odejít a dát výpověď. Jenže co dál? Má snad nějakou záruku, že v Royal Albert by ho přijali s otevřenou náručí? Od toho zatraceného prohlášení těch proklatých komunistů se trh pracovních míst pořádně smrskl a v bankovnictví zvláště. Pomyslel na svou ženu, na svých šest dětí, tetu a dva strýce, z nichž jeden nedávno ovdověl – za jejich blaho je zodpovědný.

Pochopitelně by mohl také zapírat, ovšem to považoval za dost nerozumné řešení: výsledek by byl totiž stejný, jako kdyby podal rovnou výpověď. S Nangim nebyly žádné žerty, a navíc to byl Japonec. Jestliže je taky spravedlivý, může to být i dobrý zaměstnavatel.

Su se rozhodl jít s pravdou ven. „Royal Albert mi platí deset tisíc hongkongských dolarů měsíčně za to, že jim podávám informace o všech transakcích Celoasijské.“ Zadržel dech a uslyšel, jak mu tluče srdce.

„Chápu.“ Nangi poklepal o stůl tužkou a vzhlédl. „Pane Su, od této chvíle vám zdvojnásobuji plat.“ Velcí bohové západního větru, řekl si Su a na čele mu vyrazil studený pot. „Po půl roce to znovu přezkoumáme a podle toho, jaké bude mít banka výsledky, ho znovu zvýšíme… nebo snížíme. Stejně tak po roce.“ Pozorně sledoval Suův obličej. „Jestliže v té době bude banka odpovídat plánu zisků, který vám dám, ještě než odletím, dostanete deset procent akcií Celoasijské a podepíšeme s vámi doživotní smlouvu.“

Nangi si s uspokojením všiml, že Su zbledl jako stěna.

„Okamžitě přeruším všechny styky s Royal Albert.“ Suův hlas zněl tence a ochraptěle. Oči měl skelné.

„Nic takového neuděláte,“ odtušil Nangi. „Budete dál brát svých deset tisíc měsíčně a do šedesáti dnů si požádáte, aby vám dávali víc. Bůh ví, že si to zasloužíte.“

Su se zamračil. „Promiňte, pane, teď vám nerozumím.“ Úleva ho zalévala jako jarní bystřina a nedokázal se pořádně soustředit.

„Ode dneška, pane Su, budete poskytovat Royal Albert přesně ty informace, které vám předám já. A zároveň mne budete přesně informovat o tom, co se děje u konkurence. Chci znát všechny jejich obchody, velké i malé. Chci znát jejich rozložení kapitálu, jejich rozpětí a investiční cíle na jeden rok, pět a deset let dopředu.“ Zvedl hlavu. „Už chápete, pane Su?“

Su se vzpamatoval natolik, aby se usmál. Ach, bohové, modlil se v duchu, dneska večer vám budu obětovat jednomu po druhém. „Jdu do toho s vámi, Nangi-san,“ pronesl svou nejlepší hovorovou angličtinou. „Stále víc se mi to zdá jako úkol, který se mi bude líbit.“

Pak se ovšem zase zakabonil. „Jenže si nedokážu představit, jak toho dosáhnout, když jsme teď prakticky na dně. Banka stojí před bankrotem, kdybychom měli čelit i sebemenšímu runu kéž nás před tím bohové ochraňují – a i kdyby k tomu nedošlo, bude nám trvat víc než dvanáct měsíců, abychom se vzpamatovali a mohli začít vydělávat.“

„V tomhle ohledu nám pomůžou dvě věci,“ ujistil ho Nangi klidně. „Za prvé, během dvaasedmdesáti hodin můžeme očekávat solidní přísun kapitálu.“

„Mohu se zeptat odkud?“ Přerušil ho Su.

„Hlavně se připravte na to, chytře ho investovat se zřetelem na co nejvyšší zisk v co nejkratším období.“

Su zavrtěl hlavou. „To je moc riskantní. Takové riziko si v našem postavení nemůžeme dovolit.“

„Můžeme – s pomocí těch informací, které budeme mít z Royal Albert.“ Nangi s úsměvem povstal. „Ochočte si je, pane Su, jako ten chrámový pes draka. Ať oni riskují, ať za nás udělají všechnu práci, zatímco my si budeme bez rizika vydělávat peníze.“ Pokýval hlavou.

„Blahopřeji vám. Tohle je pro vás velký den. Co kdybychom ho šli trochu oslavit?“

Když přišla šifrovaná zpráva, Táňa zrovna seděla u terminálu. To bylo štěstí, samozřejmě; kdyby ovšem u počítače seděl někdo jiný, což bylo pravděpodobnější, jenom by nečitelnou změť znaků označil hvězdičkou a zanechal jí vzkaz.

„Mečoun“, jak této akci trochu ironicky říkala, bylo její dítě; sledovala ji a řídila ona osobně, hlavně proto, že šlo o Minckovu osobní záležitost, která měla s problémy agentury málo společného.

I když to vlastně nebyla tak úplně pravda: ještě před rokem se „Mečoun“ agentury dost silně dotýkal. Táňa vždycky tvrdila, že ho měli už tehdy zlikvidovat. Po pravdě řečeno si celý zbytek Rudé stanice a celá Rodina myslely, že už je po něm. Jenom Minck a Táňa věděli, jaká je skutečnost.

Jakmile si Táňa uvědomila, že „Mečoun“ vstoupil někam, kam se nikdy neměl dostat – do sféry osobních zájmů – dost ji to polekalo. Jedním z jejích úkolů, o nichž se nemluvilo a které byly proto snad ještě důležitější, bylo Mincka chránit. Podle jejího mínění si vybral na takovou věc zvlášť nevhodnou dobu, i když věděla, že na zapletení osobních citů do práce není vhodná doba nikdy.

A tak se stala strážkyní „Mečouna“, přestože chápala, jak zoufalý počin to je. Některé věci se dají pod pokličkou udržet déle než ostatní, ale nic tam nemůžete držet věčně.

Když poznala, že na likvidaci Minck nikdy nepřistoupí, změnila taktiku a radila, aby „Mečouna“ odklidili někam do ústraní. To taky nepřicházelo v úvahu. „Mečouna“ nešlo jen tak zavřít.

Zkusila to tedy s nepřetržitým hlídáním, osm mužů ve dvou směnách. Minck na to řekl, že „Mečounovi“ by to přišlo nechutné. Omezeni osobní svobody a tak. Táňa mlčela, protože jí bylo jasné, že omezování svobody je přesně účelem takového hlídání. Obvykle se používalo u mnohem těžších případů, ovšem na přátelsky naladěnou bytost jako „Mečoun“ by mohlo zabrat také.

Nakonec udělala to, co po ní chtěl od začátku: nasadila na to dva muže. Tím to ovšem pro ni nekončilo; byla neustále ve střehu. „Mečoun“ byl vysoce nevypočitatelný a Táňa se rozhodla nepřipustit žádnou chybičku. V ostražitosti povolovala jen tehdy, když se za „Mečounem“ vypravil Minck osobně. Myslel si, že o tom neví, jenže ona o tom věděla.

Tecí tedy sledovala, jak po obrazovce terminálu pochodují ve vyrovnaných řadách zelená písmenka. Když zpráva skončila, sledovala chvíli blikající znaky a pak zmáčkla tlačítko pro dekódování. Objevilo se slovo „OPRAVDU?“ a Táňa naťukala šestimístný kód nejvyššího přístupového práva. Na terminálu se začala vypisovat rozšifrovaná zpráva; od této chvíle měla na její přečtení a zapamatování přesně jednu minutu – ani více, ani méně. Jestliže do té doby nestiskne tlačítko pro tisk, aby si zprávu vytiskla na tiskárně, počítač ji vymaže tak dokonale, jako by nikdy neexistovala.

Zbledla; zpráva ji natolik zaskočila, že se ani nestačila rozhodnout, zda ji má vytisknout, když vypršel časový limit. Koneckonců na tom ani nezáleželo: ta písmena jí stále ještě svítila před očima.

V duchu proklela Mincka a jeho osobní zájmy. Díky tomuto hlášení se „Mečoun“ změnil z potenciálního problému v problém navýsost aktuální. Zmáčkla tlačítko pro odeslání a přitom si potichu formulovala vlastní vzkaz. Když se objevilo datum, uvědomila si, že kódy se mění každý týden a že je načase si vyzvednout nový. To znamenalo navštívit Tonyho Theersona.

Vstala a sešla o dvě patra níže. Malý Zázrak sídlil v jinak nepoužívaném koutku podlaží a jeho jedinými společníky tu byly hromady kartonů a dřevěných beden, hnědé papírové obaly a jeho šifrovací stroje.

Přestože Minck chtěl, aby Theerson pracoval čtyřiadvacet hodin denně na sovětských šifrách Alfa tři, Tonyho ďábelský mozeček také vymýšlel všechny kódy pro Rudou stanici. Říkal o nich, že jsou nerozluštitelné, a Táňa mu věřila.

Když vstoupila do jeho kumbálu, zrovna seděl na vojenském lehátku, které si sem nechal nastěhovat. Táňa měla dojem, že Malý Zázrak nemá vůbec žádný soukromý život: každopádně spal každou chvíli tady v budově. A vzhledem k časovým rozdílům mezi Washingtonem a oblastmi, které sledoval, musel mít i převrácený životní rytmus.

„Čau,“ pozdravil ji lakonicky, jak bylo jeho zvykem.

„Nedáš si kafe?“

Ukázal jí obnažený loket: měl na sobě tričko s nápisem „Depeche Mode“ a vybledlé džíny. „Jen mi to tam píchněte, pant doktorko.“

Táňa se zasmála, zamířila k automatu na kávu a naplnila dva hrnky. Jeden mu podala. „Perná noc?“

Ucucl nápoje a zamručel s očima slastně přivřenýma. „Pokrm bohů.“ Zhluboka se napil. „Tenhle novej mi dělá trošku potíže.“ Měl na mysli kód Alfa tři. Odložil prázdný hrneček. „Po pravdě řečeno se mi nezdá, že bych s tím dokázal pohnout.“ Vstal, protáhl se a hlasitě zívl.

„Obávám se, že už je zase čas,“ připomněla Táňa. Své kávy se téměř nedotkla: měla radši čaj, avšak nechtěla svého kolegu urazit.

Malý Zázrak znovu zabručel. „Chceš říct, že už je zase tejden v čudu? Panebože.“ Prohrábl si vlasy. „Potřeboval bych se osprchovat.“

„Napřed povinnost, potom hygiena,“ pravila Táňa a odložila šálek. „Mám nahoře napojenou linku.“

„Jasně.“ Theerson hrábl do krabice s disketami; jednu vytáhl a podal jí ji. „Tahle je přímo geniální.“

„To jsou všechny,“ odvětila a zamířila ke dveřím. „Hodně štěstí.“

„S tímhle prevítem ho budu potřebovat,“ opáčil kysele. Ještě ho viděla, jak si dává na hlavu sluchátka svého walkmana a usedá k práci. Pro Malý Zázrak byla práce vším. Táňa se rozhodla, že Minckovi napíše vzkaz, aby ho poslal na nucenou dovolenou.

Když se vrátila k terminálu o dvě patra výše, zastrčila do něj disketu od Theersona a stiskla Enter. Objevilo se slovo „SOUBOR:“ a ona k němu připsala „MECOUN“. Počkala, až program proběhne, a pak naklepala svou odpověď. Počítač mezitím v přijímači vyměnil starou šifru za novou a nyní se vzkaz již zakóduje novým způsobem.

PODAVEJTE ZPRAVY KAZDOU HODINU. BRZY DORAZIM OSOBNE. POSILY DO TRICETI SESTI HODIN. PO STABILIZACI SITUACE MECOUNA OKAMZITE ZLIKVIDOVAT, JAKMILE SI BUDETE JISTI.

Poté odešla napsat hlášení.

Nicholas seděl na kamenné lavičce v Satóově zahradě. Strávil tam už skoro celou hodinu od chvíle, kdy jeho hostitelé odešli spát; sám se tvářil, jako by si chtěl jít lehnout také, aby s ním nemuseli sdílet jeho nespavost. Ani se však nenamáhal se svlékáním, pouze počkal čtvrt hodiny, až všechno ztichlo, a pak se vykradl do opuštěné zahrady.

Pomalu svítalo. V jistém smyslu to byla škoda, protože předtím, za svitu měsíce, zde vládla jenom vůně květin, která nyní s příchodem světla začínala slábnout.

Nicholas si uvědomil, že poblíž někdo je, jakmile postava překročila práh Satóovy pracovny a sestoupila na oblázky. Ráno bylo plné bílé mlhy a ticho přerušovali jen probouzející se ptáci.

Aniž by se musel otáčet, poznal, že to je Akiko. Jejich wa se před několika hodinami spojila a to stačilo, aby mu utkvěla v mysli: princip to byl stejně primitivní jako složitý. Jak říkával Akutagawa-san, z mnoha dnešních lidí jej vyhnala městská výchova.

Díky tomu také pochopil, že je nebezpečná – netušil ovšem jakým způsobem nebo jestli je její nebezpečnost namířena proti němu samému. Věděl jen, že je sensei. Málo lidí by dokázalo něco takového vytušit z pouhého pozorování a dojmu z jejího ducha – dokonce i někteří senseiové by s tím měli potíže. On však byl jiný.

„Nicholas-san.“

Při zvuku jejího tichého hlasu mu po zádech přeběhl mráz: silou vůle se uklidnil. Přesto mu srdce divoce tlouklo a cítil, jak mu stoupá krev do hlavy.

„Kde máte manžela?“

„Chrápe ve své královské posteli.“

Co to jen v jejím hlase zaslechl? Nicholas napínal uši, aby rozlišil všechny podtóny, i ty, o nichž ona sama neměla ani tušení. Byl v tom výsměch?

„Není snad vaše místo vedle něho?“ Znělo to jako slova žárlivého milence a proklínal se za to.

„Moje místo,“ odpověděla jakoby nic, „je přesně tam, kde chci být.“ Odmlčela se, jako by nevěděla, jak pokračovat. „Připadá vám to hrozně nejaponské?“

Zavrtěl hlavou. „Možná to není podle všech tradic, ale rozhodně to není nejaponské.“

Po chvíli ticha pravila: „Neotočíte se ke mně? Nebo jsem snad tak ošklivá, že se na mě nemůžete ani podívat?“

Při jejích slovech se mu naježily chloupky na krku; zarazilo ho, jak dovedně je volila. Pomalu se k ní obrátil a srdce mu bušilo rychleji, než by si býval přál. Něco v něm se lámalo.

První náznak úsvitu jí zalil tvář zářivým světlem. Vzala si na sebe světle žluté kimono se zelenými a stříbrnými vyšívanými borovicemi. Nad jejím levým ňadrem se vznášela zlatá volavka. Lesklý černomodrý vodopád rozpuštěných vlasů jí stékal po zádech. Neměla na sobě žádné šperky a jasně nalakované nehty měla sestřižené nakrátko, jak je zvykem u lidí, kteří prošli obdobným výcvikem. Měl pocit, že v její tváři dokáže rozlišit i ten sebemenší pohyb, dokonce i jemné škubnutí očního víčka; to však trvalo jen okamžik a pak už zase vypadala vyrovnaně.

„Bolelo to?“ vydechla do lehkého větru. Mlha jí vířila za zády a tančila jí na ramenou.

„Jste krásná, Akiko.“ Nic takového jí říci nechtěl; hned si začal připadat, jako by prohrál bitvu.

Zamířila k němu po pěšince vysypané oblázky; zdálo se mu, že se vynořuje přímo ze svítání. „Proč mám pořád pocit, jako bych vás už někdy viděla?“

Její slova je oba zarazila: bylo to, jako by si nazí leželi v náručí a překvapil je Sató. Akiko se začervenala a odvrátila od něj pohled; znovu se roztřásla.

Nicholas přestal vnímat skutečnost: teď, když se ztrácel v bílé mlze, pro něj existovala jen ona. Stála před ním Jukio, kami, jemuž byl dopřán druhý život. Pak se i on stáhl do stability Prázdna, aby našel odpověď na to, na co žádná odpověď neexistovala. Jako ve snu se zvedl z lavičky a přiblížil se k ní, až stáli na šířku dlaně od sebe. Bojoval sám se sebou, aby dokázal pronést ta slova, která se mu honila hlavou od okamžiku, kdy poprvé spustila vějíř a on spatřil její tvář; byla to slova, která toužil vyslovit, která by ho snad zbavila všeho vnitřního utrpení, ale která by ho zároveň učinila bezbranným a zranitelným.

Co má dělat? Ta správná chvíle nadešla: v Japonsku se jen málokdy stane, aby se muž ocitl o samotě s manželkou někoho jiného. Nebýt Akiko, nikdy by k tomu nedošlo. Co po něm vlastně chce? Je to Jukio? Chce po něm, aby ji oslovil jménem? A pokud ano, proč ho takhle mučí? Napadaly ho otázky, které vedly jen k dalším záhadám a hádankám. Připadalo mu, že celý jeho život byl vlastně jedna velká záhada, z větší části nepochopený sled událostí, před nimiž se neustále snažil utéci.

„Kdo jste?“ zeptal se ochraptěle. „Musím to vědět.“

Pohlédla mu do očí. „Kdo si myslíte, že jsem?“ Ne, nebyl v tom ostych; spíše nějaké hluboké zoufalství, které nedokázal pojmenovat.

„Nevím.“ Vzdálenost mezi nimi se začala zmenšovat, skoro jakoby bez jejich vědomí.

„Pověz mi to,“ zašeptala. „Pověz.“

Cítil její dech, její vůni, její teplo vycházející zpod hedvábného kimona. Oči měla napůl zavřené a ústa pootevřená, jako by z ní chtěl uniknout nějaký zvlášť silný cit.

„Jukio…“ Vyrval to jméno ze svého srdce jako potrhanou bojovou zástavu. Bylo nesmyslné, aby vyslovoval právě tohle jméno, bylo nesmyslné věřit, že by před ním mohla stát skutečně ona. Přesto opakoval „Jukio, Jukio…,“ viděl, jak okouzleně zavírá oči, jak se k němu tiskne, jak zakláni hlavu a dlouhá křivka jejího krku zapadá do obrázku, který v sobě nosil tolik let.

Něco uvnitř ho nesnesitelně pálilo, když po ní sáhl, buďto aby jí objal, nebo aby ji zachytil v pádu – nevěděl. Všechny jeho vnitřnosti se změnily ve vodu a vařily se; mozkem mu lomcovala horečka a všechno sebeovládání zmizelo.

Přimáčkl své rty na její a vzápětí v sobě pocítil dýku jejího jazyka.

Poprvé v životě měla Akiko pocit, že se otevírá vesmíru – nic, co se během dlouhých let perného výcviku naučila, v ní takový pocit nedokázalo vyvolat.

Hlava se jí točila tak, že byla vděčná, že ji pevně svírá. Když vyřkl její jméno, zalapala po dechu. A ono to bylo její jméno? Jak je to možné? Každopádně chutnal tak báječně a ona po něm tolik toužila… Kolena ji neposlouchala a při jeho dotyku se jí zmocňovala extáze, o niž si předtím myslela, že je výsadou orgasmu.

Co se to s ní děje? Poslední zbyteček jejího rozumu se k ní snažil promlouvat. Co jí to vlezlo do hlavy? Co obrátilo její plány na pomstu vzhůru nohama? Jak to, že může cítit něco takového k nenáviděnému nepříteli? Proč mu vůbec lhala? Není přece žádná Jukio, je Akiko.

A pak, jak ji pohltila moc jeho wa, jak jí srdce bušilo v hlavě a jak cítila jeho tvrdý hrudník na svých ňadrech, v mysli jí vybuchla odpověď jako ohňostroj.

Jako Akiko nebyla nic: přišla odnikud a její budoucnost nebyla ničím. Jako Jukio někým byla – už pro ni existovalo i něco jiného než kjomu, nicota, vyznávaná Kjókim.

Od doby, kdy odešla od Sun Hsiunga, si připadala jako doši gatai, beznadějný případ. Co jiného mohla čekat, když nic jiného v životě neměla?

A teď, když se objevil Nicholas Linnear, se Jukio stala skutečností. Už to nebyla pouhá myšlenka, pouhý prostředek, pouhé dvojrozměrné schéma. Byla to živá bytost.

Díky síle Nicholasovy lásky vstala z mrtvých.

Justine si ho všimla druhého dne v hotelu. Poprvé ho zahlédla na baru u bazénu, ve stínu převislé větve jakéhosi keře, a pomyslela si, že to musí být nějaký omyl. Podruhé ho spatřila na pláži, když se šla koupat, s potápěčskými brýlemi v ruce a s ploutvemi na nohou. Tentokrát už nebylo pochyb. Byl to Rick Millar.

Zpočátku tomu nemohla uvěřit. Koneckonců, nacházela se deset tisíc kilometrů od New Yorku, v luxusním rekreačním středisku uprostřed obrovské ananasové plantáže na Západním Maui, daleko od mrakodrapů Kaanipali, kde se zdržovala většina návštěvníků tohoto pozemského ráje.

Do pasu ve vodě ho vyjeveně sledovala, jak se k ní blíží. Měl štíhlé, dobře stavěné tělo s úzkými boky a širokými rameny; neměl samozřejmě tak vyvinuté svalstvo jako Nicholas, ovšem Rick byl maximálně tenista, a ne chodící stroj na zabíjení.

Pod víčky se jí objevily slzy a zabodly se jí do očí; odvrátila se směrem k moři a k mlhavým obrysům Moluk.

„Justine –“

„Je to od tebe zatracená drzost, že sem za mnou lezeš.“

„O slavných náladách slečny Tobinové jsem zatím jenom slyšel. A po pravdě řečeno, ty řeči se zdaleka nevyrovnají skutečnosti.“ Mluvil schválně lehce a zvesela.

„Vrátils Mary Kate práci?“ Tlukot jejího srdce jí připadal, jako by měla v prsou zavěšený kámen.

„Už to nebyla její práce, Justine.“ Stál ve větší blízkosti, než jak by si přála. „Povídal jsem ti přece, že jsem na to místo našel někoho lepšího.“

Obrátila se k němu s rozohněnýma očima. „Tys mě zneužil, parchante!“

Zůstal dokonale klidný. „Víš, s tebou je problém, že jsi jenom vyděšená holčička v ženském těle. Vykašli se na to, Justine. Nezneužil jsem tě o nic víc, než bych zneužil koho jinýho. Takhle se tomu prostě říkat nedá. Mary Kate svou práci nezvládala. A mezi náma dospělejma, člověk nevyhodí zaměstnance – na libovolný úrovni – dokud si za něj nesežene náhradu. Kdybych to udělal jinak, zanedbal bych svou povinnost vůči firmě.“

„My jsme ale kamarádky.“

„To je náhoda. Jestli to pro tebe něco znamená, je mi líto, že jsem vám do toho vlezl.“ Usmál se a zkoušel, jak daleko až může zajít. „Nic divnýho na tom nebylo, to tě můžu ujistit. Viděl jsem pár věcí, cos dělala na volný noze, a promluvil jsem si s lidmi, cos pro ně loni dělala. Všichni mi řekli, že seš jednička.“ Ještě jednou se usmál. „A mimochodem, všichni mě varovali, že seš děsně náladová.“

„Koukám, že tě to neodradilo.“ Přála si, aby bývala neplakala, když se objevil.

„Tvoje práce se mi moc líbila. Když jde o reklamu, tak ti to myslí přímo fantasticky. To se nedá penězma vyčíslit.“ Na okamžik se odvrátil a na tváři měl výraz, který připomínal spíše malého chlapce. „Každopádně jsem si řekl, že se mi třeba povede tě zkrotit. Bral jsem to jako hozenou rukavici.“ Znovu po ní šlehl pohledem. „Dal bych nevímco za to, abychom mohli začít znovu, od začátku.“

„Proto jsi mě sledoval?“

Zavrtěl hlavou a zapřel se nohama, jak je začala zaplavovat obrovská přílivová vlna. „Ne tak docela. Prostě mi ta kancelář připadala bez tebe hrozně prázdná.“

Voda jim dostoupila až k bradám a vrhla je k sobě.

Nangi si položil své neposlušné nohy na stoličku, pohodlně se opřel a zadíval se na Jihočínské moře, které se zakusovalo do žluté pláže v Šek-O. Nacházel se na jižní straně Hongkongského ostrova, odkud bylo blíže do Aberdeenu než do Centrálního okrsku, centra a finančního zdroje celé Korunní kolonie.

Šek-O patřilo mezi čtyři nebo pět hongkongských oblastí vyhrazených pro ty nejbohatší z tohoto města plného pohádkových jmění a prozaické bídy.

Jenže za ten rok a půl, co tu nebyl, se změnilo mnoho věcí.

Především ten krásný starý hotel v zálivu Repulse strhli, aby na jeho místě postavili další blok mrakodrapů. Nangi strávil na prostorné terase toho hotelu nejedno parné odpoledne u čaje, ovšem to nebyl jediný důvod, proč se mu po něm stýskalo: stejně tak ho rozesmutňovala vzpomínka na staré dobré časy, které nenávratně mizely v zájmu chamtivé ziskuchtivosti, jež zachvátila celou kolonii v období stavební konjunktury v sedmdesátých letech.

A to ho sem také nakonec přivedlo – to, že se tato konjunktura zčistajasna zhroutila. V této souvislosti mu připadalo zničení hotelu v zálivu Repulse jako hořká ironie.

Nangi seděl sám ve vile na pobřeží a sledoval jakousi čínskou dívku, jak běhá po pláži a vrhá se do příboje, aniž by jí zřejmě vadila špína Jihočínského moře. Nikdo jiný tu nebyl, i když po Nangiho levici trůnila na stole konvice s ledovým čajem a dvě vysoké sklenice.

Spatřil dívčinu hlavu ve vodě: neměla ani koupací čepici, ani si nesvázala vlasy. Tmavý ocas jejích vlasů jí ležel na nahých zádech a rozplétal se ve vodě jako chapadla mořské sasanky.

Wu-Šing. To slovo mu nedávalo pokoje a on se ho nemohl zbavit. Tři vraždy, tři otázky, na které je nutno najít odpověď. Nangi uvažoval, zda existuje spojitost mezi Wu-Šingem a Tenči.

Když se v poslední době stalo něco nevysvětlitelného, vždycky si vzpomněl na Tenči. To bylo logické: předpokládal, že Rusové se nezastaví před ničím, jen aby Japoncům vyrvali jeho tajemství… kdyby ovšem věděli, co to Tenči vlastně je. Co se týkalo Američanů, dokázal si představit, že ti by se celou záležitost pokoušeli sabotovat. Od války představovalo Japonsko důležitou záštitu proti komunismu na Východě, ovšem Amerika potřebovala, aby ji Japonsko na slovo poslouchalo, aby se před nimi ohýbalo jako smuteční vrba. A po pravdě řečeno bylo Japonsko na Americe skutečně závislé.

Tenči to však všechno změní. Nangi se obával, že kdyby se Američani o téhle operaci doslechli, udělali by stejně jako Rusové i nemožné, jen aby ji překazili. A to se nesmí stát.

Poprvé po mnoha desetiletích se Japonsko ocitlo v naprosté izolaci, a to byla kupodivu nepříjemná zkušenost. Stále více a více si uvědomoval, že už se nemůže držet svých snů o minulém Japonsku: to už bylo dávno pryč. Všechno odnesl atomový vítr a pak období rychlého růstu, v němž hrál on sám klíčovou roli.

Zavřel oči; věděl, že v životě neexistují žádné jednoznačné odpovědi, žádná elegantní řešení podobná těm, o jakých čítá v knihách. Je třeba řešit jeden problém za druhým. Napřed musím něco udělat s těmihle Číňany a pak se teprve budu moci soustředit na tu neznámou trestající ruku.

I když byl zprvu ve vile sám, zaslechl nyní lehké kroky, zvuky otevíraných a zavíraných dveří, které naznačovaly, že je načase dát se do práce.

Sáhl po konvici s ledovým čajem a nalil si plnou sklenici. Čaj byl výborný a v parném dni osvěžující.

Když zaslechl příchod svého společníka, Nangi neotočil hlavu, ale zůstal na místě, upíjel čaj a díval se na dívku, která se jako mořská panna vynořovala z vln.

„Dobré odpoledne, pane Nangi.“

Dohodli se, že spolu budou mluvit anglicky: řeč to byla pro oba cizí, ale nenáviděli ji se stejnou silou.

„Pane Liu.“ Nangi pokývl hlavou. Zaslechl, jak křeslo vedle něj vrzá a jak ve sklenici zvoní led. Otočil se.

Předkové tohoto člověka museli pocházet z Mandžuska, protože měl jejich typicky klenuté čelo. Jinak byl na Asiata dost vysoký; věděl to a používal své výšky k zastrašování druhých, i když zrovna seděl.

Liu s úsměvem ucucával nápoj. „Tak jak jdou obchody v Japonsku, pane Nangi?“ Liu měl ve zvyku začínat mluvit o věcech, jako by je už předtím probrali.

„Výborně,“ odvětil Nangi stroze a pomyslel si, že mu neposkytne nic, do čeho by se mohl zakousnout, dokud nebude připraven. „Předpovědi jsou vynikající.“

„Aha,“ zamručel Číňan a pohnul hlavou. „Takže vaše – ehm –keirecu není tolik zapojeno do těžkého průmyslu, který vlastně způsobil váš hospodářský zázrak.“ Odložil sklenici a spojil prsty na břiše. „Jak jsem vyrozuměl, tenhle průmysl, jako třeba ocelárny – které byly dlouho jádrem vašeho hospodářského rozvoje – jsou teď v tíživé finanční situaci.“

Nangi okamžik mlčel a uvažoval, jak dobré má ten člověk informace. Možná ví všechno, nebo ho jen tak oťukává, aby si potvrdil něco, co se doslechl. Bylo nutné, aby mu Nangi odpověděl, aniž by dal cokoliv najevo.

„Náš ocelářský kobun nemá žádné problémy,“ řekl opatrně. „Zatím jsme z něj měli jen zisky.“

„Jistě.“ Jediným slovem Liu vyjádřil, že Nangimu vůbec nevěří. „A co uhelné doly? Výroba textilu? Petrochemie?“

„Tohle téma mě nezajímá.“

Liu otočil hlavu jako pes na stopě. „Vidíte, pane Nangi, a mě zrovna zajímá, proč byste chtěli prodat tu část své organizace, která vám podle vašich slov jenom vydělává.“

„Už nás nezajímá výroba oceli.“ Možná to vyslovil příliš rychle; aspoň teď ale tuší, co všechno ten Číňan ví. Nebylo toho málo – o důvod víc, proč zůstat ve střehu.

„Myslím, že skutečné problémy Japonsko teprve čekají,“ pronesl Liu jako učitel, který něco vysvětluje žákům. „Váš zlatý věk neomezené hospodářské expanze skončil. V minulých letech jste mohli vyvážet své hotové výrobky na zahraniční trhy, kde jste s nimi okamžitě smetli domácí konkurenci. To vám kromě zisků přineslo i stále rostoucí úroveň zaměstnanosti.

Jenomže teď se časy změnily.“ Liu si protáhl prsty. „Vezměme si jako příklad jeden z vašich obrovských úspěchů – automobily. Váš nájezd na trh ve Spojených státech způsobil v té zemi nevídaný nárůst nezaměstnanosti a před nedávnem dokonce dohnal jednu z velkých amerických společností na pokraj finančního zhroucení.

Víte stejně dobře jako já, jak dlouho to Američanům trvá, než se k něčemu rozhoupou.“ Suše se usmál. „Ovšem dřív nebo později se probudí i ten nejtvrdší spáč a pokud je tak silný jako Amerika, může to probuzení být pro druhé dost nepříjemné. Už teď vám americká vláda hází klacky pod nohy v podobě dovozních kvót.

Začínáte chápat, jak je složité bojovat na mezinárodním kolbišti. Abyste přežili, musíte vyvážet kapitál a technologie, nestavět nové závody Nissan v Kandě, ale v Tennessee. To znamená méně pracovních míst pro Japonce a menší zisky. Vaše doba volného obchodu minula.“

I přesto, že Liu měl v podstatě pravdu, zaznamenal Nangi v jeho slovech osten závisti. Číňani by byli rádi na našem místě, napadlo ho.

„A pak tu máme Jawatu,“ pokračoval Liu. Hovořil o slavných japonských ocelárnách Jawata, nejstarším a největším závodě tohoto typu v zemi, který zahájil výrobu v roce 1901. „Podle mě je to dost zajímavé. Je to spíš muzeální kousek, ale přesto do něj od roku 1973 vaše vláda nacpala přes tři miliardy dolarů, aby ocelárny modernizovala. A co z toho mají? Dneska je Jawata v ještě horší situaci než po tom ropném šoku z třiasedmdesátého. Tehdy aspoň mohla vláda podnikat úsporná opatření, vylepšovat výrobu a přísně rozdělovat zdroje paliva. To všechno dovolovalo Jawatě, aby vesele vyráběla dál.

Jenomže tahle opatření platí dodnes a protože se světový trh značně zmenšil, výroba Jawaty klesla z jedenašedesáti tisíc v devětašedesátém roce na dnešních čtyřiadvacet tisíc. Tři vysoké pece Nippon Steel jsou trvale odstavené a spousta pomocných závodů se musela zavřít.

Americké ocelárny by byly jistě rády, kdyby mohly jet aspoň na sedmdesát procent kapacity, jako dnes jede Jawata. Ale Japonsko není na taková omezení stavěné. Co můžete taky dělat? V Americe může Bethlehem klidně vyházet dělníky; ve vaší zemi vám politická a společenská struktura nedovolí propustit ani jednoho.“

Liu se odmlčel, jako by čekal, že k tomu Nangi také něco poví. Když se nedočkal, zřejmě ho to poněkud vyvedlo z míry, protože pokračoval o něco ostřejším tónem. „A výsledkem téhle řeči je, že vaše keirecu, stejně jako všechny ostatní, provádí v současné době organizační změny. A to, jak oba víme, stojí kapitál. S tím, jak máte omezené příjmy, jste museli sáhnout hluboko do rezerv.“

„Zatím jsme naprosto solventní.“

„Možná,“ pokrčil Liu rameny. „Ovšem pochybuji, že máte dost peněz na to, abyste zachránili Celoasijskou banku.“

Jestli mi chce nabízet nějakou pomoc od komunistů, asi ho bacím po hlavě holí, rozhodl se Nangi.

„Co je komunistům do Celoasijské banky?“

„Vůbec nic,“ pospíšil si Liu. „Spíš bychom rádi kousek vašeho keirecu.“

I když to mohl Nangi očekávat, přece jen ho to ohromilo.

„Samozřejmě jsme za takovou čest ochotni zaplatit,“ pronesl Liu do nastalého ticha. V duchu proklínal nutnost dodržovat všechna pravidla zdvořilé konverzace rovného s rovným, když přece mluvil s barbarem. „A dobře zaplatit. Je jasné, že keirecu potřebuje kapitál zvenčí, a ten můžeme dodat my.“

„Nemám zájem,“ odsekl Nangi a vstal; dusil se přitom vzteky.

„Buďte tak laskav a dovolte mi, abych vám svou nabídku vysvětlil celou, než ji zamítnete.“ Liu se přinutil k úsměvu. Co se dá taky čekat od Japonce. Nemají za sebou dlouhá staletí naší výchovy: jenom od nás převzali to, co potřebovali, aby se pozvedli nad úroveň zvířat. A při Buddhovi, moc daleko nedošli!

„Naše nabídka je následující,“ pokračoval. „Přenecháte nám třetinu akcií keirecu a my vám v šesti pololetních splátkách dodáme sumu pěti set milionů dolarů.“

Zpočátku si nebyl Nangi jistý, jestli dobře slyšel. Když se však podíval do Číňanovy tváře, všechny pochyby se rozplynuly. Pět set milionů dolarů! Okamžitě si představil, co všechno by se s takovou sumou peněz dalo udělat. Panebože, mohli bychom se dostat na samou špičku, kdybychom byli odvážní, opatrní – a samozřejmě s trochou štěstí.

Bylo to mnohem víc, než v kolik mohl doufat, kdyby se mu podařilo uzavřít fúzi s Tomkinovými závody, mnohem vic, než mohl čekat odkudkoli. Nepochyboval, že Liu to všechno ví. Ostatně jedině Číňané mohli poskytnout dostatek kapitálu, aby podepřeli Celoasijskou banku v případě runu. To u něj rozhodovalo především: kdyby padla Celoasijská, celé keirecu by ji zanedlouho následovalo. Tenči je dostalo do nejisté pozice, v níž teď stáli s prázdnými kapsami, a zrada Anthonyho Čina mohla klidně být onou příslovečnou poslední kapkou, která rozbije celé jejich obchodní impérium. Za to ho bude Nangi proklínat včetně potomků až nadosmrti.

Nyní se však musel zeptat sám sebe, o co Číňanům doopravdy jde. S takovými astronomickými sumami se přece nerozloučí jen tak pro nic za nic. Jistě, je tu zisk, jenže ten by mohli získat i v jiných oblastech a s mnohem menšími náklady. Nangi hledal odpověď, o níž věděl, že Liu mu ji nikdy vědomě neposkytne. Byly tu však jiné věci, na které se mohl zeptat, a bude-li postupovat šikovně, třeba mu Liu poví něco, co by raději zamlčel.

„Povězte mi, pane Liu,“ zeptal se, „co zamýšlejí vaši lidé udělat s tím třetinovým podílem?“

„Udělat?“ Liu se zavrtěl v křesle. „Nechápu.“

K mladé Číňance na pláži se připojila druhá a Nangimu dělalo potíže určit, která z nich má menší plavky. Z proutěného košíku vytáhla jedna z nich láhev vína a rozlila její zlatavý obsah do kalíšků. Pak si lehly na záda a Nangi viděl, jak se jim prsa pravidelně zdvíhají.

„Je to úplně prosté,“ pokračoval, aniž by odtrhl oči od dívek; byly na pohled zaručeně mnohem příjemnější než ten chlap vedle něj. „Než mohu začít uvažovat o tom, že umožním nějaké cizí, ehm, firmě přístup do keirecu – a to bez ohledu na cenu potřebuji vědět, jakým cílům má ta investice sloužit.“

„Přece vydělávání peněz,“ opáčil Liu. „Co bychom měli chtít jiného?“

Nangi rozpřáhl ruce a ušklíbl se. „Možná chápete mou opatrnost. S členy vaší… firmy nejsem zrovna v nejčilejším styku.“

„To je naprosto pochopitelné,“ odvětil Liu přátelštějším tónem: začal tušit, že jeho protivník roztává. „Kdybych nevěděl, že jste opatrný, asi bych také pochyboval o vašich úmyslech. Konečně, takovéhle obchody člověk nedělá každý den. V jistém smyslu jsme velice mladá země, pane Nangi. Svět mimo Božské království je pro nás nový. Jednoduše řečeno, ti, kdo jsou v současné době v Pekingu u moci, zkoumají možnosti Asijské aliance. Mají pocit, že obchodní – čistě obchodní – spojení by mohl být dobrý způsob, jak s tím začít.“

Jako by na tato slova čekaly, začaly si čínské dívky balit věci. I tady ve stínu verandy slunce pálilo – led v čaji se už dávno roztekl – a voda se oslnivě leskla jako nekonečné pláty zlata.

„Přestože je tohle mimořádná příležitost,“ mluvil dál Liu, když si osušil čelo kapesníkem, „čas nečeká a obávám se –“ pokrčil rameny, „že až odjedete z Číny, nebude už tato nabídka platit.“

„Doufám, že nečekáte, že udělám takové dalekosáhlé rozhodnutí o svém keirecu tady na místě?“ zeptal se Nangi a obrátil se k Liovi, směrem od dívek, které si setřásaly písek z naolejovaných stehen.

„Naopak, pane Nangi,“ položil si Liu ruku na srdce. „Neočekávám nic. Spíše vy teď musíte – a dost rychle – něco udělat s potížemi Celoasijské banky. Tady se bankovní runy šíří jako lesní požár, pane Nangi. Jakmile si Číňani vezmou něco do hlavy, obvykle netrvá dlouho a věci se vymknou z rukou. Královská hongkongská policie to ví, a proto se taky snaží všechna shromáždění rozhánět. Plamen sám od sebe není nijak zvlášť nebezpečný, ovšem když ho zapálíte u benzinové pumpy, pak…“ Liu rozpřáhl ruce.

„Máte tedy tolik času, kolik potřebujete, pane Nangi. Byl bych nerad, abyste si myslel, že na vás v tomto směru nějak naléháme.“ Sáhl si do náprsní kapsy saka. „Nicméně, z přátelské snahy vám trochu pomoci, jsme si dovolili připravit všechny potřebné dokumenty.“

„Aha.“ Nangi chvíli přemýšlel o tom, co to pro něj znamená.

Liu se už nedokázal ovládnout a musel se usmát. „I přes některé západní pomluvy nám to doma funguje jako po másle.“

„Ano,“ připustil Nangi a nenáviděl toho chlapa proti sobě ještě víc. „Taky mě to napadlo.“

„Bohužel, pane Nangi. Omluvte mě, že to říkám, ale vůbec vás to nenapadlo.“ Liu se odmlčel; čínské dívky k nim došly z pláže a nyní si oklepávaly písek z nohou na schodech na verandu. Oči zabodával do jedné z nich – té vyšší, která byla na pláži od začátku, kdy dorazil Nangi –jako by jeho zrak dokázal proniknout stínem i prameny dlouhých černých vlasů, které jí visely přes rameno. Za okamžik zmizely uvnitř vily.

„Za chvíli bude večeře,“ oznámil Liu. „Langusty a dušené medvědí tlapy, místní specialita.“ Po příchodu žen se jeho chování změnilo a Nangi se marně snažil pochopit proč.

„Ale abychom se vrátili k našemu tématu,“ pokračoval Liu o něco ostřeji. „Tady v Hongkongu jsme velmi dobře organizovaní – mnohem lépe, než by Brity mohlo napadnout.“ Pokrčil rameny. „Proč taky ne? Koneckonců, Hongkong nám patří. Skutečná čínská vláda tuhle smlouvu podepsanou pod nátlakem nikdy neuznávala. Tehdy byla doba, která nutila lidi jednat nečestně. Britské panství zatím tolerujeme, protože je pro nás výhodné. Bylo by šílenství popírat, že z něj máme slušné zisky.“ Liu znenadání vstal. „Svěřím vám malé tajemství.“ Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl nějaký složený dokument. Než promluvil, opatrně ho položil na stolek mezi nimi.

Oči se mu rozzářily. „Ta pozemková konjunktura je naše dílo.“ Pokývl hlavou. „Ano, pane Nangi. Ten vzestup cen pozemků za posledních šest let jsme zařídili my. Víte, celou dobu jsme plánovali, že rozhlásíme, že britská práva nebereme na vědomí. Napřed jsme jim ovšem museli dát poznat, v jaké vážné situaci se můžou jednou ocitnout.“

Liu se vítězně šklebil. „A vidíte, dneska jsme my pány situace. Královna skáče, jak my pískáme. Celý svět to viděl, jak se Její Veličenstvo muselo ponížit, když se sem rozletělo a padlo nám k nohám, abychom její zemi odtud nevykopali.

A to ponížení by nebylo zdaleka tak velké a Británie by nebyla v zdaleka takové bryndě, kdybychom nedali najevo, jak můžeme několika dobře volenými slovy otřást západní ekonomikou téhle kolonie, jak můžeme spousty lidí přivést na mizinu.“

Liu spojil ruce za zády. „I vy, pane Nangi, musíte uznat, že náš poslední pětiletý plán je prostě velkolepý – je to jediná cesta k našemu cíli, kterým je naprostá kontrola nad veškerým tokem peněz z a do Hongkongu.“

Nangi hrábl po složeném dokumentu a začal ho bedlivě číst, aby se uklidnil. Pane na nebi, říkal si. Kdyby se o tomhle doslechla vláda Kolonie, trefil by je všechny do jednoho šlak. Policejního šéfa by to jistě stálo hlavu. Jak mu mohlo něco takového utéct před nosem? Vždyť v tom musela mít prsty spousta lidí! Panenko Maria, tady se snad všichni zbláznili nebo z toho horka zblbli. I moje vlastní lidi se jim podařilo napálit, a to jsem si říkal, jak jsou dobře informovaní. Proč by tomu mělo být u vládních úředníků jinak?

Jenže přemýšlet o otázkách bez odpovědí byla ztráta času, a tak se rychle přenesl k jiným věcem. Nejdůležitější ze všeho byla smlouva; při prvním čtení mu připadala dost tvrdá, ale jinak spravedlivá. Rozhodně si nevšiml žádných skrytých kliček ani ničeho, o čem by se Liu nezmínil.

Nangi zvedl hlavu. „Tady na třetí stránce čtu, že první přesun kapitálu se provede teprve devadesát dní od podepsání dohody.“

Liu přikývl, potěšen tím, že se už dostali tak daleko. „Přesně tak. Přece jen existují určité potíže při shromažďování a dopravě takových peněžních částek.“

„Zlata.“

„Jak si přejete. Bude to mít na starosti obchodní společnost Sun Wa.“

„Ovšem předpokládám, že vaše – ehm – firma může začít platit okamžitě po podepsání dohody.“

Liu se zatvářil, jako by ho celé tělo bolelo, a sevřel pěsti. „Bohužel, urychlení rozvrhu plateb není možné. Moje firma má celou řadu prioritních závazků, které musí nejprve uzavřít. Na dalších devadesát dní prostě nemáme dostatek kapitálu.“

Nangi se napřímil a uchopil bílou rukojeť své hole v podobě dračí hlavy. Teď jsme u jádra pudla, říkal si. Jestli ho nevyšachuju v tomhle, tak už nikdy. „Pane Liu, jak jste sám uznal, moje situace ohledně Celoasijské banky je kritická. Jestliže mám na vaše peníze čekat tři měsíce, tuhle část keirecu ztratím. A to není v zájmu ani jednoho z nás.“ Nangi pomyslel na to, jak rád by se už spojil s tou americkou společností, aby si od nich mohl vyžádat kapitál. Jenže ani to by nebylo tak jednoduché: ani po fúzi Satóova kobunu se Sphynxem by nejspíš nemohli dát včas dohromady dost peněz. Bylo to strašné, ale Liu měl pravdu: musí zabránit runu, který by ho dozajista převálcoval. Jinak už banku nezachrání nic.

Liu mlčel a poklepával o sebe špičkami prstů.

„Čas je důležitý pro mne stejně jako pro vás,“ pravil Nangi, pečlivě odměřuje citové zabarvení hlasu. „Pokud se rozhodnu podepsat – a jak jste sám říkal, musí k tomu dojít ještě před mým odjezdem z Hongkongu – je třeba přidat doložku, která zaručí dostatek kapitálu pro pokrytí případného runu a krátkodobých závazků – řekněme na příštích šest měsíců – které banka musí dodržet.“ Nangi se v duchu zhluboka nadechl. Teď jde o všechno. „Třicet pět milionů amerických dolarů splatných do dvanácti hodin po podpisu smlouvy.“

Liu chvíli mlčel. Na pozadí tichého šumění příboje se ozývalo poklidné cvakání nádobí z kuchyně. Liu od všech svých žen vyžadoval, aby byly dobré, ne-li vynikající kuchařky. Poklepal si nehtem na sešpulené rty.

„To není málo.“

„Mohl jste to čekat,“ opáčil Nangi. „Sám jste mě k tomu dohnal.“

Liu se pokusil usmát. Nangi to považoval za znamení toho, že Číňan už nedokáže skrývat svoje uspokojení a pomyslel si, mám ho přesně tam, kde jsem ho chtěl mít.

„Možná by se i něco takového dalo zařídit.“ Liu přikývl, jako by to bylo jeho konečné rozhodnutí. „Ano. Myslím, že to budeme moci odečíst od první platby keirecu.“

Kdepak, ani náhodou, pomyslel si Nangi. „Těch pětatřicet milionů je míněno mimo kupní cenu, jsou na ní nezávislé a bez nároku na vyrovnání. Nechci, aby se finanční operace banky nějakým způsobem spojovaly s keirecu. Nakonec by to jen oslabilo naše zisky, jak sám tušíte.“

Liu zvažoval návrh a Nangimu srdce zběsile tlouklo. Z očí se mu nedalo vyčíst nic. Nangi věděl, že tohle je jeho jediná šance dostat okamžitě peníze, finanční injekci, kterou zoufale potřeboval, výměnou za třetinový podíl na keirecu. To je sice nepříjemné, ale co se dá dělat. On a Sató mohou s klidem vetovat všechny požadavky komunistů, které by se jim nezamlouvaly. A kromě toho, pracovat s komunisty místo proti nim v jejich vlastní zemi by se mohlo vyplatit.

Liu mlčel o něco déle, než kolik podle Nangiho potřeboval na rozhodnutí. Stál pořád jako socha a jeho pergamenová pleť se leskla ve slunci. Nakonec se pohnul jako krajta, která se probudila ze spánku a chystá se na nový lov.

„Můžeme to tak udělat,“ pronesl Liu. „Ovšem v takovém případě budeme požadovat, abyste nám přenechal poněkud větší díl keirecu. Padesát jedna procent.“

Nangi nedal najevo nic z hrůzy, která mu sevřela srdce. Padesát jedna procent! Ježíši Kriste, uvědomil si. Sató a já ztratíme vládu nad vlastní společností!

„Vůbec bych vám to nenabízel, víte,“ pokračoval Liu, jako by mazal med. „Moje vláda tak snadno nevyhazuje peníze na, ehm, mezinárodní aktivity.“ Předklonil se. „Ale vidím, že jste s vaší společností jedno tělo a jedna duše, a to mne těší. Společně můžeme tady i ve vaší zemi vydělat spousty peněz.“ Narovnal se. „Máme za sebou perný den. Myslím, že máte asi stejný hlad jako já.“

Usmál se na Nangiho. „Rád bych vás upozornil, že to je poslední nabídka. Máte čas na rozmyšlenou do zítřejšího večera do šesti hodin. Ani minutu víc.“ Zvedl ruku, opět jako dokonalý hostitel. „A teď se pojďme najíst.“

Během večeře Nangi sledoval spíše Liovu ženu než svého hostitele. To považoval Liu za dobré znamení. Usuzoval z toho, že je Nangi prvotřídní chlipník, a sebejistě se pro sebe šklebil.

„Pojďme dovnitř.“

Zavrtěla hlavou a černé vlasy se jí zavlnily na tvářích a na ramenech. „Chtěla bych zůstat tady venku. Jsme teď součástí přírody. Patříme sem.“

Nicholas nemohl věřit svým smyslům, když ji na sobě cítil, měkkou a poddajnou. Byla to žena někoho jiného, někoho, kdo byl zároveň jeho přítelem. Pili spolu, svěřovali si tajemství, přísahali si přátelství – a teď, když se jej dotýkala její nahá kůže, racionální část jeho já protestovala. A co Justine? Copak ani vzhledem k ní to nebyla otázka cti? Věděl, že tato chvíle nijak nezmenšuje jeho lásku k ní. V duchu se otřásl. Měl by toho nechat, zvednout se a zmizet v bezpečí Satóova domu. Jenže nic takového neudělal. Justine byla jen matným vzdáleným plaménkem mihotajícím se ve větru jeho citů. Letmo se za ni pomodlil a přitáhl to stvoření ještě těsněji k sobě.

Nemohl si pomoci. Jeho tělo toužilo po Akiko, jako by byla jeho jídlem, pitím, kyslíkem. Nemohl se od ní odtrhnout o nic víc, než by nyní dokázal zpomalit svůj pulz.

Žlutozelené kimono Akiko už leželo pod jejími zády, kde tvořilo vlastní pahorky a prohlubně, v jejichž stínech se skrývala nesčetná tajemství. Oba se přikryli jeho – vlastně Satóovým – kimonem.

Kůži měla teplou a vlhkou. Škrábala ho a kousala, jako by stisk jejích malých bílých zoubků byl také sexuálním aktem. Oba by tuto chvíli nejradši protáhli donekonečna, a tak se jejich horečnatá vášeň mísila s až bolestnou snahou držet se zpátky.

A právě tato zdrženlivost způsobila, že Akiko začala vzlykat a sténat. Ucítil, jak se její menší tělo neudržitelně chvěje; když se poprvé dotkl rukou jejího vlhkého pohlaví, její boky se křečovitě prohnuly, zavřela oči a sevřela ho prsty tak, až jí zbělely klouby.

Mlha kolem nich houstla a tmavla; oblohu už nebylo vidět a vzduch byl mokrý a těžký příslibem bouřky. Znenadání zaburácel hrom a časné ráno se změnilo v soumrak.

Akiko se k němu tiskla, roztahovala stehna a něžně mu přejížděla dlaněmi po zádech a po hýždích. Její jazyk zkoumal prohlubeň na straně jeho krku.

Pak z ní vyrazil zvířecký křik. „Musím… musím,“ zasténala, překulila se a uchopila ho rty za samotný kořen údu. Chtěl jí oplatit stejnou mincí, ovšem i ve víru vášně měla dost duchapřítomnosti, aby mu v tom zabránila, aby mu pohled nepadl na vnitřní stranu jejích stehen. Nemohla mu ukázat, co tam je, co se tam sebejistě šklebí: v takovém případě by byl konec všeho, Jukio by zmizela navždy a ani jeden z nich by ji už nemohl přivolat zpátky. On by poznal, kdo je… a pokusil by se ji zabít.

A tak ho vysávala ještě s větší vervou, ve snaze obejmout celé jeho pohlaví, používala všechny triky a techniky, které se v životě naučila. Nakonec ji pustil a poddal se jí.

Jak toužila, aby na sobě mohla cítit jeho rty, tak jako on cítil její! Představila si, jaké by to bylo, a po zádech jí přeběhl mráz. Pak se jeho ruce vrátily mezi její stehna a ona si v duchu povzdechla: cítila, jak jí pohlaví pulzuje jako nějaké druhé srdce.

Když ho neochotně pouštěla, začínalo zrovna pršet. Okamžitě na ni nasedl, přičemž jeho vlhký úd jí přejel po stehnu a po břiše. Jemně ho uchopila a navedla; přisál se ústy na jednu její bradavku a potom na druhou. Zpomalit dýchání už nedokázala.

Nad hlavami jim burácelo přibližující se hřmění a déšť zesílil. Vítr téměř nefoukal, takže kapky padaly rovně dolů a s tlumeným šuměním se rozstřikovaly o kamení kolem nich. Nevšímali si ničeho kromě sebe samých.

Akiko ho otírala o svůj vlhký otvor se zručností kurtizány. Původně ho prosila, aby ji nelechtal, jenže teď je lechtala oba a zvyšovala tak slast i napětí stejnou měrou, až už bylo obojí nesnesitelné.

S hlubokým výdechem se jí Nicholas vykroutil a pomalu do ní vnikl. Akiko zalapala po dechu a znovu se k němu přitiskla.

Teď, když byl nejhlouběji, připadala si, jako by byla spojená pupeční šňůrou s celým vesmírem. Zdálo se jí, že jí ze srdce spadla všechna tíha, veškerá nenávist roztála jako sníh za prvního jarního dne, z očí jí zmizel černý závoj.

Nechávala se hnát deštěm a burácením hromů jako kus třtiny vodním proudem. Ptáci poletovali kolem a štěbetali, déšť do ní bušil a ona se mu ochotně poddávala. Pod ní protékaly proudy vody, byla součástí řeky, lesa, mořského pobřeží, hlubin světa.

Padala a vzlétala současně, noc se měnila v den a zase naopak. V uších jí duněly kosmické hodiny, v nichž se z vteřin stávala staletí a z minut celé věky; její dech byl jako vznik nových žulových skal, přeměna uhlíku v diamant a fosilních zbytků v ropu.

Povzdechla si a změnilo se roční období, otřásla se a v Tichomoří vyrazily nové ostrovy; zmítala se a divoce křičela, zatímco do ní stříkal, zatímco se jejich slabiny třely o sebe, orgasmus stíhal orgasmus a svět se rozplynul v jediném okamžiku.

Cestou na sever vystřídala Modrá nestvůra tři auta. Poprvé v Miami, kde silnice číslo 1 přecházela na silnici I95, podruhé v Savannah, kde ten parchant a Alix Loganová šli něco zakousnout, a potřetí kousek od Beaufortu v Jižní Karolíně. Šifrovací přístroj Fonix se dal snadno přenášet z vozu do vozu, což bylo jenom dobře: teď by si bez něj Modrá nestvůra připadala jako bez šatů.

Ten hajzlík jel jako s čertem o závod a Modrý musel být dvojnásob opatrný, protože tohle byla čistě sólová akce a nemohl si dovolit sebemenší chybu. Kdyby je nyní ztratil, znamenalo by to konec: ani on, ani nikdo jiný by je nedokázal dostatečně rychle najít.

Vyčkával. Kouřil camelky bez filtru a snažil se neztrácet trpělivost; drsná chuť tabáku na jazyku ho udržovala v bdělém stavu. Prášky na povzbuzení nebral.

Modrá nestvůra byla daleko lepší, než Croaker předpokládal; k hotelu dorazila čtyři a půl minuty poté, co Croaker a Alix Loganová vešli do recepce. Byl to malý hotýlek na kraji Raleighu, který stál vedle šestiproudé dálnice přímo naproti třípatrovému nákupnímu středisku.

Jesse James – Modrá nestvůra – sjel se svým krémovým vozem typu Aries K z dálnice číslo 70.

Jakmile zahlédl to, co tušil, že by mohlo být jejich auto – kaštanově hnědý čtyřdveřový ford – vyjel rovnou ze středního pruhu, čímž způsobil halasné skřípění brzd a zlostné výkřiky ze strany řidičů nalevo od něj.

Věnoval jim oplzlý posunek; po tom, co se mu stalo o deset kilometrů dříve, už neměl na ty severokarolínské sváteční šoféry náladu. Ještě když zajížděl na parkoviště, myslel James na toho uhrovatého kluka v zaprášeném stejšnu se slaměným kovbojským kloboukem a džínovou vestou: určitě mu nebylo ani sedmnáct a stejně tak určitě neuměl řídit, co by se za nehet vešlo.

James si odplivl okénkem. Kvůli tomu zatracenému holobrádkovi ostatně hnědý ford ztratil. No jen si to představte hnát se takovou dálku tomu zkurvysynovi v patách, jenom aby ho ztratil na nějakých pitomých světlech díky nějakému usmrkanci, který zaspí za volantem! James se dusil vztekem.

Pak si naštěstí všiml hnědého forda na hotelovém parkovišti a hned se za ním vrhl. Zastavil o tři auta dál, vylezl z kabiny a protáhl si nohy. Nemá smysl pospíchat, pomyslel si pragmaticky. Buď je to jejich auťák, nebo jsem je ztratil nadobro.

Když zahlédl poznávací značku, srdce se mu rozbušilo. Florida. Postavil se k vozidlu a položil dlaň na kapotu: byla teplá. Musí to být oni.

Přidřepl, jako by si zavazoval tkaničku, a přitom setřel bláto, které ten chytrák namatlal na poznávací značku; kombinaci písmen a čísel si zapamatoval. Pak vstal a pustil se po betonové cestičce k postrannímu vchodu do hotelu.

Mladý poručík se jmenoval Rusilov a čím více se s ním Protorov seznamoval, tím více se mu zamlouval. Ten mladík byl iniciativní, což byla vlastnost, která většinou vojákům v přísném sovětském systému chyběla.

Obvykle byli výteční, když jste jim přesně vysvětlili, co mají dělat; rozkazy plnili do puntíku a v této snaze klidně položili i život. Takovou oddanost věci nebylo možné podceňovat – pokud jste ovšem nepracovali ve stejném oboru jako Viktor Protorov. V jeho oblasti mohlo takové zrobotizované myšlení zničit celé agenturní sítě, odradit potenciálního zběha z druhé strany nebo vystavit odhalení špiona v něčím domě. Protorov měl v cizích domech příliš mnoho špionů, než aby ho uspokojoval lidský materiál, který se mu běžně dostával do rukou. Nějací byrokrati samozřejmě ani nepadali v úvahu.

Těšilo ho, že může takový syrový, povýtce nevědomý talent přetvořit k obrazu svému; pod jeho zručnýma rukama se z bláta Matičky Rusi stávali jedinci užiteční Deváté správě.

Za tím účelem také řídil jednu školu na Urale. Byla mnohem menší než ta, kterou spravovala přímo KGB – ta s americkými ulicemi, americkými penězi, mléčnými koktejly a hamburgery, se žvaněním o baseballu. To byly jenom pohádky, a jak se ukazovalo, dost nebezpečné pohádky. Mnoho ruských spících agentů, kteří se americkému způsobu života přizpůsobili v této škole, se odmítlo probudit: život na Západě je lákal jako siréna, jejímuž svůdnému zpěvu odolá jen ta nejzatvrzelejší povaha.

Protorov ve své akademii prosazoval sovětskou etiku, přičemž se snažil rozšířit rozhled svých žáků a především naučit je samostatně uvažovat.

Kdyby staří byrokrati v Kremlu třebas jenom tušili, co Protorov chystá, určitě by ho exemplárně potrestali. Jenomže pravda byla taková, že se všichni do jednoho Deváté správy a Viktora Protorova báli. Kromě toho jim získal spoustu vítězství ve třetím světě: mohli se snadno holedbat jeho posledními úspěchy v Argentině, kde se mu podařilo zatáhnout Anglii do nesmyslné a vyčerpávající války, a v Salvadoru, kde vlákal zuřivou americkou vládu do něčeho, z čeho se klidně mohl vyklubat druhý Vietnam. Své obavy z něj tak jako tak pro jistotu nerozebírali.

Pjotr Alexandrovič Rusilov byl také absolventem Protorovovy uralské akademie. V mnoha ohledech se však lišil od ostatních. Především školu absolvoval jako nejlepší ze svého ročníku; za druhé se výtečně přizpůsobil situaci v terénu. Hořké zkušenosti Protorova naučily, že akademický život má málo společného se strašnými tlaky života v terénu. Mnoho absolventů se s nimi nedovedlo vyrovnat a nakonec je poslali „na odpočinek“ do administrativního oddělení Deváté správy, kde už se nikdy s Protorovem přímo nesetkali.

Jenže gospodin Rusilov se lišil ještě v jednom směru: byl to sirotek. Velice brzy se o něj začal zajímat stát – jmenovitě Protorov – a vyžádal si ho.

Protože Protorov měl na světě jen svou práci a protože pro něj sex mnoho neznamenal, poznal ve svém životě jedinou ženu. Nejraději by na ni co nejdokonaleji zapomněl, jenže to nešlo: Alena byla manželka židovského disidenta. Když Protorov tehdy šéf První správy – poslal jejího muže na Sibiř, vzal si ji do postele a byla to mnohem příjemnější zkušenost, než původně čekal.

Nevěděl, jestli to způsobily poněkud zvláštní okolnosti jejich spojení nebo něco, co měla Alena v sobě; sám sebe vždycky považoval za chladného člověka, který umí v každé situaci uvažovat jasně a objektivně. Přesto se v této záležitosti nikdy nedokázal zorientovat: plula před ním jako velká ledová kra skrytá pod hladinou moře, vyzývavá svým matným, neprůhledným zbarvením.

Ať se mu to líbilo nebo ne, Alena bylo to jediné, co kdy měl – když ji pak poslal do Ljubljanky, zbyly mu aspoň vzpomínky. Ovšem jen do té doby, než se objevil Rusilov. Aniž by si Protorov uvědomil, jak se to mohlo stát, začal se na svého chráněnce dívat jako na člena rodiny. Syn by bylo příliš silné slovo. Až však jednou Protorov odejde z Deváté správy, což už na sebe nenechá dlouho čekat, bude vědět, že Rusilov ji povede dobře.

Teď když obdržel zprávu plukovníka Mironěnka, že schůzka na nejvyšší úrovni mezi KGB a GRU se plánuje na příští týden, jeho práce u Deváté správy se skutečně chýlila ke konci. Ovšem do té doby bude třeba odhalit tajemství Tenči. Tengu, jeho druhý agent v Tenšin Šoden Katori rjú, byl za záhadných okolností zavražděn, právě když utíkal se záznamy o Tenči, po nichž Protorov pásl od okamžiku, kdy se dověděl, že dokumenty se skrývají právě v této škole nindžutsu. Je to zatracená smůla, říkal si Protorov, ale nic není ještě ztraceno.

„Pane?“

Protorov vzhlédl; oslovení ho vytrhlo z myšlenek. „Ano, poručíku.“ Líbilo se mu, že ten mladý muž mu říká „pane“ a ne „soudruhu“. U Deváté správy na hodnosti dost záleželo a Protorov na tom trval, na rozdíl od pokrytectví, které panovalo v Kremlu.

Rusilov vstoupil kovovými dveřmi do zvukotěsné místnosti. V ruce držel svazek počítačových výpisů. „Mám pocit, že ze Sachova IV nakonec přece jenom něco vypadlo.“

Protorov rychle sklidil ze svého stolu papíry a Rusilov položil na uvolněné místo svůj výpis. Byl otevřený na čtvrté straně. Oba muži si prohlíželi údaje z palubního počítače výzvědné družice: byla na nich zachycena mapa oblasti o rozloze 150 krát 200 kilometrů. Místa to nebyla Rusům neznámá: šlo o moře mezi severním cípem Hokkaidó a nejjižnějším ostrovem Kuril, Kunaširem. Část této oblasti patřila Japonsku, část Rusku.

Mladý poručík ukázal prstem. „Vidíte, pane“ – bříškem prstu přejížděl přes úžinu Nemuro – „teď tady není nic. Vůbec nic zvláštního.

A teď“ – otočil stránku – „se podívejte.“ Zabodl prst do jednoho bodu v Úžině.

„Co je to?“ zeptal se Protorov, i když dobře věděl, o co jde. Nechtěl Rusilova připravit o pocit vítězství; to by nebylo spravedlivé.

„Tepelné záření,“ odpověděl Rusilov. Protorov k němu krátce vzhlédl. Mladík byl opravdu dobrý: jeho hlas nezněl nijak vítězně, přestože si jinak musí připadat jako v sedmém nebi. „Pořádně silné.“

„Sopečná činnost,“ nadhodil Protorov. Logické vysvětlení.

„Na to se to drží moc na jednom místě. A kromě toho, jediný známý geologický zlom v okolí je tady.“ Ukázal prstem na jihovýchod.

„Chápu.“ Protorov se pohodlně opřel.

„Co to tedy je?“

„Tenči.“

Jistě, pomyslel si Protorov. Nic jiného. Ze spolehlivých zdrojů se doslechli, že Tenči má být nějaký mohutný průmyslový nebo důlní projekt. Protorov a jeho jednotka celou dobu hledali nějakou nesrovnalost a teď se zdá, že ji konečně mají. Když se nyní podíval na výpis, ještě jedna věc ho zarazila. Chvíli v duchu počítal a pak teprve promluvil.

„Poručíku,“ pronesl zamyšleně, „odkud si přesně myslíte, že to tepelné záření vychází?“

„To se dá těžko říct, pane.“ Rusilov se sklonil nad výpisem. „Jak víte, tyhle signály cestují dost daleko a naši technici je musí slepit dohromady, aby dostali celek.“

„Přesto,“ naléhal Protorov, „bych rád slyšel váš co nejlepší odhad.“

Rusilov nespěchal s odpovědí; vytáhl zlatnickou lupu a začal s ní mapu pozorně studovat. Nakonec se napřímil a nechal si zvětšovací sklo spadnout do dlaně.

„Kdyby to záleželo na mně, pane,“ spustil, „řekl bych, že jedna část té tepelné aktivity vychází z japonského území.“

Protorovovi se zrychlil tep. „A druhá část?“

„Mám dojem, že druhá část vychází ze sovětského výsostného území.“

Alix Loganová se sprchovala a Croaker seděl v lenošce ve velkém, příjemně zařízeném pokoji. Upíjel bourbon s vodou, který si nechal přinést od etážové služby.

Byl unavený; opřel se hlavou o opěradlo a zavřel oči. Ještě se nezbavil určitého pocitu závrati způsobeného osmnácti hodinami strávenými v autě. Pochopitelně by raději z Key West letěl letadlem, jenže to by bylo totéž, jako kdyby si na záda připevnili reflexní nášivky.

Ne, když se to vezme kolem a kolem, auto bylo nejlepší řešení. Aspoň měli možnost měnit směr podle svého uvážení.

Poslouchal matné šumění sprchy a vzpomínal, jaké to bylo, když vedle něj Alix Loganová celou tu dobu seděla. Její vlasy, skvrnité od slunce, mu každou chvíli padaly na rameno; stále před sebou viděl její jasně zelené oči, štíhlou postavu modelky, opálenou hladkou pleť.

To mu připomnělo jinou modelku a nejlepší přítelkyni Alix, Angelu Didionovou. Její sláva ani nekonečné klepy o ní neznamenaly zhola nic v okamžiku, kdy Croaker vstoupil do jejího bytu a našel ji nataženou na posteli, nahou, až na zlatý řetízek kolem pasu, a dokonale mrtvou.

V tom momentě to nebyla žádná královna krásy, žádná skvěle nalíčená bohyně sexu, sen každého muže. Zbavená života vypadala spíše jako bezbranné děvčátko. Croakera tak dojímala mnohem víc, než by to dokázala zaživa.

Dobře se na tu chvíli pamatoval. Nejvíc ze všeho si tehdy přál, aby mohl mávnout nějakou kouzelnou hůlkou a vzkřísit ji – ne kvůli sobě, ale kvůli ní. Ve smrti byla mnohem lidštější než kdy jindy, mnohem víc než na obálkách Vogue a Cosmopolitanu, kde ji rozmázli do dvourozměrné neskutečnosti.

V jistém smyslu to bylo dost málo na to, aby to někoho dohnalo k tak dlouhému a nebezpečnému pátrání; příliš málo, aby kvůli tomu člověk riskoval život. Jenže když o tom jeden začal uvažovat z druhé strany, poznal, že to je ve skutečnosti jediná čestná věc, kterou mohl udělat, a Croaker věděl, jak je čest důležitá od svého přítele Nicholase Linneara.

Alix otevřela dveře zapařené koupelny a vešla do pokoje s tlustou osuškou obtočenou kolem těla a s ručníkem na hlavě, kde jí trůnil jako turban.

Croaker otevřel oči a na okamžik místo ní viděl Angelu Didionovou; to v něm vzbudilo nové odhodlání nenechat Alix Loganovou zemřít, což by se mohlo stát, kdyby ji našla Modrá nestvůra.

„Teď jsi na řadě ty,“ prohlásila a vrhla na něj ten svůj přímý, znepokojivý pohled, který mu pronikal lebkou a zadíral se do mozku. „Vypadáš jako převařená mrtvola.“

Croaker zabručel a dopil bourbon. „Zvláštní. Cejtím se ještě daleko hůř.“

Posadila se na postel a položila si ruce do klína. „Proč to vůbec děláš? To bych ráda věděla. Jestli tě chytí, tak tě zabijou, a ty to víš.“

„Kvůli Angele.“

„Vždyť jsi ji ani neznal,“ namítla Alix. „Prostě ses do tý její tváře zamiloval jako každej druhej.“

„Nemyslím, že to chápeš,“ pronesl a zavrtěl se v křesle.

„A taky to nikdy nepochopím,“ odsekla, „ledaže mi to vysvětlíš.“

„Někdo ji zabil.“ Zatočil ledem v prázdné sklenici a nepřítomně civěl na vířící kostky. „Moje práce je zjistit, kdo to udělal. Protože ona byla člověk jako každý jiný. A aspoň na tohle má právo.“

Alix se krátce zasmála. „Já můžu posoudit líp, na co má právo.“ Na okamžik se odmlčela, jako by se potřebovala vzpamatovat. „Byla to čubka, Lewe. Byla zlá, pomstychtivá, šíleně žárlivá a za prachy by prodala vlastní mámu.“

Croaker se na ni podíval. „Na tom nesejde. Pro mě nebyla o nic lepší ani horší než kdekdo.“

Alix si nalila pití. „Měl bys s ní nějakou dobu žít,“ prohodila a napila se. „Stačilo by pár dní.“

Croaker jí sebral sklenici a hodil do sebe její obsah. „Milovalas ji?“

„Do toho ti nic není!“ vyjela. Zatala pěsti, až jí zbělely, a rty se jí nehezky zúžily. Pak se začal její výhrůžný výraz po kouskách rozpadat.

„Myslíš si, že když jsi mi zachránil život, že se mě můžeš ptát na takovýhle věci?“ To už plakala, opálená ramena se jí třásla a dlaněmi si zakrývala obličej.

Croaker ji sledoval a snažil se potlačit touhu dotknout se jí a začít ji utěšovat; podle toho, jak ji znal, mu bylo jasné, že by se mu vytrhla.

Po chvíli si otřela oči a vypadala o něco klidnější. „Pravda je,“ začala tiše, „že Angela milovala mě.“ Rozvázala ručník, který měla na hlavě, a prohrábla si vlhké vlasy. Pak si je začala utírat. „Na svou matku se ani nepamatuju. Angela byla silná. Bylo v ní něco mužskýho – ne, nemyslím, že byla mužatka. Vůbec ne. Prostě měla něco takovýho uvnitř v sobě – nějakou tu osobnost nebo tak.

Dostala mě. Vážně nevím, jak bych to měla jinak nazvat. Pracovala jsem s ní a věděla jsem, co je to za potvoru. Taky jsem věděla, že jede ve drogách. Opium a koks, hezká kombinace, co? Ale myslela jsem si… Bože, já ani nevím, co jsem si myslela! Nejspíš jsem to všechno nevnímala, protože jsem potřebovala mámu, někoho, kdo mi řekne, co mám dělat, a kdo mě bude bránit.“

Alix si přestala frotýrovat vlasy a znovu spustila ruce do klína, takže vypadala úplně jako nevinná školačka. „Celou dobu jsme se hádaly. Dělala mi ze života peklo.“

„Mohla jsi odejít,“ připomněl Croaker.

Alix zavrtěla hlavou. „Jak už jsem řekla, neznal jsi Angelu. Když něco chtěla, tak si to nechala, dokud ji to neomrzelo. Kdybych se pokusila ji opustit, profesionálně by mě zničila. Nedalo by jí to moc práce – v takovejchhle věcech byla expert. Viděla jsem, jak jednou zamávala s jednou mladou holkou, co jí jednoho krásnýho dne řekla něco, co se jí nelíbilo. Angela zvedla telefon a nikdo z oboru se už o tý holce nikdy nezmínil. Angela měla moc – jako faraon.“

Sklonila hlavu a Croaker zahlédl, jak se jí od zátylku odráží světlo. „Abych pravdu řekla, neměla jsem dost síly, abych ji opustila. Ona… bála jsem se jí a i když vím, že to zní divně, tak přitom, jak se mnou mávala, jsem si připadala víc v bezpečí, než kdybych stála na svejch vlastních nohách.“

Nastalo ticho, které zaplnilo pokoj jako mrazivý vzduch.

„A co se stalo pak?“ vyzvídal Croaker.

„Pak se všechno změnilo,“ zašeptala Alix tak tiše, že Croaker musel napínat uši, aby ji slyšel. „Angela potkala Raphaela Tomkina.“

Jesse James si zjistil, jak se ten hajzlík jmenuje – Tex Bristol – od správce přístaviště v Key West, který si všiml, jak jeho člun vyplouvá těsně za loďkou Alix Loganové.

James neměl ani tušení, kdo je ten parchant doopravďy, ale slíbil si, že se to brzy doví. U recepce se tedy zeptal na Bristola, protože neviděl žádný důvod, proč by ten zkurvysyn měl měnit jméno zrovna teď; jak se ukázalo, mýlil se. Dověděl se, že žádný Bristol s křestním jménem Tex nebo s jakýmkoli jiným křestním jménem se toho dne u nich nezapsal.

Modrá nestvůra tedy musela použít vysvětlení C, což znamenalo ukázat průkaz a prohlásit, že je soukromý detektiv, taková záležitost ohledně cizoložství, jedná se o takovou a takovou dvojici, nic zvláštního, jenom kvůli rozvodovýmu soudu a tak dále. Řekli mu jejich číslo pokoje. Jednoho pokoje. Dobrý, pomyslel si James. Co je na tom parchantovi tak zvláštního, co já nemám? Vyjel výtahem nahoru.

Dveře se otevřely a Jesse James vyšel do chodby v třetím patře.

Croaker zrovna vylezl ze sprchy a připadal si o třicet let mladší. Když se usušil, natáhl si lehké kalhoty, tmavomodré tričko se zeleným nápisem „KEY WEST“ na prsou a staré tenisky, které si s sebou vzal do koupelny.

Alix měla na sobě džínové šortky a růžovou hedvábnou blůzku; seděla na posteli, opírala se zády o polštáře a četla si knížku, kterou si koupila v motorestu u dálnice, kde se stavěli na oběd.

„Je to skoro tak špatný jako to žrádlo,“ poznamenala a odhodila knížku. „Upír v bažině. Takový pitomosti!“

Právě v tom okamžiku se dveře do chodby rozletěly s třeskotem, který připomínal výstřel z pušky.

Sató zastihl svého hosta na zahradě, v dešti.

„Drahý příteli,“ zavolal na něj ze sucha své pracovny, „takhle tady nastydnete.“

Nicholas hned neodpověděl. Seděl na lavičce se svěšenými rameny čelem ke kývajícím se větvím zimostrázu. Po pěšince se procházel tlustý kulík a každou chvíli zvedal hlavu k nebi, jako by proklínal běsnící živly.

Nicholas si mokra sotva všímal. Kimono měl promočené do poslední nitky a ani kousek kůže neměl suchý. Nezáleželo na tom. Poznal, že Akiko a Jukio jsou dvě různé osoby.

Přetvářka funguje vždycky jen do určité míry. Tvář může lhát stejně jako šeptaná slova nebo významný pohled. Ovšem s tělem je to jinak. Reakce na intimní dotek, předehra, to všechno je naprosto unikátní a nedá se zahrát.

Při pomyšlení, že ji zase ztratil, ho naplnil nepopsatelný smutek. Samozřejmě, že byla hloupost se domnívat, že je ještě naživu: logické bylo, že zemřela Saigóovou rukou přesně tak, jak to Nicholasovi popsal, vychutnávaje každé slovo, které zraňovalo jeho nenáviděného bratrance víc než rána mečem.

A přesto se Nicholas – snad poprvé ve svém životě – neřídil logikou. Zahodil celý život plný výcviku a rozumného uvažování jen kvůli matné naději. Nebýt to tak smutné, bylo by to směšné.

Nenáviděl se za slast, kterou mu způsobilo jejich cizoložné spojení. I když Akiko nebyla Jukio, přece jen ji miloval nejen svým tělem. Kdo byla, proč vypadala jako jeho první láska, všechny tyhle otázky bledly ve srovnání s poznáním, že jeho srdce s ní souzní. Mohl by ji snad milovat, přestože není Jukio? Jakým kouzlem by to bylo možné? Nebo se snad nějaká důležitá součást Jukio usadila v duši Akiko? V každém případě si nyní připadal poskvrněný, vyhnanec sama sebe. Jeho čin ho zbavil vyrovnanosti a bez ní se v tomto šíleném světě cítil bezmocný.

„Linnear-san.“ Slyšel, jak se k němu Satóův hlas dere mezi provazy deště. Starší muž došel až k němu a přehodil mu přes ramena pláštěnku. „Meditace si sama vybírá své místo,“ pronesl tiše. „Nechám vás o samotě.“

„Ne, Sató-san. Prosím, zůstaňte.“ Zčistajasna nechtěl být Nicholas za žádnou cenu sám; už teď si připadal osamělý, opuštěný. Všechny sny jeho mládí se zhroutily. Pod bouřícím nebem zemřela jeho naděje – a co je člověk bez naděje?

„Tahle zahrada je vždycky tak poklidná.“ Sató otevřel ústa, aby pokračoval, ale přerušil ho rachot hromu. „Často jsem si myslel, že to křičí bohové,“ podotkl. „Myslím ten hrom. Bouřka mě probudila brzy ráno, takže jsem jen tak ležel a naslouchal jejímu řevu. Znělo to skoro jako lidské výkřiky, nemyslíte?“

„Ano, lidské,“ připustil Nicholas, Musím se přiznat, říkal si. Musím znovu nastolit rovnováhu. „Sató-san –“

„Číňani naučili naše předky, jak žít v souladu s přírodními silami,“ přerušil ho Sató. „Nejsme tygři, i když bychom jimi rádi byli. Všechna ta nižší zvířata mají v sobě jakousi dokonalost, v jakou může člověk jenom doufat.“

Sledoval Nicholase vlhkýma, něžnýma očima, a pak mu překvapivě položil ruku na rameno. „Což abychom teď šli dovnitř,“ navrhl, „a já vám uvařil trochu čaje?“

Když sledoval, jak Rusilovova vzpřímená postava mizí ve dveřích, myslel Protorov na to, jak po všech těch letech strávených ve službách ideologie nabývá jeho život osobního rázu. To, že si nezaložil rodinu, se mu zdálo jako důkaz jeho bezbřehé oddanosti ideálům Sovětského svazu.

Jenže teď měl Rusilova. Jak se to vlastně stalo? Měl pocit, že jeho silný cit k tomu mladíkovi ho dělá zranitelným, a od zranitelnosti byl jenom krůček ke strachu.

Celých osm let se Viktor Protorov nebál – celou tu dobu od smrti svého staršího – a jediného – bratra. V té době Protorov šéfoval První správě a zodpovídal za vnitřní bezpečnost Ruska. Ještě ani nevěděl, že si vystaví nenapadnutelné království v Deváté správě, z něhož pak v pravý okamžik vyrazí a povede svou vlast k celosvětovému vítězství.

Tehdy v zimě – a byla to zvlášť krutá zima plná sněhových vánic – měl spoustu práce. Nic nemohlo počkat; navíc tehdy neměl ještě dost drzosti na to, aby si vyžádal pro svou nedostatečně početnou správu posily. Postupem času se naučil vystačit s tím, co má. Ovšem vzhledem k nedostatku lidí byl nucen osobně dohlížet na více operací, než bylo zdrávo.

Proto byl také daleko na sever od Moskvy, když přivedli Mincka. Protorov o něm věděl, že se pohybuje po Rusku, a nutně ho potřeboval dostat. Díky šťastné náhodě se jim podařilo ho zadržet, a když se o něm dověděl Protorovův bratr, o tři roky starší, ale hodnostně nižší, byl už v Ljubljance.

Protorov byl vždycky lepší než Lev, a to jak ve škole, tak ve společnosti. Protorov věděl, jak správně jednat s lidmi a jak skládat zkoušky, a vnitřně vůbec nepochyboval o tom, čím chce být. Zato Lev byl snílek, který se neuměl rozhodnout, kterou cestou se vydat, jak si uspořádat život. Pořád se bál, že udělá nějakou chybu.

A toho tmavého, zasněženého odpoledne se skutečně chyby dopustil. Když poslali Protorovovi vyrozumění o zatčení Mincka tradičně nespolehlivou sítí vysílaček, Lev zašel do Ljubljanky, aby špiona sám vyslechl. Určitě chtěl svému mladšímu bratrovi dokázat, že dovede ledacos zvládnout sám a stejně dobře jako on.

Nezvládl to. Minck ho nějakým způsobem přemohl, použil ho jako rukojmí a utekl. Potom Lva zabil a jeho mrtvolu pohodil do sněhu.

Nechali ho tam ležet a báli se ho dotknout, dokud nedorazí Protorov. Když se o pár hodin vrátil do Moskvy, moc krve už neviděl: ve sněhu zmrzla. Přesto se ve spánku jeho bratra rýsoval temný otvor, kudy kulka vnikla do hlavy. Protorov nechtěl tělo obracet, protože předpokládal, že na druhé straně bude spoušť ještě horší; přesto jej však otočil a nějakou dobu mlčky zíral na mrtvolu. Sněhové vločky se mu zachycovaly na řasách a rozmazávaly pohled. Nicméně vydržel a vyhlásil celostátní pátrání po Minckovi a jeho společnici Táně Vladimové.

Tehdy snad poprvé Protorov uvažoval o tom, kolik bolesti člověka čeká, má-li rodinu. A snad se i tenkrát rozhodl, že žádnou vlastní mít ani nechce: pocit naprosté izolace a strašné zranitelnosti ho děsil. Zjistil, že toho Američana jménem Minck nenávidí víc, než kdy nenáviděl jakoukoli lidskou bytost.

O šest měsíců později probudil důležitého spícího agenta a nařídil mu, aby zavraždil Minckovu ženu, která spala sama v jejich domě v Marylandu. Stačil jediný výstřel z pistole, výstřel, který Protorov i Minck znali tak dobře: z bezprostřední blízkosti do levého spánku.

Ani to však nestačilo. Válka pokračovala dál.

Protorov si povzdechl, posunul si brýle na čelo a protřel si oči. Zjistil, že se potí. I když Tengu, jeho druhý agent v Tenšin Šoden Katori rjú, byl mrtev, jeho rezerva – poslední Protorovův agent v téhle záležitosti – pracoval dál.

V tom samém okamžiku začal bzučet šifrovací přístroj na znamení, že bude dekódovat Alfa trojku. Jeho osobní družice mu hodlá něco pošeptat do ucha.

Croaker chytil Alix za její útlé zápěstí a trhl; uslyšel její krátký překvapený výkřik, jak ji zatáhl za postel, kde byla v relativním bezpečí.

Současně s tím nahmátl pod lůžkem ležící pistoli a aniž by pořádně zamířil, ustřelil lustr.

Nyní do místnosti proudilo světlo jen obdélníkem dveří z chodby; tudy se také do místností vřítil stín.

Pěknej kus chlapa, blesklo Croakerovi hlavou, zatímco přimáčkl hlavu Alix ke koberci a vyskočil, když cítil, že se stín přibližuje.

Zvedl ruku a hlavní pistole udeřil neznámého přes lícní kost; s uspokojením zaznamenal, jak se trhá kůže a jak kov skřípe po kosti.

Jenže útočníka rána nezastavila: vrazil do Croakera, až mu pistole vylétla z ruky a zmizela ve tmě na zemi.

Ježíši Kriste, napadlo Croakera, teď jsme v rejži. Na rameno mu dopadl těžký úder, napůl se otočil a vykopl; jednou minul, jeho koleno se odrazilo od protivníkova stehna, ale pak se rozmáchl a zasáhl stín do rozkroku.

Ozvalo se zafunění a tlak povolil natolik, že se mohl vyprostit.

„Poběž!“ zařval na Alix, nahmátl její ruku a vytáhl ji z pokoje. Utíkali osvětlenou chodbou směrem ke schodišti.

Dole se vyřítili do noci. Ideální by bylo, kdyby mohli nasednout do auta, jenže Croaker nechal klíčky nahoře v pokoji.

Rychle se rozhlédl. Nikdo poblíž nebyl, jenom u vchodu do hotelu postávalo pár místních balíků, kteří mířili na diskotéku, jediný noční podnik v okolí. Croaker se pustil tím směrem, i když jejich oblečení nebylo právě společenské: lidé ve večerních šatech se na ně dívali se směsí pobavení a pobouření. Pochopil, že tudy cesta nevede: vyjímali se tu jako žebráci na maškarním plese. Zabočil tedy stranou, po příjezdové cestě k dálnici 70, kde se propletli mezi projíždějícími vozidly.

Neotáčel se, aby zjistil, zda je Modrá nestvůra pronásleduje: připravil se na nejhorší. Jestliže byl dost vytrvalý – a Croaker musel uznat, že i dost chytrý – aby je pronásledoval z Key West až sem, určitě si je nyní nenechá proklouznout před nosem.

Přeběhli šestiproudou dálnici s hustým provozem.

„Proboha!“ vydechla Alix. „Kam jdeme?“

Croaker neodpověděl: bude lepší, když si bude myslet, že ví, co dělá. Před nimi se tyčila černá masa nákupního střediska se spoustou zákoutí a temných stínů, tiché, opuštěné město uprostřed temnoty.

Croaker zamířil dolů po výjezdové rampě, směrem k obchodům. Na kamenném chodníku nedělali žádný hluk a Croaker byl rád, že má aspoň ty tenisky; Alix však byla bosa a i když tak běžela naprosto tiše, přece jen mohla každou chvíli šlápnout na něco ostrého. No, řekl si, s tím se nedá nic dělat. Musíme zdrhat.

Uprostřed nákupního střediska se zastavili. I když byli oba v dobré tělesné kondici, stejně si potřebovali vydechnout. Alix se dmula prsa námahou a strachem; vytřeštěnýma očima se rozhlížela po okolí. Kolem nich stály obchody s obuví, textilem, potravinami, nekonečné řady lhostejných skleněných oken. „Kam mě to –“

Croaker jí rychle přitiskl dlaň na ústa a zašeptal jí do ucha: „Nemluv. Uslyší to a půjde hned za námi. Jasný?“ Přikývla a on odtáhl ruku.

Utřel si rukávem pot z čela a napínal uši, aby zachytil i ten sebemenší zvuk; slyšel však jen svištění aut na dálnici.

Ramena jim zalévalo matné světlo z okolních obchodů; mezi nimi se táhly pruhy stínů připomínající stromy. Stáli uprostřed kovového a skleněného lesa.

Alix ho chytila za rameno a přitiskla mu ústa k uchu. „Na co tady čekáme?“ zašeptala. „Vypadněme odtud, než nás najde.“

Croaker se rozhodoval, jestli jí má říct pravdu: věděl, že nejlepší by bylo, kdyby ji udržoval v blažené nevědomosti tak dlouho, jak jen to půjde. Ovšem na druhé straně v tom byla namočená po krk stejně jako on a nepřipadalo mu fér, aby před ní něco takového tajil. A kromě toho, dokud nic neví, může udělat nějakou hloupost a všechno pokazit.

Odpověděl jí šeptem: „Mám pro tebe novinku. Jestli nás ten tvůj hlídač sledoval až sem, tak toho jen tak nenechá. I kdyby se mi podařilo někde šlohnout auto, nezbavili bychom se ho. Teď už ne.“

Mlčky na něj zírala; pak jí došlo, co tím myslí. „Ne!“ zaprotestovala. „Už jsem viděla jednu vraždu a to mi stačí nadosmrti!“

„Jo,“ povzdechl si Croaker, „a uvidíš jich ještě mnohem víc, pokud s tím něco neuděláme.“ Pohlédl na ni. „Nemáme na vybranou, Alix, uznej sama.“

Po nějaké době se od něj odvrátila; tváře měla vlhké a slyšel ji šeptat: „Kdyby mě radši tenkrát nezachránil! Kdybych se tak utopila!“

„To nemyslíš vážně,“ reagoval automaticky.

„Že nemyslím?“ vybuchla a v očích jí zaplálo. „Co je tohle za život? Můžeš mi říct –“

Croaker do ní strčil a srazil ji na chladnou zem právě včas, než se z kvílení stalo cvaknutí nárazu. Pohlédl na místo, odkud kulka vykousla kus omítky, a vrhl se k ní, postavil ji na nohy a táhl ji za sebou kolem obchodů; zabočil doprava a ještě jednou doprava, až se skrčili v tmavém průchodu. Alix se potila a klepala zároveň.

Croaker se rozhlédl a znovu ji chytil za ruku; Alix však vrtěla hlavou. „Ne,“ šeptala. „Nemůžu. Nemá to cenu. Jak jsi říkal, najde nás, ať půjdeme kamkoli.“

„Vstávej!“ vyzval ji zuřivě.

Ještě jednou zavrtěla hlavou a vlasy jí spadly do tváře. „Nemá to smysl. Už nemám sílu.“

„Tak si ji ksakru nějak obstarej!“ zasyčel na ni, naklonil se a vytáhl ji na nohy.

„Jsem utahaná, Lewe.“ Oči měla skelné. „Chce se mi spát.“

Viděl, jak se jí zmocňuje malátnost, a přemýšlel, jestli cítila něco podobného, než se přehoupla přes zábradlí lodi a vrhla se do moře.

Sevřel jí tvář palcem a ukazováčkem. „Poslouchej,“ začal, „spát budeš, až ti to dovolím, a ani o minutu dřív.“

„Ježíši Kriste!“ vykřikla a obrátila k němu uslzené oči. „Ty seš taky pěknej rytíř! Copak nechápeš, že je mi už všechno jedno?“

„Ale mně to jedno není!“ Zacloumal s ní. „Jdeme!“ Strhl ji vlevo právě ve chvíli, kdy za nimi zahvízdala další kulka a zaryla se do zdi napravo od nich.

„Co to má za smysl?“ protestovala, zatímco utíkali. „Má pistoli.“

„Jo, taky jsem si všim.“

„Nesnáším pistole,“ podotkla.

Croaker se musel zasmát. „Jo,“ opáčil. „Já taky ne. Zvlášť když sám žádnou nemám.“ Přesto však musel uznat, že Alix má pravdu: Modrá nestvůra byla ve výhodě, kterou Croaker nemohl jen tak snadno překonat. Pistole proti prázdným rukám není zrovna nejférovější souboj – jenže, co je vlastně v dnešním světě fér?

V běhu si vzpomněl, jak mu Nicholas říkal, že nikdy nepoužil střelnou zbraň. A přitom Croaker věděl, že jeho přítel je jedním z nejnebezpečnějších lidí na zemi. V čem tedy bylo to jeho tajemství? Když se ho na to zeptal, Nicholas se jen tajuplně usmál a pronesl: „Existujou různý způsoby.“

Co tím jen mohl k čertu myslet? uvažoval Croaker. Nějakej z těch jeho způsobů by se mi teď sakra hodil. Těsně kolem něj prolétla třetí střela. Mysli! nařizoval si. Zkus použít ten svůj mozeček, cos zdědil po tátovi!

Kolem nich nebylo nic než kámen, kov a sklo. Co by tak mohl… Aha! Neměl ani čas přemýšlet o tom, jestli je to dobrý nápad; nic jiného ho stejně nenapadlo a Modrá nestvůra je doháněla.

Zatáhl Alix za roh, pustil ji a vyrazil kupředu. Hned za dalším rohem se zastavil a svlékl si tričko, které si pak omotal kolem ruky. Udeřil pěstí do výkladní skříně.

Alix při tom rachotu zalapala po dechu a vykoukla za rohem. „Co to proboha vyvádíš?“

„Zalez zpátky!“ vyzval ji a mával rukou. „Jak nejdál můžeš, ale neztrať mě z očí!“ Alix poslechla a Croaker přidřepl, aby si prohlédl střepy. Někde uvnitř obchodu znělo řinčení; uvědomoval si, že situace nabírá spád, protože v okamžiku, kdy rozbil sklo a spustil tak poplašné zařízení, je jen otázkou času, než se na scéně objeví další prvek: policie. Neměl o nic větší zájem je do věci zatahovat než Modrá nestvůra.

Croaker našel, co hledal: dva střepy, jeden dlouhý a úzký, druhý kratší a zubatý. Opatrně uchopil pravicí kratší kus a dával pozor, aby se mu ostrá hrana nezakousla do dlaně. Větší střep sebral obalenou levačkou.

Došel na roh, přitiskl se k opěrnému sloupu a vyhýbal se visícím úlomkům výkladní skříně.

Okamžik pravdy nadešel. Samozřejmě by mohl vykouknout za roh a podívat se, kde Modrá nestvůra vězí – tak, jak to dělali všichni policajti v televizních seriálech. To by však znamenalo nechat si ustřelit hlavu; jejich pronásledovatel střílel po čertech přesně. Skutečný život přinášel problémy, na které si hollywoodští scenáristé nejspíš ani nevzpomněli.

„Hej, brácho!“ zavolal ze svého úkrytu. „Je po všem! Každou minutu tady budou poldové! Měl bys radši vzít roha!“

„Jenom s tebou,“ odtušil hlas zpoza rohu. Mám ho, pomyslel si Croaker a napřáhl levačku; svaly se mu chvěly napětím a v mozku mu pulzovalo vědomí, že druhou příležitost už nedostane.

Zadržel dech, vykročil levou nohou a vrhl se kupředu; snažil se nemyslet na to, že je teď vynikajícím cílem. Máchl rukou, na konci oblouku povolil sevření prstů a jeho setrvačnost společně se silou, kterou do hodu vložil, změnily střep v zářivý projektil.

„To si jen myslíš, kámo!“ Všechno pěkně najednou, ať má Modrá nestvůra o čem přemýšlet.

Zahlédl rozmazanou postavu Modré nestvůry jak couvá, jenže sklo ji už zasáhlo a přerazilo se vejpůl o kořen jejího nosu.

Croaker neměl čas si přát, aby býval mířil lépe: Modré nestvůře kapala z obličeje krev a vrah si ji rukama vytíral z očí. Slyšel však dobře; jakmile se Croaker přiblížil, namířil mu pistoli na břicho. Párkrát vystřelil a pak se rozmáchl hlavní proti Croakerově hlavě.

Na to, že udeřil naslepo, to byl docela dobrý úder; zasáhl Croakera těsně za levé ucho. Croaker se zapotácel; z rovnováhy ho vyvedlo už to, jak musel uskakovat před kulkami, a navíc si zrovna přendával menší střep z pravé ruky do levé. V téhle blízkosti si dokázal jasně představit, jakou díru by v něm náboj z pistole ráže .357 mohl udělat. Z vnitřností by mu toho mnoho nezůstalo.

Než stačila Modrá nestvůra zmáčknout spoušť, Croaker zapomněl na bolest, která mu vystřelovala do hlavy, a silou vůle se přinutil k pohybu: levou paží odrazil ruku s pistolí a zaútočil střepem.

Zasténal bolestí, která jím prolétla, jak se mu skleněný úlomek zaryl do masa, když jej zabodl Modré nestvůře do prsou. Z dlaně mu vytékala krev a mísila se s krví Modré nestvůry.

Pistole ještě vystřelila a udrolila na stropě kus omítky. Croaker si uvědomil, že ho něco tahá za ruku, cítil na krku něčí dech a do uší mu vnikal hlas podobný bzučení včely.

„Pojď,“ prosila ho Alix a zoufale s ním cloumala. „Proboha, Lewe, vždyť tady každou chvíli budou!“

Ztěžka se překulil a jenom matně si uvědomoval, kdo ta ženská je a proč ho otravuje zrovna teď, když je tak strašně unavený a jediné, co chce, je zavřít oči a… Vstávej! zařvalo mu něco v mozku. Vypadni odtud, než bude pozdě! Na co pozdě… Prostě se obrátím na bok a zavřu oči a… Proboha, koukej zůstat vzhůru!

Poklekl; krvácel na čistou, lesklou podlahu nákupního střediska, Alix ho tahala za loket a snažila se ho postavit na nohy, chodba se zalévala rudým světlem a v uších mu zněl jekot sirén. Obrátil se a nechal ji, aby ho z toho bludiště vyvedla: klopýtal, snažil se přinutit své neposlušné nohy k činnosti, pokoušel se nevšímat si bolesti hlavy, bušení srdce ani odporné měděné příchuti na jazyku, z níž se mu chtělo zvracet.

Červená, černá, červená, pořád dokola, až postupně začala červená slábnout; ucítil na svých rozpálených tvářích chladný noční větřík a ještě měl v sobě právě tolik síly, aby zamumlal: „Klíče, Alix. Sežeň klíče od toho zasranýho auta!“

Nangi se převrátil na posteli, ignoruje své nepohyblivé nohy. Natáhl ruku a dotkl se útlého ramene druhé čínské dívky z pláže. Pořádně s ní zatřásl a zavolal jí do ucha: „Probuď se!“ Jiné odpovědi než zachrápání se mu nedostalo.

Odvalil se od ní a posadil se. Výborně. Ta špetka bílého prášku bez chuti a bez zápachu, kterou jí nasypal do šampaňského, zabrala přesně podle očekávání. Nastal čas jednat.

Ve vile panovalo naprosté ticho; rychle se oblékl. S natahováním bot a ponožek se nezdržoval, jenom si z utajené kapsy saka přesunut do kalhot pár drobných předmětů.

Na druhé straně pokoje sebral svou hůlku opřenou o zeď a opatrně otevřel dveře. Pomalu se plížil tichou a tmavou chodbou a snažil se nepředstavovat si svalnaté nohy atleta, které by mu za dané situace posloužily jistě lépe.

Když dorazil k zavřeným dveřím, za nimiž ani ne před čtvrthodinou zmizel Liu s vysokou dívkou, zastavil se. Odšrouboval bílou dračí hlavu, která sloužila jako rukojeť jeho hole, a do otvoru vložil jeden z předmětů, které měl v kapse. Stiskl perko, podíval se na mechanismus, ujistil se, že funguje k jeho naprosté spokojenosti a pomalu stiskl kliku. Ze škvíry mezi dveřmi a rámem se vyvalilo růžové světlo a Nangi ztuhl.

Když se nic zvláštního nedělo, znovu strčil do dveří. Zajímalo ho, jestli ten pocit, který v něm Liu vyvolal, když se na verandě díval na tu vysokou dívku, nelhal. Nyní už slyšel slabý Číňanův hlas. Kupodivu nemluvil kantonsky. Nangi často jezdil obchodně do Hongkongu a to ho donutilo naučit se místní jazyk, protože jen nerad se svěřoval do rukou tlumočníků. Tohle nářečí však neznal.

Nebylo by divu, kdyby jím mluvil jenom Liu: pocházel ze středu Číny, kde kantonština není právě nejpoužívanějším jazykem. Ovšem tahle dvě děvčata byla určitě místní. Jistěže mohla být z Čiu Čou nebo z nějaké jiné provincie, ale i tak…

Nangi položil svoji hůl na koberec, špičkou dopředu, a pomalu ji prostrčil škvírou ve dveřích. Pak se pohodlně uvelebil, aby mohl naslouchat: po určité době zachytil slovo, které znal, a srdce se mu rozbušilo. Nicméně však jako opatrný člověk počkal, jestli mu nějaká další věta jeho podezření nepotvrdí.

Stalo se. V duchu si povzdechl: nebylo pochyb o tom, že ti dva mluví mandarínsky. Zato se s úspěchem dalo pochybovat o tom, že by Liu našel v Korunní kolonii šlapku, která by měla stejný rodný jazyk jako on.

Nangi, nepohodlně skrčený v chodbě, počkal, až dokončí své sexuální hrátky a začnou zase mluvit. Když nakonec zaslechl tiché šustění pokrývek, stáhl svoji hůl zpátky a pomalu, milimetr po milimetru zavřel dveře, aby si nikdo z těch uvnitř pohybu nevšiml.

Pak vstal a zamířil chodbou k zadnímu traktu vily, kde vyšel ven. Večer byly ještě vidět hvězdy, kdežto teď se obloha zatáhla mraky a vzduch ztěžkl příslibem pořádného lijáku. Vytáhl cigaretu a zapálil si; zhluboka nasál dým do plic a dlouze, spokojeně vydechl. Zahodil cigaretu do písku a vydal se po kamenných schodech a přes klikatou cestu.

Ve stínu na vzdáleném okraji zahrady objevil pod stromem malou červenou Alfu romeo.

„Zmrznete tady,“ pronesl hovorovou kantonštinou.

„Cože?“ Řidič otočil hlavu, jako by si Nangiho všiml teprve teď.

„Každou chvíli začne pršet,“ pokračoval Nangi a ukázal na auto. „Měl byste si zatáhnout střechu.“

Chvíli se navzájem pozorovali jako dvě obezřetná zvířata, která mezi sebou mají bojovat o svá území.

„Podle mě jste si nevybral dobrý auto na to, někoho sledovat.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ prohlásil neznámý pohrdavě. Nangi se sklonil tak rychle, že ten druhý neměl čas zareagovat, a promluvil mu přímo do obličeje. „Vím, kdo jste,“ začal spěšně. „Nebo spíš co jste. Buďto vás najali komunisti –“

„Kašlu na komunisty,“ přerušil ho řidič.

„Tak tedy děláte pro Satóa.“

„O někom takovým jsem v životě neslyšel.“

„Nakonec to stejně budu já, kdo vám zaplatí.“

Neznámý se na Nangiho podezíravě podíval. „Chcete mi snad říct, že on mi už druhou půlku nedá?“

„Mám na mysli tohle: buďto teď uděláte, co vám řeknu, nebo panu Satóovi povím o tom, jak jste neschopný.“

„O čem to mluvíte?“ protestoval muž. „Myslíte, že ti parchanti vědí, že jsem tady? Ani náhodou!“

„Jenže já to vím,“ opáčil Nangi. „A měl jste sledovat mě.“

„No a co?“

„Uvidíme, jestli jste co k čemu,“ pravil Nangi a odšrouboval rukojeť své hole. Vytáhl z ní malou plastikovou kazetu a držel ji v dlani jako nějaký klenot. „Umíte mandarínsky?“

Muž na něj pohlédl. „Jasan.“

„‚Jasan‘? Z jaký knížky to máte, proboha?“

„Čtu Raymonda Chandlera.“

Panenko Maria, zaúpěl Nangi v duchu. Ten chlapík si o sobě nejspíš myslí, že je soukromé očko. Pozorně si muže prohlédl a zvažoval, jestli mu může důvěřovat.

„Poslechněte,“ spustil ten druhý a nervózně poposedl na sedadle. „Dejte mi tu pásku, já to zařídím. Jestli ji chcete mít zítra ráno k snídani, máte ji mít.“ Obrátil oči k nebi. „Bohové se o to postarají. Koukněte, tady už tři tejdny nepršelo a teď z toho kouká pořádnej slejvák. To vám zaručuju.“

„Dobrá,“ souhlasil Nangi. Koneckonců neměl na vybranou: v tomhle stadiu nemohl do věci zasvětit Allana Su a žádná jiná možnost ho nenapadala. Vložil mikrokazetu muži do ruky. „Přineste mi to ke mně do pokoje – do Mandarínského hotelu – přesně v sedm ráno. Je to pro vás dost času?“

Muž přikývl a pak, jako by si na to vzpomněl teprve nyní, dodal: „Poslyšte, pane Nangi, já se jmenuju Šťastný Čiu.“ V očích se mu ukázalo bělmo. „Jsem ze Šanghaje. Moje rodina vlastní třetinu zapadáků v Sam Ka Cuenu a Kwun Tongu. Máme tam restaurace a kabarety – takový ty lepší podniky za Wan Čai, obsluha nahoře bez a tak. Taky prodáváme koberce, diamanty, drahokamy. Kdybych nepřišel včas, tak zajděte za mým otcem, jmenuje se Pak Tai Čiu. Bydlí ve vile se zelenou střechou na Belleview Road nad zálivem Repulse.“

Nangi znal tyhle lidi dost dobře, aby pochopil, kolik toho o sobě Šťastný Čiu prozradil. „Dnes ráno přijdete do pokoje 911, Šťastný Čiu,“ pronesl, zatímco na něj dopadaly první kapky deště, „a já pro vás budu mít další úkoly.“ Ukázal nahoru. „Teď si ale radši zatáhněte tu střechu, nebo se během pěti minut utopíte.“

Z klidu čajového obřadu je vytrhlo tlumené zvonění telefonu zevnitř domu.

Do tohoto okamžiku vládla v místnosti dokonalá harmonie. Oba muži klečeli na zelenožlutých rákosových tatami v rozevlátých kimonech a mezi nimi ležely pečlivě setříděné pomůcky pro čano-ju: porcelánová konvice, odpovídající šálky a metla. V pravém úhlu k tomu všemu se nacházela dřevěná bedýnka, ve které se skrývala Nicholasova dai-katana Iss-hógai.

Napravo od nich stála Satóova tokonoma. Křehká průsvitná váza obsahovala dvě čistě bílé pivoňky – květiny, o nichž Sató věděl, že je má Nicholas rád. Nad bohatými květy visel svitek, na němž bylo rukou napsáno: „Ber vážně oddanost / Zatímco ostatní se honí za zásluhami / Soustřeď se na čistotu úmyslu / Ať se ti ostatní utopí ve svém sobectví.“

Nic víc v pracovně nebylo, co by stálo za zmínku, avšak síly těchto jednotlivých předmětů se spojovaly a vytvářely atmosféru harmonie, která je v životě tak vzácná a které se každý snaží dosáhnout. Oba chápali vážnost této chvíle.

Krátce po zazvonění se objevil Koten. Hluboce se uklonil, počkal, až si jeho pán všimne jeho přítomnosti, která představovala vyrušení a tím pádem i konec harmonie.

Sató zvedl hlavu a pomalu zaostřoval zrak. Společně s Nicholasem procházeli Prázdnem – tak jak se to podařilo jen málo lidem v celé dlouhé, palčivé historii. Tep i dýchání měl ještě nepřirozeně pomalé; vypadal, jako by upadl do mystického transu, který je na Dálném východě tolik uznáván a ceněn.

„Tisíckrát prosím za prominutí, Sató-san.“ Kotenův pisklavý hlásek, trochu komický, protože vycházel z tak obrovitého těia, Satóa nikdy nepřestával rozveselovat. „Volá ten muž, co nechce říct své jméno. Potřebuje s vámi mluvit.“

„Ano,“ opáčil Sató poněkud ochraptěle. Nicholas se ani nepohnul a Sató mu záviděl. Zvedl se a následoval Kotena do chodby.

Zatímco byl sám, Nicholas se pomalu vyprostil z objetí Prázdna. Trvalo mu to déle než obvykle, protože nějaká část jeho já odmítala Prázdno opustit. Neskutečná harmonie, na níž se ještě před malou chvílí podílel, stále visela ve vzduchu. Nakonec zvedl hlavu a přečetl si nápis na svitku v tokonomě.

Byla to dost nepoetická slova, ovšem podle toho, co Nicholas věděl o Satóovi, dokonale ladila právě s takovým typem muže. Byl to kanrjódó sensei, jeden z posledních opravdových samurajů – úředníků. Je smutné, že brzy už pro něj nebude v tomto světě místa: Japonsko se vrhne po hlavě do moderního světa a zbývající kanrjódó senseiové vyhynou. Nahradí je nové plémě: poevropštělí podnikatelé, kteří rozumí světové ekonomice, kteří už nejsou opravdoví Japonci, ale světoobčané. V příštích desetiletích bude Japonsko tyhle prozíravé a analytické obchodníky potřebovat, aby se konečně přehouplo přes těžké období svého dospívání. Tihle lidé si budou pamatovat politické principy Reagana a Mitteranda ještě dlouho poté, co zapomenou na politiku Ieasu Tokugawy.

Aniž by ho viděl, Nicholas poznal, že Koten, obří sumó, vstoupil do místnosti.

„Už aspoň tušíte, kdo by mohl být ten vrah?“

Mluvil zvláštním přímým způsobem, alespoň mimo dohjó zbaveným všech tradičních obratů a zdvořilostních forem. „Dokud si Sató-san nevybaví celou svou minulost,“ pravil Nicholas, „nemůžu dělat nic jiného, než chránit jeho a Nangi-sana.“

Koten mlčel. Nicholas se obrátil a všiml si, že obr na něj civí. Zasmál se. „Jen klid, taky se dostanete k lizu.“ Byla to pro něj trochu úleva, moci opět mluvit volně.

„Jestli jste opravdu dobrý,“ začal Koten, „mohli bychom pracovat spolu. Nikdo by nás nemohl překonat.“

Nicholas neodpověděl: Američan na jeho místě by se začal chvástat svými schopnostmi.

„Nikdo nás nemůže porazit,“ opakoval Koten. Pak zaslechl, jak se vrací Sató, a vrátil se do chodby.

Když vstoupil do pracovny, jeho výraz byl docela jiný: veškerá pohoda byla pryč a nahradilo ji silné vzrušení, které se snažil ze všech sil udržet pod kontrolou.

Rychle přešel místnost a posadil se poblíž Nicholase, čímž porušil předepsanou bariéru mezi hostem a hostitelem. „Mám zprávy.“ Mluvil tiše, ale naléhavě. „O Tenči. Keirecu je, co se týče projektu, pochopitelně pod vládní ochranou.

Soukromě jsem si ovšem zajistil spolupráci několika členů Tenšin Šoden Katori rjú, nindžů jako vy, aby naše tajemství hlídali.“ Na okamžik se odmlčel a rozhlížel se; pak kývl hlavou a vstal.

Společně prošli otevřenou fusumou do zahrady. Včely obletovaly květy pivoněk a pták zpod zimostrázu už dávno odletěl. Slunce vykukovalo za stříbřitými a purpurovými mraky.

„Nedávno tam zabili senseie společně s žákem. A teď mi volal můj člověk – v rjú mu říkají Fénix – že včera zavraždili dalšího žáka. Podle toho, co mi ten člověk vyprávěl, to vypadá tak, že do rjú pronikli špioni.“

„Špioni?“ podivil se Nicholas. „Do Tenšin Šoden Katori? Víte to určitě?“

Sató přikývl. „Ovšem Fénix mi nevolal z Jošina. Je teď na severu, na Hokkaidó.“ Jeho tvář zvážněla. „Obávám se, že náš poslední souboj s Rusy právě začal, Linnear-san. Měl jste naprostou pravdu, že jsou do toho namočení. Fénixovi nějakou dobu trvalo, než si to všechno dal dohromady. Napřed smrt džonina – byl to jejich duchovní vůdce.“ Zvedl oči. „Mimochodem, neznal jste ho? Náhodou se jmenoval úplně stejně jako ten bojovník, co jsme o něm tuhle mluvili – Masašigi Kusunoki.“

„V Tenšin Šoden Katori jsem už dlouho nebyl,“ odvětil Nicholas.

Sató se na něj chvíli pátravě díval a pak pokrčil rameny. „Nikdo nečekal, že by se něco takového mohlo stát, takže propukl zmatek. Fénixovi dalo spoustu práce, aby to tam zase uvedl do pořádku. A zdá se, že ruští agenti mezitím nelenili.“

Široká ramena měl shrbená, jako by nesl nějakou nesmírnou tíhu. „Nemůžeme dopustit, aby se o Tenči někdo dověděl, Nicholas-san. Už jenom pomyšlení na to, že Rusové jsou tak blízko, mě děsí. Jestliže objeví Tenči, budou mít možnost nás všechny zničit.“

„Co se stalo?“ zeptal se Nicholas hlasem o mnoho klidnějším, než byl on sám.

„Fénix pronásleduje jednoho z jejich agentů – posledního, který v rjú zůstal. Ten člověk utekl na sever se supertajnými dokumenty o Tenči. Teď je na Hokkaidó; Fénix ho pustil, i když dotyčný na útěku zavraždil jednoho z jeho žáků. Domnívá se, že by ho takhle mohl dovést k místní základně Sovětů. Ani si nedokážete představít, jak nebezpečná je taková věc: toho agenta musíme zastavit, než stihne předat dokumenty.“

Viktor Protorov, napadlo Nicholase. Až jim Fénix vnikne do základny, musím tam být s ním. Sató dostane zpátky svoje tajemství a já dostanu Protorova. „Kde je teď Fénix přesně?“

Sató na něj vrhl krátký pohled. „Dovedu si představit, co máte na mysli. Ovšem jestliže tam pojedete, musím jet s vámi.“

„To nepřichází v úvahu,“ odporoval Nicholas ostře. „Čistě z taktického hlediska –“

Sató zvedl ruku. „Příteli,“ začal tiše, „tady se stalo už příliš mnoho vražd, než abych mohl dovolit, aby to takhle pokračovalo. Tři lidé – lidé, které jsem považoval nejen za důležité spolupracovníky a součásti svého kobunu, ale i za své přátele – kvůli mně přestali existovat. Takové břímě unese málokdo.

Zatímco jste byl pryč, všechny jsme dočasně pohřbili. U slečny Jošidové to nebyl takový problém, protože neměla žádné příbuzné. Ovšem Kagami-san a Išii-san je oba měli. Pochopitelně všichni poslechli můj rozkaz, aby se o tom nezmiňovali policii. Nepotřebujeme, aby nám tady pobíhali Kempeitai a strkali do všeho nos v domnění, že něco vypátrají.

Mně se to ale nelíbí. Chci, abychom ty lidi mohli pořádně pohřbít do jejich rodinných hrobek. Copak do té doby mohou jejích kami najít klid?“

Nicholas si vzpomněl na odpoledne se slečnou Jošidovou, jak klečela co by kamenem dohodil od hrobu, kde odpočívali jeho rodiče. Rozhodl se, že jejího definitivního pohřbu se musí zúčastnit, aby na jejím hrobě zapálil kadidlo a pomodlil se za její duši.

„Vím, kam tím míříte,“ prohlásil Nicholas. „A něco takového nedovolím. Zůstanete tady, v bezpečí.“

Sató se dutě, nevesele zasmál. „To jste tak brzy zapomněl na Wu-Šing, příteli?“

„Od toho je tady Koten,“ protestoval Nicholas. „Nebo snad pochybujete, že svou práci zvládne?“

„Tohle nemá nic společného ani s Kotenem, ani s kým jiným.“

„Jsem zodpovědný za vaši bezpečnost, Sató-san. Tak jste to chtěl a na to jsme přísahali.“

Sató vážně přikývl. „To je pravda, Nicholas-san. Vy jste přísahal, že mne budete chránit, a já jsem přísahal, že nebudu dělat potíže s dokončením fúze. Jenže i tahle přísaha má svoje meze. O svém životě nebo smrti rozhoduju jenom já a vy se musíte podřídit – víte, že musíte.“

Nastalo ticho. Za Satóovým levým ramenem se vynořil párek kulíků a vyrazil k obloze. Zvedal se vítr a vzduch opět ztěžkl: pokud se směr větru nezmění, bude zase pršet, a pořádně.

„V tom případě naše přísaha už neplatí.“ Byla to sázka do loterie, zoufalý pokus, o kterém Nicholas předpokládal, že nebude fungovat.

„Můžete tedy odejít?“ Sató se usmál. „Klidně jděte. Nebudu vám to zazlívat.“

„Můžu vás donutit, abyste tady zůstal.“

„A kam byste v tom případě jel, milý příteli? Jenom já vím, kde se s námi má Fénix setkat. Mohl byste pročesat celé Hokkaidó a nenajít ani jeho, ani toho ruského agenta.“

Další pomlka.

„Takže mě vezmete s sebou.“

„Jak to vypadá, nemám jinou možnost.“

„Dobře. Vezmeme Kotena a poletíme na severní ostrov. Tam si půjčíme auto, které nás doveze na místo schůzky.“

„A to?“ zeptal se Nicholas opatrně.

„Rotenburó – lázně, příteli.“ Sató se přátelsky usmál. „A proč ostatně ne? Vypadáte, jako byste nějaký ten odpočinek potřeboval!“

Telefon jí zařval do ucha právě uprostřed noci. Justine, která večer nemohla usnout, se s trhnutím probudila. V ústech měla vyprahlo a krk ji pálil, jako by celou noc prokřičela.

Zvedla sluchátko a podívala se na hodinky na nočním stolku. Půl čtvrté. Ježíši Kriste! Ze sluchátka se ozývalo nějaké pištění; držela ho, jako by bylo živé.

„Justine?“

„Ricku, co tě to proboha –“

„Neříkej mi, žes na to zapomněla.“

Položila si ruku na čelo. „Já vážně –“

„Haleakala. Spící vulkán. Slíbilas mi, že tě tam můžu zavézt.“

„Jenomže teď je půl čtvrtý ráno. Pro Kristovy rány, Ricku –“

„Když vyjedeme hned, stihneme to právě včas, abychom viděli východ slunce. To je ta nejlepší doba, jít se podívat na kráter.“

„Ale já nechci vidět východ slunce. Chci –“

„To nevíš, dokud jsi ho neviděla. Takhle jenom ztrácíme čas. Musíme tam být v půl šesté.“

Justine už už chtěla protestovat, avšak zčistajasna se jí zmocnila únava. Zdálo se jí snadnější se poddat a prostě jet s ním: kromě toho, napadlo ji matně, třeba to bude stát za to.

Rozhodně to bylo něco úplně jiného, než čekala. Už samotná jízda po klikaté silnici na svahu sopky ji doslova omámila. Vrcholek se tyčil skoro čtyři kilometry nad zemí a během cesty viděla, jak se okolní terén mění. Rick ji upozornil, aby se teple oblékla – nejlépe kalhoty, svetr a pokud možno i bundu. Když v chladném a voňavém nočním vzduchu nasedala do auta, připadala si jako blázen, že je tak nabalená; nedokázala si představit, že by se na tomhle tropickém ostrově mohlo nacházet místo, kde se teplota pohybuje okolo tří stupňů nad nulou.

Když však stoupali stále výš a výš a okolní vegetace přecházela z palem přes pichlavé pouštní kaktusy k majestátním borovicím, které by patřily spíš do Maine nebo do Vermontu, musela zavřít okénko a natáhnout si bundu.

Poblíž samotného kráteru zapnul Rick topení. Zde už stromy nerostly, a tak hleděli na černý, nehostinný svah. Před mnoha lety tu vytékaly ze země proudy lávy, které pak mířily směrem dolů a zaplavovaly vše, co se jim připletlo do cesty; dnes z puklin v lávě vykukovaly tu a tam vytrvalé byliny, jinak nic, Jak vůz projížděl zatáčkami, Justine se ohlédla: přes zvrásněné svahy Haleakaly viděla na pobřeží, na prohnutou pláž, která právě začínala zvláštním způsobem fosforeskovat mezi dokonale černými obrysy štíhlých palem.

Po celou cestu nepromluvila s Rickem ani slovo a jen se choulila na sedadle, jako by neustále čekala, že ji udeří. Když s vozem zajížděl na parkoviště, celá se klepala; přičítala to nepřirozenému chladu.

Když vystoupili, zahlédla různé strašidelné tvary – drátěné pavoučí sítě, věže a elektronické přístroje – patřící soukromým i vojenským institucím a používané k průběžným meteorologickým a seizmografickým měřením.

Tabulky radily, aby šli pomalu a aby se zde pokud možno nezdržovaly osoby s nemocným srdcem. A skutečně: sotva vykročili, ucítila Justine podivnou lehkost, jasný důkaz toho, že se jejím plicím nedostává kyslíku. Do tváří jim šlehal silný vítr, honil po parkovišti papíry a ještě více ztěžoval dýchání.

Byla ráda, když se konečně dostali k přístřešku na vrcholku širokého schodiště; byla to kamenná budova, jejíž celá východní strana byla prosklená.

A z této pozorovatelny se dívali na rozryté krátery Haleakaly; okolí připomínalo fotografie měsíční krajiny, které Justine někde viděla, mnohem víc než cokoli, co by se dalo aspoň vzdáleně spojovat s její rodnou planetou. Nebylo možné ani odhadnout vzdálenosti, protože oko se nemělo čeho zachytit; kilometry se zdály jako metry. Bylo to úžasné.

Lidé se zde scházeli stejně jako staří Havajané před staletími, aby sledovali východ slunce. Podle legendy právě na tomto místě kdysi obyvatelé ostrova uvěznili sluneční kotouč a nepustili ho, dokud nedostali příslib, že se nad Havajskými ostrovy bude pohybovat pomaleji a dopřeje jim dostatek světla.

Obloha byla temná; nezdálo se, že by noc měla skončit. Avšak slunce přicházelo: všichni to cítili jako jemné mrazení v zádech.

A pak, jako když se zapaluje vysoká pec, se nad okrajem kráteru Haleakaly vynořila jasná rudá jiskra; shromáždění vydechlo jako jeden muž. Světlo se vrátilo do světa, jasné, přímé a tvrdé jako diamant.

Jeho barva se nedala srovnat s ničím pozemským a Justine to bralo dech: připadala si, jako by zemská přitažlivost zmizela a ona měla každým okamžikem odletět.

Přes vrásčitou tvář kráteru se přelévala bledá záře a dlouhé, neskutečně černé stíny dopadaly na lávu jako nově vyryté praskliny. Existovala jen tma a světlo, nic mezi tím.

A pak, aniž by si kdo uvědomil, jak se to stalo, se na Haleakalu vrátilo běžné, všem tak dobře známé denní světlo. Představení bylo u konce.

„Tak co – ještě se zlobíš, že jsem tě vytáhl z postele?“

Justine a Rick se opírali o dřevěné zábradlí, poslední, kdo zůstali na pozorovatelně. Za sebou slyšeli tlumené kašlání opouštěných motorů, jak se turisté vraceli po klikaté cestě zpátky k horkému mořskému vánku.

„Jsem unavená,“ pronesla. „Odvez mě zpátky.“

Venku si všimla dvojice stojící na okraji kráteru: objímali se a skoro se nedalo poznat, kde končí jeden a začíná druhý. Vzbudili její pozornost a Justine se zastavila, aby si je mohla lépe prohlédnout. Žena byla vysoká a štíhlá, s měděně zbarvenými vlasy staženými na způsob koňského ohonu. Muž měl tmavé vlasy a i pod větrovkou mu prosvítaly svaly. Když se žena pohnula, činila tak s lehkostí a pružností tanečnice; muž měl v sobě něco podobného a Justine žila dost dlouho s Nicholasem Linnearem, aby poznala dalšího člena tohoto nebezpečného plemene.

„Na co koukáš?“ Rick se podíval jejím směrem a rychle uhnul pohledem.

Chci to, řekla si Justine v duchu s pohledem na milence, kteří se objímali na pozadí zubatého lávového útesu. Slunce je zalévalo světlem a dodávalo jim božského vzezření. Slzy ji pálily pod víčky. Nebudu před ním brečet, opakovala si, nebudu!

Odvrátila se od dvojice i od něj a pustila se po schodech tak rychle, že než dorazila na asfaltové parkoviště, už lapala po dechu. Ve srovnání s pohledem nahoře zde vypadalo všechno banálně a nezáživně. Sedla si do auta, opřela hlavu o okno a zavřela oči. Kousek pod parkovištěm Rick zastavil a vystoupil z vozu. „Vidíš tyhle kytky?“ zeptal se jí. „Rostou jenom tady nahoře.“ Ukazoval na kousek země, kde z temné půdy vyčuhovalo pár dokonale svislých, stříbřitě zbarvených rostlin připomínajících kopí. „Říká se, že jim trvá dvacet let, než rozkvetou, a potom uschnou.“

Když to Rick pronesl, zrovna se dívala na ty krásné květiny a přes své původní rozhodnutí propukla v pláč. Z třesoucích se rtů jí vycházely mohutné vzlyky; posadila se na cestu a hlavu si položila do klína.

„Justine. Justine.“

Neslyšela ho. Myslela na to, jak smutný mají ty rostliny život a zároveň ji napadalo, že je to vlastně nesmysl. Ne. To ona má smutný život. Na pohřbu svého otce cítila jenom úlevu a ještě měla pocit, že ji ta úleva těší.

Jenže teď pochopila, jaká je pravda. Stýskalo se jí po něm. Jiného otce už nikdy mít nebude. Vychoval ji a zřejmě ji svým zvláštním způsobem i měl rád – a teď byl pryč, aniž by nad ním truchlila nebo aniž by pocítila něco jako ztrátu. To si aspoň myslela. Připadala si tak chytrá. Jo, jistě. Po pravdě řečeno byla hloupá husa. Nedokázala pochopit ani své vlastní city, natož city někoho jiného. Proto taky nebyla Geldě k ničemu. A Nicholasovi jakbysmet.

Na to však ještě nemohla myslet; pravý čas zatím nenastal. Teď byla doba truchlit, jako truchlí malá holčička, které se stýská po tatínkovi, které se po něm vždycky stýskalo a která mu teď už nemůže povědět, jak je jí líto, že si jeden druhého neužili tak, jak se patří.

Život není spravedlivý; nyní to chápala dokonale. Nemohla zastavit pláč: ani nechtěla. Trvalo jí dlouho, než se tenhle smutek dostavil – smutek za jejího otce i za tu zmatenou, zranitelnou holčičku, kterou až do téhle chvíle byla. Čekala ji velká změna a konečně tedy vstupovala do trní a hloží, které dělí dětství od dospělosti.

Jak tak dovolila svému dlouho zadržovanému zármutku, aby ji zaplavil, aby ho procítila a nechala se pohltit skoro fyzickou bolestí, začala Justine pomalu dospívat.

Nangi ležel na posteli v pokoji 911 v Mandarínském hotelu a díval se oknem na Viktoriin přístav; přímo za věží terminálu Star Ferry ležel nejjižnější cíp Kaulúnu a vlastně celé Asie. Daleko odtud na sever, v Pekingu, seděli Liovi šéfové. Bude muset jednat opatrně jak s nimi, tak s jejich vyslancem.

Nangi uvažoval o tom, že největším problémem je pro něj čas. Neměl ho mnoho a jakmile na to komunisti přijdou, zakousnou se do něj a už nepustí.

To, co po něm Liovými ústy žádali, bylo absolutně nepřijatelné. Nedokázal si představit, že by svoje keirecu pustil z rukou. Celý svůj život bojoval, ubránil se nespočetně mnoha nebezpečím, zlikvidoval spousty konkurentů a nejednoho člověka dostal do hrobu jen proto, aby dosáhl svého současného postavení.

Na druhou stranu, pokud existovala jiná možnost, jak vybřednout z potíží, než podepsat tu smlouvu, tak o ní nevěděl. Ať udělá cokoli, o keirecu přijde; bylo mu jasné, že jeho společnost nemůže dlouho odolávat vichřici finančních ztrát, do niž zavedl ten prokletý Anthony Čin Celoasijskou banku.

Přesto však zůstával Nangi klidný. Život ho naučil trpělivosti: měl onu zvláštní vlastnost, kterou Japonci znají pod názvem narijuki no macu, schopnost čekat, jak se věci vyvinou.

Věřil v Ježíše Krista a v Jeho milosrdenství. Jestliže keirecu ztratí, bude to jeho karma, trest za hříchy, které spáchal. A dobrý trest, protože Nangi si ničeho tolik necenil jako své společnosti.

Nicméně si byl naprosto jistý, že o ni nepřijde. Tak jako Gótaró na tom provizorním voru před mnoha lety, Nangi se držel víry. Jeho bystrá mysl a jeho víra ho provedou těmito úskalími stejně dobře, jako ho vyvedly z jiných krizí.

Narijuki no macu.

Zaklepání na dveře. Zdá se mu, že se vítr obrací, nebo naopak ještě zesílí a vyžene ho ještě dál na otevřené moře?

„Pojďte dál,“ zavolal. „Je otevřeno.“

Šťastný Čiu za sebou zavřel dveře. Měl na sobě šedý oblek ze surového hedvábí; za denního světla vypadal štíhlý a dobře stavěný. Měl hezký, trochu úzký obličej s pronikavýma očima. Nangiho napadlo, že Sató volil dobře.

„Je přesně sedm hodin,“ oznámil Štastný Čiu a zůstal stát u dveří. „Chtěl jsem udělat co nejlepší dojem… po tom včerejšku.“

„Přeložil jste to?“

Štastný Čiu přikývl. „Ano, pane. Jenom místy to dělalo trochu potíže, protože, jak jistě sám víte, v čínštině je důležitější přízvuk než samotné slovo.“

„Nemusíte mluvit tak formálně,“ zabručel Nangi.

Šťastný Čiu znovu přikývl a s úsměvem přešel přes pokoj. „Na tom pásku byla spousta věcí vyjádřených beze slov. Jestli mi to bohové dopřejí, rád bych se s tou ženskou někdy setkal. Když s tím smradlavým komunistickým psem dokáže takhle mávat, určitě se narodila pod šťastnou hvězdou.“

„Dovolil jsem si objednat snídani pro nás pro oba,“ přerušil ho Nangi a s pomocí jedné ruky přehodil nohy přes pelest postele. „Posaďte se a vezměte si se mnou.“ Z ohřívacího zařízení začal vytahovat talířky a rozkládal je po stole.

„Dim sum,“ zamumlal Šťastný Čiu. Nangi zaregistroval, že jeho návštěvníka překvapuje, že mu Japonec servíruje tradiční čínskou snídani. Mladík se posadil do sametem potaženého křesla u stolu a zvedl hůlky.

Zatímco jedli, Šťastný Čiu líčil, co se z pásku dověděl. „Především nevím, kolik toho o našem soudruhovi Liu víte.“

Nangi pokrčil rameny. „Nejspíš jenom to základní. V Hongkongu nejsem poprvé, ale za daných okolností jsem se nemohl obrátit na prezidenta své banky, Allana Su. O tom, co tady děláme, nemá ani tušení. Nechci ho do toho zasvěcovat, dokud to nebude absolutně nutné.“ Nangi se odmlčel a pořádal si myšlenky. „Liu má tady v Korunní kolonii slušné postavení. Obchoduje v mnoha oborech – loďařství, bankovnictví, tisk… mám dojem, že jedna z jeho firem vlastní většinu podniků v Kwun Tongu.“

Šťastný Čiu si strčil do úst krevetovou kuličku a přikývl. Kousal krátce a rychle, jak je zvykem Číňanů. „Ano, je to tak. A věděl jste, že je taky hlavou syndikátu, který vlastní Frantan?“

„To kasino na Makau?“

„Přesně to,“ přisvědčil Šťastný Čiu a spolkl křepelčí vejce v těstíčku. „Komunistům se hodí, že si můžou ve Frantanu prát peníze – nedělá jim problémy tam vyměnit zlato za jakoukoli měnu podle vlastního výběru, aniž by se jich někdo na něco ptal. Někteří tai-pani tady dělají totéž, i když ne zrovna ve Frantanu.“

Nangi zuřivě přemýšlel a zvažoval možnosti; začínal chápat, odkud vane vítr.

„Je jasné, že ti dva – soudruh Liu a ta ženská, Šfavnatá Pien, už spolu nějakou dobu pečou.“ Šťastný Čiu si strčil do úst kus vepřové rolády a při řeči spokojeně přežvykoval. „To oslizlý mořský prase si pro ni vymyslelo takovou spoustu složitejch lichotek a přezdívek, že se mi z toho motala hlava. Je do ní celej blázen.“

„A co ona?“ vyzvídal Nangi.

„Jó, ženy,“ povzdechl si Šfastný Čiu, jako by to byla odpověď. Odsunul prázdné talíře a přisunul si plné. Uchopil láhev se sójovou omáčkou a polil ji knedlíčky před sebou; pak sáhl po pálivé čili pastě, rudé jako krev. „Mám takovou zkušenost, že se ženskejma jeden nikdy neví. Jsou falešný od narození, tak jako krávy mají vod narození kopyta. Pěstujou si to snad ještě víc než vlasy. Nezdá se vám to někdy taky?“

Nangi mlčel; byl zvědav, kam mladík míří.

„No, mně se to tak aspoň zdá,“ pokračoval Štastný Čiu, jako by mu Nangi odpověděl. „A tahle není žádná výjimka.“

„Miluje toho komunistu?“

„Jistě. Myslím, že jo. I když si nedokážu představit, co na tom starým zavšiveným kozlovi vidí. Jenže podle mě tady ani tak nezáleží na tom, co k němu cítí.“ Vyprázdnil další talíř a přitáhl si nový; táž hra se sójovou omáčkou a pastou čili. „Protože jak to vidím já, tak prachy miluje mnohem víc.“

„Aha,“ broukl Nangi. Cítil, že vítr se skutečně obrací. „A jak tuhle svou vášnivou touhu uspokojuje? Přes Lia?“

„Určitě.“ Šťastný Čiu přikývl; ze samého jídla se až zapotil. „Ten prašivej pes jí hrozně rád dává dárky. Ovšem já se obávám, že není zdaleka tak štědrý, jak by si naše Šťavnatá Pien představovala.“

„Takže mu zanáší.“

„Přesně tak mi to řekli.“

Tohle Nangiho rozzlobilo: tady se pohyboval na velice tenkém ledě. „Kdo ještě ví, co děláte?“

„Nikdo kromě vás.“ Šťastný Čiu konečně dojedl a odstrčil poslední talíř: tvář se mu leskla mastnotou a potem. „Ale něco, co říkala Liovi, mě donutilo, abych se trošku poptal. Šťavnatá Pien bydlí na ulici Po Šan a to území patří triádě Zelený Pang.“ Vytáhl bílý hedvábný kapesník a utřel si obličej. Usmál se. „Můj třetí bratranec je náhodou číslo 438 Zeleného Pangu.“

„Nechci být dlužný triádě za laskavost,“ zavrčel Nangi.

„Klídek,“ mávl Šťastný Čiu nad jeho slovy rukou. „Můj třetí bratranec vděčí za svou kariéru v Zeleném Pangu mýmu tátovi. Rád mi pomohl a nechce za to nic.“

Nangiho napadlo, že ještě chvíli a stane se obětí kulturního šoku. „Pokračujte,“ vyzval svého společníka.

„Jak to vypadá, někdo oře stejný úrodný políčko jako soudruh Liu.“

„A kdo to je?“

„Nejsem kouzelník. Na to potřebuju trochu času, abych to zjistil. Tyhle lidi si dávají velkýho bacha, aby nikde nenechali stopy.“ Zašklebil se na Nangiho. „Já a můj třetí bratranec možná budeme muset provést menší noční pátrání na místě.“

„Musíte do toho zatahovat ten Zelený Pang?“

„Nemám na vybranou, je to jejich oblast. Tam v těch končinách se bez jejich vědomí nemůžu ani uprdnout.“

Nangi přikývl; dobře věděl, jakou moc mají hongkongské triády. „Co ta Šťavnatá Pien řekla, že vás to tak zaujalo?“

„Redman,“ odpověděl Šťastný Čiu. „Charles Percy Redman. Jmenovala ho. Znáte ho?“

Nangi chvíli přemýšlel. „Loďařský tai-pan, že? Brit. Jeho rodina tady dlouho bydlela.“

„Celej Redman,“ souhlasil Šťastný Čiu. „Co o něm ovšem ví jen málokdo, je to, že je agent vlády Jejího Veličenstva.“

„Redman a špion? Panenko Maria!“ Zpráva Nangiho doopravdy šokovala. „A co má společného se Šťavnatou Pien? Snaží se ho ta ženská nějak napíchnout nebo co?“

„Skoro to tak vypadá.“

To zní zajímavě, řekl si Nangi. Ale jak mi to může pomoci proti těm komunistům? Času už moc nemám; jestli to Liovi do šesti do večera telefonicky nepotvrdím, můžu se s penězi rozloučit. Celoasijská se zhroutí a s ní i celé keirecu.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Dokud neskočím se Šťavnatou Pien do postele a nezjistím, co má mezi nohama, tak nic.“

„Je to šlapka jako všechny ostatní,“ zavrčel Nangi znechuceně. „Potřebuju něco ještě před šestou.“

„Dneska večer?“ Šťastný Čiu vyvalil oči. „Tak to bohužel. Je doma a nikam nejde. Poslala si služebnou nakoupit; nejspíš připravuje pozdní večeři pro nějakýho kamaráda. Lituju, ale zejtra ráno je nejdřív, kdy se dá něco podniknout. Vážně je mi líto.“

Nangi si zhluboka povzdechl. „Mně je to líto ještě víc.“

Noc plná bubnování deště. Obloha byla černá a neproniknutelná kromě šedavé skvrny, ze které prosvítal úplněk, strašidelný jako tvář mrtvé milenky. Teplá voda jim lehce narážela na nahou kůži a odrážela záři žlutých lamp zavěšených na stromech za nimi.

Dvě řady luceren, zakřivené jako perlový náhrdelník na krku nějaké africké princezny, ukazovaly cestu k černému hrbatému stínu, který se tyčil nad zvlněným terénem. Za ním už muselo ležet moře, protože Nicholas cítil až sem jeho slanou vůni.

Sató se vedle něj pohnul a rozčeřil vodní hladinu. „Povězte,“ začal tiše, „není to jeden z nejkrásnějších pohledů na světě – to, co dělá Japonsko Japonskem?“

Nicholas se podíval ukázaným směrem a spatřil prudké skály spadající dolů k Tichému oceánu, na jehož vlnách se pohupovaly malé oranžové lampičky na palubách rybářských člunů, jejichž osádky se pilně skláněly nad prací.

„Vypadají tak malé, jako světlušky,“ poznamenal Nicholas. Oči se mu zavíraly únavou; měl za sebou perný den, plný starostí o život svého přítele. Teď mu však horká voda uvolňovala ztuhlé svaly a nahromaděné napětí pozvolna mizelo.

Nedalo se samozřejmě říci, že se jeho obavy spojené s tím, že Satóa vzal s sebou, úplně rozplynuly; ovšem nyní, když ho měl vedle sebe a Koten hlídal vchod do rotenburó, připadal si mnohem jistější než na začátku.

Sató si ve vodě lebedil: protáhl si svoje dlouhé nohy a zhluboka vydechl blahem, které mu lázeň působila.

A v tu chvíli ucítil, jak mu něco téměř naléhavě naráží do levého lýtka.

Líně se předklonil; připadal si jako jeřáb, který noří svůj dlouhý zobák do moře. Nahmátl něco, co mu zpočátku připadalo jako nějaké chaluhy; zvědavě za to zatáhl. Bylo to těžké.

Déšť zesílil. Mraky s těžkými břichy osvětlenými září luceren se rozestoupily a bledá měsíční tvář vrhla světlo na obrys toho, co Sató vytahoval z vody.

Svaly se mu napínaly úsilím; nakonec mu musel pomoci Nicholas a ta nepředstavitelně těžká věc jim padla na nohy. „Ach, Buddho!“ zašeptal Sató. Ruce se mu roztřásly, až z něj odlétaly kapky vody jako déšť. „Co ti to udělali, Fénixi?“ vykřikl tiše.

Skelné, nevidoucí oči se na něj upíraly, zatímco z vody se vynořovala tvář s ústy sevřenými bolestí a odhodláním.

Akiko přemýšlela o slibu, který dala Saigóovi. Nebo přesněji řečeno Saigóovu kami.

Překulila se na futónu a přejela si rukou přes oči. Červené světlo překrylo temnotu. Giri ji svazovalo jako železné okovy. Nebylo to poprvé, co si přála, aby se bývala nenarodila jako Japonka. Bylo by to nádherné být Američankou nebo Angličankou a necítit giri; Akiko věděla, že kdyby je necítila, nemohlo by ji ani vázat. Jenže byla Japonka a v žilách jí kolovala krev samurajů – pochopitelně ne slavné rodiny Ofudů. To jméno si vybrala ve své dospělosti z podobného důvodu, jako se Justine rozhodla říkat si Tobinová místo Tomkinová: chtěla zakrýt svoji minulost.

Napadlo ji vůbec někdy uvažovat o sobě jako o Akiko Šimadové? Ani neznala příjmení své matky; ve Fujadžó se používala jenom křestní jména, a ani ta nebyla leckdy opravdová. Ikan. Narodila se její matka s tímhle jménem? Zvolila si ho ve Fujadžó? Nebo – a to bylo stejně pravděpodobné – jí ho přidělili majitelé Hradu, kde se nikdy nespí?

Položila si ruce mezi nohy; stále ještě cítila chvění a svírání, které v ní vzbudil Nicholas svými pohyby. Už nikdy nebude taková jako dřív- a kupodivu si ani nebyla jistá, jestli by taková chtěla být.

Co tedy udělat se svým slibem? Pomsta utvářela její život a dávala mu smysl v dobách, kdy se jí zdálo, že žádný smysl nemá. Nebýt toho, že jí srdce zahřívala myšlenka na pomstu, jistě by byla dávno zemřela. Ti, kdo ji vyhnali z Fujadžó, už byli dávno mrtví, odsouzení k věčnému spánku. Jenže to byli staří lidé a Akiko v tom neviděla žádnou zvláštní spravedlnost. S jejich stářím nemohla nic dělat; podle jejího mínění už viděli příliš mnoho dní. Přesto se pomstila.

Život musí mít nějaký tvar. Jejím osudem byla pomsta; když už má takovou karmu, musela ve svém předchozím životě spáchat něco strašlivého, říkala si.

A tuhle temnou harmonii teď Nicholas Linnear ohrožoval. Zdálo se jí, že to tušila od okamžiku, kdy ho poprvé spatřila v Džan Džanu. Podařilo se mu oblomit srdce, o němž se domnívala, že je ze žuly a ledu. Ve své domýšlivosti věřila, že láska se jí netýká.

Mýlila se.

Plakala na futónu v prázdném domě svého manžela a své budoucí oběti, plakala a modlila se k Amida Buddhovi, aby jí poskytl odpuštění a smrt. Už jen pouhé pomyšlení – ach, Buddho! vědomí – že dokáže milovat tak, jako ostatní lidské bytosti, v ní vzbuzovalo paniku. Vystavěla svůj život na určitých základech a měla o sobě jisté iluze.

Bolest, kterou cítila v duši, kdykoli si vzpomněla na Nicholase Linneara – tedy pořád – ji pálila jako sálající pec poznání. Přísahala přece, že ho zabije.

Napadlo ji, že by mohla na svůj slib zapomenout, nechat se pohltit věčným klidem. Snila o uvolnění.

Jenže pak roztáhla svá nahá stehna a pohlédla na jejich vnitřní strany: na obou se svíjel ohnivý rohatý drak, mistrovsky vytetovaný.

Tehdy pochopila, že klid jí není souzen – ani láska. Kjóki poznamenal její duši stejně trvale jako její kůži: nemohla doufat v záchranu.

Dostalo se jí krátké úlevy, nepatrného ztišení bouře, kdy okusila slasti jiného života. Avšak giri ji svazovalo na těle i na duši: to, co začala, musí také dokončit.

Znovu pomyslela na Saigóa, silného a krásného, jak stojí uprostřed lesní paseky na Kjúšú, jak mu slunce dopadá na ramena a posypává vlasy stříbrnými odlesky. Jak jeho existence změnila její život!

Vstala a prošla ztichlým domem: vypadal jako mrtvý. Tlusté pruhy světla se opíraly o zavřená okna a snažily se proniknout dovnitř, jenže toto byl dům mrtvých a slunce tu už nemělo co pohledávat.

Akiko procházela jednotlivými místnostmi, jako by si je chtěla naposledy vtisknout do paměti. Všeho se dotkla, vším pohnula. A tak narazila na miniaturní magnetofon, kterým Koten odposlouchával jejího manžela.

Když přetočila pásek a stiskla tlačítko pro přehrávání, vyslechla všechno, co Satóovi sdělil Fénix.

Déšť bubnoval na stěny rotenburó a vrhal jim na ramena proudy vody; ani jeden z nich to nevnímal.

V dálce mezi provazy deště poblikávala světélka rybářských člunů, zatímco Nicholas a Sató vytahovali Fénixovo mrtvé tělo z vyhřáté vody.

„Amido!“ šeptal Sató skrz šumění deště; rychle se vyškrábal na okraj bazénu, přidržel si přes přirození malý čtvereček látky a vydal se hledat další.

Vrátil se, jak mohl nejrychleji, poklekl k nataženému tělu a přikryl jeho stydké partie.

„Tak nedůstojná smrt,“ mumlal. Díky dešti tu nikdo kromě nich nebyl. „Takhle se nemá umírat.“

„Kdyby si mohl vybrat, určitě by takhle neumřel,“ poznamenal Nicholas a ukázal prstem. „Podívejte.“ V týle Fénixovy hlavy se šklebil tmavý otvor. „Tohle neudělal žádný samuraj.“

Sató se smutně podíval na bílé nafouklé tělo, poplivané deštěm. „To vypadá jako práce KGB.“ Hlas mu trochu přeskakoval. „Jeden můj bratranec dělával u Kempeitai, takže se v těchhle věcech vyznal a vyprávěl mi o nich. Kulka do hlavy – tak to dělají Rusové.“

„Ať to udělal kdo chtěl,“ navázal Nicholas, „musel být zatraceně dobrý. Tenhle člověk byl sensei nindžutsu.“

Sató si opřel hlavu do dlaní. „Měl pro nás zprávy. Třeba zapomněl na ostražitost. Byl si jistý, že o něm Sověti nevědí.“

„Tady ho museli překvapit, protože jinak by se jim nikdy nepovedlo ho zabít. V souboji by se to nikdy stát nemohlo. Prostě si tu na něj počkali.“

Sató zvedl hlavu; oči měl zmatené a zarudlé. „Ale jak se o tom mohli dovědět?“

Nicholas odpověděl jen velmi nerad. „Jestli je ve vašem keirecu zrádce, třeba je mnohem blíž vám, než jsme si mysleli. Třeba je přímo z vašeho kobunu.“

„Nesmysl,“ odporoval Sató. „Nikdo z mého kobunu – absolutně nikdo – nevěděl, kam jedu. Fénix mi volal domů. Byl jste tam jenom vy, Akiko –“

„A Koten.“

„Koten?“ Sató vytřeštil oči. „Při Buddhovi, ne!“ Chvíli o tom uvažoval. „Byl se mnou asi třikrát, když mi v poslední době Fénix volal.“ Zavrtěl hlavou. „Ale i tak, dal jsem si vždycky záležet na tom, abych byl u telefonu sám.“

„Chcete říct, že je nemožné, aby vás odposlouchával.“

„Ne tak docela. Mám na mysli –“ Sató se udeřil pěstí do dlaně. „Koten je sensei sumai, nejstarší disciplíny jeho bojového umění sumó. Fénix ho znal a důvěřoval mu.“ Obrátil oči k nebi. „Muhon-nin!“ zvolal.

Z Fénixova chladnoucího těla u jejich nohou stoupala pára a zdálo se, jako by vytetovaný tygr na jeho rameni ožil a pokoušel se utéci.

„Za tohle mi zaplatí!“ prohlásil Sató. „Ví, kam by nás Fénix zavedl. A já ho donutím, aby nám to řekl!“

Rozběhl se dříve, než ho Nicholas stačil zadržet. Pod terasou rotenburó zmizela světla loděk; obklopovala je naprostá temnota. Déšť rozmazal i rozhoupané lampičky v korunách stromů a některé z nich shodil sílící vítr.

„Sató-san!“ zavolal Nicholas v běhu. Zbytečně: vítr mu rval slova od úst, a i kdyby je Sató slyšel, stejně by si nedal říci. Tenči pro něj bylo příliš důležité a na opatrnost nezbýval čas.

Nicholas proběhl přes otevřené prostranství mezi kafrovníky, které lemovaly cestičky k bazénu. Nebylo slyšet nic kromě kvílení větru a hučení deště.

Jakmile vstoupil do matně osvětlené šatny, Nicholas zpozorněl: Kotenovi, mistrovi sumó a ještě hrozivějšího sumai, by zabití Satóa netrvalo ani tři vteřiny. Nicholas znervózněl.

Tím také jedině lze vysvětlit, jak to, že ten zvuk zaslechl, skoro až když bylo příliš pozdě – a tehdy si také koutkem oka všiml rozmazaného stínu.

Uskočil právě včas: ozvalo se zabzučení, jako by kolem prolétal rozzuřený hmyz, a pak tiché cvaknutí, jak vržený šuriken dopadl. Nindža! To znamenalo, že Fénixova oběť, muhon-nin, který utekl z Tenšin Šoden Katori, je stále ještě tady. Přece jen je naděje, že se podaří zachránit tajemství Tenči před Rusy!

Nicholas se řídil instinktem. Se svaly lesklými potem a vodou se vrhl za svým protivníkem; chtěl se dostat co nejblíže k němu, aby ho zbavil výhody použití šurikenů.

Probíhal labyrintem chodeb rotenburó, klouzal a občas se plazil po břiše; přitom dával pozor, aby dost často měnil rytmus pohybů. Dvakrát zaslechl poblíž sebe svist šurikenu; přidal do kroku, protože podle zvuků usoudil, že už se blíží k cíli.

Jenže situace, která už tak nebyla dobrá, se zhoršovala každým okamžikem. Kde je Sató? To, že ho nikde neviděl, ho rozptylovalo a takové rozptýlení může být člověku v boji osudné.

Zahnul za konec řady kovových skříněk a napadlo ho, že by si ze své skříně mohl vytáhnout svoji dai-katanu. V tom samém okamžiku ho cosi udeřilo do ramene; proklel svou nepozornost a vrhl se kupředu, jako by na vlhké podlaze ztratil rovnováhu. Stín se zastavil přímo nad ním.

Nicholas otočil trup, zvedl pravou paži s ohnutým loktem a udeřil; zaslechl zafunění a zároveň do něj něco zleva narazilo. Na kolenou se otočil a začal zpracovávat tělo, které se krčilo ve tmě mezi skříňkami.

S uspokojením zaslechl suché lupnutí a zahájil sérii vzájemně propojených úderů; najednou ho něco zasáhlo ze strany do hlavy a když znovu natáhl ruku, postava byla pryč.

Vstal a všemi smysly propátrával okolí. Instinktivně vstoupil na gecumei no miči a vycítil ducha nindži. Pohyboval se směrem od Nicholase. Proč?

Pak mu na mysli vytanula odpověď a srdce se mu sevřelo. Vyrazil výkřik kiai, který roztřásl zdi rotenburó, a rozběhl se.

Sató zjistil, že v rotenburó nikdo není. Kde byl Koten? Kde byl ten muhon-nin? Vztek ho spaloval jako slunce; zaťal zuby. Pocit, že byl podveden, mu dodával energii a vháněl mu do těla adrenalin.

Pustil se do noci plné deště. Poblíž ani noha, dokonce ani zaměstnanci lázní ne. Kotene! chtělo se mu zařvat. Zabiju tě, pomalu a po kouskách, abych se ti mohl dívat do tváře, jak z tebe bude utíkat život.

Vrazil na parkoviště. Pod lampami stálo několik aut. Protřel si oči: všechny vozy byly prázdné. Pak mu zrak padl na jejich vypůjčený vůz, kterým sem přijeli.

Koten!

Sedí si tam jako nějaký král, suchý uprostřed lijáku.

Bez přemýšlení se Sató rozběhl směrem k vozu, uklouzl na vlhkém asíaltu a málem si narazil kostrč. Pád mu vyrazil dech; pak se zahekáním vstal a doskákal k automobilu.

„Kotene!“ zařval, uchopil chromovanou kliku a rozevřel dveře.Něco suše cvaklo, jako když v lese šlápnete na suchou větvička, a noc vybuchla v kouli oranžových a rudých plamenů. Automobil se roztrhl a po parkovišti se rozletěly horké úlomky kovu a bezpečnostního skla. Výbuch také roztrhal na kusy vycpaného panáka umístěného na předním sedadle.

Rána jako z děla a pak už k bouřícímu nebi stoupal hustý, mastný černý kouř.

Tělo vypadalo jako nějaké obrovské zvíře, schoulené na zemi; všude kolem něj se leskly střepy skla jako hvězdy a vytvářely v chladném světle zářivek malé duhy.

Tři uniformovaní muži z Městské policie města Raleigh si psali poznámky, zatímco čtvrtý, který napůl seděl ve služebním voze, mluvil do vysílačky.

Poblíž něj zabrzdilo auto s posilami, policisté vyskákali ven a začali rozestavovat zábrany, aby na scénu nepronikly davy zvědavců.

Harry Saunders, který seděl u rádia, ukončil hovor s kapitánem a hodil mikrofon na sedadlo. Pomalu se vracel ke svým třem kolegům a mračil se.

„Ty sešitky můžete rovnou spálit,“ oznámil jim. „Ty poznámky vám nebudou k ničemu.“

„Co tím myslíš?“ chtěl vědět Bob Santini a nepřestával psát.

„Každou chvíli má přijet někdo, kdo si to celý převezme. Kapitán povídal, že už to není naše věc.“

Santini vzhlédl a propíchl Saunderse pohledem. „To chceš jako říct, že zabijou člověka a my se na to prostě vykašleme?“

Saunders pokrčil rameny. „Zajímavý, že se na to ptáš, protože zrovna tohle jsem říkal kapitánovi.“ Svraštil čelo. „A víš, co von na to? Že ať bychom dělali co chtěli, stejně by to nebylo k ničemu.“ Ukázal prstem směrem k mrtvole. „Tenhle hošan nemá žádný votisky, žádnou minulost, nic. Je to prostě velká tlustá nula.“

„Špion,“ zabručel Ed Baine. „To začíná bejt zajímavý.“

„Jo, tak se koukej začít rychle zajímat vo něco jinýho,“ upozornil ho Saunders, „protože až to tady zabalíme, ani naše ženy – nebo tvoje holka, Baine – nesmí vědět nic o tom, co se tady dělo.“

„Do prdele,“ zaklel Spinelli napůl žertem, „žádný hovory v posteli. Co mám ksakru dělat, když už sem hotovej?“

„To co vždycky, pitomče,“ přisadil si Baine. „Překul se na bok a chrápej.“

Saunders obrátil hlavu. „Držte huby, kašpaři,“ nařídil jim šeptem. „Máme návštěvu.“

Všichni se otočili tím směrem a spatřili na konci chodby postavu v kabátě; ani jednomu se nelíbilo to, co viděl,

„Ježíši Kriste,“ zaúpěl Spinelli potichu, „nějaká zasraná ženská!“

„Pánové,“ pravila, sotva se k nim přiblížila, „kdo tady velí?“

„Detektiv seržant Harry Saunders, paní,“ odpověděl Saunders a postoupil o krok k ní.

„Pohov, seržante,“ vyzvala ho. „Nehodlám vás tahat za uši.“ Rychle se rozhlédla. „Dotkli jste se tady něčeho?“

„Ne, paní.“

„Je to tady přesně tak, jak jste to našli?“

Saunders přikývl a pak polkl; zlobil se sám na sebe, že je před tou ženskou tak nervózní. „Mohu se zeptat, odkud, ehm, jste.“

Odvrátila se od něj a pečlivě si prohlédla okolí těla. „Na to se můžete zeptat svého kapitána, seržante Saundersi. Možná vám na vaši otázku rád odpoví.“

Saunders zaťal zuby a spolkl jedovatou poznámku, kterou se chystal vyslovit. Spinelli na něj mrkl.

„Seržante.“ Klečela teď u mrtvoly. „Už vás nebudu potřebovat. Co kdybyste s těmi svými lidmi zašel k zátarasům a pomohl udržet lidi na uzdě? Kdybych něco chtěla, zavolám vás.“

„Ano, paní,“ odvětil Saunders s přehnanou zdvořilostí, otočil se na podpatku, kývl hlavou na ostatní a společně se vydali ke svým zaparkovaným vozům.

Když zmizeli, Táňa Vladimová sí potvrdila svou předběžnou identifikaci: mrtvý byl skutečně Jesse James. Rychle otevřela příruční brašnu a odebrala otisky prstů ze střepu zaraženého do Jamesových prsou. Vůbec poprvé si dovolila uvažovat o tom, co se asi mohlo pokazit. Vlastně ani nemusela moc přemýšlet: odpověď znala.

Byla hloupost dovolit Alix Loganové, aby žila. Hloupé a z bezpečnostního hlediska navíc nedbalé. Jenže muži jsou slabí, dokonce i tak mocní a inteligentní muži jako C. Gordon Minck, který trval na tom, aby ji nechali i přes Tániny vášnivé protesty naživu.

A to prosím ne z nějakého lidumilství, ale kvůli tomu, že si to s ní pravidelně rozdával v posteli; potají trávil víkendy v Key West, když si všichni mysleli, že plachtí se svou jachtou někde na Chesapeake. Alix Loganová si obtočila Mincka kolem prstu jako Šeherezáda a tím pozdržela den své popravy.

„Pažálsta zaměrtěs na městě, gospodin Linnear.“ Laskavě zůstaňte, kde jste, pane Linneare.

Zahlédl tmavou a nepředstavitelně velkou hlaveň. „Jestli se hnete, zastřelím vás.“

Nicholas nechtěl dát najevo, že rozumí rusky, a postoupil směrem k pušce; nocí se znovu rozlehla rána a od nohou mu vystřelila sprška asfaltu.

„Vím, že mi rozumíte, gospodin Linnear. Příští ranou vám ustřelím hlavu.“

Nalevo od něj ležely převrácené, zborcené trosky vypůjčeného auta; kouř se z nich valil jako klubko černých hadů.

Když Nicholas zaslechl tlumenou explozi, trhl sebou jako zvíře připravené k boji o holý život. Vyřítil se ven, aby spatřil dohasínající plameny výbuchu. Zčernalé kusy Seičiho Satóa doutnaly na třech různých místech parkoviště a to vše zaléval déšť.

Okamžitě ucouvl zpátky do stínu cedrových dveří rotenburó, ale ten Rus s bystrýma očima a ušima ho stejně objevil. Nicholas předpokládal, že tenhle člověk odstřelil Fénixe poté, co ho Koten znehybnil.

V ruce držel nejmodernějšího Kalašnikova, AKL-1000, krátký dvojhlavňový samopal, který byl tak kompaktní, že se dal snadno ovládat jednou rukou. Nicholas proti němu nemohl dělat naprosto nic.

A tak vyšel do noci a nechal se smáčet deštěm.

„Tak je to lepší,“ poznamenal hlas, stále ještě rusky. „Teď aspoň nemusím hádat, kde asi jste.“

„S tímhle kanonem vám stačí jenom hádat,“ usoudil Nicholas.

„Přesně tak.“

Nicholas ho už viděl: vysoký muž s širokými rameny, podle postoje a chůze voják, v dlouhém pršiplášti. Klobouk neměl a Nicholas mu ve světle zářivek viděl do tváře: orlí nos zasazený pod hustým obočím, která mu lety zhuňatí a budou jasnou dominantou jeho jinak docela hezkého obličeje. Měl bledě modré oči posazené daleko od sebe.

Rus se ušklíbl. „Inteligentní lidi mě zajímají… bez ohledu na jejich ideologické úchylky.“ Formálně kývl hlavou. „Pjotr Alexandrovič Rusilov.“

„Čekal jsem spíš Protorova.“ Mohl teď bojovat jen slovy, a proto se z nich snažil vytěžit co nejvíc.

Rusilovovi zmizel z tváře přátelský výraz. „Co víte o Protorovovi?“

„Jak víte vy, že umím rusky?“ odpověděl Nicholas otázkou. „Pojďme si vyměnit informace.“

Rus si odplivl a zamával zbraní. „Nemáte si co klást podmínky. Pojďte dál na světlo.“

Nicholas poslechl; u vchodu do budovy za sebou vytušil nějaký pohyb a o chvíli později se vynořil Koten. Vypadal divně: ve špatném světle se zdálo, jako by se ještě více nafoukl a narostla mu obrovská ramena s nepřirozeně tvarovanými svaly. Když došel pod lampy, Nicholas si všiml, že má přes ramena přehozené něčí tělo.

Krátkými krůčky dorazil k Rusilovovi a hodil mu mrtvolu k nohám jako poslušný lovecký pes.

„Máme po nindžovi.“ Byl to zvláštní pocit, slyšet ho mluvit rusky. „Tamhleten“ – pokrčil rameny směrem k Nicholasovi – „ho naklepal trošku moc.“

Rusilov ani nepohlédl dolů. „Našels to?“

Koten nadzvedl kožený váček; v jeho obrovské pěsti vypadal titěrně. „Vypadlo to z něj, když umřel.“ Při pohledu na Rusův váhavý výraz se rozesmál svým pisklavým smíchem. „No tak, vemte si to.“ Otevřel dlaň. „Déšť to umyl.“

Volnou rukou si Rusilov strčil válcovitý pytlík do kapsy. Tak to bylo Tenči, pomyslel si Nicholas a vzpomněl si na Satóova slova: Jestli přijdou na Tenči, budou nás moci všechny zničit. Co jen mohlo to Tenči být, jestli jeho odhalení cizí mocností by mohlo vyvolat světovou válku? Nicholas věděl, že se to musí dovědět, a to brzy.

Koten hodil okem po Nicholasovi. „Mám se o něj postarat?“

„Ani se ho nedotkneš,“ vyjel Rusilov ostře a Koten po něm šlehl pohledem.

„Právě jste ho urazil, Petře Alexandroviči,“ upozornil Nicholas.

„Vy dva jste moc nebezpeční, abyste se spolu mohli prát.“

„Vážně?“ Rozhovor ho začínal zajímat. Jak o něm proboha mohl tenhle agent KGB tolik vědět? „Určitě o mně nemáte žádnej spis. Jsem soukromý občan.“

„Ale?“ Rusilov zvedl obočí. „A co tady teda děláte?“

„Sató-san a já jsme – byli přátelé, nejen obchodní partneři.“

„A nic víc.“ Rusův hlas zněl ironicky.

Nemělo smysl chodit dál kolem horké kaše. „Ta bomba v autě nemohla být připravená jenom na Satóa. Nemohli jste vědět, že bude u auta sám, až otevře dveře.“

„Kdybyste to slíznul taky, tím líp. Když máme tohle“ – poplácal se po kapse, kam uložil balíček – „ani jednoho z vás už nepotřebujeme. Kdyby ovšem někdo našeho agenta zadržel –“

„Fénix nebo já.“

„No, věřím, že Koten by si už našel způsob, jak vám v tom zabránit. Takže jak jsem říkal, kdyby našeho agenta někdo zadržel, museli bychom si vás vzít s sebou.“

„Jestli chcete žít dlouho,“ poznamenal Nicholas, „měl byste mě zastřelit hned teď.“

„To mám taky v úmyslu.“

„V tom případě se ovšem nedovíte poslední změny, které jsme udělali na Tenči.“

„My?“ Poprvé se zdálo, že Rusilov znejistěl.

„Proč myslíte, že Tomkinovy závody chtějí fúzovat s jednou z dceřinných firem Petrochemie Sató? Určitě ne jenom z plezíru.“

„Lžete,“ rozhodl Rus. „O tomhle nic nevím.“

No ještě aby, pomyslel si Nicholas. Jenže si nemůžeš být jistý. Když mě nevezmeš k Protorovovi, mohla by to být těžká chyba. Času je málo a na omyly není vůbec žádný.

„Vida, tak přece jenom aspoň něco nevíte.“ Součástí jeho výcviku byla i cvičení řeči. Tak jako se v boji používá kiai k zastrašení protivníka, existuje mnohem složitější forma, iči. Iči znamená v tomto případě ‚postavení‘ a označuje to, co může člověk dokázat pomocí přízvuku a intonace. Je to umění, které se těžko zvládá a jehož výsledek je často ovlivněn vnějšími faktory; ovšem Akutagawa-san byl iči sensei a v Nicholasovi našel zvídavého a nadaného žáka. „Už jsem si myslel, že gospodin Protorov je vševědoucí.“ Napadlo ho, že iči mu nyní možná zachrání život.

„Zabijte ho,“ bručel Koten. „Zastřelte ho hned, nebo ho oddělám sám.“

„Ty mlč,“ obořil se na něj Rusilov. Během celého rozhovoru nespustil oči z Nicholase. Trhl hlavou. „Pojďte sem, soudruhu Linneare,“ vyzval ho, zatímco nad hlavami jim burácel hrom. Déšť, postříbřený zářivkami, jim bušil do zad. „Nakonec se vaše přání splní.“

A Nicholas si řekl: Protorov!

KUMAMOTO – ASAMA KOGEN – ŠVÝCARSKO

PODZIM – ZIMA 1963 – JARO 198?

A teď něco o tom, jak Akiko zachránila Saigóovi život a jak se jí odvděčil. Podzim roku 1963 byl zvláště chladný a nepříjemný, plný deště, plískanic a dokonce i sněhu, stříbřitého a ležícího na zemi jako kapr na suchu.

Na Kjúšú, kam Sun Hsiung poslal Akiko za dalším výcvikem, bylo vidět farmáře na dřevěných žebřících, jak halí své vzácné stromy do vlhkých látek, aby je ochránili před ledovou rukou zimy.

Nebylo právě obvyklé, aby se takové práce prováděly tak brzo na začátku podzimu, a společně s nezvykle špatným počasím to nevěstilo nic dobrého o nadcházející zimě, o jejíž očekávané krutosti se mluvilo na celém venkově od okamžiku, kdy léto zmizelo takřka přes noc jako dým.

Tato část Kjúšú byla zahalena mlhou tak dokonale, že Akiko po svém příjezdu neviděla ani horu Aso, ani vysoké komíny průmyslové oblasti rozložené v údolí na severozápad od města.

Kumamoto se jí od samého začátku nelíbilo. Možná, že za starých feudálních časů nepostrádalo jisté kouzlo, ovšem teď, v období velkého japonského hospodářského zázraku, jeho začouzené zdi spíše připomínaly, jak bezvýznamná díra Kumamoto je.

Nicméně Akiko se rozhodla, že zde zůstane v Kan-aku na nindžutsu rjú, jejímž symbolem byl kruh s devíti černými diamanty a mezi nimi znak komuso. Jakmile ho poprvé uviděla, pochopila: Kudži-kiri. Černé nindžutsu.

I přes doporučující dopis od Suna Hsiunga ji čekalo mnoho potíží. Sennin, muž s ostře řezanými rysy a téměř nezdravě vychrtlý, ji nechal skoro půl dne dusit ve vlastní šťávě, než ji k sobě pustil.

Potom se pochopitelně tisíckrát omlouval. Z očí mu Akiko nemohla vyčíst nic, dokonce v nich ani nenašla takovou tu jiskru, která odlišuje lidské bytosti od zvířat. Jak tak před ním klečela na holých rákosových tatami, začala sama pociťovat zvláštní smutek, jehož příčinu zpočátku neznala; později si uvědomila, že se jí stýská po Sun Hsiungovi, a něco v ní si zoufale přálo, aby bývala nikdy neopustila jeho teplý a útulný dům.

Ovšem byla to právě její mnohem silnější mnohem naléhavější touha, která ji z pohody a tepla vyhnala: její karma jí velela, aby byla právě nyní právě zde, a o jejích rozkazech se nedalo diskutovat. Schopnost podvolit se bylo to jediné, co teď měla.

Co se týče sennina, cítil k ní odpor od samého začátku a v duchu proklínal jejího bývalého senseie, že se kvůli ní dovolal svých práv v této škole. Vůbec nepřicházelo v úvahu, že by ji mohl poslat pryč, ačkoli zrovna to bylo jeho největší přání.

Jak správně odhadl, jeho jedinou nadějí bylo, že výcvik – a život vůbec – bude pro tuhle ženu tak psychicky i tělesně namáhavý, že nevydrží. Raději nemyslel na nevyhnutelné narušení disciplíny a pořádku, které její přítomnost zde způsobí.

Dokonce i v tomto okamžiku cítil, jak z ní vyzařuje ženství; to bylo nepříjemné narušení rovnováhy sil, o jejíž nastolení se on a jeho podřízení tak dlouho a pracně snažili.

Proto se usmál, jak nejlaskavěji mohl, a s obrovským vnitřním uspokojením ji přidělil do péče žáka, o němž nepochyboval, že ji z Kumamota vyžene.

Sennin ji bez mrknutí oka sledoval, jak se uklání a vstává; s pohledem upřeným na její záda ve dveřích se usmál pod vousy a přemýšlel o tom nejlepším, co ji může v dohledné době čekat: Saigó ji oddělá.

Pochopitelně ne doslova, protože to by sennin ztratil před Sun Hsiungem tvář a to si nemohl dovolit. Kdepak. Pokud znal své žáky, jako že je znal výborně, tak volil dobře. Saigóa poháněl nějaký podivný, dokonce děsivý démon, který se do něj zakousl tak hluboko, že i sennin se vzdal všech pokusů jej z něho vyhnat.

Ať tedy Posedlý, jak Saigóoví přezdívali senninové, tu holku vyžene: musí se tak stát z její vlastní vůle. V takovém případě z toho všichni vyjdou se ctí: Sun Hsiung nebude moci nic namítat a ta ženská se může klidně vrátit k věcem, pro které se lépe hodí, třeba k čajovému obřadu nebo aranžování květin.

Jakmile k němu Akiko v dódžó přistoupila a ohlásila mu, k čemu ho sennin vybral, Saigóa napadlo, jak málo si ho asi jeho učitelé váží. Starat se o holku, to je přece práce pro ty nejhorší z nejhorších! Zuřivě jí probodával pohledem a vztek se v něm vařil.

Co se týče Akiko, poznala hned, že ji poslali rovnou do jámy lvové. Její wa se ve styku s chladnými nepřátelskými vibracemi Saigóa stáhlo a uvědomila si, že pokud tady má přežít, musí si nejprve získat jeho a pak, jednoho po druhém, všechny ostatní členy rjú.

Akiko měla příležitost ho pozorovat, když ji odpoledne prováděl po rjú, což byl vlastně svět ve světě, utajené dódžó uprostřed průmyslové čtvrti, skryté v nenápadném skladišti bez oken.

Když budovu prošli, nenarazili ani na jednoho žáka nebo sennina.

„Zůstaneš tady,“ nařídil jí. „Já si půjdu ven něco zařídit.“ Přikývla. „Ani slovo, dokud se nevrátím, a potom teprv ne.“

„Co se děje?“

Bez varování ji tvrdě udeřil do tváře. Akiko se zapotácela a svalila se na kolena. Saigó se tyčil nad ní, s rozkročenýma nohama a dokonale uvolněný.

„Chceš se na něco zeptat?“ ptal se jí posměšně a s výhrůžným podtónem, který způsobil, že se Akiko v duchu otřásla. Ani nehlesla.

Saigó spokojeně zabručel, otočil se a odešel.

Když osaměla, Akiko se okamžitě ponořila do šinki. To znamenalo udržovat tanden, tu část jejího já, které se někdy také říkalo druhý mozek, naprosto bez pohybu. Tímto způsobem se dokázala odpoutat od místa, kam ji Saigó udeřil, a po nějaké době intenzivního soustředění už necítila bolest. Pomalu vstala a podívala se na dveře, kterými odešel.

Samozřejmě vycítila jeho úmysl zlomek vteřiny předtím, než se jeho zlá vůle vtělila do rány. Klidně mu mohla uhnout, jenže k čemu by jí to bylo dobré? Saigó by se jen rozzuřil ještě víc a pustil by se do ní s ještě větší vervou.

Kromě toho tušila, že Saigó si není svou mužností jist do té míry, že potřebuje fyzicky ovládat všechny kolem sebe, muže i ženy. Jestliže se s ním má někdy shodnout, pak je nutné, aby odhalila všechny tyhle jeho přirozené sklony: teprve pak si bude moci vybrat vhodný postup, jak ho zkrotit.

Saigó byl pryč několik hodin; mezitím obloha ztemněla a den vyhořel jako zbytek svíčky. Nastal čas večeře a Akiko si uvědomila, že má hlad. Protože tu žádné jídlo neměla, tiše vstoupila do dódžó, otevřela svůj vak a převlékla se do svého černého gi. Po čtyřiceti minutách meditace vstoupila do šinki kiicu, jednoty duše, rozumu a těla, která je důležitá pro všechna bojová umění. Ucítila, jak se jí váha celého vesmíru shromažďuje v břiše: šitahara.

Nadechla se. Dovnitř: džicu, naplnění. Ven: kjó, prázdnota. Udeř přesně u tom okamžiku, kdy ze svého protivníka cítíš kjó, radil Sun Hsiung. Musíš udeřit, právě když v sobě cítíš džicu. Tak dosáhneš vítězství.

Ovšem, opakoval jí stále dokola, jestli budeš tak hloupá a sobecká, aby sis dovolila myslet na vítězství, tak jsi ztracená. Všechno své vědomí soustřeď na saika tanden, dech Prázdna, z jehož ústřední nicoty můžeš vybírat a definovat vhodné strategie.

Devadesát minut pilně cvičila, přičemž zvyšovala obtížnost cviků, až se zapotila: snažila se zlepšit svou rychlost a načasování pohybů v sériích tří, šesti a nakonec devíti bleskově rychlých útoků a krytí.

Pak, protože byla stále ještě žačkou, která se musí učit a na některé základní věci myslet, místo aby je prováděla automaticky, vrátila se do saika tanden.

Z tašky si vyndala pruh silné bavlněné látky – její jediný dárek od Sun Hsiunga – který dvakrát přeložila a úspornými pohyby si jej ovázala kolem břicha tak, aby se jeho horní okraj dotýkal spodních žeber. Pevně ho utáhla a pak se snažila o co nejhlubší břišní dýchání. Seděla se zkříženýma nohama, s uvolněnými rameny a trupem předkloněným tak, že se nosem téměř dotýkala pupku. Saika tanden.

Zabývala se dýcháním ještě ve chvíli, kdy za kovovými dveřmi zaslechla tiché kroky. Za okamžik se ozvalo cvaknutí zámku.

Džicu; kjó. Naplnění, prázdnota, dovnitř a ven.

Uslyšela, jak Saigó vchází do dódžó, a zvedla hlavu. Zaostřila na něj oči.

„Vstávej,“ zašeptal. „Pojď sem.“ Stál těsně za zavřenými dveřmi.

Poslechla ho, vstala a odvázala si pás, na kterém silně lpěla, přestože nebyl nijak krásný a mohla si ho koupit na každém rohu. Téměř nábožně jej složila, uložila jej do své volné černé bavlněné blůzy a zamířila k Saigóovi.

„Poslouchej,“ vyzval ji. Jeho hlas zněl nezřetelně jako vzdálené bzučení hmyzu. Stáli bez hnutí; ani by ji nenapadlo promluvit, i kdyby jí to ještě před svým odchodem nezakázal.

Ve vzduchu poletovaly piliny, tichá připomínka původního účelu této staré budovy. Z ulice o tři patra níže k nim nedoléhal žádný zvuk; ticho tu bylo jak v hrobě.

Někdo zakašlal a pak ještě jednou. Akiko za dveřmi uslyšela tiché kroky; pohlédla na Saigóa, který se celou svou bytostí soustředil na zavřené dveře a na to, co je za nimi.

Kdo tam je? uvažovala Akiko a naslouchala dál.

„Co to je? Kde to jsme?“ zeptal se ženský hlas.

„Pojď.“ Mužský hlas. A ještě jednou, naléhavě, aniž by však přidal na hlasitosti: „Pojď!“ Odešli; Akiko aspoň věděla, že to byl mužský a ženský duch, jin a jang.

Saigóovu tvář znetvořovala nenávist. Kolik zloby v něm musí být, říkala si, a ta zloba ho užírá. Koneckonců, nenávist patřila k citům, které dokázala pochopit.

Možná v té chvíli měla pocit, že jsou se Saigóem spřízněni, že jeden je stvořený pro druhého.

Po nějaké době mu bledost z tváře zmizela a chystal se znovu promluvit: kupodivu se o příhodě vůbec nezmínil.

„Tys čekala,“ poznamenal.

„Nechtěl jsi to snad?“ Dívala se mu do očí, které jí připomínaly kameny na dně jezera. Jestliže mělo pravdu rčení, že oko je do duše okno, pak Saigó žádnou duši neměl. Neviděla v jeho očích žádný život, jen mrtvou váhu, jako tělo na šibenici.

Přikývl; pochopila, že je spokojený. Mylně se domníval, že se mu podrobila díky tomu, že ji udeřil. Někdo jiný na jeho místě by se nyní uvolnil, ale on ne. Akiko si toho také všimla.

„Je pozdě,“ pronesl. „Čas jít. Obleč se.“

Když se svlékala z gi, neodvrátil se; bez ustání na sobě cítila jeho kamenný pohled. Nikdy se nijak nestyděla za svou nahotu, jak bývá zvykem ostatních Japonek; přesto však si byla vědoma toho, jak ji Saigó pozorně sleduje.

Ne snad že by z něho cítila chlípnost; tomu by ještě rozuměla. Také to nebylo chladné hodnocení jejích tělesných předností i to by jí dávalo smysl. Bylo to něco jiného, něco, s čím se dosud nesetkala.

Když se svlékla a začala se utírat ručníkem, obrátila se k němu. „Co tě na mně tak fascinuje?“ Přehodila si ručník přes rameno, aby mu opravdu nic neuniklo.

„Jestli máš na mysli sex,“ odpověděl, „tak toho jsem si už užil dost.“ Vypadalo to, že zírá někam pod její pupek, možná tam, kde jí začínaly kudrnaté, lesklé chloupky.

„Taky ho nerozdávám jen tak,“ ona na to. „Jak tě napadlo, že bych ti snad chtěla dát?“

„Jsi nahá, nebo ne? Skoro mě neznáš.“

„Kdybych byla nahá a znala tě, měl bys větší šanci.“

„Chceš říct, že to nemá být výzva?“

„Jestli mě chceš, je to tvůj problém.“ Začala se oblékat. „To tys mi nedovolil, abych se převlékla o samotě.“

Ještě chvíli ji pozoroval a pak se obrátil na podpatku. Došel ke kovovým dveřím, odemkl je a sundal z nich čtvercový znak rjú. Pak se pustil do červeného laku, aby po něm nezůstala ani stopa.

Akiko by zajímalo, proč se snaží odstranit všechny známky přítomnosti rjú ve skladišti, ale ani ji nenapadlo se ho na to zeptat.

Oblékla se, zvedla svou tašku a vyšla s ním ven. Dívala se, jak zamyká dveře.

„Nemám kde bydlet,“ připomněla.

Vytáhl z kapsy klíč a dal jí ho. „Jedna ložnice je volná,“ prohlásil. „Na nic jiného v domě ani nesáhneš.“ Napsal jí na kus papíru adresu. „Čekej na mě,“ přikázal jí ještě. „Nevím, kdy se vrátím.“

O tři týdny později už byli na venkově, obklopeni mandarinkovníky. Většina jižního ostrova si zachovávala svůj tradiční venkovský ráz; Saigó tvrdil, že tak to má rád.

I tady, hluboko na jihu, ležely všude závěje sněhu, na povrchu lesklé, křupavé a křehké jako porcelán dynastie Ming. Za noci sníh světélkoval a rozptyloval strašidelnou temnotu.

Šla jim od úst pára a zviditelňovala jejich slova, spojená jako nějaké mlžné souostroví.

V životě Akiko se toho za tu dobu mnoho změnilo a ráda by věděla, jestli to samé platí i pro něj. Skoro u každého jiného člověka by odpověď znala sama.

Všechno začalo před třemi týdny, když se vrátil uprostřed noci a tiše otevřel domovní dveře. Akiko spala, ale jen lehce.

Otevřela oči a okamžitě byla vzhůru; to ji nikdy nepřekvapovalo, protože se s touto schopností už narodila – jenom jí dokázala mást ostatní.

Saigó stál ve stínu hned za dveřmi. „Spala jsi?“ zeptal se.

Jestli je tak dobrý, dokáže si na to odpovědět sám, řekla si. „Ne. Chtěl jsi, abych čekala, tak jsem čekala.“

Vešel do pokoje a znovu z něj vycítila zlobu, zuřivé vibrace zlomyslného dítěte. Neucukla, ani mu nedala jinak najevo, že ví, co zamýšlí: kdyby to udělala, ztratila by jedinou výhodu, kterou nad ním měla. Také by ho tím polekala a to si nemohla dovolit.

Když ji udeřil a ukojil tím svou slabost, nařídil jí naprosto normálním hlasem: „Venku je balík. Běž a přines ho.“

Akiko vstala a obešla ho; přitom cítila jeho ducha jako nasyceného, spícího hada. Na prahu ke svému překvapení našla dívku asi tak ve svém věku; opírala se o rám dveří a celá se klepala. Akiko ji vzala kolem ramen a odvedla dovnitř.

Dívka zakopla a nalehla celou vahou na Akiko, která ji pak musela ještě několik kroků podpírat. Dfvka se vzpamatovávala jen velmi pomalu a Akiko si ji uvnitř ve světle lampy prohlédla.

Měla krásný obličej, který však byl stejně malátný jako Saigóův duch. Zorničky velkých očí měla rozšířené a z pootevřených rtů jí vycházel slabý pach.

„Je nadrogovaná,“ usoudila Akiko.

„Ano.“ Pronesl to s takovým klidem, jako kdyby mu oznámila, že ta dívka je Japonka. „Ulož ji do postele,“ nařídil jí trochu unaveně. „Bude u tebe v pokoji.“

Akiko beze slova poslechla; když děvče uložila na jediný futón a zabalila ji do vlněných pokrývek, vrátila se do obývacího pokoje a podívala se na Saigóa. Seděl na tatami s pláštěm celým od sněhu rozloženým kolem sebe jako zmrzlá lilie. Bradu měl opřenou o prsa a poklimbával s pootevřenýma očima.

Akiko zauvažovala, co by se stalo, kdyby na něj nyní zaútočila; věděla, že by to dokázala a pokud by měla v úmyslu právě tohle, nemohla by si vybrat lepší moment. Saigó zosobňoval kjó.

Avšak v tomtéž okamžiku zvedl hlavu a zapíchl do ní pohled jako zmije připravená k útoku; vycítila nebezpečí, okamžitě vyhnala z hlavy všechny myšlenky na boj a poklekla před něj s rukama v klíně.

Zavřel oči a nakonec usnul; Akiko si také schrupla. Když se však před úsvitem probudila a viděla před sebou spícího, zhluboka oddechujícího Saigóa, nemohla se zbavit dojmu, že ji stále ještě pozoruje.

Práce v dódžó byla nesmírně namáhavá. Sotva se přiblížila, zdálo se, že se život zastavil; všichni se k ní chovali zdvořile, ovšem tam, kde se nacházela, nevládla harmonie a nikdo si to neuvědomoval bolestněji než ona.

Vycítila, že senseiové jí nedůvěřují a žáci ji nemají rádi; v ničem jí nepomohli, pokud to nebyla otázka cti. Nikdy si nepřipadala tak osamělá, ztracená, odříznutá ode všeho a ode všech; připadala si jako ledovec v tropech, který slunce odmítlo rozehřát. Pokud pro ně existovala, tak jen jako rána, která se ne a ne zahojit.

Věděla, že všichni touží po tom, aby už konečně vypadla; přesto neměla v úmyslu jejich kolektivnímu přání vyhovět. Muži nikdy neměli právo jí mluvit do života a rozhodně jim nehodlala takovou výsadu poskytnout zrovna teď. Bojovala s nimi možná už od svého narozeni. Vůli měla stejně pevnou jako tisícivrstvá čepel katany, čestného meče – copak si mohli myslet, že ji zlomí?

Jistěže se o to snažili. Ze začátku ji sensei zařadil do skupiny těch nejneschopnějších žáků, mladíků, o nichž Akiko soudila, že budou do půl roku přinuceni opustit rjú. Netrvalo jí ani hodinu, aby přesně zhodnotila jejich schopnosti: všichni do jednoho byli horší než ona. Považovala to za urážku, ovšem místo aby pocitu ponížení propadla, rozhodla se ho využít ke svému prospěchu.

Jako každý nováček ve rjú tiše seděla a pozorně naslouchala výkladům senseie, soustředěně pozorovala cvičení a později příklady útoků a krytí.

Všechno to byly věci, které ji naučil Sun Hsiung a které už dávno znala. Nicméně se tvářila jako pilný žáček, snažící se do sebe vstřebat něco, co je pro něj neznámé a složité. Zatím byla ochotná dopřát jim to, co od ní čekali.

Když nastal čas, aby si bojové prvky procvičila, sensei povolal jednoho z žáků. To byl další políček, protože ostatní cvičili přímo se senseiem.

Dali jí leštěnou dřevěnou tyč asi o polovinu tenčí než bokken, dřevěný meč pro nácvik kendó, a asi třikrát delší. Poklekla na dřevěné parkety, které jí připomínaly Japonci nejvíce ceněné vlastnosti: pružnost a vytrvalost.

Ponořila se do šinki kiicu, na poslední chvíli zvedla tyč a lehce srazila útočícího žáka k zemi.

Kroužek ztichl a sensei na ni poslal dalšího žáka: výsledek byl stejný, i když tentokrát reagovala jinak.

Nyní sensei rozhodl, aby na ni zaútočili dva žáci ze dvou stran. Akiko stále klečela a dívala se přímo před sebe; nemusela otáčet hlavu, aby věděla, kde je druhý žák a co dělá. Šinki kiicu jí odhalilo jeho strategii. Sevřela tyč oběma rukama přesně uprostřed, protože všechno záviselo na dokonalé rovnováze.

Zůstala klečet, což se dalo považovat za nevýhodu, protože nemohla použít nohy; ovšem i s trupem toho dokázala udělat dost.

Soustředila se na Prázdno a vycítila za sebou pohyb; otočila se v ramenou, přičemž to pravé trochu sklonila, čímž získala na setrvačnosti a na síle. Tyč zasvištěla vzduchem, zabořila se žákovi do hrudního koše a odhodila ho stranou.

Současně s tím se druhý konec tyče začal pohybovat směrem nahoru a jeho zaoblený konec jemně vrazil do krku druhého útočníka; ten si kecl na zadek na podlahu a vyjeveně zíral.

Teprve nyní si uvědomila, že ji sledují i ostatní; to, co se jí zdálo jako nepatrná, bezvýznamná příhoda, přilákalo pozornost dobrých tří čtvrtin celé rjú.

Jestliže se však domnívala, že její sensei jí nyní prokáže tu čest a nechá ji, aby cvičila přímo s ním, těžce se mýlila. Sensei ji vyzval, aby vstala, sebral jí tyč a zavedl ji přes dódžó na místo, kde cvičila Saigóova skupina. Tam ji předal do rukou jiného senseie, muže s přitroublým obličejem a poďobaným od neštovic.

Formálně se jí uklonil. „Vítej,“ pravil, i když to vůbec nemyslel vážně. Připadala si jako gaidžin ve vlastní zemi.

Zvedl žlutou, mozolnatou ruku. „Laskavě zaujmi kokjú suru.“ Kokjú suru je útočný postoj, ale stejně jako všechna japonská slova a fráze má ještě jiné významy – znamená také „dýchání“.

„Džin-san.“

Vyvolaný žák pokročil vpřed a uklonil se před senseiem. „Hai.“

„Zdá se, že Ofuda-san se nějakým administrativním nedopatřením dostala do nesprávné studijní skupiny. Nemáme zájem o to, aby se takové přehlédnutí opakovalo. Byl bys tak laskav a přesvědčil nás, že její pravé místo je tady, mezi námi?“ Načež ustoupil na okraj kruhu tvořeného ostatními žáky.

Koutkem oka zahlédla Akiko klidnou a uvolněnou postavu Saigóa. Zajímalo ho, jak se jí bude dařit v jeho pokročilejší skupině? Přál si snad, aby ji mohl vyzkoušet mtsto Džin-sana?

V tomto kroužku v dódžó se protivníci navzájem neukláněli, jak bylo zvykem ve všech ostatních japonských bojových uměních. Byli to nindžové a bušido – pravidla chování sarnurajů – pro ně nic neznamenalo. Čest, to bylo něco jiného.

Džin-san se postavil přímo proti ní s nohama rozkročenýma na šířku ramen. Ruce sevřené v pěst držel u pasu, levou přeloženou přes pravou.

Na jeho postoji bylo něco výhrůžného, něco, co Akiko nedokázala hned pojmenovat. Pak se pohnul a nebýt toho, že dokázala rozpoznat jeho úmysl, byla by na zemi dřív, než by se stačila krýt.

Nakonec to stihla jen tak tak. Její intuice jí dovolila připravit se a soustředit se na to neznámé, takže spatřila záblesk manrikigusari – což doslova znamená „řetěz se silou deseti tisíc mužů“, který se skládá z šedesáticentimetrového ručně kovaného železného řetězu se závažím na každém konci.

Pochopila, co ji na Džin-sanově postoji tak zneklidňovalo: bylo to goho-no-kamae, jedno ze zahájení boje s řetězem.

Džin-san už překonal polovinu vzdálenosti k ní a roztáhl ruce tak, že manrikigusari před ním viselo ve volném oblouku. Vytušila, že se bude snažit o makiotoši, tedy obtočit jí řetěz kolem krku, protože je nutné, nejen aby ji porazil, ale také aby to zvládl co nejrychleji a nejtvrdším způsobem.

Nedopustila se té chyby, že by se snad snažila uchopit řetěz; věděla, že za takovou námahu by se jí mohlo dostat jediné odměny v podobě závaží v oku nebo, pokud by jej chtěla chytit oběma rukama, rozdrcené klouby prstů.

Proto se snažila manrikigusari naprosto ignorovat. Lehce natočila trup, ovšem ne směrem od útoku, jak Džin-san čekal; to jí dovolilo získat něco setrvačnosti, kterou pak použila pro úder do ekika, citlivého místa kousek pod podpažím. Ate narušilo Džin-sanův rytmus a tím i jeho soustředění; jakmile byl takto odříznutý od Prázdna, nedalo jí už žádnou práci srazit ho k zemi.

Zatímco Džin-san se roztřeseně zvedal a vracel se na okraj kruhu, poďobaný sensei mlčel. Akiko vycítila, jak napětí kolem roste.

Následující minuty se jí vryly do paměti jako něco zcela nadpozemského. Nesčetněkrát si v duchu přehrávala, jak se sensei obrátil ke svým žákům a pronesl jediné slovo: „Saigó-san.“

Saigó ani nezaváhal, ani se na ni nepodíval, ani jinak jí nedal najevo, na co myslí. Věděla však, že v příštím okamžiku, až se do sebe pustí, rozhodne se o osudu jejich vztahu navždy.

Také jí bylo jasné, že jejich osudy má ve svých rukou ona. On sám se domníval, že ji porazil předem, takže necítil žádnou zvláštní touhu ji ovládnout, tak jako ostatní. Prostě udělá to, o co ho požádal jeho sensei: porazí ji co nejrozhodněji a poníží ji na veřejnosti.

Proto bylo na Akiko, aby rozhodla o jejich karmě – pokud nějaká existovala – a využila této chvíle, aby zasypala tu hlubokou studnu nenávisti, která v něm vřela jako láva v sopce. Byl velmi nebezpečný, na to nesměla zapomínat; kdyby mu dovolila, aby svou zlobu pustil ze řetězu, mohl by ji vážně zranit a nevěřila, že by sensei stačil včas zasáhnout. Saigó, zmítaný svými vnitřními silami, by ji mohl snadno zabít, aniž by si to uvědomil.

To všechno jí proběhlo hlavou, když Saigó vstoupil do kruhu, kde ještě před několika minutami porazila Džin-sana. Všimla si jeho napjaté, rozpálené tváře a pochopila, že Saigó nedopustí, aby ho stihl stejný osud.

Trvalo mu tři minuty, než ji porazil, ale během té doby mezi nimi v jejich mikrokosmu proběhly tisíce signálů a informací. Používání jednotlivých strategií odhalovalo různé vrstvy ducha; nebylo za čím se schovávat. Byli si bližší než milenci, bližší než dvojčata: dívali se jeden druhému do duše a Prázdno je spojovalo.

„Ano,“ pravil poďobaný sensei, aniž by dal najevo zklamání, jež v něm vyvolala porážka jeho žáka ženskou rukou. „Patříš sem, Ofuda-san.“

Později Saigó navrhl, aby si zašli na večeři. Věčně klimbající mladou ženu, kterou si přinesl minulou noc, přestěhoval na svůj futón. Akiko to nijak nekomentovala, stejně jako fakt, že dívka vůbec nejedla a za dne jen zřídkakdy otevřela oči. Byla pořád pod vlivem drog.

Saigó v restauraci mlčel a lhostejně uždiboval ze svého sašimi a salátu daikon. Kolem nich pulzoval život oslnivým tepem pití a nucené veselosti, jako by ti lidé, co ve dne dlouho a tvrdě pracovali v okolních továrnách, potřebovali vecpat celotýdenní zábavu do jediného večera.

Akiko spatřila mnoho žen, které patřily ke stejné profesi jako její matka; pochopitelně pracovaly na jiné úrovni, ovšem účel zůstával stejný. Pohled na ně v ní vzbuzoval nepříjemný pocit, jako by byla zpátky ve Fujadžó a hleděla škvírami ve zdi ložnice na nekonečnou noc venku.

Přesto si připadala jako vyměněná, protože jí došlo, že veškerá jemnost její matky byla jenom vyumělkovaná fasáda; ve skutečnosti nebyla o nic lepší než tyhle ženy, které neměly žádné postavení, důstojnost a samozřejmě ani tu nejcennější ze všech japonských ctností, čest.

Ikan neměla žádnou rodinu, předky, které by mohla ctít, žádného manžela, který by ji chránil a který by řídil její osud i osudy jejího potomstva. Měla jen Akiko a taková odpovědnost na ni byla příliš.

Protože Ikan stejně jako ty ženy tady neměla žádnou budoucnost, v níž by mohlo dítě vyrůstat a nacházet samo sebe.

„Akiko-s an.“

Znovu k němu obrátila pozornost. „Hai?“

„Proč jsi to neudělala?“

Věděla, o čem mluví, ale považovala za vhodnější nechat ho, aby to vyslovil sám. „Nevím, co máš na mysli, Saigó-san.“

Chvíli o tom přemýšlel. „Jak jsme bojovali v dódžó, mohlas mě porazit. Přesto jsi to neudělala.“

Zavrtěla hlavou. „Věř mi, prosím. Nemohla jsem nad tebou zvítězit.“

„Cítil jsem to.“

Pohlédla mu zpříma do očí. „To, co jsi cítil, Saigó-san, mohlo být třeba tvoje pevné odhodlání nenechat se porazit před ostatními. Ty se řídíš ctí – je to tvoje zbraň i to, čím zastrašuješ druhé. Jak bych tě mohla něčeho z toho zbavit?“

Nyní, o tři týdny později, při procházce ve sněhu mezi spícími pomerančovníky čekajícími na léto, Akiko chápala, že se tehdy vydala správnou cestou.

Miči. V japonštině to slovo znamená cestu, avšak může také znamenat cestování, povinnost, neznámo nebo cizince.

Akiko znenadání napadlo, že je asi prvním člověkem na světě, který se ocitl v situaci, v níž se všechny tyto významy spojují v jeden. Její život se Saigóem byl totiž poznamenán všemi těmito věcmi a nemohla rozeznat, kde končila jedna a začínala druhá.

Mlčky prošli kolem hájku vysokých štíhlých bambusů. Větev jednoho ze starších stromů se klonila pod nánosem zledovatělého sněhu; každým okamžikem musela pod tou tíhou prasknout. Kdepak. Vítr větev rozhoupal a dřevo bylo tak pevné, že nakonec větev vystřelila nahoru jako luk a setřásla sníh: vločky se rozsypaly ve vzduchu a pokropily je chladnou sprškou.

Šli dál, se skloněnými rameny a s rukama zastrčenýma do kapes plášťů. Nad hlavou jim hvízdal vítr.

V závětří za hustým borovicovým lesem se Saigó zastavil. Vlevo pod nimi vesele zurčela řeka. Nebylo odtud vidět ani na průmyslovou oblast za Kumamotem, ani na vznešenou horu Aso s jejími mračny horkého popela. Na okamžik se dalo věřit tomu, že člověk se dokáže takových věcí zbavit, že obvyklé rozvrstvení života se rozplynulo.

Saigó se opřel zády o kmen starého stromu a svezl se na kolena; Akiko poklekla v pravém úhlu k němu. Neobrátil se k ní a místo toho dál sledoval labyrint překřížených větví, bílých sněhem a ledem.

Akiko pozorovala jeho pyšný profil. V mnoha ohledech pro ni stále ještě představoval hádanku; na druhou stranu však tušila, že je hádankou i sám pro sebe. Přestože byl na mladého muže až příliš uzavřený do sebe, nezabýval se ani tak zkoumáním své vlastní duše: musel nějak udržovat věčný plamen své nenávisti. Akiko správně předpokládala, že nebýt této zloby, Saigó by zahynul – byla to jeho základní potrava, mateřské mléko jeho ducha.

Už tušila, že je naprosto jednoznačně zlý. Přesto ji přitahoval – bylo to proto, že o jeho vtěleném zlu věděla, nebo si toho nechtěla všímat? Když mu byla nablízku, bála se, jako by nádor na jeho duši byl nakažlivý. Zároveň však cítila, jak polevuje její nenávist k vžitým hodnotám, která ji občas trápila.

Se Saigóem získávala pocit, že někam patří. Čas a místo začínaly nabývat na významu; byl to člověk stojící mimo zákon, avšak ne vyděděnec, za něhož se považovala sama. Vyděděnec nemá žádné postavení, žádnou důstojnost, žádnou čest. Vzpomněla si na své dojmy z toho večera, kdy v restauraci zahlédla gejši s černými zuby a tvářemi pokrytými bílou rýžovou moukou.

Napadlo ji, že vlastně myslí i na Ikan, a trhla sebou, jako by se snažila vyprostit z drápů nějakého zvláště odporného stvoření. Ikan nebyla ničím než taju oiran, což samozřejmě mimo Jošiwaru neznamenalo zhola nic. Od těch dob, co odtamtud Akiko utekla, pohrdala prostitutkami více než čímkoli jiným.

Copak Ikan do toho jejího otroctví – jinak se to nazvat nedá – neprodali? Copak právě fakt, že pracovala tam, kde pracovala, jí neznemožnil stát se manželkou? Kde byla důstojnost? Kam se poděla čest?

Akiko se už ani nemohla na svou matku zlobit; její city už dávno přestoupily ten práh, kdy ji rozhořčovala neschopnost Ikan vyrovnat se s její existencí. Cítila jen pohrdání k tomu, čím matka byla a co dělala.

Ikan byla vyděděnec a aniž by to tušila, Akiko začala svůj život pojímat stejným způsobem. Teď jí však Saigó ukázal, že to není jediná cesta. Člověk mimo zákon je někdo, má důstojnost i čest, jak dokazuje stará japonská tradice vznešenosti porážky, vítězství myšlenek nad činy.

Saigóa vedle ní se zmocnila křeč. Připadal si, jako by jeho jednotlivé části někdo táhl do různých směrů. Vyvěrala z něj zlomyslnost a zoufalá touha jí nějak ublížit. „Jednou to musí skončit,“ zasípal.

Vítr mu utrhl slova od úst a zahodil je mezi zasněžené borovice. Stále se k ní ještě neobrátil; hlava se mu lehce třásla a celé jeho tělo se napjalo.

„Možná sis říkala, kdo je asi ta holka, co jsem ji před pár týdny přitáhl domů.“ Sklonil hlavu, až se bradou téměř dotýkal prsou. „Je to žena, kterou miluju.“ Akiko přesně podle jeho předpokladů cítila, jak jí někdo mezi žebry otáčí nožem. „Jmenuje se Jukio a zradila mě. Podvedla mě s mým bratrancem, gaidžinem! Iteki!“ Poslední dvě slova vyplivl s takovou zuřivostí, že Akiko zavřela oči, aby se chránila před silou jeho vzteku.

Saigó zkroutil rty do úšklebku, který měl zřejmě byt úsměvem. „Asi bys ráda věděla, jak můžu mít za bratrance gaidžina. Stalo se to tak, že moje matka Itami měla bratra, oddaného a odhodlaného muže, kterému v žilách kolovala krev velkých samurajů. Jmenoval se Cúkó a po smrti jeho nadřízeného v zimě ve třiačtyřicátém mu svěřili velení Singapuru.

Tam dlouho a dobře sloužil svému císaři až do září 1945, kdy se ještě s hrstkou věrných snažil udržet město proti britské přesile. Zemřeli v obklíčení, při obraně japonské cti, jak se na samuraje sluší. Cúkó zemřel jako poslední; ti iteki ho rozstříleli na kusy, zatímco on jim usekával ruce a hlavy katanou. Britové, jako ostatně všichni barbaři, nevědí, co je to čest.

Když zemřel, měl můj strýc za manželku ženu, která byla sice krásná, ale nebylo jasné, odkud vlastně pochází. Tím chci říct, že to zřejmě byla aspoň částečně Číňanka. Cúkóa musela nějak očarovat, protože on si všech těch řečí nevšímal.

Vím, že Japonka to být nemohla. Žena, která nepomstí smrt svého manžela, nemůže mít žádnou samurajskou krev. Tahle Čeong si vzala muže, který velel nepřátelskému útoku na Singapur. Možná to byl on, kdo zastřelil mého strýce. Jí to bylo jedno.“

Saigó zvedl hlavu. „A potomkem Čeong a toho barbarského plukovníka je Nicholas Linnear.“ Při vyslovení toho jména přeběhl Akiko mráz po zádech. Může to být pravda? ptala se sama sebe. Skutečně ji kolo života přivedlo k jedinému člověku na zemi, který jí může pomoci? Protože právě tenhle plukovník Linnear, tenhle iteki, trval na veřejném odhalení takzvaných nepravostí otce Akiko, čímž ho vlastně zabil. Znovu se soustředila ve snaze, aby jí nic neuniklo.

„To on nám vnikl do rjú, ruku v ruce se svou milenkou Jukio,“ pokračoval Saigó. „Než se potkali, milovala mě. A Nicholas ji omámil tak, jako ta jeho podvraťácká máma omámila Cúkóa. Teď ji musím pořád držet pod drogama, protože jinak by se snažila utýct k němu. Mám už jenom ji.“

„Ty se s ní pořád… miluješ?“

Saigó trhl hlavou a jeho mrtvé oči se na ni vyzývavě upřely. „Vezmu si ji, kdykoliv mám chuť.“ Znovu se odvrátil a zahleděl se na propletené větve. „Zradila mě a nic lepšího si nezaslouží.“

Akiko si vzpomněla na jeho slova, že jednou to musí skončit. „A teď ji chceš zabít.“

Saigó dlouho mlčel. „Chci se pomstít – za sebe, za svou matku, a nejvíc ze všeho za Cúkóa.“

Napadlo ji: K’ai ho. Vidím pootevřené dveře: musím rychle vejít dovnitř, než se zase zaklapnou. Tiše pronesla: „Před čtrnácti dny jsi někam odjel. Čtyři dny jsem tě neviděla ani doma, ani v dódžó.“

„Byl jsem v Tokiu,“ odpověděl, „na pohřbu svého otce.“ Zavřel oči. „Byl bych tě vzal s sebou, jenže to nešlo.“

Uklonila se. „To je pro mě čest.“

„Byl to velký člověk.“ Znovu se ho zmocnilo napětí. „A nakonec ho udolali barbaři, co tady všechno obsadili… plukovník Linnear. Ten iteki ho uškrtil. A já se začal mstít. Otrávil jsem plukovníka jedem, který se vstřebává pokožkou a nedá se zjistit. Hromadí se v těle den ode dne a působí velmi pomalu.“

„A co dál?“

Přikývl. „Máš pravdu. Jukio musí zemřít, ale můj bratranec Nicholas se o tom nesmí dovědět. Musí se jen divit, kam zmizela… a čekat, až nastane pravý čas. Pak se s ním střetnu a než ho zabiju, řeknu mu, jak dopadla jeho milovaná. A tak uspokojím všechna ta kami, která mě pronásledují.“

Smrt, smrt a zase smrt. Obklopovala je, jako by pluli mořem lebek. Saigóovo giri připadalo Akíko jako příšerná zátěž; není divu, že se jeho duch nechal tak snadno zašlapat do prachu. Bylo jí jasné, že jejich osudy si jsou podobné.

Aniž by o tom přemýšlela, položila mu prsty na paži; otočil k ní hlavu a podíval se na ni zuřivýma očima. „Nech mě, ať ty kami zaženu… třeba jenom na chvilku,“ zašeptala.

Vypadalo to, že v něm něco taje, že nějaká hradba praská, a pak se jí hrdý bojovník sesul do náruče jako dítě na prsa matky.

Ani chladný vzduch nemohl uhasit jejich žár a poprvé v životě Saigó cítil, jak se mu pod ženským dotykem valí krev do přirození. Jukio si vždycky bral více či méně násilím a často zezadu, tak jak to dělal se svými milenci; nebylo v tom nic, čemu by se dalo říkat láska nebo milování.

S Akiko všechno vypadalo jinak – možná proto, že jí dovolil, aby ho rozehřála a vedla. To on se nyní poddával jejímu tempu a používal své ztvrdlé dlaně, určené k rozsévání bolesti a smrti, k tomu, aby ji jemně hladil po rozpálené pokožce.

Jakmile ucítil, jak se její ústa pod jeho rty otevírají a jak do něj vniká její jazyk, okamžitě mu ztuhl úd a Saigó se rozvášnil jako panic.

A co se týče milování, vlastně panicem byl. Něha a cit v něm neměly místo; lásku neznal. Miči.

Její prsa se pod jeho dotykem nadouvala a bradavky se jí vztyčily; jeho vzrušení bylo tak velké, že by do ní nejradši zajel hned. Jenže Akiko ho svými rty, zručnými prsty a sevřením třesoucích se stehen přesvědčila, aby ještě počkal.

Uchopila ho za ztopořený úd tak pevně, jak jen mohla, aniž by vystříkl dříve, než budou oba chtít. Třela mu prsní bradavky špičkou jazyka, šourek prsty a žalud jemnou kůží, kterou měla na stehnech.

Nakonec už bylo tření tak nesnesitelné, že se nad nimi oběma smilovala a zavedla ho ke své pochvě.

S dlouhým zasténáním do ní vrazil, až zamrkal a prsa se mu divoce dmula.

Nedovolila mu, aby se pohnul, protože se bála, že jediný pohyb by stačil a jeho váza naplněná blahem by přetekla; místo toho jej uchopila za boky a přitiskla k sobě. Pak začala stahovat a uvolňovat své vnitřní svaly; výsledkem bylo mnohem menší tření, než kdyby se hýbal sám, a tím pádem mohl vydržet déle, přestože byl už na pokraji orgasmu.

Akiko se mu dívala do tváře a zjišťovala, že její city vyvěrají nejen z vlhkého erotického spojení, ale i z výrazu jeho obličeje. Radovala se z potěšení, které mu poskytovala, byla ráda, že ho aspoň na okamžik zbavuje kami, které mu byly stále v patách.

Na zádech jim zamrzal pot a přizpůsoboval je tak prostředí zimní krajiny. Tam, kde se spojili, byla jejich těla vlhká, jako kdyby je někdo prolil horkým olejem.

Akiko se začal rozostřovat zrak a cítila, že se její duše někde toulá, úplně jako ve snu. Sama už se blížila vyvrcholení; soustředila se tedy na Saigóa, který neviděl ani neslyšel. Jeho pevné, štíhlé tělo se chvělo, na krku mu vyvstávaly šlachy a zatínal zuby ve snaze se ještě udržet. Nešlo to.

„Ano!“ vykřikla celá bez sebe, zakousla se mu do krku a rozplynula se ve slasti.

Ještě dlouho poté vypadal jako vyměněný. Zbytky jeho bývalého já, ztracené v jejich objetí, však zůstávaly viditelné jako krásné staré zříceniny na krví pokrytém bojišti.

Stále se jí držel a trvalo mu nepředstavitelně dlouho, než začal zase dýchat normálně. I když jim už začala být zima a museli se obléci, nechtěl se od ní odtrhnout.

Nakonec se dokonce tiše rozplakal. Když se zeptala, co ho trápí, odpověděl: „Vzpomněl jsem si na ten bambus, jak jsme šli kolem. Kdybych mohl být jako ten strom, nezdolný a schopný zbavit se i toho nejtěžšího břemene!“

Pak se však začal vracet ten Saigó, jakého znala; to už seděli daleko od sebe a nedotýkali se ani ramenem. Akiko se zdálo, že se nějakým zvláštním způsobem stydí za to, co tady vyváděl, jako by si dovolil přestoupit nějaká tajná pravidla, která znal jenom on. Byla by ráda, kdyby mohla říci, že se stydí jen za svoje slzy; bála se však, že to není celá pravda.

Připadalo jí, že Saigó lituje toho, že má city a potřeby stejně jako každý jiný člověk. Akiko s ním žila dost dlouho, aby chápala, že sám sebe považoval za něco jiného než celé lidské plémě.

Pokud věřil v nějakého boha, pak tím bohem bylo tohle: jeho odloučení mu dodávalo sílu, tak jako Prázdno dodávalo sílu ostatním. Mohl všechno, co dělal, považovat za nutné a správné. Bez této víry by byl ztracen jako mnich bez Buddhy.

To, jak se od ní bez dalšího odvrátil, se jí však silně dotklo a už nedokázala mlčet. S pohledem upřeným na jeho tvář se zeptala: „Nelíbilo se ti naše spojení, Saigó-san? Necítil jsi ten vír lásky jako já?“

Posměšně zafrkal. „Láska! Pcha! Nic takového neexistuje!“

„Vždyť jsi sám říkal, že miluješ Jukio,“ trvala na svém Akiko, přestože se jí zmocňovala nepříjemná předtucha.

„Co cítím nebo necítím k Jukio, je čistě moje věc,“ odsekl. „A co se týče toho, co jsem řekl, tak jsem použil jen nejblíž příbuzné slovo. To, co k ní cítím, se nedá slovy vyjádřit. Určitě to není láska.“

„A co já?“ Věděla, že to tak musí skončit, ale ani strach z toho, co možná řekne (nebo neřekne), jí v tom nemohl zabránit. „Co cítíš ke mně, Saigó-san? To se taky nedá vyjádřit?“

„Otázky, otázky! Čím to, že ženský neumějí nic jinýho, než se pořád na něco ptát?“ Vyškrabal se na nohy a dech se mu srážel u úst: už to byl zase ztělesněný bojovník. „Otázky nesnáším, Akiko-san. Víš to a stejně se mě pořád ptáš.“

„Jsem jenom člověk,“ opáčila smutně. „Ne jako ty, ojabun.“

Krátce, hrdelně se zasmál. „Tak ojabun? To je pěkné, Akiko-san. Moc pěkné. Považuješ mě za svého učitele, za svého pána. No, to se ti musí nechat, víš, jak mi spravit náladu.“

Jenže to už tušil, že zdánlivě nepohyblivé pevniny jeho bytí se začínají pohybovat od svého božského středu a vzniklými otvory jeho svět zaplavuje ostré světlo, ukazující mu v celé své nahotě naprosto neznámou zemi. Ve stinných údolích hořely ohně, pohřební hranice všeho, co bylo kdysi.

Když se na ni díval, uvědomoval si, že vlastně Jukio nikdy nemiloval; že ho doopravdy nikdy nenapadlo; že city nemusí být vždy jen chladné, ale i vřelé.

Jak se vpíjel očima do Akiko, znovu začal pociťovat sexuální pud, který v něm předtím vyburcovala. Nevzbuzovala v něm zuřivost tak jako Jukio nebo jeho mužští milenci; s údivem zjišťoval, že s Akiko jeho zášť mizí a zůstává jenom teplo, které později identifikoval jako útěchu. Pochopil, že vše, co jí dnes pověděl, neříkal proto, aby ji zranil, jak se domníval, ale proto, aby si ulevil.

Obloha se zatáhla temnými mračny a vzduch byl těžký a vlhký. Zanedlouho začne pršet nebo sněžit, podle teploty. Blížil se předčasný soumrak, fialový jako čerstvá modřina.

„Od severozápadu se žene bouřka,“ prohodil. „Je čas jít.“ Nejradši by se na ni přestal dívat, jenže byl jako dítě, které poprvé okusilo cukroví: také se nechce hnout z cukrárny.

Zároveň však potřeboval nějak přetrhnout to spojení, které se mezi nimi táhlo jako kus hedvábí. Musel se znovu vrátit do sebe, přesvědčit se, že ten nový pocit ho celého nezměnil a že je v něm pořád velký kus nezdolného bojovníka.

Vykročil tedy vpřed, jako by na ni úplně zapomněl. Když Akiko vstala a vydala se za ním, všimla si, že jeho pozornost upoutalo něco, co ze svého místa nemohla vidět; sledovala ho, jak schází z cesty a míří mezi borovice nalevo.

Za okamžik se vrátil a v levé ruce držel zmítající se uzlíček šedivých chlupů.

„Akiko-san, koukni se, co jsem našel! Vlčí mládě!“

Akiko mu s úsměvem vyšla po cestě vstříc; na okamžik vypadal šťastně a bezstarostně jako malý chlapec. Napadlo ji, že je dobře, že je toho ještě schopen; kdyby se tak dala taková chvíle prodloužit!

Současně si uvědomila, že se k nim něco řítí; než stačila otevřít ústa a varovat ho, bylo už pozdě.

Velké šedivé zvíře skočilo na Saigóa, vrčelo a zatínalo do něj drápy. Saigb se zapotácel a upadl; instinktivně upustil vlče, jenže matka si toho nevšímala a útočila na něj dál s neztenčenou prudkostí.

Akiko se rozběhla k místu, kde se svíjeli ve sněhu. Sklonila se, aby chytila vlčici za krk a odtrhla ji od něj.

Jenže Saigó nejspíš dopadl na zledovatělé místo, protože sklouzl a společně se zvířetem spadl po desetimetrovém srázu dolů k řece.

Akiko ještě spatřila, jak se Saigóovi kroutí záda a tvář mu stahuje bolest; pak už napůl utíkala, napůl padala po kamenitém svahu. Přistála na zadku a vykopla nohou, přičemž zasáhla vlčici špičkou boty do čumáku.

Zvíře vyskočilo, zavylo a pak se vyřítilo nahoru mezi borovice, kde čekalo vyděšené štěně.

Akiko poklekla k Saigóovi: obličej, ramena a předloktí měl rozedrané do krve. Nad levým zápěstím zahlédla otisky zubů, jenže ani to nebylo příliš vážné ve srovnání s jeho páteří, která se klonila v nepřirozeném úhlu. Rozšířené zornice jeho očí naznačovaly, jak strašně trpí.

Pečlivě ho obrátila na břicho; okamžitě jí bylo jasné, že si při pádu zlomil páteř o nějaký kámen.

Jemně, jako chirurg, přejela prsty přes jeho záda; zasažené byly minimálně tři obratle, možná čtyři.

Zhluboka se nadechla. Sun Hsiung byl mimo jiné koppo sensei; dvěma prsty dokázal nepříteli zlomit libovolnou kost, což bylo nejběžnější použití koppo. Jenže Sun Hsiung ji naučil i druhou stránku koppo, kacu, která nelámala, ale naopak léčila.

Zpomalila dech; věděla, že kdyby se pustila do práce a neuspěla, odsoudila by Saigóa k doživotní invaliditě, což pro něj znamenalo totéž jako rozsudek smrti. Co jiného však mohla dělat? Nemohla ho tu nechat a jít shánět telefon; už teď byl v šoku a v bezvědomí. Nemohla se ho na nic zeptat a pokud nebude jednat rychle, mráz prolomí jeho tělesné obranné mechanismy a zabije ho.

Aniž by o tom déle přemýšlela, odložila strach a dala se do díla. Pracovala dvacet minut jen s jednou krátkou přestávkou; přesně jak předpokládala, byl zasažen i čtvrtý obratel, o něco níže pod ostatními. Nevěděla, jestli tady pomůže některý z hmatů seikocu aiki; netušila, co dál.

Zavřela tedy oči a hledala Prázdno, kde ji řídil pouze instinkt – a možná ještě něco víc: pocit vesmírné harmonie. Oběma palci zatlačila na kjušó – citlivá místa – vedle poškozené kosti, dovnitř a do stran. Zaslechla lupnutí, jako když vylétá zátka z láhve šampaňského, a děkovala Buddhovi za sílu a odvahu.

Ještě nějakou dobu nad ním klečela, unavená a šťastná, a její horký dech rozehříval zamrzající pot na jeho zádech.

Pak sebrala všechny zbylé síly, přehodila si Saigóovo bezvědomé tělo přes ramena a upravila je tak, aby ji co nejméně tlačilo. Pak se jako vzpěrač vyhoupla na nohy a vydala se k domovu.

„A tak jsi přišla sem,“ poznamenal.

Akiko přikývla. „Povídal mi o vás Saigó; to on mi navrhl, abych se snažila dostat tam, kam on nemohl.“

„Byla to od něj troufalost,“ konstatoval. „Ovšem nemůžu říct, že by mě to překvapovalo. Nemohl tady zůstat a mám pocit, že nemůže dlouho zůstat nikde.“

Ta slova se jí nelíbila; věděla, že Saigó ji ze své vlastní vůle uvedl na cestu, která byla jemu samotnému odepřena.

Kjóki přerušil tok jejích myšlenek. „A co tady vůbec hledáš, Akiko-san? Co myslíš, že ti můžu poskytnout tak zvláštního?“

„Chci se naučit, jak skrývat svoji duši,“ odpověděla. „Abych mohla stavět na odiv dokonalé wa i ve chvíli, kdy se chystám udeřit.“

Kjóki jim dolil čaj a usrkl ze svého šálku. Seděli se zkříženýma nohama proti sobě na kamenné podlaze. Jak jí vyložil, hrad, kde se nacházeli, postavil začátkem sedmnáctého století Ieasu Tokugawa pro nějakou ženu, která byla napůl Japonka a napůl Portugalka. Musela to být zvláštní žena, napadlo Akiko.

Venku hrál komuso s rákosovým košíkem na hlavě plačtivou melodii na bambusovou flétnu.

„Pověz mi,“ vyzval ji, „jak je možné, že tak mladá dívka jako ty má tolik nepřátel.“

Nebylo zbytí, než aby mu všechno vypověděla: o Ikan a Fujadžó, o jejím otci Šimadovi a o tom, kdo mu vložil do ruky wakizaši, aby si je vnořil do břicha a zničil svou haru, svůj život. Seppuku.

Kjóki zavřel oči. „Těší mě, když v někom tak mladém vidím takovou oddanost rodině.“ Zvedl pozlacený vějíř, který ležel vedle něj, a začal si jím ovívat obličej. Vypadal přitom zženštile a Akiko se zdálo, že to snad ani není slušné.

Kjóki okamžitě přestal pohybovat vějířem a probodl ji očima; vějíř mu visel vedle obličeje jako mrtvý motýl. „Vadí ti můj vějíř, Akiko-san?“

Musela potlačit touhu mu zalhat. Saigó ji před tím varoval: Kjóki-san to pozná, upozornil ji, a vyhodí tě dřív, než řekneš švec.

Akiko se zastyděla a krev se jí nahrnula do tváří. „Mám pocit, že se ten vějíř nehodí k tak velkému bojovníkovi, jako jste vy.“

„Nebo ty.“

„Já nejsem žádná velká bojovnice, sensei.“

„Ale chceš jí být.“

„Hai.“

„A proto pohrdáš vějířem.“

„Jako žena –“

S otevřenými ústy sledovala, jak vějíř zasvištěl vzduchem a zabodl se přesně doprostřed skříně na druhém konci pokoje.

„Ne jako žena,“ opravil ji Kjóki. „Jako bojovnice.“ Lhostejně upíjel čaj. Když odložil šálek, požádal ji, aby mu přinesla jeho zbraň.

Akiko vstala a přešla na druhý konec místnosti. Jakmile natáhla ruku a dotkla se vějíře, roztaženého jako Buddhova ruka a zaraženého do dřeva, pravil: „Z mé skříně nevytahuješ žádný ógi, žádný obyčejný vějíř, Akiko-san. Tohle je gunsen, válečná zbraň.“

Když mu ho vrátila, pokračoval: „Všechna žebra jsou z ručně kované oceli, samotný vějíř je pak vyroben z ocelové síťky, která dokáže proniknout kůží, masem, vazivem – a při dobře vedeném úderu i kostí.“

Gunsen se mu opět komíhal u tváře jako neškodný motýl, který se vrátil do kukly.

„Máš pokoj v druhém patře,“ oznámil jí. „Přímo pod mým.“

„Nemám rodiče: mými rodiči jsou nebe a země. Nemám domov: mým domovem je saika tanden. Nemám tělo: mým tělem je netečnost. Nemám oči: mýma očima je blesk. Nemám žádnou strategii: mou strategií je sakkacu džizai. Nemám žádné plány: mým plánem je kisan. Nemám žádné zásady: mou zásadou je rinkiohen.“

Akiko klečela sama v Pokoji Stínů před řadami tyčinek s kadidlem a dlouhých bílých svíček; všechny hořely a místnost se plnila omamnou vůní. Zdálo se, že vzduch vstřebává její modlitbu, jako by jí naslouchal.

Kjókiho hrad stál v Asama kogenu, v rokli poseté bílými břízami a modříny, mezi akry zářivě kvetoucích azalek a broskvoní ve výšce tisíc metrů nad mořem. Tato vysočina, chladná v létě a mrazivá v zimě, ležela něco přes 130 kilometrů od Tokia, na severovýchod od rozvalené, kypící metropole, téměř přímo v srdci Honšú, hlavního japonského ostrova.

Kogenu vládla Asama-jama vysoká 2500 metrů, činná sopka se svahy politými lávou z častých erupcí.

Na opačné straně vysočiny se těsně vedle Asama jamy nacházel kus území zalitý černou, rozpraskanou lávou, nazvaný po strašném výbuchu sopky v roce 1783 Oniošidaši, „Ďáblův výkal.“

Po celé oblasti byly rozesety parky a domy boháčů, ovšem ani jeden z nich neležel na dohled od hradu, jejž Kjóki poté, co se sem nastěhoval, nazval Jami Doko, Jestřáb v temnotě.

Akiko neměla ani tušení, kdy se zde její sensei usadil, ani co dělal předtím. Jen podle toho, co viděla, usuzovala, že je aspoň poloviční Mongol: naznačoval to sklon jeho očí, široké a ploché lícní kosti i barva pleti. Dokázala si představit jeho předky zahalené do vlčích kůží a kovových plátů, jak se řítí na koních z čínských stepí, aby přepadali mírumilovné vesnice.

Pracovali přesně podle podrobného časového rozvrhu, který nepřipouštěl sebemenší odchylku, což byl nejpodstatnější rozdíl oproti jejím dvěma letům stráveným v rjú v Kumamotu. Každá chvilka, kterou Akiko v Asamě strávila, musela být přesně naplánována a doložena. Každý nevyužitý čas byl důvodem k trestu a žádné omluvy se netrpěly. Ani nemoci, které Kjóki léčil pomocí různých přírodních prostředků a mastiček. Byl to talentovaný jogen, chemik, a Akiko, která onemocněla ostatně jen zřídkakdy, se po jeho péči uzdravovala do deseti hodin, během nichž ovšem její výcvik včetně těch nejtěžších tělesných cvičení probíhal nepřetržitě.

Někdy strávili celé týdny daleko od hradu v divočině, často za nepříznivého počasí – uprostřed zimy nebo koncem léta a začátkem podzimu, kdy jižním pobřežím ostrova otřásaly silné vichřice a posílaly do vnitrozemí těžké průtrže mračen, které dopadaly na zem jako dračí pařáty.

Mělo to svůj účel. Naučil ji, jak používat živly a jak je v mnoha případech zkrotit. Brali si s sebou jedině rokugu, „šest nindžových pomůcek na cesty“. Pět z nich bylo uloženo uvnitř šesté, učitake, třímetrové duté bambusové tyče, v níž ležely léky, tužka, ručník, klobouk a musubinawa, osm metrů dlouhý provaz upletený z ženských vlasů, lehčí a pevnější než konopný.

Spali na stromech a v lesích, vedle horských potůčků, na skalách poblíž vodopádů Širaito, což byla neskutečně krásná síť úzkých vodopádů na skále porostlé stromy.

Kjóki tvrdil, že techniku cučigumo mu předal jeho otec, který ji zase znal od Džinnaie Ukifuneho, profesionálního vraha ve službách Nobunagy Ódy, zvláštního mezi nindžy tím, že byl trpaslík.

Kjóki vysvětloval, že cučigumo znamená „netopýr na trámu“. Naučil ji, jak se zachycovat na stropech místností, kde jsou trámy, do nichž je možné zaseknout nekode, jakési kočičí drápy z kované oceli. Celé hodiny tak za nocí viseli a pomocí tajuplných technik pro ovládání dechu zpomalovali svůj metabolismus natolik, že do rána vydrželi bez pohybu.

Ráno pak pružně a tiše seskočili na kamennou podlahu, aniž by je brněla jediná část těla, připravení – kdyby šlo o skutečnou situaci – okamžitě smrtelně zasáhnout nepřítele.

Jednoho večera, asi rok poté, co poprvé překročila práh jeho hradu, ji Kjóki zavolal do místnosti, kterou ještě nikdy neviděla: byla velká a měla vysoký klenutý strop, dokonce tak vysoký, že se jeho konec ztrácel v temnotě. Místnost rozdělovala podivná brána, která svou oblostí trochu připomínala čínské měsíční brány.

Na podlaze, na rozdíl od celého zbytku Jami Doko, ležely tatami. Kjóki na nich klečel těsně za obloukem měsíční brány; před sebou měl rozložený lakovaný čajový servis a talíř plný rýžových koláčků.

Akiko se zhluboka uklonila, zula si boty a poklekla naproti němu; měsíční brána se tyčila nad jejich hlavami a oddělovala je, jak se patří mezi žákem a senseiem.

V místnosti panovalo ticho a klid. Akiko zkoumala atmosféru, tak jak ji to naučil, a cítila jen dokonalou harmonii jeho wa. Sledovala ho, jak připravuje zelený čaj; ani nevěděla, že to tak dobře dovede. Jeho pohyby ji fascinovaly, připadala si uvolněná a líná.

Kjóki odložil metlu, pootočil šálek a nabídl jí jej. Hluboce se jí uklonil a ona mu gesto opětovala; její čelo se dotklo tatami na druhé straně měsíční brány.

Šepot, něco jako šustění hedvábí nebo…

Překvapeně udělala kotoul vpřed a dopadla na tatami.

Za ní se z vrcholku měsíční brány zřítilo kovové ostří, prorazilo rákosovou rohož přesně na tom místě, kde měla ještě před chvílí krk, a zarylo se do podlahy.

Akiko si klekla a vytřeštěně zírala na svého senseie, který klidně popíjel čaj.

„Jak to?“ ptala se. „Z vašeho wa jsem necítila vůbec nic. Bylo úplně klidné… ani se nepohnulo.“

„Proto jsi taky tady,“ odvětil Kjóki prostě. „Moje wa skrývá džahó.“

„Džahó,“ opakovala Akiko. „Kouzla?“

Sensei pokrčil rameny. „Říkej tomu, jak chceš. Má to mnoho jmen. Nezáleží na tom, které z nich používáš.“

„Takže to existuje.“

„Napadlo tě, co mám v úmyslu?“

„Mohlo mě to zabít. Opravdu byste dovolil, aby se to stalo?“

„Jakmile začne ostří padat, nemůžu ho už zastavit,“ opáčil. „Jako obvykle jsi měla svůj osud ve svých rukou. A musím říct, jsem rád, že tě vidím živou. Nejsi první žena, která sem přišla a chtěla získat to, co bylo určeno pro muže. Ženy obvykle chtějí moc ovládat, a tím ji vlastnit – je to nepřímá, ženská strategie. V naší společnosti takhle matka vládne synovi a žena manželovi. Stává se skutečně zřídka, že by žena toužila po přímých prostředcích – že by chtěla mít absolutní vládu nad muži pomocí své vlastní síly.

Jak jsem už řekl, několik se jich o to pokusilo. Žádná z nich neuspěla. Možná, že teď z tebe bude první miko.“ Vstal a napřáhl ruku dlaní nahoru. „Pojď. Je načase začít s opravdovou prací.“

Byl pouhou tváři v dešti: viděla ho a zároveň ho neviděla, stál jí po boku a přitom nikde poblíž nebyl. Prolétl kolem ní jako kami a byl pryč.

Ačkoli s ním strávila několik let, ačkoli našel klíč k jejímu světu a předal jí ho, nastala doba, kdy začínala pochybovat, že v Jami Doko vůbec kdy byla.

Nad sanatoriem, kde ležela v bílých obvazech, se tyčily švýcarské Alpy. Neviděla a po většinu času nebylo kolem ani nic zajímavého ke slyšení. Žila jen ze svých vzpomínek.

Kjóki se změnil v sen, mlhavý jako kouř vycházející z lesa. To, co od něj získala, však zůstávalo.

Každý den ji sestry vyvážely na slunce, kde pobyla přesně čtyřicet minut. V některých věcech si Švýcaři potrpěli na přesnost stejně jako Japonci a časové rozvrhy byly jednou z nich.

Vzpomněla si na ten okamžik, kdy se na ně z mlází vyřítil divoký kanec; zůstala stát na místě, zatímco se na ni zvíře sápalo, a sledovala jeho zakroucené kly, hrubé a mastné.

Ani se nepohnula; duši měla jako poklidnou hladinu jezera. Když otevřela ústa, vylétlo z nich kiai známé jako toate-no-ate, úder na dálku.

Kanec se ve vzduchu obrátil a vydal táhlé zapištění, které zčistajasna umlklo, jako by mu někdo sevřel krk; pak ztěžka padl na bok a zůstal bez hnutí ležet až do chvíle, kdy, jak ji naučil Kjóki, ukončila svůj pokřik.

Vzpomněla si na to, jak se jí na zápěstí dotýkalo Kjókiho kimono za těch dlouhých odpolední, kdy spala a zdálo se jí, že on pečlivě sleduje její sny, jako by v Jami Doko byl i spánek součástí výcviku.

Toužila po jeho lekcích, tak jako mladík touží po sexu, sní o něm a nakonec se jím stane posedlý.

Jejich vztah byl založen na zvláštní čistotě, kterou předtím ještě s žádným mužem nezažila. Nebyl to žádný světec, ale ona po něm netoužila – spíše toužila po tom, co měl. Džahó. Nakonec se zamilovala právě do džahó.

Pamatovala se na jejich rozloučení. Strávila s ním sedm let, což pro oba znamenalo magické číslo. Bylo načase, aby se vrátila do světa a zahájila svou pomstu.

Matná tvář v dešti.

Skoro předpokládala, že hrad se za ní rozpadne a zmizí za rašícími stromy. Do ramen jí bušil déšť ve stejném rytmu jako komusova melodie, před ní se rozutíkávali králíci a nad stromy poletoval osamělý jestřáb hledající vhodnou oběť.

Když se vrátila z chladného Asama kogenu a ztratila se mezi davy turistů a obyvatel Tokia, došlo jí, že ze všeho nejvíce se ji stýská po Saigóovi; že se do Kjókiho lekcí zamilovala proto, že Saigó nebyl po ruce. Schválně na něj celou tu dobu nemyslela, aby se zbytečně netrápila.

V telefonu se dověděla, že Saigó už v Kumamotu není; rozjela se tedy na okraj Tokia, kde, jak se dověděla, bydlela jeho rodina.

Sedm let ho neviděla, ale čím více se přibližovala k jeho domovu, tím více jí to připadalo jako sedm minut. Neexistovala mezi nimi žádná bariéra, žádný pocit odcizení.

Saigó občas mluvil o svých rodičích – samozřejmě si dobře všímala jeho zmučeného obličeje, když hovořil o smrti svého otce – ovšem nic z toho ji nepřipravilo na tak honosné sídlo, jaké uviděla.

Především byl dům velký, což je v Japonsku vzácností; navíc jej obklopovaly překrásné zahrady a sad. Půda byla tak drahá, že Akiko překvapilo, když jí viděla tolik v majetku jedné jediné rodiny.

O to víc ji zaskočilo, že ta „rodina“ nyní sestává jen ze Saigóovy matky a deseti služebných: neměli žádné bratry, sestry ani jiné příbuzné.

Saigóova matka byla drobná žena s jemnými kostmi a krásnou přísnou tváří samurajské dámy. Tradice pro ni hodně znamenala.

Akiko uvítala u dveří služka jako vítanou návštěvnici a odvedla ji do pokoje, kde jí jiná služebná rozbalila zavazadlo a třetí jí ukázala koupelnu. Poté jí předložili pečeného platýze se sójovou omáčkou, vynikající studený salát z mořských řas, kuřecí jakitori s rýží a zlatavý čaj, jaký ještě nikdy neokusila.

Tou dobou se už připozdívalo; když dojedla, objevila se čtvrtá komorná a zavedla ji zpět do jejího pokoje, kde už měla rozestlaný futón. Tak se stalo, že strávila v domě šestnáct hodin, aniž by spatřila svou hostitelku.

Ráno Akiko vstala a oblékla si své nejlepší kimono, které – jak zjistila při pohledu do zrcadla – zase až tak nejlepší nebylo. Až doposud neměla v životě mnoho času všímat si drobností, které patří k životu ženy.

Rukávy byly odřené a hedvábí také nepatřilo k nejkvalitnějším.

Oproti tomu Itami byla oblečená skvostně; to by ovšem byla, říkala si Akiko, i ve společnosti nejvýše postavených dam v Japonsku.

Setkaly se v jednom z pokojů na šestnáct tatami, kam Akiko zavedli, hned jak se oblékla a učesala. Mladá žena, která jí večer předtím ukazovala její pokoj, tiše a zdvořile zaklepala na šódži, vstoupila teprve když byla vyzvána, poklekla za zády Akiko a téměř hodinu ji kartáčovala, česala a upravovala účes pomocí toho, co jí Akiko podala: hřebenu kuši ze dřeva cuge, který patřil Ikan, a barevně ladících kanzaši, které jí věnoval Šimada.

Když jí služebná podala zrcadlo, Akiko se zhrozila, jak silně se podobá své matce. Jak je to dlouho, co měla naposledy takhle upravené vlasy? Nevzpomínala si a nemohla ani s čistým svědomím prohlásit, že se tak sama sobě líbí.

Mezi nimi ležel čajový servis, mistrovské dílo z výborného materiálu; porcelán byl tenký a průsvitný jako kůže. Složitý obřad, který Itami s čajem prováděla, sloužil dvojímu účelu: zmírňoval napětí a nejistotu, které obvykle cítí při setkání dva docela neznámí lidé, a kromě toho zaměřoval jejich pozornost na Zen, na vytváření harmonie.

Jestliže po čajovém obřadu nebyly ještě přítelkyněmi, určitě si již nepřipadaly cizí.

„Jsem ráda, že jste přijela,“ pronesla Itami. Měla příjemný, dobře modulovaný hlas a její chování, přestože se řídilo formálností danou tradicemi, bylo podbarveno vřelostí, která šla od srdce a zbavovala Akiko nervozity. „Můj syn o vás několikrát mluvil.“ Akiko vycítila, že by o tom ráda řekla něco víc.

„Přijela jste ve správnou dobu,“ pokračovala Itami. „I když Saigó tady zatím není, počítáme, že se vrátí do týdne. Předpokládám, že tu zůstanete.“

„Nemůžu vám tady tak dlouho překážet,“ ohradila se Akiko. „Nicméně vám děkuji za nabídku.“

„Nabídka není k ničemu, pokud ji nikdo nepřijme,“ odvětila Itami. „Jak jste si jistě všimla, můj dům je dost velký – dalo by se říct, že skoro příliš velký pro jedinou ženu. Občas si připadám osamělá; člověk má toho věčného přemýšlení někdy taky dost. Velmi by mě potěšilo, kdybych tu měla na nějakou dobu společnici. Prokážete mi tu laskavost?“

„Jestliže si to přejete, pak samozřejmě. V tak krásném domě jsem ještě nikdy nebyla. Je to báječný pocit.“

„To přeháníte,“ ozvala se Itami, jenže Akiko viděla, že pochvala starší ženu potěšila.

Druhý den odpoledne jí Itami řekla: „Bála jsem se, že když ta ubohá Jukio tak nešťastně zemřela, Saigó se přestal zajímat o ženy. Strašně ji miloval a její smrt ho úplně zlomila. Kromě toho se to stalo jen krátce po smrti mého manžela a… víte, on a Saigó si byli vždycky velice blízcí.“ Akiko si vzpomněla, že všichni jsme vázáni povinnosti ke svým rodičům a nikdo tomu neunikne.

Zjistila, že ta starší žena se jí velice zamlouvá: podařilo se jí docílit toho, že se Akiko cítila jako doma, aniž by ji bombardovala otázkami, jako to dělají jiné matky s přítelkyněmi svých synů: Z jaké jste rodiny? Odkud pocházíte? Co dělá váš otec? Kdo byl jeho otec? A tak dále. Itami místo toho brala Akiko takovou, jaká je, a to Akiko velmi těšilo.

„Dneska,“ prohlásila Itami, „je všechno jinak. Dny, kdy byla cesta Japonska určena jednou provždy, jsou pryč. Moderní doba všechno změnila.“

Nastalo ticho; obě ženy se procházely jedna vedle druhé pod citronovníky a švestkami. Růžovobílé chryzantémy kývaly hlavami ve větru jako řecký chór; nad nimi pluly bílé mraky, mezi nimiž poletovali šediví kulíci. Slunce jim příjemně hřálo do zad.

„Zítra se vrátí můj syn.“ Itami se zastavila a podívala se na oblohu jako ještěrka vyhřívající se na sluníčku. Akiko se zastavila vedle ní. „Možná by bylo nejlepší, kdybyste brzo ráno odjela.“

Akiko se jejími slovy probírala jako archeolog, který padl na něco, z čeho by se mohl vyklubat důležitý nález. „Mám Saigóa ráda,“ pravila po chvíli. „Moc ráda.“

„Ano,“ připustila Itami. „Vím. Jenže stejně si myslím, že by bylo lepší, kdybyste tu nebyla, až se vrátí.“

„Proč, Itami-san?“

Starší žena se k ní obrátila. „Můj syn je vtělené zlo, Akiko-san. Občas si dokonce říkám, jaké štěstí, že Jukio-san zemřela tak brzy a tak tragicky. Nepřála jsem si, aby se dala dohromady s mým synem. Když potkala Nicholase Linneara, doufala jsem, že tím to skončí. Jenže ona se vrátila k Saigóovi, stejně jako vy. A já nechci, aby se stejná chyba opakovala ještě jednou.“

„Bojíte se snad o můj život, paní?“

Itami upírala pohled do očí Akiko. „Ne, Akiko-san. Bojím se o vaši duši. Můj syn je jedovatý, jeho myšlenky jsou jedovaté a je lepší držet si ho od těla, aby vás taky neotrávil.“

„Zatím mi to neublížilo,“ namítla Akiko zvesela.

„Nebylo by dobře brát to na lehkou váhu, má drahá.“ Itami opět vykročila. „Jestliže se rozhodnete zůstat, nebudu se snažit vám v tom bránit. Zjistila jsem, že je hloupost snažit se změnit vůli někoho jiného – nic se tím nikdy nedosáhne. Nepovedlo se mi to u mého muže, u mého syna ani u mé švagrové – takže určitě nejsem dost silná, aby se mi to podařilo u vás. Přesto s vámi mluvím upřímně a byla bych ráda, kdybyste mě aspoň vyslechla.“

Znovu nastalo ticho, které tentokrát přerušila Akiko. „Itami-san, chci ho vidět.“

Starší žena sklonila hlavu. „Pochopitelně, milé dítě.“

Svatby se zúčastnili jenom čtyři lidé: Saigó a Akiko, kteří se drželi za ruce, Itami a šintoistický kněz, který obřad řídil. Ceremoniál se odbýval v severní zahradě, ve vůni růží a citronů. Den byl krásný a jasný jako křišťál; slunce stálo vysoko na obloze a rozlévalo paprsky tepla jako požehnání.

Potom ji Saigó odvezl do Tokia a s Itami se vídali jen zřídkakdy. Nemohla se zúčastnit pohřbu, když přivezli zapečetěnou rakev, kterou Itami odmítla nechat otevřít, jakmile se dověděla, jak zemřel. Přesto jí však Itami napsala, že teď netouží po ničem jiném, než pohřbít ho dostatečně hluboko vedle jeho otce, který ho měl rád tak, jak ona nikdy nedokázala, a který mu popletl hlavu tak, že mu to nikdy nemohla odpustit.

Co se týče Akiko, nepřipadalo pro ni v úvahu nic jiného, než provést to, o co ji Saigó před svým odjezdem do Ameriky požádal. I kdyby s ní o tom nemluvil, věděla by, co má dělat.

„Vím, jak na to,“ oznámila mu vítězně den před osmým výročím jejich svatby. „Bude to pro mě změna, obrovská změna.“ Zvedla fotografii, aby se na ni mohl podívat.

Dlouho jen přejížděl očima mezi Akiko a obrázkem. „To ho oddělá,“ pronesl nakonec. „Naprosto dokonale. Kdybych se ovšem nevrátil.“ Zamračil se. „Jenomže já se vrátím.“

Akiko mu však nevěřila – věděla svoje. Saigó byl mrtvý už ve chvíli, kdy nasedal na letadlo JAL do Ameriky, kde se měl naposledy utkat se svým bratrancem Nicholasem Linnearem. Stejně ho však od jeho úmyslu nezrazovala, ani mu neřekla, co ho čeká: byl to bojovník a odepřít mu boj znamenalo na místě ho zabít.

Když se jí ta zpráva donesla, byla už pátý týden ve Švýcarsku. Truchlila nad ním a zároveň vypracovávala plán pomsty – takové, jakou by si on sám přál.

Ráda by během svého dlouhého pobytu na švýcarské klinice cvičila, jenže aspoň první týden jí to zakázali. Potom to ponechali na její vlastní úvaze, přesvědčení, že dokud bude mít na sobě obvazy, nebude dělat nic. Mýlili se, ovšem Švýcaři nemají o takových věcech valné ponětí.

Každý den těsně před obědem se Akiko nechávala zavést do tělocvičny, kde absolvovala devadesát minut tvrdého cvičení, aby si udržela své dokonalé tělo ve formě. Odpoledne si trénink zopakovala a protože byla zvyklá pohybovat se v noci, budila se dlouho poté, co všichni odešli spát, vedena svým ostrým sluchem se proplížila chodbami a vracela se do tělocvičny.

Cvičení se věnovala celým tělem i duší; aspoň nemusela myslet na následky toho, co udělala. Jestliže se to doktorům nepovedlo, bude ztracena. Ujišťovali ji o svých schopnostech a sama viděla příklady jejich zdařilé práce; po rozumové stránce byla tedy spokojena. Ovšem teď, když už bylo po všem, když už se nic nedalo vzít zpátky a když ta Akiko, kterou znala celý život, byla pryč, začaly ji pronásledovat pochybnosti. Co když…? Co když…? A co když…?

A tak tvrdě obdělávala zahradu svého těla i ducha, stavěla dál na základech, které v ní vykopal Sun Hsiung a které vyzdil Kjóki. Saigó byl mrtev a nic jiného jí nezbývalo.

Nakonec nadešlo ráno, kdy temnota začala ustupovat, jako by nějaké reflektory pomalu měnily čerň v odstíny šedé, od uhlu přes břidlici k peří holubice.

Z mlhy před ní začaly vystupovat obrysy pokoje; záclony byly zatažené a zářivka u stropu zhasnutá. Svítila jenom malá lam, pička, jejíž záře ji bodala do očí, které ji už tak bolely a musela rychle mrkat, aby se snadněji přenesla z úplné tmy.

Všechno jí připadalo jiné, zvláštní a také vzdálené, jako by právě přiletěla z nějaké jiné planety. Zvedla zrcadlo, které jí jedna ze sester vložila do ruky, a podívala se do něj.

Neuviděla v něm žádnou tvář v dešti, ale první kvítek své pomsty.

Za úsvitu nového dne na ni ze zrcadla zuřivě pomrkávala Jukio.

PÁTÁ KNIHA: MIKO

NEW YORK – HONGKONG – HOKKAIDÓ – MAUI – WASHINGTON – TOKIO

LETOŠNÍ JARO

„Haló, Matty, seš to ty?“

„Kdo to chce vědět?“

„Detektiv poručík Croaker od newyorský policie.“

„Houby. Ten je už dávno pod kytičkama.“

„Fajn, tak mluvíš s mrtvolou. Máš dneska šťastnej den, Matty.“

„Tak s kým to sakra mluvím?“

„Matty, sehnal jsem tu holku, jak jsme o ní loni mluvili. Vzpomínáš si? Alix Loganová. Key West.“

„Nevím o čem –“

„Říkals, že ta stopa je horká jak čertova prdel.“

Ozvalo se zhluboké nadechnutí. „Ježíšku na křížku, jste to vážně vy, poručíku! Vy nejste mrtvej! Už jsem za vás pálil svíčky u svatýho Lukáše!“

„Tos mi udělal radost, Matty, vážně.“

„Kde k čertu jste, poručíku?“

„Informace, Matty,“ zamumlal Croaker do telefonu. „Potřebuju informace jako feťák koks. Vybírám si všechny dluhy – až tohle skončí, začneme znova vod nuly.“

Držka Matty, Croakerův hlavní donašeč, o tom dlouho neuvažoval. „Moh bych přijít vo kejhák.“

„Já jsem o něj málem přišel dovopravdy. Dám na tebe pozor. Zařídím, aby se ti nikdo z Tomkinovejch lidí nedostal na triko.“

„Z Tomkina strach nemám, poručíku. Ten parchant natáh brka ani ne před tejdnem.“

„Cože?“

„No ne, copak vy nečtete noviny a tak?“

„Vyhejbal jsem se jim jak planejm neštovicím. Dokonce jsem nakecal Alix, že rádio v autě je porouchaný. V Severní Karolíně jsme se dostali do maléru a nechtěl jsem, aby věděla, jak je to zlý.“

„Vo žádný mele v Karolíně sem neslyšel.“

„V Raleighu.“

„Starou belu, poručíku, a já bych to musel vědět.“

Croaker obrátil hlavu a podíval se na Alix, která seděla v autě na okraji dálnice. Stáli kousek od Lincolnova tunelu, skoro už v New Yorku. „Co se stalo Tomkinovi?“

„Dostal ňákou nemoc, taka-tentoc. Zní to japonsky.“

„No to je sranda!“

„Vážně? Nerozumím.“

„To nic. Můj soukromej vtípek.“ Ozvala se výzva nahraná na pásku a Croaker byl nucen nakrmit automat dalšími drobnými. „Takže ta věc v Raleighu –“

„Ticho po pěšině.“

„Jo?“

„Mě to ani nepřekvapuje, poručíku. Tomkin byl beztak jenom vršek celý tý hromady hnoje.“ Na lince to začalo šumět. „Vydržte moment.“ Croaker ho zaslechl, jak tlumeným hlasem říká někomu v místnosti: „Prokrista, dělej, co ti říkám, běž si do kina nebo někam.“

Za okamžik se znovu ozval Matty. „Promiňte, potřeboval jsem to tady trošku vyčistit. Už takhle je to vo krk.“ Odkašlal si. „Povídal jsem vám, že se v tom ještě budu trochu štourat, a taky že jo. A to, na co jsem přišel, mi vůbec nevonělo. Skoro mě mrzelo, že jsem vám řek vo tom Key Westu. Když v novinách psali, že jste to vodnes, tak mě napadlo, že to byla moje vina, a šel jsem rovnou ke svatýmu Lukášovi.“

„A já si celou dobu myslel, žes to udělal čistě z přátelství, Matty.“

„Život je těžkej, poručíku, víte to stejně dobře jako já.“ Croaker si vzpomněl na Nicholase Linneara a na své přátelství s ním. Měl jejich vztah nějaké z těch běžných háčků, bylo v něm takové to obvyklé vzájemné vydírání? Ne. A proto bylo jejich přátelství takové zvláštní – a zavazující. Matně zauvažoval, kde asi Nicholas je a co dělá. Když o něm slyšel naposledy, byl zrovna ve West Bay Bridge. Nejspíš teď odjel na svatební cestu, napadlo ho. Croaker věděl, že by se už dávno se svým přítelem spojil, nebýt toho, že nechtěl Nicholase do toho nebezpečí zatahovat – aspoň dokud nepozná, o jaké nebezpečí přesně jde.

Znovu zpozorněl. „Radši mi to vyklop všechno, Matty.“

„Není to žádná krása. Vláda v tom jede taky.“

Na okamžik se Croakera zmocnil pocit, jako by po něm někdo hodil ruční granát. Ještě v šoku se hloupě zeptal: „Jaká vláda?“

„Naše, proboha! Jaká jiná?“

„To nechápu.“

„A myslíte, že já jo? Vím akorát, že na tohle jsme už vy nebo já sakra krátký.“

Croaker usilovně přemýšlel. „Teď už rozumím, proč tě nepřekvapilo, že ten Raleigh zatušovali. To mohli zmáknout jedině lidi vod vlády. Nevíš kdo přesně?“

„Říká vám něco jméno Minck?“

„Nikdy jsem vo něm neslyšel.“

„Já taky ne, dokud jsem se do toho pořádně nevobul. Doslech jsem se, že má to, čemu hoši vod fochu říkaj ‚uzavřená společnost‘.“

„Vod jakýho fochu?“

„No přeci vod špionáže, poručíku.“

„Co to má k čertu co společnýho s Tomkinem a vraždou Angely Didionový?“

„Povídal jste, že máte tu holku s sebou. Zeptejte se jí. Ona je svědek. Jedinej.“

„Jo? A jak to, že je teda eště naživu?“

„Byla v tom Key West sama?“ zeptal se Matty.

„Ne. Měla tam doprovod. Jenomže jen na to, aby se jí nic nestalo.“

„Víte to určitě?“

„To teda jo,“ opáčil Croaker. „Jednou vodpoledne se chtěla utopit a jeden z nich ji zadržel. Viděl jsem to na vlastní voči.“

„Něco mi tu nehraje,“ usoudil Matty. „Ale ať mě šlak trefí, esli vím, co to je.“

„Řekls mi všechno?“ Croaker hodil do automatu poslední čtvrťák.

„Ještě jednu věc. Moc to s tím nesouvisí, ale když jste byl takovou dobu mimo, tak vám to radši povím. Ten váš kámoš Linnear je teďkonc šéfem Tomkinovejch závodů.“

„Děláš si srandu.“

„Proč bych měl? Zrovna je v Tokiu – v Japonsku, víte – a dodělává tam nějakej velkej kšeft, co rozjel ještě Tomkin s nějakou firmou, Petrochemie Sató se to jmenuje.“

Kristova noho, pomyslel si Croaker, co se to tady děje? Celej svět je vzhůru nohama.

Raději o tom přestal uvažovat. „Uděláš mi ještě jednu laskavost, budeš tak hodnej?“

„Nebude to zadarmo, poručíku. Jak jste sám říkal, jsme si kvit. Vo co de?“

„Potřebuju se někde s tou holkou schovat. Nejlíp u tebe.“

„Talíř za tejden, i kdyby nebyl celej.“

„Začínáš bejt pěkně vychcanej, Matty. Jsme v pěkný bryndě.“

„To sem tak nějak pochopil, poručíku. Zkuste se na to mrknout z mýho hlediska. Časy sou zlý a já taky musím z něčeho žít.“

„Zapomínáš, že mi teď neplatěj výdaje.“

„Já si to zapamatuju.“

„Ty hajzlíku.“

Croaker cítil, jak se ten druhý usmívá do telefonu. „Jo,“ odvětil Držka Matty. „Já vím.“

Přesně v šest hodin večer hongkongského času sáhl Tanzan Nangi v kanceláři Celoasijské banky po telefonu a vytočil číslo, které mu nechal Liu.

Celé odpoledne zachmuřeně sledoval proudy lidských mravenců, kteří se řadili u vchodu do ústřední pobočky Celoasijské banky, aby si vybrali své celoživotní úspory. Celoasijská se přes noc změnila v bílého slona, který spolkne všechny jejich peníze. Číňani se pustili do práce.

Nangi neměl tušení, jak se jim podařilo tak rychle zblbnout takovou spoustu lidí, ovšem nepochyboval, kdo za runem stojí. Komunisti přitlačili na pilu.

„Jak dlouho myslíte, že vydržíme?“ zeptal se Nangi Allana Su, hned jak ve tři hodiny zavřeli brány. Museli zavolat policii, aby jim pomohla rozehnat lidi, kteří ještě stáli ve frontě.

„Když to půjde takhle,“ odpověděl Su, „ani ne osmačtyřicet hodin. Zavolal jsem do našich poboček ve Wan Čai, Tsim Ša Tsui, Aberdeenu a Stanley. Všude to vypadá víceméně stejně. Dneska večer budeme muset sáhnout do trezoru.“

„Ještě nic nepodnikejte,“ upozornil ho Nangi. „Dokud vám neřeknu.“

„Ano?“ Ženský hlas zněl klidně a příjemně.

„Prosím pana Liu,“ požádal Nangi a v tom okamžiku nenáviděl komunisty ještě víc než kdy předtím.

„Koho mám ohlásit?“

Téhož večera ve čtvrt na osm zastavil Nangiho vůz na ulici Sai Ping Šan v Šeung Wanu před budovou obchodní společnosti Sun Wa, jejíž průčelí bylo natřeno křiklavě jasnou rumělkou. Číňani nemají cit pro pastelové odstíny, říkal si Nangi. Místo toho se obklopují takovýmihle barvami, které se hodí tak leda do mateřské školky. Co se týče barev, trpí stejnými předsudky jako vůči všemu ostatnímu.

Vystoupil na přecpaný chodník a nasál do sebe vůni anýzu, sušených ryb, sóji a čili; skoro bolestně se mu zastesklo po domově. Nicméně věděl, že část té bolesti pramení z toho, co ho čeká.

Napřímil se a soustředil se na to, aby šel co nejjistějším krokem; nechtěl se před svými nepřáteli ještě více ponížit. Uvnitř budovy byl vzduch plný kořeněného pachu, který mu dráždil nozdry. Zpočátku se zdálo, že zde nikdo není; všichni řadoví zaměstnanci už dávno odešli domů.

Nangi se v šeru zastavil a potají se rozhlédl kolem: mezi stíny si všiml jednoho, který se pomalu pohyboval.

„Připravil jsem trochu čaje, speciálně pro tuto příležitost.“ Hlas nemohl patřit nikomu jinému než Liovi.

Nangi se pustil jeho směrem a dával přitom pozor na bedny a kartony naskládané okolo. Posadil se na prostou dřevěnou židli naproti Číňanovi; mezi nimi stál poškrábaný stolek, na němž ležely dva naprosto stejné dokumenty. Nangi je ani nemusel číst, aby věděl, co znamenají.

„Napřed si dáme čaj,“ spustil Liu přátelsky. „Chtěl bych, aby to pro vás bylo co nejméně bolestné.“ Nyní, když měl vítězství na dosah ruky, byl laskavost sama.

Napili se. „Čaj Černý tygr,“ podotkl Liu. „Z Pekingu. Každý rok se ho vyrábí jen velmi malé množství. Chutná vám?“

„Je výborný,“ opáčil Nangi a málem se tekutinou zadusil.

Liu lehce kývl hlavou. „Je mi ctí.“ Dál usrkával čaj. „Doslechl jsem se, že před Celoasijskou bankou došlo dnes odpoledne k nějaké výtržnosti,“ prohodil neutrálním tónem.

Nangi se rozhodl, že ho trochu vyzkouší. „Nebylo to nic zvláštního.“

„Jistě – jenom natolik, že bylo třeba volat policii.“

„Policie se volá vždycky, když se někde v Korunní kolonii shromáždí na jednom místě víc než deset Číňanů,“ namítl Nangi zdvořile. „Aspoň má vláda Jejího Veličenstva co dělat.“

„I nenasytná vrána ví, kdy má z pole odletět, pane Nangi.“

Připadalo mu to celé jako nějaká hra. Vypadalo to, jako by Lia něco nutilo vytáhnout tohle otřepané čínské rčení – ale proč? Jistě věděl, že Japonce tím neohromí. Pak Nangiho napadlo, že hry se vždycky hrají s obecenstvem.

Po trámech budovy obchodní společnosti Sun Wa se plazily stíny a světlo venku sláblo, takže i vikýř nad nimi zmatněl a zneprůhledněl. Na podlaze ležely piliny a vzduch byl prosycen těžkým pachem koření. Pokud se v té tmě kolem něco pohnulo, Nangi si toho nevšiml a všimnout nemohl; přesto se nemohl zbavit dojmu, že s Liem nejsou sami.

„Jak zlý je ten run, pane Nangi?“ Liu doléval čaj; zdálo se, že se snaží pečlivě vymezit hranice své nadřazenosti. „Předpokládám, že to už víte, pane Liu,“ odpověděl Nangi opatrně.

„Každý run je sám o sobě zlý. To je jasné.“

„A mně je kupříkladu jasné, pane Nangi,“ navázal Liu s šálkem u úst, „že bez našeho přímého zásahu ten nápor nevydržíte.“

„Také mne to napadlo. Proto jsem vám zavolal.“

Možná, že právě po tomhle Liu toužil: aby se před ním slovně ponížil. Přikývl, jako by se mu dostalo lichotky, a sklonil hlavu nad smlouvu. „Věřím, že tu jsou všechny vámi požadované klauzule.“ Mluvil, jako by celé vyjednávání vedl Nangi a mířil mu přitom pistolí na hlavu.

Nějakou dobu se Nangi ani nepohnul; kdyby okamžitě reagoval, jeho důstojnost by utrpěla ještě víc než jen tím, že vůbec souhlasil s tímto setkáním. Když uznal, že nastal pravý čas, zvedl dokument a začal číst. Každá věta mu působila mrazení v zádech, nad každým odstavcem, který musel podepsat, mu pukalo srdce. Jakmile se dotkne perem papíru, jeho keirecu přejde do rukou Liových pánů v Pekingu.

Číňan položil staromódní plnicí pero přesně doprostřed stolu, aby se pro ně Nangi musel natáhnout.

„Zatím neplánujeme žádné zásahy do chodu společnosti ani změnu politiky,“ prohlásil Liu. „Není se absolutně čeho bát.“

„Přemýšlel jsem o těch pětatřiceti milionech dolarů,“ podotkl Nangi. „Musíme je dostat zítra ráno do osmi hodin.“

Liu nevzrušeně přikývl. Kam se poděly všechny ty prioritní závazky jeho „firmy“? „Když požádáte pana Su nebo nějakého jiného úředníka, aby zašel do centrálního trezoru Celoasijské banky, rádi mu tu sumu předáme.“

Aby ne, napadlo Nangiho. Tak se mi zdá, že díky soudruhovi Činovi znáte naše trezory až moc dobře. Nahlas řekl: „To mi naprosto vyhovuje.“

A pak, schválně si nevšímaje plnicího pera, které Liu položil na stůl, vytáhl Nangi svoje vlastní a podepsal se na poslední stránky obou smluv. Liu sebral své pero a učinil totéž; nakonec mu přistrčil horní kopii.

„Nedáte si ještě trochu čaje?“ Oči mu ve tmě svítily.

Nangi odmítl. Složil dokument, který mu v rukou připadal horký a nečistý, a měl se k odchodu, když ho zadržel Liův pohyb.

Číňan vytáhl z náprsní kapsy rudou obálku a beze slova ji Nangimu podal.

Nangi se na něj tázavě podíval.

„My Číňané máme takový zvyk, pane Nangi. Velmi civilizovaný zvyk. Částka, která se nachází v této obálce, je úhradou za přesun – za přesun vlastnických práv, moci, jak to chcete nazvat. Když vám to předám takhle, neztrácíte tvář, protože vlastně jde o výměnu – jedno za druhé.“

Nangi uctivě přikývl, jako by si jen vyměňovali zdvořilosti někde na parkové lavičce; ovšem uvnitř se to v něm vařilo a srdce se mu svíralo zlostí. Nic z toho však nedal najevo: pro Lia a pro kohokoli, kdo je mohl ukrytý ve stínech pozorovat, představoval typický obraz chytrého obchodníka na prahu porážky.

Nangi pečlivě zasunul obálku vedle dokumentu, který ho tolik tížil na srdci. Opřel se o stůl, zvedl svoji hůlku, vstal a zamířil ven z budovy k místu, kde na něj čekal jeho řidič s vozem.

Nic z nočního života velkoměsta ho nezajímalo, a tak se vrátil zpátky do hotelu. Jídlo mu připadalo bez chuti a vázlo mu v krku, jako by polykal smlouvu, kterou ho Liu a jeho šéfové donutili podepsat. Lhostejně dojedl a ani si už nevzpomínal, co si to vlastně objednal: nezáleželo na tom.

Svlékl se, lehl si na postel a hleděl do stropu, kde protékala řeka jeho minulosti. Jako obvykle jej pohltilo kanrjódó: jednou bojovník, vždycky bojovník, řekl si. Člověk nikdy nemůže zahodit svoji katanu, i když v jeho případě šlo o zbraň čistě abstraktní.

Jako už tolikrát se mu v mysli objevila tvář Makity, jeho sempaie, který místo aby dovolil lékařům vyoperovat mu nemocný žaludek, raději spáchal seppuku. Nangiho tehdy požádal, aby mu při tom asistoval; Nangi souhlasil a tak jediným úderem dlouhého meče ukončil utrpení, které si jeho učitel způsobil dvěma zářezy wakizaši, jedním vodorovným a druhým svislým.

Přestože to byla jediná čestná věc, kterou mohl udělat, a přestože nemohl než se podřídit přání svého sempaie, přece jen zbledl, když se podíval na zkrvavené ostří meče a na hlavu svého přítele a téměř otce kutálející se po podlaze. Otřásl se, jako kdyby dostal horečku, pokožku měl suchou a v ústech mu nezbyly žádné sliny.

Nangiho napadlo, že Kristus by si určitě nic takového nepřál. Utekl tedy do kostela, kde se vyzpovídal; vyznání z něj vypadávalo rychle a trhaně, jako by zvracel. Ani to ho však neočistilo, a tak následujících šest hodin strávil vkleče před obrazem Ukřižovaného v modlitbách za odpuštění.

Nakonec pro něj přišel Sató a přesvědčil ho, aby opustil svatyni odříznutou od vnějšího světa. „Příteli,“ promlouval k němu Sató, „nemůžeš si to přece klást za vinu. Udělal jsi to, co jsi udělat musel a co by udělal každý samuraj. Pomohl jsi svému příteli, když tě nejvíc potřeboval. Co víc po sobě můžeš chtít? Bylo to giri.“

Nangi měl oči plné bolesti a pohrdání sama sebou. „Nebylo to křesťanské, Seiči-san.“

Na to Sató neodpověděl, ale vyvedl Nangiho z chrámu.

Vzpomínky na Makitu Nangiho vždycky přivedly zpátky k mabiki, k několik desetiletí trvajícím čistkám, které prováděl pro svého sempaie na MITI. Kolik lidí jen tímhle způsobem „zavraždil“, kolika lidem zničil veškeré naděje na postup? Vždycky si kladl tuto otázku, protože si nebyl jistý, jestli jednal správně.

Šimada byl první; Šimada byl začátek mabiki. Zaplatil za svou chamtivost a krátkozrakost – nechápal, že nastává čas velkých změn, a Nangi ho za to odsoudil k ponížení a ke smrti. Šimada se rozhodl pro důstojné řešení a spáchal seppuku, čímž umožnil okamžité jmenování Makity na místo prvního náměstka MITI.

Se Šimadou měli nejvíc práce. Pak už bylo mabiki mnohem jednodušší a Nangi je lépe snášel: principy kanrjódó mu zatvrdily srdce.

Nyní, když se potil na svém hotelovém lůžku v cizí kolonii, která se jako klíště držela na špičce asijského kontinentu a kde se rozplynul jeho velký sen, uvažoval o tom, jestli skutečně zabíjel ve jménu Krista.

Ani nevěděl, jestli ho zazvonění telefonu vytrhlo ze spánku nebo ze zamyšlení; každopádně se převalil na bok a zvedl sluchátko. Svítící číselník jeho hodinek mu prozradil, že je třináct minut před čtvrtou hodinou ranní. Číňan na jeho místě by to považoval za nešťastnou kombinaci čísel; Nangimu to bylo jedno.

„Ano?“

„Tady Šťastný Čiu,“ ozval se slabý hlas. „Jsem na ulici Po Šan, kousek od bytu Štavnaté Pien.“ Mluvil, jako by sotva dechu popadal.

Nangi se posadil. „Ještě jste se nedostal dovnitř?“

„Už jsem se odtamtud vrátil.“ Nangi si všiml jeho vzrušeného tónu. „Myslím, že byste sem měl co nejdřív zajet.“

„O co jde?“

„Promiňte, pane, ale kdybych vám to vyprávěl, tak byste mi nevěřil. Nejlepší bude, když si to prohlídnete na vlastní oči.“

„Jedu tam,“ oznámil Nangi a srdce se mu rozbušilo. Pot na jeho kůži oschl. Přehodil nohy přes okraj postele a zašátral po holi.

Kobka byla temná, se zatuchlým vzduchem. Nicholas zaslechl, jak se za ním zavírají okrouhlé dveře, jimiž vstoupil. Zasyčení hydrauliky ho ani trochu nepotěšilo.

Sám v naprosté tmě vykročil tam, kde mu haragei napovídalo, že se nachází střed místnosti; zastavil se a napínal smysly. Stál tu stůl, několik židlí a nějaké stroje, které bez možnosti použití zraku nedokázal rozeznat; také si všiml jakési dřevěné konstrukce, jejíž účel neznal.

Začal zvažovat situaci. Nacházel se někde na Hokkaidó, ovšem nevěděl, kde přesně; Koten ho svázal na rukou i na nohou a zavázal mu oči. Pak ho odnesli do něčeho, o čem se domníval, že to byl kufr Rusova auta, a zavřeli ho tam. Jeli asi hodinu; při průměrné rychlosti osmdesáti kilometrů za hodinu se mohli nalézat kdekoli v okruhu šedesáti až sedmdesáti kilometrů od rotenburó. Věděl, že to nestačí.

Jeho myšlenky přerušilo hučení, tak tiché, že normální člověk by si ho nejspíš ani nevšiml.

Nicholas se pustil za zvukem a rychlými, krátkými vdechy nasával vzduch. Pět metrů od větráku ve zdi to ucítil, okamžitě se obrátil a přešel na druhou stranu místnosti. Jenom tím prodlouží dobu, než na něj derivát chloroformu začne působit; teď však potřeboval každou vteřinu.

„Nevím, na co tak dlouho čekáme,“ ucedil lékař. „Plyn tu kobku dokonale zaplní během tří a půl minuty.“ Zakroutil zápěstím, na němž měl připnuté hodinky, aby nikomu neuniklo, že od chvíle, kdy místnost napustili onou zajímavou směsí uspávacího plynu a silného koncentrátu peyotlu upraveného tak, aby byl účinný při vdechnutí místo při polknutí, uběhlo skoro čtvrt hodiny.

„Jen klid, doktore,“ opáčil Viktor Protorov nevzrušeně. „Chápu, že se už nemůžete dočkat, až ty svoje jehly zapíchnete do novýho zákazníka, ale mám dojem, že vím nejlíp, co musíme v tomhle případě udělat.“

Lékař pokrčil rameny a začal si pobrukovat upravenou verzi „Caristy a revolucionáře“, lidové písně, kterou ho naučila babička. Snažil se tím dokázat ostatním, že není jen pouhá Protorovova loutka jako oni.

Společně s lékařem a Protorovem tu stál Pjotr Alexandrovič Rusilov, Koten a dva mladí poručíci pod Rusilovovým velením. Z posledních šifrovaných zpráv se Protorov dověděl, že Jevgenij Mironěnko, plukovník GRU, už získal dostatečnou podporu od svých kolegů, aby mohl Protorov uspořádat zvláštní zasedání generálního štábu, kterého se zúčastní všichni vysocí generálové. Jediné, co ještě zbývá, psal Mironěnko, je, aby jim Protorov předložil nějaký skutečný důkaz své moci.

Důkaz moci, říkal si Protorov. Tenči! A pak se poprvé v historii KGB a GRU spojí v boji za společnou věc. Pod rachotem našich kroků se otřese i Kreml a ti senilní staříci se před námi budou kácet jako telegrafní štangle. Časy byrokratů skončí a celé Rusko se dá na pochod. Nastane druhá revoluce!

Své vzrušení skrýval jenom s obtížemi; ani Rusilov nesmí nic tušit o velkých změnách, které se rýsují na obzoru. Ještě je brzy. Zakrátko bude mít plné ruce práce s vedením Deváté správy, pomyslel si Protorov. Nemůžu mu toho naservírovat moc najednou.

„Dobře, vyvětrejte celu,“ nařídil.

Rusilov dal znamení rukou a jeden z poručíků přepnul spínače. Dvojice silných větráků vysála z místnosti všechny jedovaté výpary; když červené světlo vystřídalo zelené, Protorov přikázal otevřít dveře.

Koten vešel dovnitř první, po něm Rusilov a dva mladí poručíci; lékař s Protorovem se drželi vzadu. Necítili nic; vzduch byl opět čistý.

Rozestoupili se po sklepení jako někde na lovu; sebejistí, ale přece jen trochu opatrní tváři v tvář nové a velice nebezpečné škodné.

„Vypadá to, že spí,“ prohlásil lékař a posunul si brýle zpátky na kořen nosu. „Nezdá se, že by s ním měly být problémy.“

Protorov si pomyslel, že doktor je dokonalý blbec, a dal znamení Kotenovi. Zatímco se obrovitý sumó valil přes místnost, Protorov mu ukázal na místo po levé straně Nicholasova ležícího těla.

„Dýchá zhluboka a pravidelně,“ ohlásil lékař. „Víčka sebou netrhají, tep je zpomalený, barva kůže odpovídá hlubokému bezvědomí.“ Odříkával ta slova jako nějakou litanii proti tomu, čemu nerozuměl a co nedokázal ovládat.

Ze svého mista pokynul Protorov Rusilovovi, aby se postavil za Nicholase. „V pořádku,“ řekl Kotenovi.

Nicholas se na blížícího obra vrhl nohama napřed. Nedělalo mu potíže zadržet dech na dostatečně dlouhou dobu, aby se příliš nenadýchal plynu; existovalo aspoň osm disciplín nindžutsu, které se zabývaly dechem a regulací oběhového systému v té podobě, jak ji praktikovali tibetští jogíni. To se pochopitelně týkalo i ovládání tělesné teploty.

Lékař zaječel a odskočil, zatímco Nicholas vrazil do přicházejícího sumó, s patami namířenými na Kotenova kolena a ne, jak by se mohl snadno splést někdo neobeznámený se silou těchto obřích zápasníků, na jeho obrovité břicho.

Koten byl neuvěřitelně rychlý a téměř se mu podařilo Nicholasův útok odrazit – jenže ne docela. Povedlo se mu jen vyhnout se zlomeným kloubům, nicméně na zem spadl tak jako tak.

Nicholas vnímal, jak Protorov štěká rozkazy, jak lékař ustupuje co nejvíce do kouta a jak se k němu blíží dva mladší vojáci. Byl si jist, že je zvládne všechny. Přesto mu v hlavě nepřestávala hlodat jakási nejasnost; Koten mu dal spoustu práce a teď byl plně zaneprázdněn tím, aby neustále přizpůsoboval strategie boji proti čtyřem protivníkům.

Čtyřem?

To byla jeho poslední souvislá myšlenka předtím, než mu Rusilov zabodl do paže patnácticentimetrovou jehlu. Pozdě, napadlo ho. Před očima se mu roztančilo pět černých teček; každého viděl pětkrát a Kotenovu ránu do hlavy cítil také pětkrát.

Pět teček se rozšířilo a staly se z nich černé díry, do nichž se řítil. Z dálky k němu doléhaly ozvěny nesmyslných slov, otázek bez odpovědí. Pak upadl do bezvědomí.

„Dobrá práce,“ pochválil Protorov Rusilova. „Vidíte, doktore,“ pokračoval. „Bez ohledu na to, co o tom píšou vaše chytrý knížky, tady před sebou nemáme normální lidskou bytost. Tomuhle člověku by stačilo natáhnout prst a zabil by vás.“

Lékař mlčel; jen se tiše klepal a říkal si, že už vůbec ničemu nerozumí. Ten člověk měl přece být dávno v hlubokém bezvědomí! „Třeba to zase jenom hraje.“

Protorov si odfrkl. „Myslím, že ne. Proti injekci do žíly nemá šanci.“

Pohodil hlavou směrem k dřevěné konstrukci postavené u zdi. „Tak dobře, Kotene,“ pronesl tiše. „Přivaž ho.“

Musíš se vrátit ke kořenům… k jeho kořenům. Z hlubin jejího podvědomí vyplouvala slova Masašigiho Kusunokiho a přerušovala rozhovor mezi Satóem a Fénixem. Akiko si tu část pásku přehrávala stále dokola, jako by z ní mohla ještě něco vyčíst; bylo to, jako by otáčela v prstech nějaký podivný předmět a snažila se uhodnout jeho tajemství.

Seděla v Kotenově pokoji s hlavou opřenou o kolena a s rukama obtočenýma kolem lýtek. Byla nahá a ve světle lampy se její kůže leskla jako politá olejem. Stíny ji napůl zakrývaly, takže i navenek představovala zosobnění hádanky, kterou nosila v sobě.

Ti lidé, co ho poslali a co ho vycvičili, představují pro Japonsko velké nebezpečí. Slova Masašigi-sana.

Masašigi. Co ji to vůbec napadlo, chodit do Gjókku rjú? Nevěděla nebo si nedokázala vzpomenout. Pamatovala se jenom na ten okamžik, kdy poprvé spatřila Masašigiho Kusunokiho; přišlo jí, jako by se náhle spojila se svou minulostí – s nějakou svou minulostí. Tak jako v osobním životě patřila Saigóovi, co se týkalo bojových umění, patřila Masašigimu. Tehdy uplynulo šest týdnů od jejího odchodu z Kjókiho hradu a tři od její svatby se Saigóem.

Právě v Gjókku se jí Masašigi-san poprvé zastal. Odešli společně, když ostatní senninové dali rozhodně najevo, že ji mezi sebou nechtějí – že nechtějí ve rjú žádnou ženu.

A společně přesídlili do Tenšin Šoden Katori v Jošinu.

Proč to vlastně pro ni udělal? Co na ní jako sensei viděl? Čím byla tak zajímavá? Jak hluboce se mýlil! Jedinou odměnou za jeho oddanost mu byla smrt z rukou té, které se zastával.

Akiko si vzpomněla na úsměv, který se mu objevil na tváři ve chvíli, kdy umíral. Proč? Jak se může někdo v takovém momentě usmívat? V Masašigi-sanově životě neměl smutek místo. Žil v naprosté harmonii s vesmírem i se sebou; nemohl tedy vítat smrt s úsměvem. Akiko ho považovala aspoň částečně za světce – to byl ostatně také jeden z důvodů, proč si ho zvolila za svou první oběť. Jestliže dokáže podle Kjókiho rad zamaskovat své wa před někým, jako je on, dokáže to před kýmkoliv.

Něco viselo ve vzduchu – snad jakási kořeněná vůně, kterou Akiko neuměla blíže určit. Zvedla hlavu a rozhlédla se, jako by měla podezření, že není v místnosti sama. Průvan prolétl otevřenou fusumou a na stole u zadní stěny zašustily papíry. Jenže to byl jenom vítr – nebo ne?

Akiko se otřásla. Co to má za cenu, všechno to znovu vyhrabávat? Ti, co ho poslali a co ho vycvičili, představují pro Japonsko velké nebezpečí. Masašigi-san mluvil o muhon-ninovi Cucumovi. Ona sama zabila druhého muhon-nina, Tengua, a vrátila to, co ukradl, zpátky do rjú.

Teď věděla, že v Tenšin Šoden Katori byl ještě jeden zrádce. Masašigi Kusunoki před ní vyvstal jako duch a prosil ji, aby udělala to, k čemu ji vychoval, aby splnila jeho očekávání. Pomyslela na to, co asi dělá Sató, Fénix a Nicholas na severu na Hokkaidó. Hlavně Nicholas.

Vstala a vrátila se do ložnice; ze spodní zásuvky, do níž se Sató nikdy nedíval, vytáhla tmavě šedé kimono se světle šedým vzorem. Jeho vrchní část byla poseta tmavě hnědými skvrnami na místech, kde se do něj vsákla senseioua krev.

Pomalu, téměř nábožně si je oblékla a během několika minut byla připravena. Zamířila na sever.

Když se Nicholas probudil, zjistil, že je přivázán na kole. Z bezvědomí se probral rychle, ale neotevřel oči ani nezrychlil dýchání; nechtěl dát těm, kdo stáli okolo, jediný náznak toho, že je již při vědomí.

Ať do něj napumpovali cokoli, bylo to rozhodně pořádně silné, protože ani teď účinky zcela neodezněly. Hlava se mu motala a nebyl si jistý, zda se může plně spolehnout na svoje smysly; přesto mu rozum radil, aby se pokusil zhodnotit svou situaci.

Visel nad zemí a prsty, zápěstí, pas, stehna a kotníky měl přivázané koženými řemeny. Vzpomněl si na obrysy dřevěné konstrukce.

Největší starost mu však dělal Protorov: byl dost chytrý na to, aby uhodl, co je Nicholas za člověka. On jediný ze všech těch Rusů čekal, že Nicholas díky svému výcviku nepodlehne účinkům uspávacího plynu, a Nicholase nádherně obelstil tím, že proti němu vyslal Kotena a sám se držel v Nicholasově zorném poli. Chyběl jenom ten důstojník, co řídil akci v rotenburó: Rusilov. Vlastně nechyběl; jenom stál za Nicholasem a v takovém krátkém časovém úseku nestihlo zapracovat ani haragei. Stres byl příliš silný; Nicholas zauvažoval o tom, jestli už není na takové věci trochu moc starý. Měl Rusilova vycítit. Podcenil Sověty – zvláště Protorova – a draze za to zaplatil.

Otevřel oči.

„Á,“ zabručel Viktor Protorov přátelsky. „Tak jakpak jsme se vyspinkali?“

Jak to, že toho o mně tolik vědí? ptal se Nicholas sám sebe a snažil se pohnout prsty. Řemeny mu to nedovolovaly. Zajímavá věc, napadlo Nicholase: tohle musel mít připraveno specielně pro mě. Pro někoho bez mých schopností by to nebylo nutné.

Nicholas věděl, že kromě něj a Protorova jsou v místnosti ještě dva lidé – Rusilov a lékař. Rusilov stál napravo vzadu za svým šéfem a lékař poblíž Nicholasova levého ramene. Na stoličce vedle něj ležela nějaká ampulka a injekční stříkačka.

Protorov se nestaral o to, jestli jeho vězeň odpoví nebo ne. Místo toho uchopil počítačový výpis, který se za ním táhl jako papírový ocas, a přidržel ho Nicholasovi před obličejem. Nicholas civěl na jednotlivé značky a snažil se soustředit; zdálo se mu, že něco podobného viděl na stránkách časopisů Scientific American nebo Smithsonian: fotografie z průletů různých satelitů NASA nad zemským povrchem.

„Připadá vám tahle oblast povědomá, gospodin Linnear?“ Zatím s ním Protorov mluvil jenom rusky. „Měla by. Je to severní část ostrova Kjúšú, celé Hokkaidó, úžina Nemuro a jižní konec Kuril.“

Protorov z Nicholase nespouštěl oči. „Tady,“ ukázal prstem, „uprostřed moře, se nachází puklina mezi dvěma deskami zemské kůry. Tady a tady, na Honšú, dojde během příštího týdne k silným zemětřesením – minimálně sedmý stupeň Richterovy stupnice. Na severozápad od Tokia už ucítili menší otřesy.“

Protorov luskl prsty a Rusilov přinesl jiný výpis; počínal si přitom jako pomocník kabaretního kouzelníka. Obraz byl tentokrát zvětšený, takže bylo vidět jen část prvního výřezu.

„A tady,“ pokračoval Protorov a znovu ukázal, „je další horké místečko. Ovšem všimněte si, že neleží u žádného známého geologického zlomu – leží přesně na místě, kde předtím vůbec nic nebylo. Neexistuje žádný přirozený důvod, proč by tam mělo být.“

Papír šustil jak rozzuření sršni. „Co si o tom myslíte, gospodin Linnear?“

„Co mi tady ksakru ukazujete?“

Protorov mlaskl jazykem o patro. „To bych vám už moc napoví dal.“

Nicholas si vzpomínal, jak se během svého dospívání několikrát setkal s japonskými jeptiškami a pohled na ně mu připadal jako něco naprosto nepatřičného. Japonský duch pro něj znamenal totéž jako přizpůsobení se přírodě a vesmírnému řádu; naproti tomu křesťanství hlásalo božský řád, který si ve skutečnosti vymyslel člověk sám, i když jeho zastánci tvrdili opak. Historie římskokatolické církve byla jako krví zbrocený prapor zdvižený v boji za světovládu.

Jak zjistil, všichni katolíci byli stejně arogantní jako jeptišky a mniši; ve své slepé víře v úzkoprsou morálku nebrali vůbec v úvahu přírodní faktory. Původ člověka ani jeho prostředí církevní hierarchii ani v nejmenším nezajímaly; ve svém lpění na morálce byli slepí a hluší ke všemu ostatnímu.

Nicholase nyní napadlo, že i když Viktor Protorov by proti takovému srovnání vehementně protestoval, měl v sobě podobné odpudivé vlastnosti jako představitelé Církve Svaté. Skoro připomínal kněze, a to způsobem, který by nikdy nepochopil: komunisté byli ve svém přesvědčeni o správnosti své morálky stejně zaslepení jako katolíci.

„Když mi to nepovíte, gospodin Protorov,“ podotkl Nicholas, „nemůžu vám na vaši otázku odpovědět.“

„Chcete snad říct, že tyhle obrysy nepoznáváte, jak jsou vyfotografované z výšky?“ Protorov zamával papíry. „Z výšky, řekněme, 35 888 kilometrů nad zemským povrchem? V takové výšce se družice dostává na synchronní oběžnou dráhu, takže se vlastně zavěsí nad zemským povrchem.“

Přistoupil blíže k němu. „Vidíte tohle, gospodin Linnear? To je úžina Nemuro, mezinárodní hranice mezi Japonskem a Sovětským svazem.“ Oči mu horečnatě zářily. „A vidíte tu oblast označenou červeně? Leží na dně úžiny, na japonském území… a taky na našem!“

Pohodil hlavou a Nicholas pochopil, co bude následovat; pro své tělo nyní nemohl udělat vůbec nic, ovšem pro duši ano. Lesklá ocelová jehla se mu zapíchla do paže ani ne centimetr od místa, kam ho bodli poprvé. Kůže se mu nafoukla a tekutina mu zaplavila plíce. Topil se a chtělo se mu křičet; srdce se mu divoce rozbušilo.

Disciplína.

Vzal své vědomí za ruku jako otec bázlivé dítě a vydal se s ním tam, kde žádný strach neexistoval: na gecumei no miči.

Někde mimo něj křičel Protorov jakoby přes vodní hladinu: „Co víte o Tenči? Kolik toho ví Minck? Vy mi to povíte, gospodin Linnear. Než tady chcípnete, tak se to od vás dovím!“

„Teď už mi snad povíš, proč jsi mě sledoval až sem, na Havaj?“

Rick Millar seděl na druhém konci plastikového člunu, který si půjčili v hotelové půjčovně, a komíhal dlouhýma opálenýma nohama ve vodě. Na sobě měl plavky, které si koupil v Lahaině. „Myslím, že víš, proč.“

Justine se usmála; cítila se lépe, než kdy v poslední době. „To mi lichotí, že ses mě snažil svést.“

Millar se dobromyslně zasmál. „Víš, ono nešlo jenom o tohle. Opravdu chci, aby ses vrátila k firmě – bez ohledu na to, jak to dopadne s náma dvěma.“

„Už to dopadlo,“ odvětila. „Vážně jsem ráda, žes přijel.“ Chvíli pozoroval hejno zlatých rybiček, které se proháněly pod nimi. „Určitě ho musíš hodně milovat – když jsi mu tak věrná.“

Justine v poslední době myslela nejvíc na to, jak se probouzela uprostřed noci, vyděšená a nejistá, a mohla sáhnout vedle sebe a dotknout se Nicholasovy ruky. S takovýma rukama se ještě nikdy předtím nesetkala; ležela a hladila její spodní hranu, zrohovatělou a tvrdou jako ocel. A jako by se mazlila s plyšovým medvídkem, tenhle pohyb ji uklidnil a brzy znovu usnula.

Jenže to bývalo; to byla ještě stará Justine. Nevěřila tomu, že by strach a úzkost mohly být ještě teď součástí jejího života.

Když se tak dívala na sluncem rozpálený Molucký kanál, kde se nad vodu vynořovaly černobílé velryby, měla pocit, že její nedospělost patří někomu úplně jinému; náhle ji dokázala hodnotit naprosto objektivně. Už se jí zbavila.

Zdálo se jí, že se vždycky bála lásky… opravdové lásky, takové, jakou cítila k Nicholasovi. Vždycky se setkávala jen s muži, kteří jí nemohli poskytnout stabilitu souznění dvou životů; spíše se starali o to, jak ji využít a zase opustit, jak ji vrátit zpátky do samoty, kde si připadala bezpečnější jako malá holčička a kde – a tohle zjištění ji překvapilo nejvíc – si mohla být jistá, že její otec nakonec stejně zasáhne, zachrání ji a – ano! – dá jí najevo svou otcovskou lásku.

Pochopila, že to, co mylně považovala za vměšování do svého života, vlastně vyprovokovala ona sama; už jí bylo jasné, že tohle takzvané vměšování ujišťovalo to věčné děvčátko v ní, že ji její tatínek pořád ještě má rád natolik, aby se občas nechal vyrušit od své práce a pomohl jí.

A tak seděla celá udivená pod havajským sluncem a nevidoucíma očima zírala na ostrov, který kdysi býval domovem malomocných; připadalo jí ironické – a zároveň správné – že cestovala tak daleko, aby se dostala blíž k Molukám. Pochopitelně si už jasně uvědomovala, proč sem vlastně jela: nacházela se deset tisíc kilometrů od domova, uprostřed Tichého oceánu, o to blíž k Japonsku a k Nicholasovi.

„Co kdybychom si šli zaplavat?“ navrhl Millar jemně.

Justine natáhla ruku a stiskla mu paži. „Běž, jestli chceš. Já půjdu za minutku.“

Přikývl, sesmekl se ze člunu a pomalými, lehkými tempy plaval směrem od ní.

Sledovala ho s jakýmsi nadhledem a uspokojením, o němž nikdy nevěřila, že by ho mohla cítit: byl to hezký mužský, žádoucí v každém směru. Kolik jejích přítelkyň, zadaných i nezadaných, by dalo nevímco za to, aby teď byly na jejím místě! Nahlas se zasmála; bylo to příjemné pomyšlení, že se o ni zajímá takový muž. Přesto se raději radovala z dokonalosti své lásky k Nicholasovi; cítila poblíž sebe jeho ducha, jako by to byl on, kdo se plácal ve vodě vedle jejího člunu.

Jejich hádka jí nyní připadala nesmyslná a směšná, zatímco dříve jí přisuzovala důležitost souboje titánů; to proto, že ve skutečnosti nebojovala s Nicholasem, ale sama se sebou. Ještě si připomínala paniku, jakou v ní vyvolalo jeho prohlášení, protože v tom momentě si byla neochvějně jistá, že muž, kterého si má vzít, bude jen novým vtělením jejího otce.

Nyní pochopila, že se toho bála jen proto, že něco v ní po tom toužilo. Nicholas samozřejmě nebyl její otec – to, co bude chtít udělat se svým životem, byla jen jeho věc… a Justinina. Každý se musí starat sám o sebe. Jak by to řekl Nicholas? Každý má svou vlastní karmu. Musela se usmát: ano, karma.

A její karma jí velela, aby byla s ním, ať už bude hlavou Tomkinových závodů nebo čímkoli jiným. Už se nebála odevzdat svoje srdce nějakému jinému člověku, už se nebála strávit s někým život: po pravdě řečeno, byla si jistá, že právě něco takového chce a potřebuje.

Skočila do vody a doplavala k místu, kde Rick šlapal vodu a sledoval, jak kytovci opodál předvádějí svoje kousky.

„Tak co, už jsi dopřemýšlela?“ zeptal se zvesela.

„Přemýšlení?“ Zasmála se. „To dělají jenom dospěli. Mám toho hodně co dohánět.“

Ostražitě ji pozoroval, jako by se najednou změnila z hravého štěněte ve zlého dobrmana. „Vrátíš se a budeš mi dělat náměstka přes návrhy?“

Justine vystřízlivěla. „Ricku, než se rozhodnu definitivně, chtěla bych, abys mě o něčem ujistil.“

Přikývl. „Když to bude v mých silách.“

„Dobře.“ Zamyšleně se na něj dívala. „Vypadla jsem tak rychle, že jsem ani neměla čas spojit se s Mary Kate, i když jsem jí nechala na záznamníku vzkaz. To znamená, že aspoň prozatím ti musím věřit.“ Schválně se odmlčela, aby mu dala příležitost něco namítnout; když mlčel, pokračovala. „Jestliže jsi ji propustil proti její vůli, jestliže jsi mě najal proto, abych nastoupila místo ní – tak, jak jsem ti říkala – tak s tou prací nechci nic mít. A to je definitivní.“

„Jasně. Pochopil jsem, o co ti jde. Podívej, Mary Kate se u nás nelíbilo. Už jsme se dost rozcházeli, když jsem padl na tebe. Vážně jsem se snažil jí pomoci, Justine. Chtěl jsem, aby svou práci zvládala – jenže to nešlo. A ona si to uvědomovala. Nic víc na tom není.“

„Takže jste spolu mluvili o tom, že odejde, ještě dřív, než jsi mě pozval na ten oběd?“

„Přesně tak.“

„Ricku, tohle je pro mě strašně důležitý a potřebuju v tom mít jasno. Stačí zavolat Mary Kate a –“

„V tom případě bys jí měla zavolat, Justine. Rád bych, abys mi věřila, to jistě, ovšem na druhou stranu chápu, že máš určitý pochybnosti. Tvoje kamarádka ti řekne přesně to, co já. Tečka.“

Je načase zmírnit napětí, rozhodla se Justine. Usmála se a postříkala ho vodou. „Když je to tak, beru to.“ Vznášeli se ve vodě jako korkové zátky, zatímco příboj útočil na korálový útes jako nepřítel na pochodu a rozbíjel se o jeho zubatou hranu. „Přijímám tvou nabídku, ale napřed ještě poletím do Japonska.“

Hned mu bylo jasné, co má na mysli. Vyprávěla mu o Nicholasovi, o tom, kde teď je a co se mezi nimi událo. Usmál se; byl to možná trochu nostalgický úsměv, úsměv rybáře, kterému po dlouhém boji ryba přetrhla vlasec a zmizela pod hladinou. Třebas litoval, že nic neulovil, přece jen nemohl než obdivovat zvíře, které ho porazilo; také mohl být rád, že toho dne zvítězila svoboda.

„Víš,“ začal. „Vždycky jsem záviděl Japoncům jejich reklamní nápady. Doufám, že až se vrátíš, budeš mít plnej sešit jejich triků.“

Oba se tomu zasmáli.

Šťastný Čiu neodpověděl, jenom si položil prst na ústa a pokynul Nangimu, aby ho následoval. Nad nimi se tyčily věžáky postavené pro bohaté hongkongské vrstvy a vzbuzovaly v nich dojem, jako by se prodírali nějakým strašidelným lesem.

Ve vzduchu povlávaly cáry mlhy a měsíc ani hvězdy nebylo vidět. Nangi byl jenom rád; nijak by ho nepotěšilo, kdyby ho někdo zahlédl, jak se potlouká po kolonii ve čtyři hodiny ráno.

Když se přiblížili k domu, který byl jejich cílem, Šťastný Čiu sešel z chodníku a zamířil do úzké tmavé uličky plné popelnic a rozházených odpadků.

Prošli po krátkém betonovém schodišti a dveřmi pobitými kovovými pláty; ocitli se v suterénu budovy. Slabé žárovky zavěšené na betonovém stropě vydávaly matné světlo a v chodbě hráli dva Číňani Fan Tan. Vzhlédli a když poznali Šťastného Čiu, vrátili se ke hře; nikdo z nich ani nemukl. Nangi se ani svého společníka nemusel ptát, kdo ti dva jsou: Zelený Pang. Zanedlouho se jistě setkají se třetím bratrancem Tokem, číslo 438, který se zřejmě ještě schovává v bytě Šťavnaté Pien.

Triády, kterým se podařilo proniknout do větší části kolonie ovládané Číňany – včetně zkorumpované Královské hongkongské policie – byly pokračovatelkami Sarc Ho Hiu, Společnosti tří harmonií, která kdysi patřila k nejvlivnějším čínským tajným spolkům. Založili je zuřiví vlastenci na obranu proti Číňanům z Mandžuska, kteří roku 1644 obsadili jejich území a svrhli starou dynastii Ming.

Dnes mezi sebou bojovaly v úzkých hongkongských uličkách o moc. Dravý urbanismus společně se zprůmyslněním původně čistě zemědělské země přivodily zánik tradiční čínské rodiny; Triády poskytovaly takto vykořeněným lidem náhradní rodinu a prestiž mnohem větší, než jakou může získat střihač vyrábějící tři tisíce nohavic k džínám za směnu.

Takové byly romantické důvody, aby se člověk stal pěšákem Zeleného Pangu nebo, jak se říkalo v Kantonu, 14K.

Ve čtrnáctém patře vystoupili z výtahu a Šťastný Čiu vedl Nangiho chodbou. Zastavil se před jedněmi dveřmi, vytáhl z kapsy sadu paklíčů a pustil se do zámku; za několik vteřin jej otevřel.

Vstoupili do bytu vyvedeného v růžové a žluté barvě, z kteréžto barevné kombinace začala Nangiho pálit žáha. Bylo to prostorné apartmá se dvěma ložnicemi, k jedné z nichž ho jeho společník vedl.

Zahlédl záblesk očního bělma; tiše se pozdravil s třetím bratrancem Tokem. Byl to dobře stavěný chlapík, mnohem mladší, než by Nangi čekal u někoho v jeho postavení; měl zjizvený, nebezpečně vyhlížející obličej. Jestli si byli oba bratranci v něčem podobní, Nangi to nepostřehl.

Přikrčili se k zemi a připlížili se k Tokovi, který poněkud ustoupil; Nangi si všiml, že v ruce drží černý fotoaparát Nikon se 135mm objektivem.

Ložnice oddělovaly dveře, nyní pootevřené. Nangi zaslechl nějaký šepot a přes rameno Šťastného Čiu nahlédl do druhé ložnice.

Spatřil kus okna a roh týkového toaletního stolku posetého rtěnkami a křišťálovými lahvičkami s parfémy; na zdi visel rám obrazu, na který nebylo vidět.

Před ním stála postel s růžovým prostěradlem, žlutými povlaky a haldami polštářů. Nechyběla ani dvě nahá těla, která spolu barevně kontrastovala stejně jako ostatní vybavení bytu. Blaženě rozvalené žluté tělo Šťavnaté Pien se lesklo ve světle stolní lampičky a vedle něj se dal rozeznat růžový trup, zdánlivě obrovský a chlupatý, patřící jasně Evropanovi.

Takže v posteli s ní neležel Liu, ale nějaký běloch vysoký minimálně sto osmdesát centimetrů, usoudil Nangi; má husté zrzavé vlasy, vysoké čelo, úzký knírek a jasné, inteligentní modré oči.

Kde jsem jenom tenhle obličej už viděl? přemítal. V danou chvíli mu nikdo poradit nemohl, a tak se posadil a naslouchal. Mluvili anglicky.

„Příští úterý přivezou minimálně tři čtvrtě tuny,“ oznamovala Šťavnatá Pien. „A jako obvykle bude mít Liu na starosti přepravu zboží do kolonie.“

„Můžeme to zachytit?“ zeptal se zrzek. „Poslední razie se dělala před šesti týdny.“

„Tady nejde jenom o zlato.“ Šťavnaté Pien zářily oči. „Mají se taky předávat nějaké informace – tajné informace.“

„O čem?“

Zahihňala se a pohladila ho po chlupatém stehnu. „Jak moc to potřebuješ vědět?“

„Já? Mně je to buřt.“ Nangi si uvědomil, že ten chlapík mluví se skotským přízvukem.

„Takže ti nebude vadit, když ti to nepovím.“ Šťavnatá Pien předla jako kočka a přejela mu rukou mezi stehna; uchopila do dlaně jeho přirození. „Přísahala jsem, že budu mlčet jako hrob.“

Zrzek přivřel oči. „I když mě osobně to absolutně nezajímá, miláčku, vláda Jejího Veličenstva by se to možná ráda dověděla.“

Jemně ho hladila. „Tak co mám dělat, jak se mám rozhodnout? Nemůžu přece zradit důvěru.“

Zrzek tiše a slastně zamručel. „Když už se mě ptáš na radu, lásko, mohla bys mi to klidně povědět.“ Zatínal zuby blahem.

„Je tak báječně velký.“ Šťavnatá Pien sklopila zrak. „Pořád mě udivuje, jak krásně ti vždycky vyroste.“ Zvedla hlavu. „Že ho máš tak hezkýho, tak ti to povím.“

Nangi pochopil, že to všechno byl jen jejich způsob milostné předehry: byla ochotná mu všechno vyklopit od samotného začátku. Takhle si tedy Šťavnatá Pien zvyšuje příjmy, řekl si. Důvěrná přítelkyně nejvlivnějšího čínského komunisty v Korunní kolonii ho zvesela prodává druhé straně.

Přitlačila a nespouštěla oči od svého díla. „Jde o informace o rozmístění komunistických agentů ve vládě, policii a bezpečnostních službách Korunní kolonie.“

„Bože na nebesích!“

Nangi nevěděl, jestli tak zrzek reaguje na její zprávu nebo na její snažení; začínal chápat smysl její přezdívky.

Číňanka se hrdelně zasmála, vyhoupla se na ležící postavu a zastrčila si ztopořený úd mezi nohy. Zavřela oči a ztěžka na něj dosedla.

„Hraj si s kozičkama,“ zašeptala. „Víš, že to mám ráda.“

Poslušně zvedl ruce; vykřikla. Ve vedlejším pokoji zatím třetí bratranec Tok pilně cvakal spouští fotoaparátu, jehož teleobjektiv zajišťoval dokonalý, ostrý obraz obou milenců i jejich zpocených těl. Vedle něj Šťastný Čiu obsluhoval miniaturní magnetofon s citlivým mikrofonem.

Zrzkovy boky na růžovo-žluté posteli poskakovaly nahoru a dolů, jako by se snažil vyhodit svoji jezdkyni ze sedla, což evidentně neměl v úmyslu; nebyl však ještě tak daleko, aby pouštěl ze zřetele to nejdůležitější. „Nechci Lia kompromitovat. Rozumíš přece.“

Šťavnatá Pien sténala a lapala po dechu. „Já vím… Óóó… a on to ví taky. Všechno perfektně zařídil.“ Začala křičet. „Můžeš, teď, teď, honem! Vystříkej mě!“

Nangi a Šťastný Čiu se pomalu odplížili zpátky stejnou cestou, jakou přišli. V chodbě v suterénu stále seděli titíž dva členové Zeleného Pangu a hráli svůj Fan Tan.

Venku ve špinavé uličce si Nangi otřel čelo kapesníkem. „Tohle nejde jenom z její hlavy,“ poznamenal. „To všechno dělá Liu schválně! Hraje na obě strany. Panenko Maria, on se snad vážně chce nechat odstřelit!“

„Zatím se mu to ještě nepovedlo.“ Šťastný Čiu se zašklebil. „Je to mazanej chlap… a taky pěkná svině.“

Nangi se snažil ze všech sil, aby nepropadl radostnému vzrušení, které se ho začínalo zmocňovat; na takové potenciálně nebezpečné a nevhodné emoce měl ještě příliš mnoho práce.

Pochopil, že nyní se vítr skutečně obrátil; začal horečně uvažovat. Musí si být stoprocentně jistý a k tomu bude potřebovat pomoc. „Šťastný Čiu,“ oslovil svého společníka, „jak bychom se mohli přesvědčit, že to, co ta ženská tomu chlapovi napovídala, není jen komunistická dezinformace?“

„Normálně by to nešlo,“ odvětil mladý Číňan. „Mezi komunistama nemám žádný známý a jistě si dokážete představit, že můj třetí bratranec Tok na tom není o nic líp.“ Znovu se zašklebil a Nangi se pozastavil nad tím, co ho tak rozveseluje. Měl se to brzy dovědět.

„Ovšem v tomhle případě nepotřebujeme žádný ověření zvenčí,“ pokračoval mladík. „Protože ten cizí ďábel v objetí Šťavnaté Pien není nikdo jiný než pan Charles Percy Redman osobně. Nikdo v Hongkongu – a Šťavnatá Pien nejmíň ze všech – by se mu neodvážil podstrčit nějakou falešnou informaci. Hned by to poznal a dotyčná osoba by se už nemusela dožít rána.“

Nangi zastrčil ruku do náprsní kapsy a poklepal na rudou obálku, kterou mu podstrčil Liu a nepředstavitelně ho tím ponížil. Teď se karta obrátila.

„Co to má znamenat, že to nemůžeš přečíst?“

„Právě to, Protorov-san,“ odpověděl Koten.

„Je to přece japonsky?“ Protorov, který se nikdy ani nepokusil naučit se složitý japonský jazyk, nedokázal pochopit, že někdo jiný by mohl mít podobné potíže.

„Je a není.“

„Neplatím tě za to, abys mi tu dával hádanky.“

„Udělal jsem to, co jste mi přikázal,“ hájil se obrovitý zápasník sumó. „Vetřel jsem se do Satóova kobunu, pomáhal jsem vašemu poručíkovi Rusilovovi v rotenburó a následkem toho bylo, že jsme přišli o vašeho posledního agenta. Svou povinnost jsem splnil.“

„Tvoje povinnost,“ zavrčel Viktor Protorov, „je dělat to, co ti nařídím. Teď mi přečteš tyhle papíry z Tenšin Šoden Katori nebo přijdeš o krk!“

„V tom případě mi nezbývá než zemřít, Protorov-san, protože ten text neumím přeložit. Jistě, vychází to z čínských znaků stejně jako můj rodný jazyk, jenže to jsou znaky, které byly z kandži vyloučeny jako příliš složité – příliš mnohoznačné.“ Rozpřáhl odulé ruce. „Co se mě týká, mohla by to být klidně arabština. Určitě je to tajná šifra rjú. Kdybyste mi dovolil, abych to v rotenburó zařídil sám, mohl být ten váš špion tady a nemusel žrát hlínu. Ten by to jistě dokázal přeložit.“ Pokrčil rameny. „Jenže takhle –“

Protorov udeňl pěstí do stolu a vytrhl mu papíry z ruky. Taková nespravedlnost! Tajemství Tenči má doslova na dlani ovoce nejdůležitější tajné operace, jakou kdy připravil, meč, kterým by mohl oslnit generály GRU, získat si na svou stranu Rudou armádu, aby mu pomohla při chystaném převratu – a nemůže je přečíst! To je k nevíře!

Na okamžik se mu zdálo, že se snad samým zoufalstvím zblázní. Pak se několikrát zhluboka nadechl, aby si zpomalil tep: raz, dva, tři. Začal uvažovat.

„Linnear je nindža,“ nadhodil Koten tiše. „A učil se v Tenšin Šoden Katori. Možná…“ Nedokončil.

V Protorovově hlavě vybuchl ohňostroj naděje. Ano! Linnear je jeho jediná naděje. Jistě, v rjú už mnoho let nebyl, ovšem pokud věděl, v Japonsku tradice jen tak snadno neumírají. Jistě je reálná šance, že se kód příliš nezměnil. Vypadá to jako strašlivý hazard, ovšem teď musí počítat s časovým faktorem a ten je neúprosný: Mironěnko už shromažďuje generály, za šest dní se sejdou a on bude muset být při tom, aby jim předložil svůj plán. Buctto jim předhodí Tenči, nebo na něj už nikdy ani neplivnou. S těmi Neandrtálci z GRU nemá jinou možnost.

Protorov se otočil a vyšel z místnosti; přivolal lékaře.

„Potřebuju s ním mluvit okamžitě,“ oznámil doktorovi.

„Hned teď?“ Lékař vykulil oči. „Říkal jste přece, že mi dáváte osmačtyřicet hodin, abych ho oblomil.“

„Už tolik času nemáme,“ vyštěkl Protorov. „Koukněte, doktore, časy se mění. Holt si na to musíte zvyknout.“

„Jenže já nevím, kolik se toho dá takhle narychlo udělat,“ namítal lékař a srovnal krok s Protorovem. „Z mozkové kůry dostávám tak pomatené signály, že vážně nevím, co si o tom mám myslet. Nemůžu říct, jak na tom je.“

„Tak mu dejte dvojitou dávku,“ nařídil Protorov. „Nebo trojitou, mně je to fuk. Hlavně, když začne zpívat.“

Lékař se zatvářil vyplašeně. „Ale taková dávka ho během patnácti, maximálně dvaceti minut zabije!“

Protorov přikývl. „Víc času nepotřebuju, doktore. Dejte se do toho.“

„Jmenuje se Gordon Minck a každou chvíli za mnou jezdil do Key West.“

„Proč?“

„Líbilo se mu, jak jsem na něj brala,“ odpověděla Alix trochu zlomyslně. „Stačí?“

„Myslím, že jo,“ připustil Croaker.

Projížděli zakouřeným Lincolnovým tunelem na cestě k bytu Držky Mattyho.

Chvíli uvažoval o její odpovědi. „Je mi to líto,“ prohodil nakonec. „Nevěděl jsem, že tě to tak vezme.“

Alix si opřela hlavu o sedadlo a zavřela oči; husté světlé vlasy se jí rozprostřely kolem tváří jako mořská pěna. „A co sis myslel? Zabouchne se do mě mužskej, kterej vypadá k světu a má – já nevím, snad nějakou zvláštní sílu. Navíc je nebezpečnej, je mu to vidět v ksichtě, jako by byl poďobanej vod neštovic.

‚Měl jsem tě nechat zabít,‘ povídá mi, ‚jenže to nedokážu. Neumím si představit, že bych tě už nikdy neměl vidět.‘“

„No paráda,“ přerušil ji Croaker. „Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Mlč,“ vyštěkla Alix. „Říkám ti to teď, ne?“

Světla a stíny na ně rytmicky dopadaly jako řízené metronomem.

„‚Nechci o tebe přijít,‘ pokračoval, ‚ale dělám v oboru, kde si člověk nemůže dovolit chyby.‘ Pak se na mě podíval tak, že mi přeběhl mráz po zádech. ‚Myslíš, že budeš moje chyba, Alix?‘

‚Ne, nebudu,‘ povídám. ‚Slibuješ mi to?‘ zeptal se. ‚Ano,‘ já na to a myslela jsem to vážně.“ Rozplakala se. „A teď se koukni, co jsem vyvedla.“ Z prsou se jí draly hlasité vzlyky. „Je to tvoje vina,“ zapištěla jako ztracené, polekané dítě.

Croaker nepovažoval za nutné jí to vymlouvat; bylo to příliš nesmyslné. Raději změnil téma. „A kdo to vůbec je, ten tajuplnej pan Minck?“

„Minck,“ opakovala Alix. „Minck, Minck, Minck.“ Hrála si s tím jménem jako s novou hračkou. Pak se odhodlala. „Gordon Minck zabil Angelu Didionovou.“

Málem narazil autem do stěny tunelu. „Cože?“ Rozbolela ho hlava a před očima se mu roztančily červené skvrny. „Určitě se pleteš.“ V ústech měl sucho a jeho hlas bylo sotva slyšet. Co když má pravdu? ptal se sám sebe. Celé ty měsíce se skrýval, bál se, že na něj přijdou. U newyorské policie už na něj zapomněli a vlastně existoval jenom jako „Tex“ Bristol. Lhal, kradl, přestupoval zákon, který před tolika lety slíbil hájit. Co se to s ním stalo? Co ho to popadlo? Připadal si jako nemocný stižený malárií, který se probouzí z horečnatého snu. Celou tu dobu věřil své pravdě, že Angelu Didionovou chladnokrevně zavraždil Raphael Tomkin. Byl si tak jistý! Všechna fakta mu dávala zapravdu. A teď se před ním rozutíkávala jako hejno rybiček, tím víc, čím usilovněji se je snažil sehnat do houfu a přesvědčit se, že on má pravdu a Alix se mýlí.

Alix popotáhla a utřela si nos. „Bylo to takhle,“ pokračovala a nevšímala si jeho slov. „Tomkin udělal tu chybu, že se Angele svěřil se svým spojením na Mincka. Ta čubka Angela měla paměť jako slon – pamatovala si všechno. Proto taky dovedla z každýho dostat to, co chtěla – pamatovala si všechno, co nechtěli, aby vyšlo najevo.

Takže samozřejmě přišel den, kdy to Tomkinovi otloukla o hlavu. Vážně nevím proč – snad jí nechtěl koupit nějakej diamant nebo bůhvíco. Třeba za ní chodil málo nebo zase moc u Angely jeden nikdy nevěděl, na čem je.

Každopádně ta mrcha vždycky poznala, kdy na někoho něco má, a na Tomkina toho měla dost. Něco od něj chtěla a pokud jí to nedá, vyhrožovala, že to dá do novin. Takhle to dělala v jednom kuse.

Jenomže tentokrát netušila, že si ukousla větší sousto, než mohla spolknout. Tomkin okamžitě sklapnul, protože se s ní nechtěl hádat – bylo mu jasný, že rozumně s ní nic nepořídí.

Takže zavolal Mincka a ten poslal na Angelu svoje lidi. Ty s ní už nevyjednávali – ať jeli Minck s Tomkinem v čemkoliv, bylo to moc důležitý.

Tomkin samozřejmě musel bejt u toho, když to spustili. Angela byla tak paranoidní, že by Minckovejm lidem neotevřela. Tomkin teda stál vepředu, ovšem jakmile odemkla dveře, vrhli se na ni hned tři.“

„Takže Tomkin u toho byl, když to slízla?“ Když tu otázku vyslovoval, třásl se na celém těle.

„Byl v bytě, ale ne v ložnici. Stál u baru a dával si panáka na uklidněnou. Ruce se mu klepaly tak, že rozlil víc skotský po pultu než do sklenice. Viděla jsem ho z Angeliny skříně, kam jsem se schovala. Když šla otevřít, zrovna jsem vycházela z ložnice.“ Oči jí zmatněly, jako by se z nich vytratila všechna barva. „Slyšela jsem ji, jak ječí. Znělo to, jako když někdo mrská psa.“ Pokrčila rameny. „Ani nevím, jak mě to napadlo, prostě jsem hned zacouvala do šatníku.“

„A všechno jsi viděla na vlastní oči.“

„Nedělali s ní nic sprostýho.“ Její hlas byl mdlý stejně jako její oči. Croaker si pomyslel, že se tak možná chrání před něčím, co nikdo nesmí vidět. Vzal ji za ruku a propletl své prsty s jejími. „Dělali to tak nějak… profesionálně. A bylo to hned hotový. Vzpomínám si, jak mě to šokovalo, taková hrozná věc… mělo by to trvat dýl, někoho zabít.“ Na okamžik zavřela oči a na řasách se jí třpytily slzy. „Pak se pochopitelně snažili, aby to vypadalo jako něco jinýho. Ne jako poprava. Zašli do obýváku a uklidili po Tomkinovi. Mě nenašli, protože jsem si zalezla do tajný přihrádky, kam si Angela schovávala kožichy a šperky – nikdy by je nedala do úschovy, vždycky je chtěla mít u sebe. Musela jsem se stočit do klubíčka, nemohla jsem dejchat a nic jsem neslyšela. Strašně jsem se bála, že mě každou chvíli najdou.

Tenkrát na mě nepřišli, ale museli se nějak domáknout, že jsem s Angelou žila, protože mě vyčmuchali asi tak tejden nato, co jsem odletěla do Key West. Mezitím se pořádně připravili: zjistili si, kde jsem ten večer byla a že jsem to všechno viděla. Minckovi lidi jsou profíci.“

„To už jsem taky zjistil,“ zahuhlal Croaker nepřítomně. Položil obě ruce na volant. Takže pravda byla blízko… jenže ne zase tak moc blízko. V duchu se musel hořce zasmát: pravda není nikdy jednoznačná. Tomkin Angelu nezavraždil, jenom při vraždě pomohl. Vraždu ani nespáchal, ani si ji neobjednal; jenom se s ní svezl, postával opodál, ve vedlejším pokoji. Vinen podle obžaloby, Vaše Ctihodnosti, znělo mu dutě v uších. Ovšem podle jaké obžaloby? Nedá se tomu říkat vražda druhého stupně ani zabití; Tomkin byl jenom spoluviník. Nebyl to ani on, kdo přitlačil na komisaře, aby zahrál případ Didionová do autu; tenhle příkaz přišel až z Washingtonu, od samotného Mincka.

Záhadný pan Minck, říkal si Croaker. Za kolik vražd je ten chlap ještě odpovědný? Angela Didionová je jistě jenom kapka v moři. Neznámo, v němž se nyní pohyboval, ho znervózňovalo a rozesmutňovalo zároveň; procházel bažinou, kde všechny směry splývaly a slévaly se, až zmizely úplně. Kam se má obrátit, když vrah Angely Didionové je mimo dosah zákona? Vůbec nepochyboval o tom, že Mincka nemůže dostat před soud ani za tuhle, ani za jinou vraždu. Takhle nějak chutná porážka.

Na manhattanské straně tunelu do nich udeřilo slunce a odrazilo se od kapoty jako rozpálený meteorit. Croaker zabočíl doprava směrem na Třicátou čtvrtou ulici, kde zahnul vlevo a pak vpravo na Druhou avenue. Město na něj kývalo svými špinavými prsty.

Vztek, který se v něm vařil, se zničehonic obrátil proti Alix. Ženská motivace pro něj byla věčná hádanka. Přál si, aby mu to bývala řekla už před několika dny, i když mu nebylo jasné, jak by mu to pomohlo. Stejně by odtamtud museli vypadnout. Zatracená práce!

Položila mu ruku na paži; pohlédl na ni. „Je mi líto, co jsem říkala. Vím, že to není tvoje vina.“ Prohrábla si vlasy opálenými prsty. „Už jsem to tam dole nemohla vydržet – připadala jsem si jako ve vězení, nebo ještě hůř. Mám pocit, že ve vězení člověk aspoň ví, na čem je. V Key Westu s těma dvěma vedle sebe jsem nikdy netušila, co přijde. Bude Minck jezdit dál? Nebo ke mně ochladne a pak mě jeden z nich oddělá?

Začalo se mi zdát, že mám v hlavě balon a ten se každý den o něco víc nafukuje. Brzo bych měla víc balonu než mozku a to už bych nedokázala vůbec myslet.“ Dušeně se zasmála. „Blbý, co?“

„Ne,“ opáčil Croaker tiše, „vůbec ne.“ Bylo zvláštní, jak snadno dokázala jeho zlost utišit; stačilo, aby se ho dotkla, obrátila k němu a něco zašeptala, a všechen vztek v něm pohasl.

Povzdechla si, jako by pro ni bylo bůhvíjak důležité, aby s ní souhlasil i v tomhle. „Chtěla jsem ti to všechno vyklopit hned, Lewe. Potřebuju, abys mi to věřil.“

„Věřím ti.“

Otočila k němu hlavu. „Nestačí to jenom říkat.“

„Nikdy nemluvím do větru, Alix.“

Zřejmě to vzala. „Úplně mě to šokovalo. Objevil ses – jak bych to řekla – jako blesk z čistýho nebe.“

„Rytíř, zachránce krásných dam.“

Myslel to jako vtip, ale ona to tak nechápala. „Ano, přesně tak. Hrozně moc jsem tomu chtěla věřit, jenom jsem se bála. Připadalo mi to moc krásný na to, aby to byla pravda. Už jsem s tím žila moc dlouho a to vědomí mi v hlavě tikalo jako časovaná bomba.

Připadala jsem si, jako když jsem byla mladší a byla jsem zdaleka nejhezčí holka ze třídy – nemysli si, že jsem nafoukaná, to akorát stačilo vzít si zrcadlo a kouknout se do něj. Pořád se kolem mě motali kluci. Napřed mě to těšilo. Kterou holku to netěší, no řekni.

Jenomže pak, jak jsem je začala poznávat, jak jsem s nimi s jedním po druhým chodila – vždycky jedno rande a konec, znáš to, takový ty dětský záležitosti, došlo mí, proč se mnou vlastně všichni chtěli chodit. Vůbec jim nešlo o to, povídat si se mnou, abychom se navzájem poznali. Houby. Chtěli, aby je se mnou viděli ostatní, a po čase mi vždycky nějak nenápadně zajeli rukou pod šaty. Celou tu dobu jim to stálo – na nic jinýho nemysleli.

Potom jsem se nenáviděla za to, že jsem hezká. Skoro mi to přišlo, jako bych měla tlustý nohy, dlouhej nos nebo plochý prsa.“

Položila mu ruku na rameno. „A s tebou jsem zažila něco podobnýho, Lewe. Proč jsi tady, říkala jsem si. Co ode mě vlastně chceš?“ Zase se zasmála. „Dokonce mě napadlo, že tě poslal Minck, aby mě vyzkoušel; pak jsem si ovšem uvědomila, že je to hloupost – vždyť jsi zabil oba ty jeho poskoky.“

„Máš ho ráda?“ Nebyla to zbytečná otázka; časem může mít pro Croakera zásadní důležitost, aby ji mohl případně použít jako štít, kterým si bude krýt záda. Už se totiž rozhodl; přece jen mu zbývá jedna věc, kterou může udělat.

„Jak ti na to mám odpovědět?“ zeptala se Alix, když zastavili před činžákem na Dvacáté. „Všechno se to odehrávalo jakoby v jiným čase a prostoru. Nemám čeho se chytit.“ Odvrátila se. „Jasně že bych s ním nešla do postele, kdybych… kdybych k němu něco necítila. V tomhle vůbec nejsem jako Angela. Já prostě jenom nevím, co jsem to k němu cítila. Skoro jako bych tím, že se s ním budu milovat, že s ním navážu tělesnej i – jak bych tomu měla říkat, duševní kontakt?“

„Citovej ne?“

„Možná, i když si to nemyslím. Takže jako bych tím, že s ním navážu tenhle kontakt – a on přece byl můj bachař, no ne – jako bych byla míň v tom vězení.“

„Ale ono to tak nefungovalo.“

Letmý úsměv. „Myslíš snad, že mohlo?“

„Ne.“

„Jasně že ne. Byla to ode mě blbost. Nikdy jsem neměla nikomu takovýmu důvěřovat. Ovšem pochop, Lewe, já byla zoufalá. Úplně mě to odrovnávalo. Myslela jsem –“

Výbušná střela prolétla postranním okénkem a utrhla větší část střechy sedanu. Alix zařvala; Croaker ji hned stáhl dolů a přikryl ji svým tělem.

Zároveň vytáhl pistoli, avšak další střela vůz rozhoupala, jako by jej zasáhla nějaká obří pěst a vyrvala z něj spršku chromu, oceli, hliníku a plastů. Bezpečnostní sklo se rozprsklo na kousky, které je zasypaly jako holubičí pírka.

Croaker ucítil kouř: na jeho straně už nezůstala žádná zadní dvířka a střecha byla také pryč. Natáhl se, až Alix pod jeho vahou zakvičela, a stiskl kliku jejích dveří. Zatlačil dlaní a vykutálel ji na chodník jako pytel brambor.

Vypnul zapalování, jenže třetí střela se už zakousla do auta a razila si cestu k benzinové nádrži. Ozvalo se temné žuchnutí, jako když dopadne fotbalový míč, a zakrátko je už mastný kouř plamenů dráždil ke kašli.

Croaker se obrátil směrem odkud výstřely přicházely; neměl však žádný rozhled, sotva se mohl hýbat a kouř houstl. Zaslechl, jak se blíží jekot sirén.

Vyskočil z auta, popadl Alix za ruku a dal se do běhu. Vchod do domu Držky Mattyho přeběhl, jako by pro něj neměl žádný význam.

Řítili se po Druhé avenue, kde minuli vůz rychlé zásahové jednotky, hasiče a dva policejní hlídkové vozy, které uháněly směrem odkud běželi. Houkačky řvaly a auta se neochotně vyhýbala; lidé se s vytřeštěnýma očima zastavovali a pak se vydávali k místu, kde hořel automobil. Netrvalo dlouho a vytvořil se slušný shluk čumilů.

Když viděla ten dav, Táňa Vladimová si v duchu vynadala, že vystřelila tak brzy; netušila ovšem, na jak dlouho se tu zastavili a kromě toho se před chvílí ozvalo pípání signalizačního zařízení: bylo načase vydat se na cestu do Japonska. Nebyla na to připravená, rozhodně ne teď, v těsné blízkosti kořisti.

Okolnosti se proti ní spikly a spíše s ní mávaly, než aby jí hrály do ruky. Rozebrala pušku Attlov-Sonigen ráže .385 a schovala ji pod podlážku svého auta; nezbývalo jí nic jiného, než se vzdát. I kdyby ji netísnil čas, nemohla by Alix Loganovou a Lewise Croakera pronásledovat. (Počítač se nechal nakrmit otisky prstů, které našla v Raleighu, a vyplivl jeho jméno.) Už se tu shromáždilo příliš mnoho lidí a příliš mnoho policajtů; další byli na cestě. Neoznačená auta tajných se proplétala provozem jako Mojžíš Rudým mořem.

Táňa nastartovala a zamířila ven z města, tunelem na longislandskou dálnici a na Kennedyho letiště.

Přestala myslet na to, co se jí zde nepodařilo, a zařadila se do levého pruhu; asi po dvou kilometrech musela zase zpomalit kvůli dopravní zácpě, která se objevila jako mávnutím proutku. Aby využila čas, začala uvažovat o tom, co musí udělat dál a v jakém pořadí.

Objevila se světelná tečka; to bylo nepříjemné, protože jej v jakémsi zvláštním rytmu bodala do mozku. Tum – tá – tum – tá – tum – tum.

Jinak ho obklopovala mléčná záře gecumei no miči, která měla být dokonale klidná a matná – a také by byla, nebýt toho protivného světýlka. Tum – tá – tum – tá – tum – tum.

Snažil se nemyslet na nic; aspoň to by mělo být jednoduché. Nešlo to. Marně se pokoušel dosáhnout Prázdna; protože kdykoli se k němu vydal, postavilo se mu světýlko do cesty. Chtěl je odstrčit; nedalo se. Zkoušel kiai, jenže ani to neúčinkovalo. Už mu zbývalo jen málo sil a světelný bod mu vysílal do hlavy něco jako elektrické šoky; nedokázal přemýšlet, nedokázal se soustředit. Kdyby tak měl svou katanu; kdyby si jen vzpomněl, kde nechal svého Iss-hógaie.

Tum – tá – tum – tá – tum – TUM.

„Iss-hógai,“ zamumlal Nicholas na Protorovově kole.

„Co to má ksakru znamenat?“ chtěl vědět Protorov. „Kotene?“

„Znamená to ‚na celý život‘,“ odpověděl sumó. „Připadá mi to jako název samurajské katany.“ Už ho to nebavilo; tenhle postup ho unavoval. Nejradši by byl, kdyby ho nechali s Nicholasem Linnearem o samotě. Pět minut by bohatě stačilo. „I když nemám ponětí, co by mohl nindža dělat se samurajským mečem.“

„To je jeho meč?“ zeptal se Protorov, kterému nic neuniklo. „Rusilove, našli jste u něj nějakou takovou zbraň?“

„Ne, pane.“

„Viděli jste vůbec něco takového?“

„Ne, pane.“

Protorov se obrátil ke svému zajatci. „Nicholasi,“ zeptal se úplně jiným tónem, „kdepak máš katanu? Kde je Iss-hógai?“

TUM – TÁ – TUM – TÁ – TUM – TUM.

Světélko ne a ne mu pustit mozek. „Ro – rotenburó.“

„To není dobře,“ poznamenal Koten. „Samurajský meč je něco jako podpis svýho pána. Nemůžeme potřebovat, aby ho tam někdo našel a začal se vyptávat.“

Protorov přikývl, jako by ho to už také napadlo. „Zajeď pro něj, Kotene,“ nařídil.

„Když ho sem přinesu, existuje vždycky možnost, že se mu dostane do rukou,“ varoval sumó.

„Na tom nesejde.“ Protorov zvažoval možnosti. „Pověz mi, je to pravák nebo levák?“

Koten se přiblížil k Nicholasovi a prohlédl si jeho ztvrdlé hrany dlaní. „Řek bych, že pravák.“

„Zlom mu první tři prsty na pravé ruce.“

Koten poslechl s radostí. Téměř láskyplně uchopil Nicholasův pravý ukazováček, rozvázal řemen a zatlačil prst do strany. Nicholas zasténal a otřásl se; pot z něj tekl jako voda po zádech plavce.

Ještě dvakrát Koten rozvázal prst a zapracoval na něm; ještě dvakrát Nicholas zasténal a trhl sebou. Byl promočený potem a hlava mu visela dolů, s bradou opřenou o prsa. Lékař mu zkontroloval tep a krevní tlak.

„Tak, a teď jdi a dělej, jak jsem řekl,“ obrátil se Protorov ke Kotenovi. „Aspoň nás nebude čekat žádný nepříjemný překvapení a on se na tu svou zbraň bude moct tak leda koukat.“

Když Koten odešel, Protorov vytáhl papíry, které jeho špion ukradl v Tenšin Šoden Katori rjú. Pohlédl na Nicholasovu pravici, zavěšenou za zápěstí a za dva prsty. Zlomené prsty zčernaly a otekly jako buřty.

„Co s ním udělá bolest?“ zeptal se lékaře.

„Měla by ho trochu povzbudit.“

„Nebude mít vliv na logický uvažování?“

„U něj teda určitě ne.“

Protorov přikývl, natáhl ruku a chytil Nicholase za vlasy. Zvedl mu hlavu a pleskal ho po tvářích, až se mu otevřely oči: v tu chvíli mu před ně strčil první stránku šifrovaného dokumentu.

„Soustřeď se,“ přikázal mu klidně. „Tady máš něco ke čtení, Nicholasi. Bude se ti to líbit.“

Nicholas se zamračil. Někde dole se do něj zabodával nějaký trojzubec s jedovatými hroty… nebo to bylo někde jinde, daleko od něj, v nějakém snu?

Zdálo se, že hodně záleží na tom, aby se soustředil, a tak se o to pokusil. Připadal si, jako by plaval hustým plynem: nevěděl, jak je možné, že to svinstvo dýchá, když se v něm nemůže ani pohnout. Zazmítal sebou a zastavil se – nebo si to jenom myslel.

Černá a bílá, rozdvojují se, splývají, zase se slévají. „Soustřeď se,“ přikázal mu světelný bod v hlavě. Proč ne? Zkusí to.

Znaky před ním plavaly jako hejna rybek, jako lesní podrost, plamenné jazyky, šumící déšť. Pršelo. Pršela písmena.

Ne písmena, znaky.

Četl a poznával to, co tak dlouho hledal: Tenči.

„Před třemi lety… Hare Maru se za tajfunu potopila… přes padesát mrtvých… námořníci i civilisti… největší námořní neštěstí za posledních pětadvacet let… Proto se okamžitě začalo se záchrannými operacemi na, místě, odkud zaznělo poslední rádiové hlášení: v úžině Nemuro.“

Odstrčil od sebe tupou bolest a zavřel dveře před tím bílým světýlkem: tum – tá – tum –…

Ticho. Opustil gecumei no miči, která ho nijak nechránila, a tím pádem mu nebyla k ničemu. Začal se uvolňovat, nejprve konečky prstů, z nichž některé bůhvíproč necítil; na jeho zamračeném nebi vycházel měsíc a jeho jasná tvář se odrážela na nekonečných vlnách.

Pomalu se tedy sbíral a skládal dohromady, i přes obrovské množství chemikálií, které mu kolovalo v žilách. Zatímco započal s procesem zvaným Ogawa-no-džutsu, který měl za účel drogy rozpustit a vyplavit z krevního řečiště, dělal přesně to, co po něm Protorov chtěl: odhaloval tajemství Tenči.

Samozřejmě si všiml, že dokument je zakódován šifrou Tenšin Šoden Katori; také pochopil, že pokud mu jeho nepřítel ty papíry ukazuje, pak asi nemá nikoho jiného, kdo by mu je přeložil. A jestliže Nicholas zemře, pak nastane konec, protože Protorov nebude mít v rukou nic, co by mohl použít nebo předat výš.

A tak, když dočetl dokument, se Nicholas rozhodl zemřít. Přestože mu v hlavě vířilo nepředstavitelné tajemství Tenči společně se vzpomínkou na Satóovo přání, aby Japonsko konečně odložilo své dětské sukýnky závislosti na okolním světě a vstoupilo do samostatné dospělosti, pustil se do umírání hned.

Protorov půl metru od něj nevěděl, jestli Nicholas čte nebo jen tupě civí. Zná tu šifru, nebo ne?

„Řekni mi, co tam píšou,“ opakoval pořád dokola a mával mu před očima papíry. „Řekni mi to! Řekni mi to!“ Avšak Nicholasovi stále zapadaly oči a kůže ztrácela barvu.

Přistoupil k nim lékař. „To stačí,“ prohlásil a položil Nicholasovi na srdce stetoskop. Ve stejném okamžiku si strhl sluchátka z uší a začal s nepřímou masáží srdce.

„Varoval jsem vás,“ procedil mezi zuby. „Takhle o něj přijdeme.“

„Ne!“ vykřikl Protorov. „Musíte ho zachránit! Nařizuju vám to!“

Lékař se pochmurně zašklebil. „Na rozdíl od vás, soudruhu, vím, že nejsem pánbu a neumím oživovat mrtvé.“ Spustil ruce, chvíli se na ně díval a pak se otočil k Protorovovi. „Nedokážu napravit, co jste spískal, plukovníku.“

„Koukejte ho probudit, doktore!“ řval Protorov bez sebe vzteky. „Vůbec nic mi neřekl! Vůbec nic!“

„S těmahle drogama je to vždycky sázka do loterie. Rovnováha je tak jem–“ Protorov ho udeřil pěstí a lékař ucouvl, přičemž zakopl o Nicholasovo tělo. „Tohle vám přijde draho, plukovníku,“ zavrčel a utřel si rozbitý ret. „Až se o tom doví ústředí.“

„Vy za to můžete!“ vyl Protorov. „To vy jste ho zabil!“ Ruce se mu třásly zlostí: Tenči, schůzka GRU s KGB, velký převrat, to všechno se mu rozplývalo jako hrad z písku za přílivu. „Rusilove!“ vykřikl. „Strčte ho do zajišťovací vazby. Kdyby dělal potíže, odpráskněte ho.“ Chytil lékaře za košili a trhl jím dopředu. „Dneska jste mi vyhrožoval naposledy,“ prohlásil a odhodil jej stranou.

Rusilov sevřel lékařovu paži a druhou ruku držel na pouzdře s pistolí.

Protorov je sledoval, jak odcházejí, a marně se snažil ovládnout zuřivost, která jím lomcovala jako vichřice větvemi stromu. Nemohl tomu uvěřit. Jak se to mohlo stát? Bylo to šítené, nepředstavitelné. Ne, nikdy tomu neuvěří!

Obrátil se k Nicholasovu bezvládně visícímu tělu a podíval se na ně, jako se člověk dívá na své výkaly. Cítil k němu takovou nenávist, že až hraničila s bolestí. Vzpomínal si, jak jednou praštil do ikony; byl to dřevěný krucifix natřený bíle a zlatě, s rudými kapkami naznačujícími krev na dlaních, zkřížených nohou a na čele pod trnovou korunou.

Kříž se při pádu rozbil a on jej svou pečlivě naleštěnou botou ještě zašlapal do země; bolest, kterou tím jeho majiteli způsobil a která jen posílila jeho víru, byla pro Protorova nepochopitelná.

A teď té bolesti najednou porozuměl; šokovalo ho to tak, jako by se ráno probudil a zjistil, že mu uřízli nohy. Svět byl najednou úplně jiný a nikdy už nebude jak dřív: všechen klid, celistvost těla i duše zmizely a nahradila je nekonečná muka.

Až do tohoto okamžiku nikdy doopravdy nepochyboval, že svého cíle dosáhne, ať je sebeobtížnější. Byl chytrý a bezohledný; podobně jako Einstein dokázal využívat intuici, která mu dovolovala postupovat kupředu velkými kroky, aniž by k tomu potřeboval upachtěnou logiku: říkal si, že to je jediný způsob, jak se člověk může přiblížit rychlosti světla.

Nyní se musel smířit s tvrdou realitou, že jenom tohle nestačí. Nedozví se tajemství Tenči a neuspořádá setkání tajných služeb: žádný převrat se nekoná. Viktor Protorov se nestane velkým mužem dějin; historie si ho ani nevšimne.

Protorov vrhl na Nicholase Linneara vražedný pohled, ale viděl jen vlastní pád: pochopil, že měl konečné vítězství na dosah ruky… a přece tak daleko. Takové pomyšlení nesnesl.

Jako šílený se pustil do vychládajícího těla, bušil do něj pěstmi a zalykal se vlastním řevem, který byl tak silný a zuřivý, že se ani Rusilov neodvážil vstoupit do kobky.

Jenže ani tohle mu nestačilo: tělo bylo přivázané, dokonale uvězněné. Mlátit takhle svého zemřelého zajatce – muže, kvůli kterému přišel o všechno – snižovalo Protorovovu důstojnost a zvyšovalo jeho vztek.

Rychle rozvázal kožené řemeny, jimiž byl Nicholas přivázán ke kolu; funěl přitom jak medvěd. Nejprve prsty a zápěstí, potom stehna a kotníky. Pas přišel na řadu jako poslední a tělo se na něj sesulo jako pytel brambor.

Protorov je odstrčil stranou, aby ho netížilo, a začal se po něm znovu sápat; tentokrát bylo volné a to mu připadalo mnohem férovější.

Co si asi pomyslel, když mrtvola, u níž lékař bez všech pochybností konstatoval smrt, natáhla ruku a chytila ho za krk?

Pro Evropany je smrt těžká věc: protože se s ní nedokážou smířit, protože ji nepovažují za organickou součást života, dá někdy dost práce lidi zabíjet.

Jde především o to, že organizmus si zemřít nepřeje a křečovitě se drží života; za tím účelem pak někdy dožene tělo až k nepředstavitelným, nadlidským výkonům. V takových situacích dokázali naprosto obyčejní lidé zvedat automobily, skákat obdivuhodně daleko či vysoko, vydržet běsnění živlů, které nemělo obdoby.

Pak je tu samotné tělo: lebka může odrazit vypálenou kulku, nůž vraha se někdy sveze po žebru.

Ovšem na Východě, kde smrt tradičně neznamená nic, to vypadá jinak: smrt přichází rychlostí blesku a nedává tělu ani tu nejmenší šanci, aby zareagovalo. Stará učení dokonce dovolují útočníkovi, aby použil tělo samo proti sobě.

A přesně tak zastihla smrt Viktora Protorova, když se Nicholas stal Minckovým mečem pomsty: možná věděl, k jakému cíli jej využili, avšak bylo mu to jedno.

Jeho mysl byla stejně čirá jako horské jezero po dešti, když palcem levé ruky zlomil Protorovovi klíční kost a její úlomek jako dýka přeťal životně důležité tepny vyrůstající ze srdce jako větve stromu.

Nic na tom nebylo; všechno proběhlo ve zlomku vteřiny. Bylo to jednoduché – díky pětatřiceti letům výcviku a více než tisíciletému vývoji samotné disciplíny.

Nicholas se zvedal ze země jen pomalu. Postup, kterým stáhl krev z povrchu svého těla, ztlumil tep a snížil krevní tlak, byl nesmírně složitý a tělesně i duševně namáhavý.

Pozvolna se mu do kůže vracela krev a rozehřívala ho jako probouzející se slunce.

Zadíval se na groteskně zkroucené tělo, které mu leželo u nohou. Oba byli zbroceni krví, která je spojovala v posledním pokusu překlenout hlubokou propast mezi nimi.

Nicholas necítil žádné výčitky svědomí. Přestože na zabití člověka – nebo zvířete – nebylo nic krásného, přece jen ho zaplavoval pocit radosti ze života. On žil, zatímco Viktor Protorov byl mrtev. V žilách mu kolovala krev, nechával se hnát veškerým větrem světa, plaval současně ve všech mořích, řekách i jezerech. Procházel lesy a kráčel stepí, míjel oázy v pouštích. Na světě neexistovalo jediné místo, kde by v té chvíli nebyl: znovu se spojil s vesmírem, vrátil se do Prázdna a nechal se jím naplnit.

„A tohle je pro třetího bratrance Toka,“ pronesl Nangi a posunul šest tisíc hongkongských dolarů po stole směrem ke Šťastnému Čiu. „Nechci, abyste na líeung jau šetřil,“ pokračoval s vědomím, že dobré podmazávání zvyšuje jeho prestiž. „Ovšem nezapomeňte zdůraznit vlastenecké aspekty celé záležitosti. Rád bych, abyste třetímu bratranci, Tokovi, podrobně vysvětlil, o jaké lidi se jedná. Tak budou aspoň svou práci dělat s větší chutí.“

Štastný Čiu přikývl. „Rozumím.“

„Dobře.“ Nangi se usmál. Už se pustil do práce; zavolal anonymně několika policejním seržantům – jednomu ve Wan Čai, druhému v centru a třetímu ve Stanley – kteří podle předpokladů Zeleného Pangu pracovali pro komunisty. Když se Nangi ptal, jak je možné, že je vůbec nechali u policie, Šťastný Čiu se jen usmál a odpověděl: „Jak to říkají quai loh? Lepší čert, kterého znáš, než ten, kterého neznáš.“

„Na Zlaté hoře byste se určitě uživil,“ poznamenal Nangi; použil přitom čínské označení Ameriky.

„Možná,“ připustil mladík. „Jenže já nemám v úmyslu odjíždět z Korunní kolonie. Tady mě čeká štěstí.“

Nangi o tom vůbec nepochyboval.

Nad Hongkongem se usadila podvečerní mlha jako těžký sametový háv. Vstal a prohlásil: „Mám hlad. Nepůjdeme na večeři?“

Šťastný Čiu přikývl. „Kam byste rád?“

„Dal bych si něco dobrého čínského,“ opáčil Nangi. „Nechám to na vás.“

Mladý muž se na něj chvíli díval, pak se lehce uklonil a pravil: „Tudy, prosím.“

Šťastný Čiu ho zavezl na venkov, na sever Nové země. Jak se blížili k čínské hranici, vesnice byly stále menší a menší a věžáky ustoupily jedno a dvoupatrovým domům svázaným k sobě šňůrami s třepetajícím se prádlem. Po prašných ulicích pobíhaly nahé děti, psi zuřivě štěkali a rvali se mezi sebou na hromadách odpadků.

Zaparkovali, přešli náměstí plné pouličních obchodníků a pustili se uzoučkou postranní uličkou. „Tak do téhle restaurace půjdeme,“ ukázal mladík bradou. „Je nejlepší svého druhu v Hongkongu.“

Prošli kolem a ocitli se na tržišti, které, jak si Nangi všiml, bylo vystavěno na molu. Zahlédl vodu a přivázané rybářské loďky, jejichž posádky je připravovaly na ranní lov.

Cestou kolem stánků Šťastný Čiu poznamenal: „Tyhle loďky většinou nevozí jenom ryby. Dneska je moc mlha, ale támhle naproti je komunistická Čína. Každou chvíli se sem dostanou nějací uprchlíci.“

U všech stánků se prodávali živí mořští živočichové; stály tu kádě plné vody, ve kterých ospale pluly velké, střední i malé ryby, byli tu i garnáti a ušně, mušle a krabi. Měli zde spoustu olihní s mrtvýma černýma očima připomínajícíma knoflíky a také raky velké jako humry.

„Co máte nejradši?“

„Jsme v Číně,“ připomněl Nangi. „Vy jste tu doma.“ Šťastný Čiu se své povinnosti ujal převelice zodpovědně. Přecházeli od stánku ke stánku, kde občas ukázal na jedno nebo dvě zvířata; když mu je vytáhli z kádě, všechny si je osahal, očichával je a prohlížel jako stará babka, která se chce ujistit, že dostává skutečně to nejlepší. A pak začalo smlouvání, strategická hra, která Číňany lákala a rozpalovala stejně jako hazardní hry.

Nakonec, když už měli úlovek uložený v plastikových sáčcích plných mořské vody, odvedl Šťastný Čiu Nangiho zpátky do restaurace.

Majitel, tlustý a upocený Číňan, mladíka přivítal s úctou, která je obvykle vyhrazena panstvu; Nangiho to překvapilo, ale dobré vychování mu zabraňovalo se na to Šťastného Čiu zeptat.

Toho večera pojedli celkem devět chodů výborných mořských pochoutek, od šťavnaté osmažené ušně po grilované raky; všechno bylo zalito pálivou čili omáčkou, po níž i Nangimu vyhrkly slzy do očí a zatoužil po relativně jemném wasabi, tradičním japonském zeleném křenu, který zbožňoval.

Hodovali plné tři hodiny a podle čínského zvyku během té doby nemluvili o ničem důležitém. Číňani – na rozdíl od Japonců, kteří byli obchodem mnohem více posedlí – zastávali názor, že od vychutnání dobrého jídla nesmí člověka nic vytrhovat. Dá se říci, že v tomto smyslu byli Francouzi Dálného východu.

Když se konečně vrátili do hotelu, Nangi požádal Šťastného Čiu, aby šel s ním. V přihrádce Nangiho pokoje ležel vzkaz.

Nebylo na něm uvedeno žádné telefonní číslo, jen adresa, datum – zítřejší, nebo vlastně dnešní, protože už bylo po půlnoci – a čas: dvě hodiny ráno. Panenko Maria, řekl si Nangi ve výtahu, co mám teď dělat?

„Mám se dnes ráno sejít s jedním člověkem,“ oznámil Šťastnému Čiu, když dorazili do jeho pokoje. „Ani ne za dvě hodiny.“ Přečetl mu adresu: bylo to v ulici Wong Čuk Hang.

„Mořský park,“ poznamenal Šťastný Čiu. „Obyčejně by byl touhle dobou zavřený, jenže tenhle týden mají otevřeno ve dne v noci kvůli Festivalu dračích loděk, který začíná pozítří. Taky tím vydělávají peníze – turistům se to líbí.“

Nangi otevřel skříň a na okamžik zmizel svému společníkovi z dohledu. Vrátil se se dvěma stejnými obálkami; jednu z nich předal Šťastnému Čiu.

„Tuhle si musím vzít dnes večer s sebou,“ prohlásil. „Ta kopie, co máte vy, je pro guvernéra. Původně jsem chtěl, abyste seděl u guvernéra, zatímco já budu na té schůzce – připadal bych si tak jistější. Jenomže takhle –“

„Moment,“ přerušil ho Šťastný Čiu. „Můžu si zavolat?“

„Pochopitelně.“

Mluvil asi pět minut, pak položil sluchátko a otočil se k Nangimu.

„Je to zařízeno. Klídek.“

„Co je zařízeno?“

„Dnes ráno ve dvě hodiny,“ pronesl, „budu sedět naproti hongkongskému guvernérovi.“

Nangi otevřel ústa. „To – tomu nerozumím. Jak je to možné?“

„O to se postará můj otec. Jak jsem říkal, klídek.“

Nangi si vzpomněl, jak Šťastného Čiu přivítali v restauraci v Nové zemi. Pomyslel na moc třetího bratrance Toka, na Zelený Pang a na pět Draků, pět šéfů hongkongských Triád, nejvlivnější muže v kolonii. Copak je Čiův otec asi zač, když se může spojit s guvernérem v tuhle noční dobu? Jaký má asi vliv? Jak velké tu má slovo?

Nangi se lehce uklonil. „Jsem vaším dlužníkem.“

„A já vaším. Tímhle jsem u otce ohromně zabodoval.“

Zpátky k důležitým věcem. „Budete tedy u guvernéra,“ konstatoval Nangi. „Bůh ví, o čem budete mluvit.“

„Mluvit bude můj otec.“

Nangi se nad tím zamyslel. „Jestliže vám nezavolám do tří hodin, musíte předpokládat, že došlo k nejhoršímu. Pak dejte guvernérovi všechny důkazy proti Liovi.“

„To bude senzace,“ usoudil Šťastný Čiu. „Skandál prvního řádu. Komunisti si uříznou obrovskou ostudu.“

„Taky myslím,“ připustil Nangi zamyšleně.

„Budou mít smůlu.“

Nangi přikývl. „Smůlu mít budou, ať to dopadne jakkoli.“

Stáli proti sobě; nebylo už co dodat a čas plynul.

Šťastný Čiu se uklonil. „Zatím na shledanou… Starší strýčku.“

Nangi zadržel dech; právě se mu dostalo obrovské cti. „Starší strýček“ bylo označení, které znamenalo úctu spojenou s jistým přátelstvím. Ani jedno se nedá vyjádřit v evropských pojmech.

„Ať vás bohové ochraňují,“ zašeptal Nangi. Hovořil o stovkách čínských božstev, v něž pochopitelně nevěřil, ale která měla pro Šťastného Čiu nesmírný význam. Pak se za ně oba v duchu pomodlil. Hodně úspěchů!

Mořský park, vybudovaný převážně z peněz Královského hongkongského klubu žokejů, ležel na dvou úrovních. Vcházelo se do něj branou kolem turniketů a pak se šlo po cestičkách kolem rozlehlých květinových zahrad a stromů plných krásně zbarvených papoušků, které vám zřízenec za pět hongkongských dolarů posadil na rameno a vyfotografoval vás s nimi; na malém pahorku se rozkládala nesmírná sbírka bonsají a poblíž stály pavilonky vystavěné leteckou společností Nové Guineje a jinými, plné místní flóry.

O kus dál leželo jezírko s labutěmi, vodopády a za ním bazén, kde se předváděli mořští živočichové. Nangi však tak daleko nešel: ve vzkazu stálo, aby si koupil lístek na lanovku, která vedla ve strmém úhlu na „Nebeskou konečnou“ o tisíc metrů výše na vrcholku skály, jenž vybíhala do Jihočínského moře. Tam na návštěvníky čekal umělý korálový útes a ještě jedno větší delfinárium.

Stály tu čtyři lanovky, náhrdelníky tvořené skleněnými bublinami, do nichž se mohlo vejít až šest lidí a svěřit se něčemu, co Nangimu připadalo jako nemožně tenký drátek. Nangi měl jet lanovkou úplně vlevo; postavil se tedy do fronty a pomalu postupoval vpřed, jak se jednotlivé kabinky vracely dolů, otáčely se a nabíraly nové cestující.

Nerozhlížel se; ztratil by tak tvář. Nicméně si jasně uvědomoval, kdo stojí před ním i za ním. Viděl tu turisty z Evropy i z Japonska, čínské mladíky celé vzrušené z toho, že mohou být v parku tak pozdě v noci – nebo, pomyslel si cynicky, se sázejí, která z těch bublin spadne z lana jako první a roztříští se o skály. Nikdo si ho zjevně nevšímal.

Rád by věděl, kdy se s ním někdo spojí. Příští kabinkou měl jet on; možná na něj čekají nahoře na skalisku. Pojede nahoru s tou čínskou rodinkou, která stála za ním?

Dorazila prázdná kabina a otočila se, dveře se rozlétly a uniformovaný zřízenec mu pokynul, aby nastoupil. Zároveň pohybem ruky zarazil rodinu, která se hrnula dovnitř.

V kabině bylo tak málo místa, že mu dělalo potíže si pořádně sednout. Někdo přistoupil; odkud se vzal, Nangi neměl ponětí. Pak se dveře zaklaply a ozubená kola do sebe s třeskotem zapadla.

Lanovka se trhaně rozjela; na okamžik se zastavili na kraji betonového nástupiště. Všechno vypadalo velmi solidně, bezpečně jako procházka po zahradě. Poté se s vervou, která brala dech, vznesli do prostoru, mátožně se pohupovali a následovali ostatní skleněné korálky tohoto svítícího náhrdelníku směrem k vrcholu.

Nangi obrátil pozornost ke svému spolucestujícímu. Byl to podsaditý Číňan neurčitého věku: mohlo mu být něco mezi padesáti a sedmdesáti. Měl plochý nos a vlasy ostříhané tak nakrátko, že mezi nimi prosvítala opálená kůže. Jak ho tak pozoroval, Číňan vycenil zlaté zuby – Nangi nevěděl, jestli to měl být úsměv nebo zlomyslný škleb.

„Dobré jitro, pane Nangi,“ pozdravil Číňan. „Já jsem Lo Whan.“

Nangi mu zdvořilost opětoval.

„Už jste někdy byl v Mořském parku?“

„Nikdy. V Hongkongu jsem ovšem byl už mockrát.“

„Jistě.“ Z Lo Whanova tónu se dalo usuzovat, že ho to vůbec nezajímá. Natočil se na lisované sedačce podobné těm, které nacházíme v nemocničních čekárnách. „Já sem chodím často; tenhle výhled mě nikdy neomrzí. A jenom málokdy je možné si ho prohlédnout takhle brzo ráno.“

A skutečně: pohled na rozlohu Jihočínského moře posetého černými hornatými ostrůvky jako zenová zahrádka kameny byl fascinující. Tu a tam brázdily hladinu remorkéry s rozsvícenými světly jako klenoty všité do temné, husté tkaniny; měsíční světlo propůjčovalo vodní hladině kovový vzhled a lesklé světelné šavle odskakovaly od moře, jako by to byla drátěná košile.

„Máte štěstí,“ prohlásil Lo Whan a Nangimu nebylo jasné, jestli má na mysli výhled nebo něco jiného.

Číňan složil ruce do klína. Kdyby teď kabinka spadla, napadlo Nangiho, neměli by sebemenší naději přežít: kamení dole by je roztlouklo na hadry.

„Doneslo se mi,“ spustil Lo Whan, „ze zdrojů, které se mnou nemají nic společného, že má dojít k přesunu nějakých informací.“ Oči mu zářily. „Myslím, že jsem dokonce slyšel něco o ‚velmi důležitých‘ informacích. Kromě toho jsem se dověděl, že tato informace se týká jistých, ehm, vztahů s Kantonem a místy na sever od něj, které by se mohly za určitých okolností narušit.“

Nangi přikývl. „V jádru je to tak.“

„Aha.“

Nangi vytáhl kopii smlouvy, kterou s Liem podepsal; rozložil ji a opatrně ji položil na prázdné sedadlo vedle sebe.

Lo Whan se na ni podíval a jen vrhl pohled zpátky na Nangiho; jinak se ani nepohnul, přestože ve vzkazu, který se k němu oklikami dostal, jasně stálo, že má s sebou vzít Liovu kopii smlouvy. Oči měl chladné jako kámen.

Nangi mu předal obálku. Lo Whan ji dlouhým nehtem roztrhl a opatrně, jako by v ní byl jed, z ní vyňal její obsah. Tvořilo jej šestnáct velice ostrých černobílých fotografií, miniaturní magnetofon s nahrávkou, kterou Šťastný Čiu pořídil v bytě Štavnaté Pien, a dvanáctistránkový přepis nahrávky.

Lo Whan si nasadil brýle se zlatými obroučkami a na následujících deset minut se ponořil do studia materiálů.

Dočetl právě ve chvíli, kdy dorazili na „Nebeskou konečnou“. Vystoupili a vydali se podél okraje skaliska, stranou od davu turistů.

„Zajímavé,“ pronesl Lo Whan a nesl si inkriminující obálku pod paží jako diplomatku. „Jenže sotva to stojí za cenu, kterou požadujete.“ Pokrčil rameny. „Lia můžeme kdykoli odvézt do bezpečí rodné vlasti.“

„Nezdá se mi, že by to bylo tak jednoduché,“ namítl Nangi a snažil se vyhýbat kamenům; cesta, kterou Lo Whan schválně vybral, jimi byla posetá. „Liu je v Hongkongu známá osobnost. Když ho odstraníte, tak s ohledem na skandál, který propukne, si vaše země uřízne obrovskou ostudu. Přijdete o všechny výhody, které jste za posledních dva a půl roku získali nad Anglií, a k tomu ztratíte tvář.“

Vítr, jemně vonící solí a rybinou, jim šlehal do tváří. Světla lodí v dálce vysílala neznámé zprávy neznámým příjemcům; jsou jako Lo Whan a já, napadlo Nangiho: možná vědí, kam míří, ale přímo to nevidí.

Lo Whan se zamyslel. Připadalo by mu naprosto spravedlivé, kdyby v následujících několika minutách Liu uklouzl ve vaně a zlomil si vaz; všem by to zachránilo dobré jméno a on by mohl tuhle mazanou japonskou opici nakopat do zadku a poslat ji přes moře na ten její mrňavý ostrov, kam patří. Věděl však, že nic takového se nestane.

Nangi totiž nelhal, a to ho štvalo ze všeho nejvíc. Lia se nemohou zbavit, rozhodně ne s těmi informacemi, které ten Japonec má. Stačilo by jediné slovo guvernérovi, a ten by hned začal žhavit dráty na vládu a na ministerstva. Lo Whan a jeho nadřízení si něco takového nemohli dovolit.

Pak dostal nápad; pohlédl na moře, jako by se nic nestalo, a v duchu ten nápad obracel a zkoumal, jako by to byl nějaký drahokam, který chce koupit – vlastně to přirovnáni docela sedělo. Nespěchal, přestože si uvědomoval, v jaké časové tísni se nachází. Kdyby dlouho otálel, ztratil by v tomhle souboji mozků tvář.

Čím více však svůj nápad přemítal, tím více se mu líbil a tím si byl jistější, že díky němu toho barbara před sebou roznese na kopytech.

„Samozřejmě naše mínění je,“ začal opatrně, „že si nepřejeme, aby se panu Liovi přihodilo něco nepříjemného. Po pravdě řečeno, chceme, aby v klidu zůstal tam, kde je.“ Sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl kopii Nangiho smlouvy.

„Tato smlouva je neplatná,“ prohlásil, „od chvíle, kdy se dohodneme na jedné věci. Všechny důkazy shromážděné proti panu Liovi a, ehm, té Šťavnaté Pien budou zničeny – kopie, originály, negativy, prostě všechno doručíte na adresu, kterou vám řeknu. Kromě toho mi podepíšete závazné prohlášení, že dnešním dnem počínaje nepodniknete nic proti komukoli z nich, ani si k tomu nenajmete někoho jiného.“

„Ale já nechci tu smlouvu zrušit,“ namítl Nangi. Příšerně riskoval, ovšem případný zisk stál za to.

Lo Whan zkameněl; připadal si, jako by ho Nangi tím papírem udeřil. Navíc svým překvapením ztratil tvář a to se mu líbilo ještě míň. „Co tedy chcete?“ zeptal se podrážděně.

„Chci, abychom se vrátili k původní dohodě, kterou jsem Liovi navrhl. To znamená, že výměnou za třicetiprocentní podíl na keirecu – pochopitelně bez hlasovacího práva – nám v příštích třech letech poskytnete uvedený kapitál v pololetních splátkách, každého prvního ledna a prvního července.“

„Už jsme do vás investovali dost, pane Nangi,“ připomněl Lo Whan. „Pětatřicet milionů dolarů.“

Nangi zavrtěl hlavou. „To byla náhrada nepříjemností, které Celoasijské bance způsobil váš poskok Čin. V současné době jste do nás neinvestovali nic.“

Lo Whan pohlédl Nangimu do očí; cloumal jím stud a hněv současně. Neměl ani ten nejmenší zájem nechat se porazit zde, na domácí půdě. Zbývala mu poslední zoufalá naděje. „Rád bych věděl,“ začal, „jak to, že vás nezajímá, proč jsme se tolik snažili zajistit si pořádný podíl ve vašem keirecu.“

Nangiho se zmocnila matná předtucha, ale potlačil ji. Blufuje, napadlo ho. Opatrně odvětil: „Pan Liu mi již vylíčil komunistické cíle. Celoasijská aliance.“

„Ano. Všichni známe Liovy, ehm, chyby.“ Pohodil hlavou. „Určitě si nemyslíte, že jsme mu řekli všechno.“

Nangi mlčel.

„V Pekingu teď existují dvě různé skupiny; na jedné straně přesvědčení maoisté, na straně druhé zastánci kapitalistické cesty. Jak jistě víte, Sověti v padesátých letech zavrhli stalinizmus a Mao, přesvědčený stalinista, je za to obvinil z revizionizmu. Tahle ideologická roztržka mezi našimi zeměmi v podstatě přetrvala dodnes. Nicméně ti, kdo jsou dnes u moci, se už nějakou dobu tajně snažili dohodnout s Kremlem.“

Lo Whan se zavrtěl, jako by se mu stálo nepohodlně. „Jiní, kteří nejsou zřejmě spokojeni se současným stavem věcí, hledají jinou alternativu. Proslýchá se, že se pokoušejí najít nějakou špínu, kterou by mohli vytáhnout proti Sovětům, a tím pádem i proti pekingské vládě.“

Nangi pochopil, v jak těžké situaci se Lo Whan ocitl; ani mu už nemusel říkat, ke které straně patří. Jeho šéfově na severu se moci ještě nechopili.

Srdce mu tlouklo. Ví snad ten komunista něco o Tenči? „Zdá se mi,“ podotkl, „že z Maovy vlády vzešlo málo dobrého.“

„Nebudu se s vámi bavit o ideologii,“ prohlásil Lo Whan.

„Vaše keirecu má možná v rukou klíč k budoucnosti naší země. Ta Celoasijská aliance nebyla výmysl – jenom to není všechno.“

Nangi cítil, jak ho zaplavuje pocit vítězství. Vyhrál jsem! říkal si. Už nemá, čím by argumentoval – porazil jsem ho, zašlapal do země. Možná ví, že Tenči existuje, ovšem jinak o něm nemá ani ponětí. A nikdy ho mít nebude!

„Nezbývá nic jiného,“ rozhodl Nangi, „než opravit dokumenty.“

Lo Whan se celý nahrbil; připadal si o sto let starší. „V tom případě odsuzujete sebe i nás ke smlouvě, která bude mít katastrofální následky. Neodvažuju se pomyslet, co se může stát, jestli se naše země spojí s Ruskem.“

Vypadalo to, jako by ho Nangi neposlouchal; tak byl opilý svým triumfem. Dávné nepřátelství mezi oběma národy se nedalo jen tak snadno překonat.

Téměř čtyřicet minut jim trvalo, než provedli všechny požadované změny, potvrdili je a dokumenty znovu podepsali. Lo Whan vytáhl zápisník a začal formulovat závěrečná ustanovení, která Nangimu přečetl. Tehdy se Nangi omluvil a zamířil zpátky, aby zavolal Šťastnému Čiu. Když se vrátil, oba podepsali dohodu: Nangi se zavázal k tomu, že Lia a Šťavnatou Pien nechá na pokojí.

Oba muži pak odložili papíry; stáli na skalisku, nehledě na pozdní hodinu, v lehkých hedvábných oblecích a vážní i přes radostné výskání lidí na druhém konci útesu.

Doléhal k nim potlesk z mořského divadla, kde kosatky proskakovaly obručemi a tuleni žonglovali míčky na čumáku.

Nangi pečlivě vytáhl rudou obálku, kterou mu věnoval Liu, a podal ji Lo Whanovi.

„A nyní,“ ozval se zdola elektronicky zesílený hlas konferenciéra, „dámy a pánové, přichází otřásající finále!“

Tony Theerson, Malý zázrak C. Gordona Mincka, měl jeden z těch mozků, po nichž se může počítačový průmysl utlouci. Když se to vzalo kolem a kolem, měl jej možná lépe uzpůsobený binárním obezličkám počítačů než běžným lidským záležitostem.

Jen zřídkakdy se stávalo, že Malý Zázrak cítil také něco jiného než hlad, žízeň, únavu nebo nepříjemný tlak plného močového měchýře. Třeba radostné vzrušení se ho zmocňovalo, kdykoli rozluštil nějakou obtížnou šifru – v duchu si je řadil pod sebe a dával jim svá vlastní jména – a začala se před ním objevovat slova, věty, odstavce, které pak předával Táně Vladimové i samotnému Minckovi.

Po pravdě řečeno jeho život vycházel z uspořádanosti a pořádkumilovnosti, kterou by normální člověk považoval za nesnesitelnou. Binec v jeho pracovně to nijak nepopíral: jeho pojetí řádu sídlilo v paměťových médiích jeho počítačů a v jeho geniální hlavě.

Theersonova přezdívka totiž nelhala. Kromě Malého Zázraku neexistoval na této straně Atlantiku nikdo jiný, kdo by měl šanci rozluštit sovětské šifry Alfa tři. Byly to zvlášť obtížné hlavolamy.

A stejně jako ostatní géniové jeho druhu i Theerson byl ovládán faktory, které neznal nebo které pro něj byly nevysvětlitelné. Celý svůj život považoval za velké křižácké tažení proti neznámu. Logika! stálo vyryto na mosazné tabulce v jeho pracovně.

Takže když se mu konečně podařilo rozluštit nejnovější Alfa Trojku a na terminál mu vyplula anglická slova, nejdříve si myslel, že někde udělal chybu. Vymazal obrazovku a spustil program znovu.

Obdržel přesně tutéž zprávu.

To znamenalo, že se nemýlil, nicméně pro jistotu zkontroloval všechny svoje kroky až k prvotnímu vstupu dat. Výsledek byl stejný: nikde ani sebemenší chybička.

Dlouho seděl a zíral na zprávu; zdálo se mu, jako by četl hlášení Marťanů. Nedávala žádný smysl, nebyla v ni logika – skoro tím připomínala text rockové písničky, řekl si.

„Je to zlý,“ povzdechl si. „Moc zlý.“ Uvědomil si, jak silně ho to zjištění šokovalo.

Stiskl tlačítko a odeslal zprávu na tiskárnu; když potištěný papír vyjel ven, složil ho a smazal obrazovku. Byl nejvyšší čas zajít za Minckem.

Theerson zastihl Mincka v úvahách nad poslední fází jeho krevní msty namířené proti Viktoru Protorovovi. Ani to nebyly úvahy, spíše nesmírná spokojenost sama se sebou. Poslat Táňu Vladimovou proti svému zarytému nepříteli bylo něco, na co pomýšlel už celá léta a co se dosud neodhodlal udělat. Tím, že do jeho života vstoupil Nicholas Linnear, se všechno změnilo.

V nejhlubším koutku své mysli byl Minck ochoten považovat sám sebe za boha Wotana v podobě, jakou mu vtiskl Richard Wagner v Prstenu – jednooký a pyšný, milující a proto pomstychtivý.

Nikdy by ho ani nenapadlo jít Protorovovi po krku přímo. Kupříkladu by bylo nemyslitelné, aby osobně sedl na letadlo do Japonska, přiložil svému protivníkovi k hlavě pistoli a zmáčkl spoušť.

Ne snad, že by byl Minck zbabělec; zdaleka ne. Boj ho nemohl vyvést z míry, citové i tělesné napětí bylo jeho denním chlebem už mnoho let. Spíše chápal, že jeho osobní pomstu zastiňuje jeho povinnost vůči Rudé stanici, k lidem, kteří pro něj pracovali a byli tím pádem závislí na jeho schopnostech vést je a udržet je pohromadě ve světě, který si je přál rozehnat. Povinnost k vlasti.

Většina z toho byla pravda; Minckovi jen prospívalo, že tolik netrval na svém druhém – méně vznešeném – motivu. Nyní zjišťoval, že má mnohem blíže k tomu, aby se cítil být bohem Wotanova typu, než kdy jindy. Valhalský syndrom napadal mnoho lidí jeho profese na celém světě; Minck byl přesvědčen, že má v rukou stejnou moc jako Wotan se svým kopím, které si vyrobil a jímž ovládal všechna stvoření včetně obrů, kopí, jímž se stačilo kohokoli dotknout a zabít ho. Agenti Rudé stanice byli Minckovým kopím, jeho silou.

Táňa Vladimová k nim pochopitelně patřila, ale měl ji příliš rád, než aby ji poslal do doupěte tak mazaného jezevce, jako byl Protorov. Kupodivu ji miloval skoro stejně jako Wotan svoji dceru Brunhildu: byla mu bližší než jakákoli jiná lidská bytost. S ní mohl uskutečňovat své dalekosáhlé plány a splétat svoje sítě; neuměl si představit, že by ji poslal na smrt z rukou nepřítele. Držel se zpátky a trpělivě jako Japonci čekal na vhodnou příležitost, která nyní nastala. Teď už nejspíš přistává v Tokiu, jeho zbraň proti nadcházející temnotě.

Znenadání vzhlédl; uvědomil si, že někdo stojí v otevřených dveřích jeho kanceláře. Jen málokdo měl do této části budovy přístup a téměř nikdo se nemohl po jejích chodbách toulat bez doprovodu.

„Á, Tony,“ pravil a vypnul své myšlenky jako rádio. „Copak mi neseš?“

Nervozita Malého Zázraku Mincka zarazila; pokynul mu rukou. „Pojď dál.“ Napínal všechny smysly, aby mu nic neuniklo.

Theerson přešel po holé dřevěné podlaze a posadil se na židli před Minckovým psacím stolem. „Zrovna jsem rozluštil poslední Alfa Trojku.“ Potištěný papír mu poskakoval v ruce.

„Ukážeš mi to, nebo se tím chceš jenom ovívat?“ Minck si všiml, jak sebou Malý Zázrak trhl, a srdce se mu rozbušilo. Co se děje? „Dej to sem.“ Natáhl ruku.

Theerson mu skoro neochotně podal papír, zase se posadil a složil ruce do klína. Připadal si bezmocný a zbytečný.

Minck přelétl papír pohledem. Stálo na něm:

POSLEDNÍ POKUS O PRŮNIK: NICHOLAS LINNEAR, AMATÉR. POZOR: VELMI NEBEZPEČNÝ. CÍL: TENČI, VAŠE SMRT. POVOLENO TÍMTO ÚŘADEM. ZÍSKANÉ MATERIÁLY O LINNEAROVI NÁSLEDUJÍ. JSEM JEHO POSILA. OHLÁSÍM SE Z TOKIA.

VOLK.

Volk, opakoval si Minck. Vlk mezi stádem ovcí. Přeběhl mu mráz po zádech, když mu došlo, že Táňa Vladimová, jeho Táňa, je Digger. Sovětský špion. Jak se to mohlo stát? Panebože!

Udeřil pěstí do stolu s takovou silou, že Tony Theerson nadskočil, jako by ho píchli do zadku. „Vypadni vocaď!“ zařval Minck. „Padej mi z očí!“

Malý Zázrak vstal a utíkal z místnosti; už viděl Mincka rozzuřeného dvakrát v životě a netoužil si takový zážitek zopakovat.

Než došel ke dveřím, Minck vyštěkl: „Stát!“

Theerson se nejistě otočil čelem ke svému šéfovi. „Jednomu nerozumím. Táňa věděla, že na těch Alfa Trojkách děláš a že se ti tu a tam podaří je rozlousknout. Proč by je pak měla k čertu používat?“

Malý Zázrak pokrčil rameny. „Především si myslím, že neměla jinou možnost. Alfa Trojky jsou pořád nejbezpečnější šifry, které Sověti mají.“ Když vyslovil jméno Sověti, otřásl se: stále se ještě nemohl smířit se skutečností. „Věděla, že zas takový úspěchy nemám. Navíc jsme o tom zrovna nedávno mluvili. Když na to tak myslím, ona se mě vlastně ptala, jak jsem daleko s tou poslední.“ Přikývl. „To měla být tahle. Řekl jsem jí, že je zatím nejtěžší a že mám dojem, že to nezvládnu. Asi dvanáct hodin potom mě osvítil Duch Svatej a už to začalo – pak zbejvala jen práce pro cvičenou opici, a to zvládly počítače.“

Minck studoval Theersonovu tvář. Ani ho nenapadlo pronášet blbosti typu „Určitě ses musel zmýlit!“. Znal Theersona příliš dobře, aby věděl, že se nikdy nemýlí. Třebas nerozluštil každou šifru, kterou mu předložili, když se mu to povedlo, ručil za výsledek.

„Odvedls dobrou práci, Tony.“ Hlas měl ponurý jako zimní odpoledne.

Theerson smutně přikývl. „Je mi to líto, vážně.“

Minck mu mlčky pokynul, aby odešel. Když znovu osaměl, vstal, sebral papír se zprávou a zamířil do vedlejší místnosti bez oken. Přivítalo ho Dzeržinského náměstí, stejně ošklivé, jako se mu zdála být veškerá ruská architektura. Nahoře temné, zlověstné nebe, na druhém konci náměstí Dětský svět s vystavenými hračkami. Naproti němu vjížděl do Ljubljanky černý zil. Vrátil se tam, znovu utíkal sněhem, aby si zachránil život.

Kolik informací takhle nechtěně předal Rusům? Jak daleko před ním byl Viktor Protorov? Vzkaz mluvil jasně: Volk podléhal přímo jemu. Táňa a Protorov. Jak to vůbec dokázal?

Minck zaskřípal zuby. Těžko se mu dýchalo. Vlk se musel smát jeho nápadu, poslat ho Linnearovi jako posilu! A jistě jí pěkně zatrnulo, když se dověděla, že Linneara poštval proti jejímu pánovi!

Vzpomínal si na její tvář ve chvíli, kdy jí řekl, co udělal, když se jí pochlubil svou bystrou improvizací. Tehdy si její ustaraný výraz vykládal špatně.

Přecházel po místnosti obklopen zasněženou, mrazivou Moskvou. Nepřál si vidět, jak se mění roční období; chtěl, aby město zde na obrazech bylo stejně neměnné jako jeho zášť.

Co teď? uvažoval. Jak jen celou operaci ještě zachránit? Linnear se neozval a nikoho jiného za ní vyslat nemůže: okamžitě by se vyplašila, stejně jako kdyby jí zavolal a vyzval ji, aby se vrátila domů. Věděla, že nemají rozděláno nic důležitějšího než Tenči a Protorova.

Připadal si zrazený jako rodič, který se loučí s milovaným dítětem; přesto se však nemohl donutit k tomu, aby ji nenáviděl. Nic, co by mohla udělat, nedokázalo pošlapat jeho lásku k ní.

Nějaká odpověď musí existovat, přemýšlel horečnatě. Kolikrát jsem už byl na pokraji porážky, a stejně jsem nakonec vyhrál! Proč by to teď mělo být jinak? Na tohle si však odpovědět dokázal: nikdy předtím se nesetkal s takhle velkým průšvihem.

Mít ve vlastní Rudé stanici Diggera pro něj bylo něco nepředstavitelného. Ostatní oddělení přece chodila za ním, aby prověřoval jejich zaměstnance!

Žádná odpověď. Táňa díky svému postavení znala všechny pracovníky Rudé stanice a lidé od jiných agentur se s ní nikdy nesetkali. A kromě toho, že by ji mohl polekat, možnost obrátit se na jinou službu v sobě skrývala ještě jedno nebezpečí: kdyby se ostatní dověděli, že měl pod sebou špiona, nepřežil by to. O Tánině hanebné zradě nesmí mít nikdo ani tušení.

Začínal propadat panice, v duchu přeskakoval od jedné myšlenky ke druhé a každou okamžitě zavrhoval. Jak to, že se Linnear ještě neohlásil?

Dorozumívací zařízení zabzučelo. Nevšímal si ho, ale bzučení nepřestávalo. Nechtěl, aby ho někdo vyrušoval, a sáhl po přerušovacím tlačítku; místo toho však zapnul reproduktor a místností se rozlehl hlas recepční.

„Někdo chce s vámi mluvit, pane.“

„Nehodlám mluvit s nikým, je to jasné?“

„Ano, pane. Jenže ten pán nechce odejít. Trvá na tom –“

Ježíši Kriste, zaúpěl Minck v duchu. „Má ten ‚pán‘ nějaký jméno?“

„Ano, pane. Tvrdí, že ho znáte. Jmenuje se detektiv poručík Lewis Croaker.“

Tělo měl samou modřinu od toho, jak ho Protorov a Koten mlátili, a tři prsty na pravé ruce měl zlomené a ošklivě nateklé. Bolest však pro něj nepředstavovala žádný problém: dokázal ji ovládnout.

Přešel k Protorovovu psacímu stolu, zapnul drtič papírů a nacpal do něj šifrované listy; informace teď existovala pouze v jeho hlavě.

Vrátil se k ležícímu Protorovovi a zhluboka dýchal. Pohlédl na své prsty a rozhodl se, že není zbytí: takhle je nemůže nechat.

V Tenšin Šoden Katori se naučil koppo, jednu z nindžovských technik zaměřenou na lámání kostí; koneckonců, jeden z jejích hmatů použil i na Protorova. Nyní sám pro sebe musel použít opačný postup.

Palcem a ukazováčkem bral prsty jeden po druhém a ohmatával je. Tak jako cvičené ucho pozná, kdy zapadne stavítko zámku, i Nicholas u každého prstu vycítil, jak mu tělo napovídá, že našel to pravé místo; dalším zkoumáním zjistil přesný úhel.

Evropan by zaťal zuby a napjal svaly v očekávání bolesti, čímž by ji jen prohloubil. Nicholas se naopak naprosto uvolnil a bolest se zmenšila. Zatímco jeho tělo léčilo své rány, putoval po gecumei no miči.

Když znovu zaostřil oči, spatřil, že kosti zapadly do sebe. Utrhl z Protorovovy blůzy kus hrubé látky a obtočil si jej několikrát kolem ruky, čímž vytvořil provizorní dlahu. Obvaz utáhl za pomocí zubů, přičemž dával pozor, aby si nenarušil krevní oběh.

Zhodnotil situaci a dospěl k závěru, že není právě růžová. Ocitl se ve slepé uličce. Zatím měl štěstí, že nikoho nenapadlo jít se podívat, co tady Protorov vyvádí. To však nevydrží věčně. Navíc se nacházel uprostřed opravdové pevnosti, v kobce s jediným východem, tlustým jako dveře od trezoru. Zvedl oči: místnost měla dost předimenzovaný větrací systém. Bylo by možné vylézt některou z větracích šachet, nebýt ovšem jeho zlomených prstů a následků injekce.

Potřeboval pomoc, jenže široko daleko neměl žádného spojence. To znamená, že si bude muset nějakého obstarat.

Pomocí iči napodobil co nejvěrněji Protorovův hlas a zavolal na Rusilova. Jakmile se poručík objevil ve dveřích, hodil po něm Protorovovo mrtvé tělo hlavou napřed.

Rusilov zareagoval přesně tak, jak se dalo čekat: automaticky napřáhl ruce, aby tělo zachytil, a vyjeveně zaječel, když mrtvolu poznal.

Obojí ho znehybnělo na dostatečně dlouhou dobu, aby se na něj Nicholas vrhl a zajal ho: stačilo, aby se dotkl Rusilovových prsou, a Rus cítil, jak mu vynechává srdce. Kolena mu poklesla, nemohl dýchat a cítil se na omdlení – připadal si, jako by vdechl nějaký jed. Zbledl a po tváři mu začal stékat studený pot.

Přesto otočil hlavu, aby si útočníka prohlédl. „To není možné!“ vykřikl. „Jste přece mrtvý!“

„Tak máš před sebou důkaz, že posmrtnej život existuje,“ zasyčel mu Nicholas do ucha.

Umazal přitom Rusilova krví a ten si ji začal pečlivě utírat.

Nicholas ho popadl za loket a důkladně ho prohledal; na vnitřní straně Rusova levého lýtka objevil nůž. „Tak, a teď mě odtud vyvedeš.“

„To nejde.“ Když Nicholas zesílil sevření, spěšně dodal: „Ne, vážně! Máme tu elektronickej senzor. Zajatci dostanou neviditelnou značku, která se každý týden mění. Kdybychom se snažili vyjít nebo projet nějakou bránou, usmažili bychom se oba.“

„Ta značka se přece musí dát nějak sejmout,“ namítl Nicholas.

„Taky že jo,“ odvětil Rusilov. „Protorov věděl, jak se to dělá – a nikdo jiný. Odtud se nedostanete, se mnou ani beze mě.“ Nicholas neztrácel naději; věděl, že z každé budovy existuje cesta ven, stejně jako cesta dovnitř.

„Rychle,“ nařídil. „Popiš mi, jak to tady vypadá.“

Rusilov poslechl. Protorov si pro své účely přizpůsobil skupinu hospodářských stavení. Byly tu dva východy, ovšem, jak už Rusilov naznačil, nedaly se použít. Za dřevěnými zdmi se tyčily ještě jedny, kamenné, a Protorov nechal postavit jedno podlaží navíc. V něm teď stáli.

Rusilov se hrdelně zasmál. „Takže vám nezbejvá než vylízt si nahoru na střechu, kamaráde. Odtamtud můžete třeba skočit do lesa. Možná se nezabijete – možná budete mít štěstí a jenom si zlámete hnáty!“

Nicholas usilovně přemýšlel. Zdálo se mu, že Rusilov právě popsal způsob, jak se odtud dostane.

„Jdeme,“ poručil mu. „A kdybychom někoho potkali, tak naprostej klídek, jasný? Zvýšíš hlas a seš mrtvej, jedinej podezřelej pohyb a seš mrtvej taky. Rozumíš?“

Poručík přikývl.

V chodbě nebylo nikoho vidět; oba mladší poručíci odvedli lékaře dolů do vazby. Rusilov vedl Nicholase ke schodům na střechu; cestou míjeli hromadu bambusových a hliníkových tyčí dlouhých asi patnáct metrů.

Nicholas se zastavil. „Na co to je?“

„Tady všude kolem roste bambus,“ odpověděl Rusilov neochotně. „Farmáři je tady nechávali vyschnout. Ty hliníkový jsou na to, aby se s nima zajišťovaly stromky proti větru.“

„Seber dvě,“ rozkázal Nicholas. „Ty bambusový.“

Na střeše Nicholas nařídil Rusovi, aby se svlékl a položil každý kus oděvu před něj na zem. Mezitím pomocí Rusilovova nože přeřízl bambusové tyče napůl. Pak mu rozpůlil kalhoty a vytáhl tkaničky z bot.

„Co to děláte?“ ptal se Rusilov a krčil se v koutě.

Nicholas mlčel. Rozřezal Rusův kožený řemen na čtyři dlouhé pruhy a pomocí nich a tkaniček začal sestavovat svoji konstrukci. Nakonec připevnil kusy látky; pracoval s láskyplným soustředěním otce, který staví svému dítěti draka.

Ve skutečnosti vyrobil hito waši, některými nindži nazývané „lidský orel“. Byl to provizorní kluzák.

Když skončil, vrátil se ke klečícímu Rusilovovi: bez uniformy a odznaků hodnosti vypadal, jako by se celý smrskl. Stejně jako mnoho jiných vojáků málem přestal existovat, když nemohl velet.

„Na shledanou, Rusilove,“ rozloučil se s ním Nicholas, sehnul se a dotkl se džuky, citlivého místa za jeho uchem. Rusilov se svalil v bezvědomí.

Nicholas uchopil hito waši. Vál nárazový a nepředvídatelný vítr od jihozápadu; v duchu pokrčil rameny. Karma. Byl strašně utahaný a chtělo se mu spát. Už brzy, řekl si. Teď hlavně opatrně.

Vystoupil na okraj střechy; měsíc nesvítil a hodinky mu sebrali. Evidentně se blížilo svítání – pravda, ještě nenastala ona zvláštní doba před úsvitem, kdy se svět zalije zvláštní bezejmennou barvou, ale jistě to již nepotrvá dlouho.

Zatímco si vybíral vhodný směr, propásl dva vhodné poryvy; když se připravil ke skoku, vítr odumřel. No tak, pomyslel si, dělej!

Něco mu zčechralo vlasy a teplota jeho potlučené kůže klesla. Sílilo to; bylo to tak éterické, že to ani neviděl. Zavřel oči a řídil se citem.

Když mu tělo napovědělo, že je pravý čas, odrazil se nohama do temnoty pod sebou. Nějakou dobu padal a otáčel se přitom; pak se zachytil vzestupného proudu a vyrovnal let.

Vznášel se nocí jako netopýr.

Akiko u rotenburó narazila na Kotena a pustila se za ním. Přijel s prázdnou, ale odjížděl s dlouhou bedýnkou z leštěného dřeva. Akiko, která byla na takové věci zvyklá, to připomínalo bednu na meč: podle délky mohla bedýnka obsahovat dai-katanu, nejdelší ze všech samurajských mečů.

Znehybněla. Koten prošel pod lucernou a ona si mohla bednu dobře prohlédnout; byla to tatáž, kterou viděla otevřenou v zahradě mezi Nicholasem a jejím manželem. Koten měl Nicholasův meč!

Pronásledovala ho autem. Protože tu však nebyl žádný provoz, který by stál za řeč, musela zhasnout reflektory a řídit se jen slabým vnějším světlem a červenými koncovkami Kotenova vozu. Několikrát, když se silnice zatáčela do kopce, se už bála, že ho ztratila; pokaždé jej však znovu objevila.

Projížděli venkovskou krajinou a musela si dávat dobrý pozor, aby si jí nevšiml. Naštěstí temná obloha, která jí tolik vadila, zároveň ztěžovala Kotenovi výhled dozadu.

Půl hodiny poté, co odjeli od rotenburó, Koten zpomalil a zabočil doleva na prašnou cestu, která se ztrácela v podrostu. Akiko zastavila na okraji silnice a vystoupila. Dále ho musela sledovat pěšky, protože nemohla riskovat, že hluk jejího auta kořist vyplaší.

Na úzké a klikaté cestě jí nedělalo potíže udržet si Kotena v dohledu. Na malé pasece mezi šumícími bambusy zastavil. Všude pobíhali lidé a stála dost blízko, aby slyšela jejich vzrušený hovor. Nicholas utekl!

Ale co Sató? V rotenburó se zdržela jen tak dlouho, aby zjistila, že nějaký člověk – zřejmě zákazník – zahynul při tajemné explozi automobilu. Kdo to byl?

Nevěděla. Příjezd Kotena ji vyrušil; přesto by se však nemohla vyptávat, aniž by vzbudila podezření. Japonská společnost byla vždy velice uzavřená a ona nebyla odtud; cizinka, která se ptá na něco, co klidně mohla být vražda – každopádně nevysvětlené úmrtí – by začala být podezřelá a obyvatelé by brzy uvědomili policii. Něco takového nemohla Akiko dopustit.

Teď jí však nezbývalo, než se pozastavit nad tím, že mluvili jen o Nicholasovi, kdežto Satóovo jméno nepadlo ani jednou.

Akiko z toho logicky vyvodila, že Sató je po smrti. Možná to byl on, kdo zahynul při výbuchu, nebo ho zabili tady v lese. Nezáleželo na tom: část její pomsty za ni provedl někdo jiný. Ne že by jí to dělalo radost – raději by to udělala sama – jenže nezbývalo, než se smířit s realitou.

Soustředila se na Nicholase. Odešla od paseky a začala pečlivě pročesávat okolí budovy, která vypadala jako stodola, i když jí zcela jistě nebyla.

Nakonec o kus dál na jihozápad našla zbytky hito waši. Přidřepla a dotkla se jich; bylo to mistrovské dílo. Tiše se zasmála a zamířila jeho směrem.

Alix se ho samozřejmě pokoušela zadržet. Nazývala ho všemi možnými jmény od šílence po dementa, plakala a zapřísahala ho, aby nechodil.

Z toho Croaker usoudil, že o něj má opravdový strach, jenže si nemohl být úplně jistý. Koneckonců, byla to profesionální herečka a při práci se každý den objímala s kamerou; dokázala zapínat a vypínat emoce, tak jako si každý den plácala na oči oční stíny a večer si je zase stírala.

Pak ho však napadlo, že Alix nemá jediný důvod, proč něco hrát. Co by mohla získat tím, že mu zabrání, aby se rozletěl do Washingtonu – kromě jeho vlastního bezpečí? Věděla moc dobře, kdo se ho pokoušel zabít nebo kdo k tomu vydal příkaz: tentýž člověk, který porušil svůj slib a objednal smrt jich obou.

C. Gordon Minck, muž, před kterým Croaker nyní stál.

„Kde to ksakru jsme,“ zeptal se, když se rozhlédl po zalesněném patiu. „Někde v Africe?“ Vůbec se mu nelíbilo, že mluví tak podrážděně: bál se nejen tohoto muže a moci, kterou disponoval, ale také toho, co by s Minckem nejraději udělal.

Z Minckova hrdla se vydral dušený smích a Croaker se zatvářil vražedně. „Měl bych vás tady uškrtit holejma rukama,“ zasípal.

Minck se ještě vzpamatovával ze šoku, který v něm vyvolalo setkání s někým, o kom si ještě před chvílí myslel, že leží mrtvý na dně moře. Přiložil si ruku ke spánku, jako by tak mohl potlačit bolest, která mu v něm pulzovala.

„Ovládejte se trochu, poručíku.“ Nic lepšího ze sebe nedokázal vypravit; potřeboval čas, aby si mohl všechno srovnat v hlavě. Z tohohle dne se začínal stávat nejčernější den jeho života a Minck se rozhodl, že s tím musí něco udělat, než přijdou ještě horší rány. „Posaďte se, prosím,“ ukázal na židli.

„Která z nich je zaminovaná?“ odfrkl si Croaker.

„Co tím chcete naznačit?“ vypadlo z Mincka proti jeho vůli. Původně si slíbil, že se s Croakerem nebude hašteřit, ale bolest hlavy ho připravovala o nervy.

„Třikrát jste se mě pokusil zabít, Alix Loganovou dvakrát. Tak co čekáte, že vám tady na to řeknu?“

Minck se svalil do křesla. V duchu zasténal; bolest sílila a srdce mu zběsile tlouklo. „O čem to mluvíte?“ Hlas se mu třásl a tvář měl pod opálením bledou. Teprve nyní mu začala docházet vážnost situace. Croakerova výhrůžka mu v hlavě zněla jako výsměch. Jak mohl dopustit, aby někdo odvedl takhle fušerskou práci?

Croaker ho zvědavě pozoroval; hrot jeho vzteku se začínal otupovat. „Když jsme jeli z Key Westu, tak nás s Alix sledovali. Napadli nás dvakrát: jednou v Raleighu v Severní Karolíně a pak v New Yorku. To je pokus o vraždu, Mincku.“

Minck zavrtěl hlavou. „Já tomu nerozumím,“ pronesl jakoby pro sebe. „Nikdy jsem nenařídil zabít Alix.“ Vzhlédl, jako by si náhle uvědomil Croakerovu přítomnost. „Nikdy bych to neudělal. Řekl jsem jí to. Musíte mi věřit.“

Croaker dobře věděl, že slova nic nestojí, jenže něco v Minckových očích – vypadalo to jako prosebný pohled – ho oblomilo. Pochopil, že Minck, kterého Alix považovala za všemocného pavouka snovajícího svou nezničitelnou sít v klidu a bezpečí hlavního města, neměl v některých věcech o nic větší jasno než on sám. Najednou se oba ztratili, oba nevěděli, kudy se vydat, kdo je hodný a kdo zlý. To ovšem znamenalo, že nejsou tak úplně soupeři: poprvé od okamžiku, kdy vstoupil do ložnice Angely Didionové a nalezl ji studenou jako kus ledu, si Croaker uvědomil, že tady nejspíš jde o víc než o vraždu jedné modelky. O mnohem víc. „Tak kdo to teda udělal?“ zabručel.

Minck musel chtě nechtě dojít k dalšímu nevyhnutelnému závěru. Komu svěřil ochranu Alix? Na koho se spoléhal, že jí zajistí naprosté bezpečí? Byla to Táňa Vladimová. Tatáž Táňa, která byla v posledních čtyřiceti hodinách mimo budovu a jen bůh ví, kde se potloukala.

Zvedl telefon a požádal o rozbor Tániných pohybů za poslední tři a půl dne. Okamžitě ho napojili na počítačový terminál; zopakoval svůj dotaz a počkal na odpověď. Když ji dostal, vytřeštil na Croakera oči.

„Táňa,“ pronesl pomalu.

„Kdo to ksakru je, Táňa?“ chtěl vědět Croaker.

„Žena, která vydala příkaz, aby vás zlikvidovali,“ odpověděl poloviční pravdou. V Minckově hlavě se začalo něco vrtět, malý temný drobek, který ještě musí trochu vyrůst; zárodek nápadu, začátek rozsáhlé záchranné akce. Tak trochu zázrak, pokud něco takového vůbec existuje. Minck nevěřil v Boha, a proto ani nemohl věřit na zázraky; možná jen do této chvíle.

Klidnějším hlasem se otázal: „A co Alix? Je v pořádku?“

„Je šokovaná, rozzlobená, vyděšená, možná má nadosmrti zkažený život, ale jinak jo, v zásadě je v pořádku.“

Mincka to doopravdy potěšilo. Jestliže se původně podezíral z toho, že Alix Loganovou drží při životě jen pro své sexuální potěšení, mohl nyní takovou myšlenku s klidem zapudit: úleva, kterou pocítil, mu vycházela skutečně od srdce.

Nadechl se; než však stačil něco říci, Croaker pokračoval: „Ať vás ani nenapadne si myslet, že vám povím, kde ji najdete. A jestli tu se mnou něco uděláte, půjde rovnou za státním prokurátorem a vyklopí mu všechno, co ví. Vím, že si to nemůžete dovolit. Už jste mi to dokázal několikrát.“

Minck se odmlčel, jako by zvažoval Croakerova slova. „Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Nabízím příměří… a také jistou dohodu, pokud budete souhlasit.“

„Jakou dohodu?“ Přestože si Croaker všiml, že Minck to s Alix myslel opravdu vážně, nebyl ještě tak daleko, aby tomu chlapovi věřil na slovo.

„Navrhuju tohle: neudělám proti vám nic a nebudu se snažit Alix najít, ledaže by si to sama přála, pochopitelně. A na oplátku vy tady zůstanete sedět, poslechnete si, co vám chci říct, a rozmyslíte si to.“

„A pak co?“

No ne, řekl si Minck. Tenhle chlap je nejen schopný; taky mu to myslí. Zabil mi dva agenty a podařilo se mu utéct před třetím – před mou nebezpečnou, zrádnou Táňou. Možná dokáže víc než kdo jiný, koho mám po ruce; možná, říkal si, když začal vyprávět o Táně Vladimové a její zradě, o tom, jak zmanipulovala operaci „Mečoun“, což znamenalo pouze ochranu Alix Loganové, možná by tenhle člověk mohl zničit to, co jsme společně s Protorovem vytvořili.

C. Gordon Minck se rozzářil; naplňovalo ho radostné vzrušení jako člověka, který se vrátil od prahu smrti. Prsty se mu roztřásly nadšením.

Nebylo těžké ukecat Croakera, aby se ve věci angažoval. Minck měl po ruce dva pádné argumenty, o nichž věděl, že nad nimi muž sedící naproti němu nemůže mávnout rukou. Kdybych byl na jeho místě já, uvažoval Minck, asi bych se na to taky nechal nalákat.

Pomsta a vlastenectví: to byly důvody, o nichž Minck předpokládal, že dovedou Croakera k tomu, aby jeho nabídku přijal. Táňa se pokoušela zabít jeho samého i jeho chráněnkyni; něco takového nemůže Croaker jen tak přejít. Chce ji dostat co nejdřív a Minck se mu vůbec nedivil: chtějí ji dostat oba, vysvětlil. Jenže Croaker se jí může dostat na triko, kdežto on, Minck, nikoli.

Pak je tu ta věc s těmi Rusy. To se nikomu nelíbilo a nejméně ze všech Minckovi; Croaker byl hned druhý za ním. „Dostanete diplomatický pas,“ uzavřel Minck. „A novou totožnost, co se týče celníků a pasovky. A v Japonsku vás podpoříme, jak bude třeba.“ Odmlčel se. „A navíc se tam sejdete se svým starým přítelem Nicholasem Linnearem.“ To, co považoval za nejlákavější část svého plánu, si schoval jako bonbonek na závěr.

A Croaker přijal.

Avšak půl hodiny poté, co si bývalý detektiv poručík vyzvedl nový pas, rodný list a peníze a nechal se odvézt na Dullesovo letiště k letadlu do Tokia, Minck se znenadání zhroutil a poprvé od svého uvěznění v Ljubljance se hořce rozplakal. Myslel na to, co s ním provedli a co všechno kvůli tomu musel dělat on.

Předmět Minckovy lásky a nenávisti zatím vystupoval z letadla na letišti Narita: Nebyl to příjemný let. Když vzlétli z Kennedyho letiště, vzala si dva prášky na spaní a upadla do tvrdého spánku, v němž převládaly obrazy z jejího dětství. Neustále ji pronásledoval Protorov v plné zbroji, pěšky i na koni; kamkoli se vrtla, narazila na něj.

Táňa se vrátila do školy v Rečici, městě nejblíž od vesnice, ve které jejich rodina bydlela. Doma vládla napjatá atmosféra: její starší bratr Michail nesouhlasil s tím, že jejich otec je policajt. Její otec byl z titulu své funkce ve spojení s KGB, jejíž agenti v černých kabátech se u nich doma čas od času objevovali a připomínali mu, aby nezapomněl hlásit jakoukoli nepřátelskou činnost v okolí.

Do půl roku od nich Michail odešel a do roka se stal jedním z nejodhodlanějších – a nejúspěšnějších – disidentů na ruském území.

Ovšem ještě předtím si ředitel školy v Rečici zajel starým rozvrzaným autem k Táně domů, aby si pohovořil s jejími rodiči. Bylo jí nabídnuto stipendium na dobré škole s takovým vybavením, jaké bohužel místní škola neměla. Tvrdil, že Táňa je nesmírně bystré děvče a že si takovou příležitost zaslouží. Ovšem, je třeba určité věci obětovat. Ta nová škola leží na Urale, dobrých 750 kilometrů odtud.

Tánina matka se rozplakala, sotva to uslyšela: ostatně, už přišla o syna. Tánin otec se však oblomit nedal. On je jen venkovský polda, říkal, a chce, aby aspoň jedno z jeho dětí dosáhlo postavení, o jakém se jemu nikdy ani nesnilo.

A tak se dohodli, k velké úlevě pana ředitele, protože na něho samého silně tlačil Protorov, aby pro něj Táňu získal. Pochopitelně ani její rodiče, ani Táňa netušili, v čem spočívají osnovy téhle speciální školy.

Když tam přijela a zjistila, kde je a co tu z ní udělají, psala každý týden domů, aniž by svým rodičům nebo komukoli jinému slůvkem naznačila, co se v akademii učí – i když v hloubi duše by se s tím ráda svěřila otci, protože tušila, jak by byl pyšný a jak by mu taková zpráva pomohla přenést se přes hoře, které mu způsobila Michailova zrada.

Protorov. Zkoušela mu zavolat z letiště, zatímco čekala, až odbaví její jedinou cestovní brašnu, a pak ještě jednou z horečně tepajícího přelidněného srdce Tokia. Použila vždy stejný čtyřčíselný kód a pokaždé se jí dostalo stejné odpovědi: nikdo to nebral.

To ji samo o sobě nijak nerozrušilo; překvapilo ji teprve to, že v hotelu narazila na Pjotra Alexandroviče Rusilova. Zapsala se do knihy, nechala si odnést tašku do pokoje a nechala poručíka, aby ji odvedl zpátky na ulici, kde se prodírali davy mužů v šedivých oblecích a nesoucích deštníky jako rodilí Londýňané. Mnozí z nich měli na obličeji bílé respirátory, které bylo vidět na ulicích města stále častěji.

Táňa usoudila, že Rusilov vůbec nevypadá dobře. Byl bledý a pořád se nervózně ohlížel; to se jí vůbec nelíbilo.

A to, co jí přijel sdělit, se jí líbilo ještě míň.

Její pokožka připomínala krepový papír, zmuchlaný nějakou obrovskou pěstí, a byla stejně průsvitná i po tolika letech.

„Zítra mi bude osmdesát,“ sdělila mu. Neznělo to pyšně, spíše jako údiv nad tím, že vydržela tak dlouho.

I dnes ji považoval za jednoho z nejkrásnějších lidí, jaké kdy potkal. Jako dítě často srovnával její krásu s matčinou a vždycky měl pocit, že její dokonalá symetrie se nevyrovná poněkud exotické kráse Čeong. Snad bylo přirozené, že takhle nadržoval vlastní matce, avšak mohlo v tom být i něco jiného: nenáviděl ji tehdy za to, že je Saigóovou matkou, a to ho zaslepovalo.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala se Itami.

Sklonil hlavu. „Ne, Haha-san.“ Matko. Od chvíle, kdy přiklopýtal ke dveřím jejího domu, se toho mezi nimi událo tolik, že jí tak mohl klidně říkat.

Bydlela pořád na stejném místě: na severozápadním okraji Tokia, nedaleko od místa, kde si Sató bral Akiko. Nicholas absolvoval těžkou cestu ze severu: v noci se vloupal do obchodu s oděvy a vyzbrojen čistými šaty a trochou peněz se vydal do Hakodate. Mohl také ukrást auto, jenže nechtěl zanechat tak jasnou stopu pro své pronásledovatele ani pro policii, která bude vyšetřovat krádež v obchodě. K pátrání budou jistě přistupovat stejně zodpovědně, jako Japonci přistupují ke každé práci, a čím méně vodítek jim poskytne, tím lépe.

Občas jel autobusem a když to šlo, stopoval. Vyhýbal se však hlavním silničním i železničním tahům, protože věděl, že na nich je vždy snadné zanechat stopy.

Z jednoho přístavu na jihu Hokkaidó přejel přívozní lodí přes Cugarukaikjó do Aomori na severním výběžku Honšú.

Protože neměl doklady, nemohl si ani vypůjčit auto, ačkoli i tak by dal přednost autobusům, které ho vezly klikatými přískoky na jih.

Pomyšlení na to, že znovu spatří svou tetu, ho děsilo. Zavraždil její jediné dítě a Nicholasův otec uškrtil jejího manžela, za což pak Saigó Plukovníka otrávil a o mnoho let později letěl za Nicholasem do New Yorku, aby vyrovnal účty.

Nedokázal si představit, jak ho Itami uvítá, ani co jí řekne: slova tváří v tvář neodvolatelnosti smrti znamenala pramálo. Nicholase napadlo, že výraz „Je mi líto“ je z celé angličtiny asi nejméně příhodný; jenže když o tom tak uvažoval, nenacházel nic lepšího ani v japonštině, ani v jiném jazyce.

Dům postavil architekt, který byl v době, kdy ho Itami a její manžel Sacugai najali, už starý pán. Vyžíval se ve stylu sedmnáctého století, o němž prohlašoval, že se jej dosud nepodařilo překonat. Čas prokázal jeho kvality.

Jejich dům navrhl podle vzoru císařské vily z Kjóta, zvané Kacura Rikju a postavené před čtyřmi staletími, která byla dosud nejlepším příkladem toho, jak je možné umělé spojit s přirozeným.

„Snažím se ó to,“ tvrdil ten stařík, „vnutit svou představu přírodě, aby výsledek zase vypadal přirozeně.“

Nedalo se pochybovat o tom, že jeho dílo bylo podle japonského standardu vynikající. Možná, že některé detaily byly pro Nicholasovu dospívající mysl příliš jemné, protože když byl malý, dům se mu nelíbil, kromě jediného pokoje: toho, kde se prováděl obřad čano-ju.

A právě do tohoto pokoje ho zavedli poté, co jej služebné uvítaly u vchodu, informovaly Itami o jeho příjezdu, nechali ho vykoupat se a poslali starého shrbeného muže, který si pro sebe pořád něco mumlal, aby mu ošetřil rány.

Nicholas klečel v místnosti, díval se do zahrady a cítil se mnohem lépe, než kdy v posledních dnech. Otevřená stěna se táhla téměř po celé délce pokoje a byla vysoká minimálně dva metry; její horní polovinu však zakrývala mřížka potažená rýžovým papírem, takže při čajovém obřadu bylo možné pozorovat jen spodní část zahrady. Bylo to zvláštní zenové pojetí: neustále se obklopovat zázraky přírody, ale jenom do jisté míry. Předpokládalo se, že za touto neviditelnou hranicí by se člověk nechal omámit hořkosladkou jemností třešňových květů nebo barevným vějířem podzimního listí, takže soustředění nutné k čano-ju – harmonie místa – by bylo narušeno.

Sluneční světlo filtrované stromy se opíralo do mřížky, dodávalo jí barvu právě utlučeného másla a rozehřívalo celou místnost. Mezi oblázky na zahradě se procházel osamělý ptáček a občas ďobl před sebe.

Zvedl se mírný větřík a rozhoupal špičky cedrů tak, že se na naleštěné dřevěné podlaze mihly jemné stíny. Nicholas se v duchu otřásl, když si vzpomněl na strašidelný let na hito waši, kdy mu potrhané šaty vlály jako zárodky per, noc mu mířila vstříc a on se bál, že nestálý vítr ustane a pustí ho dolů na bambusové kmeny.

Vzrušení a strach se v něm mísily a rozpalovaly mu krev jako alkohol.

Byl zase vyčerpaný. Drogy se již jeho tělu podařilo rozložit a vyloučit z těla, nicméně jejich nahromaděný účinek na svaly, tkáně a mozek stále přetrvával. Jediným lékem na to mohlo být cvičení.

Objevila se za šustotu hedvábí. Vstal a se srdcem v krku se uklonil; vznešenost její krásy ho málem srazila na kolena. Ne že by ji snad čas nepoznamenal; spíše to vypadalo, jako by si z času udělala přítele místo protivníka. Čas ji následoval jako ochočené zvíře, které zůstává v pozadí a nijak na něm nezáleží.

„Itami-san,“ zašeptal ochraptěle. „Oba.“

„Posaď se, Nicholasi, prosím.“

Poslechl; nechtěl myslet na to, co se skrývá v jejích očích. Když jim přinesli čaj a rýžové koláčky a oni znovu osaměli, prohlásila: „Je dobře, že ses vrátil. Mé srdce těší, že tě zase vidím, wataši no musuko.“ Můj synu.

Něco se v něm zlomilo; naklonil se, až se čelem dotkl podlahy. Rozplakal se, protože už v sobě nemohl udržet ten vír citů, který jím zmítal, í když se za to jeho japonské já stydělo; jeho západní já však takovou úlevu potřebovalo a žádná disciplína na zemi mu ji nemohla odepřít.

„Wataši no musuko.“ její hlas zněl tak něžně, že skutečně mohla být jeho matkou. „Věděla jsem, že se vrátíš. Modlila jsem se za to, abys měl dost odvahy.“

„Bál jsem se, Oba.“ Také jeho hlas se zalykal slzami. „Bál jsem se kvůli tomu, co jsem udělal. Nechtěl jsem vidět všechnu tu bolest, kterou jsem ti způsobil.“

„Nikdy jsi mi žádnou bolest nezpůsobil, Nicholasi,“ opáčila jemně. „Byl jsi mi vždycky synem víc než to dítě, které jsem porodila. Byl to slaboch a tělem i duší patřil svému otci – Sacugai ho ovládal tak, jako slunce ovládá Zemi. To Sacugai určil Saigóovu životní dráhu; to jeho paranoidní nápady Saigó podědil.“

Nicholas si všiml, že ani jednou se o Saigóovi nezmínila jako o svém synovi; to bylo u matky dost zvláštní. Zvedl hlavu a jejich oči se setkaly. Nenacházel v nich ani zlobu, ani smutek, spíše směs odevzdanosti a lásky… lásky k němu.

„Byl vtělené zlo,“ pokračovala Itami. „Nikdy předtím jsem nevěřila, že je něco takového u lidské bytosti možné. Složitost by měla zabraňovat výstřelkům, nebo tak by si to aspoň jeden myslel.“ Zavrtěla hlavou. „V Saigóově případě to neplatilo. Měl v sobě jakousi zvláštní čistotu, která by byla jistě obdivuhodná, kdyby jí dával průchod správným způsobem.

To, že se tak nestalo, bylo břemeno, se kterým jsem musela žít. Měla bych se stydět za to, že jsem si přála, aby zemřel, ale nestydím se. Jak bych mohla? Všechno, čeho se dotkl, uschlo a odumřelo. Dovedl zničit duši kohokoliv.“

„Přesto,“ namítl Nicholas, „nejsem nijak hrdý na to, že jsem ho zabil.“

„Pochopitelně,“ odvětila. „Jednals čestně. Jsi pravým synem své matky.“

Najednou si uvědomil, že se na něj usmívá. Aniž by o tom přemýšlel, usmál se také a jeho srdce se rázem zbavilo tíhy, jako když se po bouří rozestoupí mračna.

Dlouho tak bez hnutí seděli, vychutnávali záři ducha toho druhého, znovu se seznamovali a nacházeli nový, nečekaný obsah svého vztahu, který jim předtím odepřela zátěž minulosti.

„Jsem ráda, žes přišel zrovna teď,“ nadhodila druhého dne. „Měli jsme tu pár otřesů, nic velkého, ale rozhodně to nebylo příjemné.“

Nicholas si vzpomněl na první snímek z družice, který mu Protorov ukazoval a který zachycoval sílící geologickou aktivitu. Raději o tom pomlčel.

„Ten čas jsem si nevybral sám, Oba. Vybraly ho za mě okolnosti.“

Přikývla a lehce se usmála. „Proto se přece taky musíme naučit ‚Přecházet brod‘, že, Nicholasi?“

To ho překvapilo. „Nevěděl jsem, že jsi četla Musašiho.“

„Nejen četla, taky pochopila.“ Smála se nahlas. „Je spousta věcí, které o mně ještě nevíš, i když na celém světě určitě není nikdo, s kým bych měla tolik společných tajemství.

To já jsem představila Saigóa jistým lidem, které Raphael Tomkin urazil a kteří si přáli ho zabít.“

Nicholas se k ní otočil. „Nerozumím.“

„Copak si myslíš, wataši no musuko, že jsem tě ztratila z očí, když ses odstěhoval z domova? Moje láska je stejně dlouhá jako moje ochranná ruka. Do čípak dcery ses zamiloval? Jak dlouho bude Saigóovi trvat, než na to přijde taky? A za jak dlouho ho napadne, jak krásné bude spojit dvě úlohy – jednu profesionální a jednu osobní? Jeho smyslu pro logiku se to muselo zamlouvat; nemohl tomu odolat.“

Nicholas nevěřil svým uším. „Takže… to tys ho za mnou poslala?“ Přitiskl si ruku ke tváři.

„Můj drahý,“ pravila tiše, „on byl jako rozdrážděný býk nebo jako raněný divoký kanec, Byl nebezpečný a každým dnem ta jeho nebezpečnost rostla. Nemohla jsem s čistým svědomím dopustit, aby to pokračovalo.“

Zastavila se a poprvé se ho dotkla; bylo to jemné, i když zřetelné gesto, plné významu – tak jako ostatně všechna japonská, i sebemenší gesta.

„Myslel sis, že jsem ho za tebou poslala, aby ti ublížil? Poslala jsem ho na smrt. Možná jsem ho zavraždila, pokud by ses na to chtěl dívat takhle.“

„Jenže přitom přišla o život spousta lidí, Oba. Na to jsi měla pomyslet.“

Mlčky přecházela přes trávu ve stínu zimostrázu. „Co ti mám na to říct, wataši no musuko? Život není dokonalý, protože jsme lidé a ne bohové. Bohové sami o sobě nežijí, jenom existují.“

Zastavili se; opřela se rukou o drsný kmen stromu. „Těch smrtí je mi líto… opravdu. Jenže občas se společně s nádorem musí vyříznout i kus zdravé tkáně.

Není to spravedlivé a taky se mi to nelíbí. Ale je nejvyšší čas, abychom se naučili ‚Přecházet brod‘. Nejde o to, co si zvolíme my, spíš se jedná o to, co si zvolí nás.“

Takhle by to nikdy neřekl, ale předpokládal, že Itami to ví. Každopádně její slova byla mnohem výstižnější. Věděl, že to, k čemu došlo mezi ním a Saigóem, nebyla vlastně vina ani jednoho z nich; jejich osudy byly určeny o generaci dříve zapřisáhlým nepřátelstvím jejich otců. Vázala je synovská povinnost; museli dokončit to, co začalo před tak dlouhou dobou.

Musel myslet na ty, kteří zemřeli ve jménu cti, ve jménu pravidel, která sami neuznávali: Eileen Okurová, Terry Tanaka, Doc Deerforth a bůhvíkolik policistů a jiných lidí, jejichž jména ani neznal – a samozřejmě, Lew Croaker. Nicholas chápal, že slova jeho tety jsou moudrá a souhlasil s nimi; přesto však něco uvnitř něj odporovalo a volalo na něj jakoby z dálky: Je to moc; zničení třeba i jen jediného života je příliš vysoká cena za naplnění giri.

Po chvíli Itami pronesla: „Mluvila jsem s tebou upřímně, Nicholasi, a teď bys mi měl oplatit rovné rovným. Pověz mi, proč jsi sem přišel. Nebylo to jenom kvůli tomu, abys mě po letech zas viděl.“

„Částečně to bylo kvůli tomu.“ Zase měla pravdu. Celou cestu se tou otázkou zabýval a čím víc ji přemítal, tím nabývala na významu, až ho pronásledovala i ve spánku.

Akiko.

Nebyla to Jukio a přece měla její tvář. Proč? Určitě se nemohla narodit s přesně stejným obličejem, jaký měla jeho ztracená láska. Příroda prostě svá díla neopakuje – jedinou výjimku mohou tvořit dvojčata.

A jestliže si nechala tu tvář udělat, pak se vracel jako pes na vodítku k jedinému člověku, který si přál ho zničit, jedinému, který si mohl vymyslet taková strašná duševní muka.

Itami se nemýlila: Saigó byl ztělesněné zlo. A proto sem také instinktivně zamířil, do domu svého bratrance, aby hledal odpovědi na nezodpověditelné otázky.

„Je tu ovšem ještě jeden důvod, Oba, důležitější. Nedávno jsem potkal ženu, která měla stejnou tvář jako Jukio. Byla Jukio a zároveň nebyla. Jmenuje se Akiko.“

Itami se obrátila směrem k zapadajícímu slunci. „Ženu s tímhle jménem jsem kdysi znala,“ prohlásila. „Měla jsem ji ráda a ona si mne vážila – tak jak se sluší mezi snachou a tchýni.“

Nicholasovi se sevřelo srdce. To, co Itami říkala, mu připadalo obludné, nečisté, pokud to nebylo rovnou rouhání. „Ona si vzala Saigóa?“ vydralo se z něj.

Itami přikývla. „Byla taky… žák?“

Itami se nemusela ptát, jaký druh žáka má na mysli. Pro ně dva existoval jenom jeden. „Ano,“ zašeptala. „Potkali se v Kumamotu. Strávila tam dva roky a pak odjela.“

„Kam odjela?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Itami-san –“

„Je to hnusná záležitost.“ Hlas jí zněl chladně a poprvé se v něm objevilo stáří a smutek. „Nenuť mě, abych to vyslovovala.“

Přistoupil k ní. „Musím to vědět. Musím! Tvůj syn –“

„Neříkej mu tak!“

„Saigó ji použil jako poslední zbraň proti mně, copak to nechápeš? Jestliže mi nepomůžeš, mám strach, že se ji povede to, co jemu ne.“

Oči se jí vyjasnily. „Je to tak?“

Přikývl. „Hai.“

„V horách někde na severu žije sensei. Jmenuje se Kjóki.“

„To není jméno,“ namítl Nicholas zaraženě. „To je stav duše: šílenství.“

„Nicméně právě tam Akiko jela. Tam se naučila skrývat svoje wa. Tam se naučila džahó.“

Itami protáhla obličej a odvrátila se. „Tak. Řekla jsem ti všechno, i když je mi z toho zle.“

Dlouho trvalo, než znovu promluvil, a to z mnoha důvodů. Především chtěl, aby opět nabyla rovnováhu; a kromě toho toužil po tom, nasát do sebe poklid okolí, který mu hladil duši jako matčina ruka. Navíc nechtěl, aby tato chvíle skončila.

Nakonec přece jen otevřel ústa. „Musím jít, Haha.“

„Ano.“

„Políbíš mě tak, jak to můj otec naučil Čeong?“

Itami se otočila; oči měla tak velké, že se zdály pohlcovat celý svět. Jemně se o něj opřela, vytáhla se na špičky a přitiskla mu rty na tvář přesně tak, jak už to udělala tisíckrát.

„Hezké narozeniny, Haha,“ zašeptal.

„Žij dlouho, Nicholasi,“ vydechla Itami, Ale to už stála sama za soumraku pod stromem, v jehož koruně sladce zpívali ptáci.

Tokio bylo pro Justine stejně děsivé jako New York pro venkovského chlapce z Nebrasky. Vůbec nevypadalo tak, jak si ho představovala, natož tak, jak by chtěla, aby vypadalo.

Bzučelo kolem ní jako neonový úl a jeho dusná atmosféra jí připomínala uhelnou šachtu. Její nervozita se pozvolna zvyšovala a než dojela k průčelí hotelu Okura, nejraději by se zase otočila a letěla zpátky domů. Jediná věc, která jí v tom zabránila, byl Nicholas nebo lépe řečeno vzpomínka na něj.

V hotelu Okura bydlel Craig Allonge; trochu ho znala, takže mu v naprostém zoufalství naškrábala na kus papíru vzkaz a požádala recepční, aby mu ho předala okamžitě, jakmile se objeví.

Pak zašla do svého pokoje a svalila se na postel. Zdálo se jí, jako by jí někdo polil kůži olejem a vlasy měla mastné po dlouhém letu. Se zasténáním vstala a napustila si vanu tak horkou vodou, jak jen dokázala snést; byla přesvědčená, že jedině tak se zbaví všech těch nánosů špíny.

Namydlila se a právě se ráchala ve vodě, jejíž teplo postupně uvolňovalo její strnulé svaly, když zazvonil telefon. Naštěstí byl jeden přístroj i v koupelně, a tak zvedla sluchátko: byl to Allonge. V budově Petrochemie Sató si zařídil provizorní kancelář a nyní se vrátil do hotelu, aby se převlékl k obědu. Nejraději chodil jen v košili a nikdo mu předtím neřekl, jak si Japonci potrpí na formality.

Když se ho Justine ptala na Nicholase, Allonge nevěděl, co jí má říci. Zaslechl v jejím hlase vzrušení a nechtěl ji zbytečně plašit sdělením, že nemá tušení, kde jeho šéf je. Místo toho jí odpověděl, že se pokusí to zjistit a že jí zavolá. Zavěsil a vytočil číslo Satóovy kanceláře. Ne, pan Linnear se zatím ještě neozval. Přeje si Allonge-san mluvit s Nangi-sanem?

Pro Allonge bylo novinkou, že se Tanzan Nangi vrátil z Hongkongu, a tak odvětil: „Ano, přepojte mne, prosím.“ Když ho spojili, pověděl Nangimu o Justine.

„Přiveďte ji s sebou,“ navrhl Nangi. „Já si s tou mladou dámou promluvím.“

Nangi zavěsil a otočil se v křesle směrem od stolu. Na letišti Narita přistál teprve před hodinou a jeho myšlenky se zatím ještě toulaly někde v Hongkongu: myslel na Šťastného Čiu a jeho otce, i když více se soustředil na triádu Zelený Pang. Někdy v průběhu měsíce přepadnou obchodní společnost Sun Wa na ulici Tai Ping Šan; dojde k násilí, několik lidí přijde o život. Mezi nimi bude pan Liu a možná i mladá žena jménem Šťavnatá Pien.

Ať bude výsledek jakýkoli, s Nangim to nebude mít nic společného – běžná válka triád o území, nic víc. Tak o tom alespoň budou psát noviny a tak to bude brát obyvatelstvo: takové věci jsou v Korunní kolonii na denním pořádku. Lo Whan se s tím také bude muset smířit. Karma. Možná se měl poradit s feng šui, než si s Nangim začal.

Ve skutečnosti ten přepad Nangi domluvil se Šťastným Čiu ještě předtím, než se s Lo Whanem sešel v Mořském parku. Proto také tak štědře rozhazoval h’eung jau a žádal Šťastného Čiu, aby zdůrazňoval vlastenecký aspekt záležitosti. Nangi svou smlouvu s Lo Whanem neporuší a tok dezinformací k Redmanovi přestane během tří neděl existovat.

Jenže jeho uspokojení nemělo mít dlouhého trvání, protože se ozvalo zaklepání na dveře a Nangi se otočil. Spatřil Keie Haguru, jednoho ze Seičiho starších náměstků.

„Vstupte, Hagura-san.“ Nangiho napadlo, že ten člověk vůbec nevypadá dobře: možná by měl na pár dní nechat práce a užívat čas se ženou a dětmi. Aby si člověk obnovil duševní síly, není nic lepšího než rodina.

„Promiňte, že vyrušuji, Nangi-san.“ Hagura se hluboce ukláněl. Za jeho napjatým bledým obličejem zahlédl Nangi ruch v kancelářích.

„Nic se nestalo, Hagura-san.“ Nangiho hlas zněl poněkud podrážděně. „Co pro vás mohu udělat?“

Hagura se stále díval do země, jako by nemohl Nangimu pohlédnout do očí. „Právě mi telegrafovali z naší filiálky na Hokkaidó. Došlo k jakési… ehm… nehodě, jak se zdá. Nikdo si tím zatím není jistý.“

Nangi se předklonil a srdce se mu rozbušilo.

„Jaká nehoda, Hagura-san? Co se stalo? A komu?“

„Obávám se, že se to týká Sató-sana.“ Hagurův hlas se ztrácel, jako by se mu zanítily mandle. „Zřejmě se jedná o automobilovou nehodu.“

„A Sató-san?“ ptal se Nangi napjatě. „Jak to s ním vypadá?“

„Nikdo prý neměl nejmenší naději,“ odpověděl Hagura. Nechtěl to slovo vypustit ze rtů, jako by tím mohl celou věc udržet v hájemství spekulací.

„Hagura-san,“ vyjel Nangi.

Starší náměstek zavřel oči a smířil se s nevyhnutelným. „Sató-san je mrtev, pane.“

Nangi si dal záležet na tom, aby nedal nic najevo. Hlavně neztratit tvář, říkal si. Kobun je jako samuraj v šógunových službách: musí plnit jeho příkazy, musí jít stále kupředu a nikdy neustoupit ani o krok. Jakékoli zaváhání je zcela nepřípustné. A Tenči nepočká.

„Děkuji vám, Hagura-san. Chápu, že to pro vás muselo být těžké.“

Hagura se uklonil, jak se při pochvale sluší. „Byla to moje povinnost, Nangi-san.“ V duchu se podivoval Nangi-sanovu wa. Cítil, jak místností proniká harmonie a dodává mu sílu; tváří v tvář tak tragické a nečekané zprávě je to jistě dobré znamení. Zpráva o tom, čeho si všiml, se rozletí po celém kobunu a Nangiho hrdinství a železná vůle pomohou všem překonat prázdno, které každý po odchodu Seičiho Satóa pocítí.

Když Hagura odešel, Nangi se zhroutil. Oči se mu zalily slzami a v krku mu uvízl nějaký knedlík, který mu znemožňoval polykat. Obrátil se k oknu.

Nejdřív Gótaró, říkal si. Potom Obá-čama, Makita. Ale ne Seiči, Seiči nikdy ne! Kolik může člověk najít v životě lidí, s nimiž si může popovídat? Kolik z nich mu za život porozumí? Jeden nebo dva, možná tři, když má dotyčný z pekla štěstí.

S kým teď budu mluvit? ptal se Nangi sám sebe. Komu se budu moci svěřovat, s kým budu spřádat plány, komu se pochlubím se svým posledním triumfem v Hongkongu? To všechno byla výsada Seičiho, a ten už není.

Zmocňovala se ho zlost a zároveň hluboký, těžký zármutek. Tentokrát obrátil všechnu svou lásku naruby a nenáviděl Boha, v něhož věřil, na něhož se spoléhal a kterému odevzdal do péče svou nesmrtelnou duši.

Jak jsi mohl provést něco takového? řval v duchu. Co to má za smysl? Viděl v tom jenom nesmyslnou krutost, velikou a děsivou nespravedlnost. Tanzan a Seiči byli jako bratři, každý znal srdce toho druhého a i přes všechny hádky a pře se jeden na druhého mohl spolehnout. Ostatně jako v každém dobrém manželství se jejich spory vždy brzy urovnaly ke spokojenosti obou. Teď už se to nikdy nestane. Proč?

Kdyby se na sebe v ten moment dokázal Nangi dívat objektivně, pochopil by, že ztratil mnohem víc než jenom přátelství: ztratil i orientální schopnost přijímat realitu a pokořit se před ní, onu víru v nekonečný vesmírný řád života. Ztratil své místo v běhu věcí a to bylo skutečně vážné.

Jeho tvář se opět změnila v neproniknutelnou masku, když Craig Allonge uvedl Justine do zahrady v padesátém patře, kde se s ní Nangi chtěl setkat. Pracovník Tomkinových závodů s nimi nezůstal dlouho: jenom je představil a odešel na svou obchodní schůzku u oběda.

Tak vida, uvažoval Nangi a prohlížel si ji, tohle je dcera Raphaela Tomkina. Zajímalo by ho, jestli pořád ještě miluje toho gaidžina Linneara; doslechl se, jak chladně se k sobě chovali na Tomkinově pohřbu.

„Mohu vám vyslovit svoji upřímnou soustrast, slečno Tomkinová?“ začal Nangi a sklonil hlavu. „Znal jsem vašeho otce osobně a velice jsem ho obdivoval.“

Justine by málem vyhrkla, že se jmenuje Tobinová, avšak nyní jí tohle jméno přijaté před lety začalo připadat hloupé a zbytečné.

Přikývla. „Děkuji vám, Nangi-san. Velice oceňuji váš zájem.“ Rozhlédla se. „Je to tady hezké.“

Oplatil jí kývnutí. „Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Gin s tonikem, jestli můžu prosit.“ Posadila se na křesílko poblíž zeleného bambusového houští. Co se to tu děje? ptala se sama sebe. Ten chlapík vypadá staře a jakoby v šoku. Od Nicholase věděla, že se ho na to nesmí přímo zeptat.

Usrkla pití a pečlivě si nevšímala Nangiho kulhání, když mířil od baru ke stoličce poblíž ní.

„Trochu mě překvapuje, že vás vidím tady v Tokiu,“ pronesl, když se posadil. „Mohu vám nějak pomoci? Stačí říct. Mohu vám dát k ruce nějakou mladou dámu, aby vás provedla po obchodech. A večer pánský doprovod do –“

„Přijela jsem za Nicholasem,“ skočila mu do řeči. Urazilo ji, že u ní nepředpokládal nic jiného než tak přízemní důvody; nicméně to na sobě nedala znát a tvářila se dál klidně a vyrovnaně, čímž v Nangiho očích obrovsky stoupla.

Nemohl se tomu ubránit: udělala na něj dojem. „Chápu. Zasloužíte obdiv, že jste se kvůli tomu vydala na tak dlouhou cestu.“

Když se odmlčel, Justine cítila, jak se jí svírá žaludek. Nejraději by vykřikla: Co se stalo? Je v pořádku?

„Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“ Až ji překvapilo, jak nevzrušeně to řekla. Nicholas by na ni byl pyšný. Jenže tohle pomyšlení jí vehnalo slzy do očí. Co se jen mohlo stát? ptala se znovu v duchu.

„Bohužel ne,“ odvětil Nangi. „Sám jsem se dnes vrátil z dlouhé obchodní cesty a teprve se dovídám, co se tu za dobu mé nepřítomností všechno odehrálo.“

Je tak zatraceně klidný, napadlo Justine. Jak to dělá? Ani si neuvědomila, že v tomto ohledu vlastně s Nangim drží krok. Čím déle Nangi s touto cizinkou hovořil, tím větší úctu k ní cítil – nejprve neochotně, ale pak se přestal bránit. Díky jejímu wa se rozhodl jí sdělit to, co by se stejně během několika hodin dověděla.

„Obávám se, že došlo k jisté nemilé události, slečno Tomkinová. Zatímco jsem tu nebyl, Sató Seiči“ – použil japonskou formu jména – „se zabil při automobilové nehodě.“

„Ach Bože.“ Justine sevřela ruce v klíně; její sklenice stála zapomenutá na stolku vedle ní. „Byl… sám?“ Ztišila hlas.

„Rozumím vaší obavě,“ připustil Nangi. „A mohu vám říci, že podle mých informací byl v okamžiku nehody skutečně sám.“ Justine zavřela oči a jedno víčko jí zacukalo. Nehoda, opakovala si. Používá to slovo jako doktoři, kteří radši říkají exitus než smrt.

„To je… je mi to velice líto, Nangi-san,“ prohlásíla. „Prosím, přijměte moji hlubokou soustrast. Slyšela jsem hodně o Sató-sanových kvalitách v obchodě i v osobním životě.“

Nangi na ni překvapeně vyvalil oči. Kde byly nechutné citové výlevy, které od téhle barbarky čekal? Kam se poděly zmínky o vztahu mezi Satóem a Nangim, které by ho přivedly do rozpaků? Nic z toho: místo nich vyjádřila vhodné city vhodným způsobem a prokázala tak čest jak jemu, tak Sató-sanovi.

„Velice si vážím vašeho zájmu, Tomkin-san,“ odpověděl dojatým hlasem. „Pokud chcete, můžete se vrátit do hotelu nebo, jak jsem vám slíbil, vám určím nějakého zaměstnance, aby vás provedl po městě, kdybyste si přála. Každopádně vám dám vědět okamžitě, jakmile se o Linnear-sanovi něco dozvím.“

„Pokud by vám to nevadilo,“ pronesla Justine, „radši bych zůstala tady. Pochopitelně jenom v případě, že vám nebudu překážet.“

„Rozhodně ne,“ pospíšil si Nangi a zazvonil na Keie Haguru. Poučil se a ani ho nenapadlo poslat pro nějakou ženu.

Nicholas začal pátrat v hustém lese za domem Itami, vyzbrojen několika předměty, které si vypůjčil z tetiny kuchyně.

Hledal určité díry v zemi a to mu zabralo dost času. Les byl mnohem hustší, než když byl ještě malý chlapec; to ovšem mohl být také pouhý výplod jeho představivosti, protože nikdo si nikdy příliš nevšímá místa, které nemá rád.

Obloha prosvítající mezi vrcholky stromů měla podivné žluté zbarvení; den už končil, i když takový soumrak ještě nikdy nezažil. Také vzduch se změnil: byl těžký jako olovo a naprosto nehybný. Neslyšel ani bzukot hmyzu a nikde neviděl ptáky.

Nakonec našel to, co hledal, a pustil se do práce. Většinu doby strávil v koruně stromu, kde vyčkával; když byl hotov, odešel.

Vyhledal si malý skalnatý výčnělek a posadil se na něj.

Tam ho také zastihla Akiko, jak sedí v lotosové pozici. Tma se blížila a dlouhé stíny, modré jako led, se plížily po lesní půdě, přes kameny, mech a divoké květiny. Nastával čas, kdy se obvykle mění den v noc: skřivánci a drozdi přenechávají volné pole lelkům a sovám, kanci a králíci liškám a lasičkám. Nic se nehýbalo.

Zastavila se před ním; vynořila se z hustého houští jako další stín. „Je mi líto, že jsem ti nemohla přinést tvou dai-katanu,“ oslovila ho.

„Zabila bys mě s ní?“

Neodpověděla mu. „Slez z toho svého trůnu,“ vyzvala ho. „Promluvíme si.“

Nicholas sestoupil dolů a myslel přitom na Masašigiho Kusunokiho. Jakmile se o něm Sató zmínil v souvislosti s Tenšin Šoden Katori rjú, vzbudilo to v něm podvědomé podezření. Přestože už v Jošinu dávno nebyl, nepamatoval se, že by v Japonsku či mimo něj žil nějaký sensei toho jména.

Na druhou stranu věděl, že Sató nelhal a že nelhali ani jemu. Proč by to někdo dělal? Masašigi Kusunoki existoval – aspoň do doby, než ho zabili – a přece neexistoval. Kdo to byl a kdo ho zavraždil?

Byla to snad Akiko, jeho žačka, která seděla naproti němu na tatami, hovořila o bezvýznamných maličkostech a skrývala svůj záměr pomocí toho, co ji naučil šílenec Kjóki, takže sensei cítil jen její jasné wa a polevil v ostražitosti? Bylo to totéž, co hodlala provést právě teď s ním?

Tráva jim výborně posloužila jako tatami. Noc, která se přikrádala přes kopce a vrcholky stromů, je obklopovala a hýčkala ve své náruči. V noční temnotě se oba cítili jako doma. Slabý svit hvězd jim osvítil tváře chladným modrým světlem.

„Přišel bych na tebe i nebýt toho tetování,“ prohlásil.

„Nikdo jiný než ty by nepochopil jeho pravý význam.“ Trochu sklonila hlavu.

„Ano,“ souhlasil. „Znám legendu o Hsingovi, měniči tvarů; znám akumu, jehož vytvořil pomocí džahó.“

Vysmála se mu. „Ty tomu věříš?“

„Věřím v Kudži-kiri,“ pravil. „V Kóbuderu a ve Wu-Šing. Znal jsem jednoho mahó-zukaie…“ Neklesl hlasem, aby pochopila, že ještě nedomluvil. Teď už se nesmála. „Znala jsi ho taky, Akiko. Saigó.“

Přinesl si klíč s sebou a nyní jí ho nabídl; napadlo ho, že si jej vzala, jenže zatím ho ještě není připravená použít. Pokračoval.

„Už znám pravdu. Tví dva draci ke mně promluvili ohnivými jazyky. Než ho jeho závistiví konkurenti zavraždili, Hsing svého akumu poznamenal. Hsing byl senseiem mnoha umění a jedním z nich bylo tetování.

Proslýchalo se, že to udělal proto, aby mohl svého žáka kdykoli poznat, aby byli na kole karmy neoddělitelně spojeni.

Měla jsi senseie, Akiko-san, který tě tak zručně a dokonale označil? Nedokážu si představit, že by sis to nechala udělat v saloně někde ve městě.“ Mohl klidně říci více, třeba i jmenovat Kjókiho, ovšem tím by ztratil velkou výhodu.

„Takže ty víš o Wu-Šingu,“ usoudila a zasunula tak klíč, který jí poskytl, do zámku. Přikývla. „Snad je to pro mne i úleva, že to ví ještě někdo jiný. A že ten někdo jiný jsi ty.“ Přitom si myslela: Amido! To snad není pravda! Dívám se na něj a moje láska k němu je tak silná, že musím svou zášť přidržovat zuby nehty; musím se na ni pořád soustředit, protože jinak by mi proklouzla mezi prsty jako písek.

„Hsingův akuma měl pro svou pomstu dobrý důvod. Já taky. Nejmenuju se Ofudová –“

„Ne,“ přerušil ji Nicholas. „Jmenuješ se Satóová. A Sató-san, tvůj manžel, je mrtev.“

Sklonila hlavu. „Tušila jsem to. Je mi to líto.“ Oči jí v krutém světle hvězd zazářily. „Je mi líto, že jsem ho nemohla zabít vlastníma rukama, čtvrtým stupněm Wu-Šingu.“

„Kung,“ prohodil Nicholas, používaje čínský výraz „palác“ čili označení eunucha. „Vykastrovala bys ho a pak zabila.“

„Nic lepšího si nezasloužil,“ odsekla jedovatě. „A ten jeho přítel Tanzan Nangi taky ne. Ten ještě okusí mou sílu na vlastní kůži. Ti dva společně zničili mého skutečného otce Hirošiho Šimadu.“

To Nicholase skutečně překvapilo. „Tvůj otec byl náměstek Šimada?“ Znal to jméno dobře, protože Šimada byl jedním z prvních, na něž se Plukovník po válce zaměřil. „Jenže jeho žena mu porodila jen dva syny.“

„Moje matka byla jeho milenka,“ prohlásila Akiko hrdě. „Byla taju oiran v Jošiwaře. Nejlepší, jakou tam kdy měli.“

„Šimada spáchal seppuku. Propukl skandál –“

„Chytře zinscenovaný Nangim, Satóem a jejich učitelem Joičiró Makitou.“

Nicholas věděl, že to vůbec není pravda. Důkazy proti Šimadovi byly jak děsivé, tak nezvratné.

„Vymysleli si lži, polopravdy, pomluvy. A to stačilo“ – tvář měla zkřivenou nenávistí – „to mnohem víc než stačilo v atmosféře, která hraničila s hysterií, kdykoliv přišla na přetřes válka.“ Ucítil, jak Akiko sbírá síly. „Jenže tvůj otec, plukovník Dennis Linnear, trval na tom, aby se ty výmysly zveřejnily. Linnear se chtěl mýho otce zbavit, protože podporoval tvrdou linii odpůrců zásahů spojeneckýho velení do věcí ministerstva.“

Nicholas si vzpomněl, co mu řekl jeho otec v den, kdy náměstka Šimadu a jeho ženu našli v kaluži krve. „Nikdy se neraduj ze smrti jiného člověka. Spíš nacházej uspokojení v tom, že vyschl další zdroj zla. V tomhle případě se jisté živly uvnitř ministerstva obchodu a průmyslu snažily probudit k životu části předválečných zaibacu, především jejich kanmin ittai, řídící sdružení. Jestliže se někdo spolčí se zlem, čeká nás těžká povinnost: musíme jednat. Lidstvo by bez věčného pročišťování nepřežilo.“

„Na obviněních proti tvému otci nebylo nic lživého, Akiko,“ odpověděl. „Nemůžeš popřít, že zločinu musí odpovídat trest.“ Jeho slova mu však zněla jakoby z dálky; připadalo mu nesmírně těžké odmyslet si tu tvář před sebou. Ukazovalo se, že je mu dokonale lhostejné, že ví, že ta dívka není Jukio; to promlouval rozum a on byl pod vládou svých emocí. Rozumu se vyhýbal. Co to na ní vlastně vidí, že takhle reaguje?

Nijak se tím nezmírnil pocit hrozícího nebezpečí; jenom se všechno ještě více zamlžilo.

Byl překvapen. Bez ohledu na to, co mu pověděla Itami, co už o Akiko věděl a co předpokládal, úplně ho šokovalo, že ať napínal srnysly jak chtěl, necítil opravdu nic jiného než poklidnou záři jejího wa. Harmonii. Co k němu skutečně cítila, nemohl říci. Nevnímal žádnou agresivitu, žádnou zlobu, nic negativního; znovu musel uvažovat o tom, co ten tajemný Masašigi Kusunoki pociťoval těsně předtím, než Akiko použila džahó a zbavila ho života,

„Plukovníka využili,“ tvrdila, „Pochop to.“ Oči jako dva kameny. „Nakrmili ho těmi svými žvásty a on jim to spolkl.“

„Jestli si Sató nebo Nangi něco zasloužili, pak se to netýkalo těch tří nevinných lidí, které jsi zavraždila navíc,“ připomněl jí. „O nevinnosti mi nemluv,“ odbyla ho. „U té firmy žádná nevinnost neexistuje. Dva jsou vinní, ale obvinit bych mohla všechny.“

Nicholas si vzpomněl na slečnu Jošidovou a zmocnil se ho zármutek jak za ni, tak za tu ženu, která seděla kousek od něj. Podívej se, co se může stát ze života, říkal si. Po tomhle už žádná naděje neexistuje.

Jednoho svého cíle dosáhl: dozvěděl se vše, co se potřeboval dovědět. Z jejích slov usoudil, že mu nedovolí jen tak beze všeho vstát a odejít; že ať byla vycvičena sebelépe, je její duše nakonec stejně slabá jako duše jejího prvního manžela, že se jí chopilo džahó. Nikdy by ji o té pravdě nedokázal přesvědčit. Jak říkával Akutagawa-san, síla džahó natolik poškozuje mozek i duši, že každý riskuje, že jí propadne, místo aby ji jako jiná bojová umění ovládl a použil ke svým účelům.

Díval se na ni očima plnýma nového poznání: konečně pochopil, koho má před sebou. Byla to miko, čarodějnice, která dokáže kdykoli zakrýt svůj záměr a zabít ho. Může se to stát uprostřed objetí nebo polibku; nikdy by se to nedověděl, nikdy by neucítil sebemenší změnu jejího wa, narušení harmonie výronem agresivity. Nikdy by nepoznal, že sáhla po Prázdnu.

Její záměr tedy nikdy nemohl uhodnout a uvědomil si, jak dobře udělal, že tak dlouho čekal na stromě. Věděl, že sedí tváří v tvář smrti. Vůbec ho nezaráželo, že smrt má k němu přijít v podobě jeho první lásky; naopak, zdálo se mu to naprosto správné. Pokud má dnes zemřít, ať je toto poslední tvář, kterou uvidí: propadne se do bezvědomí se vzpomínkou na Jukio.

„Všude je klid,“ pronesla Akiko tiše. „Zvířata se schovávají, ptáci sedí v hnízdech a hmyz spí. I vítr přestal vát. To všechno kvůli nám.“

Oči jí svítily; zdálo se mu, že v nich vidí odraz měsíce. Leskly se jako nejjemnější hedvábí a připomínaly mu oči Jukio.

„My jsme milenci, Nicholasi, poslední opravdoví milenci, kteří zůstali naživu. Když jsme se milovali, tak se neproplétala a nepronikala sebou jen naše těla, ale taky naše duše.

Ty mraky a déšť nás spojily, Nicholasi. Teď jsme poznamenaní oba, stejně nesmazatelně jako já těmi svými draky. Vždycky jeden druhého poznáme. Ať se narodíme jako cokoli, ať budeme mít jakoukoli karmu, poznáme se. Ať už budeme člověkem, bobrem, čejkou nebo hadem. Tanec našich duší nás spojil navždycky.“

Přiblížila se k němu? Nicholas nevěděl. Slova jí začala zářit stejně jako oči, jako by je zahalovalo světlo hvězd tam, kde na ně nepadal stín stromů.

Naklání se? Necítí na prsou tlak jejích ňader? Necítí, jak ho zaplavuje její teplo a nelechtá ho na krku její dech, vonný jako lilie? Ať dělal co dělal, cítil jen její wa, zářící maják neměnný jako oceán.

Vzpomněl si na jejich zimničnou noc na Satóově zahradě a napadlo ho, že by si to rád zopakoval. Sató. Ucítil, jak mu klade ruku na záda, opírá se mu o rameno a hladí ho na krku prsty. Nezapomeň na Satóa, říkal si, nezapomeň, jak jsi ho zklamal. Nesplnils svou svatou přísahu, že ho budeš chránit. Existovalo pro něj jen jediné možné řešení.

„Ne!“

Jeho křik se rozlehl nocí. „To nedovolím! Nemůžu tě milovat, miko!“

Vytrhl se z jejího objetí a vytáhl nůž s krátkou čepelí, který si přinesl od Itami. Přestože původně patřil do kuchyně, měl výborně nabroušené ostří; pořád ještě to byla důstojná zbraň.

Bez váhání si Nicholas pohroužil nůž až po rukojeť do břicha. Černá krev mu vystříkla na kolena, na trávu, do klína Akiko.

Nicholasův obličej se zkroutil bolestí; hlava se mu třásla, nicméně vedl nůž zleva doprava místy, kde sídlila jeho hara.

Akiko v šoku třeštila oči. „Amido!“ vydechla. Tolik krve! Tekla z něj proudem, přímo ze středu jeho bytí, zbavovala ho síly a života.

Jednotlivé city v ní se dožadovaly její pozornosti. Vzrušení a smutek, šok a panika. Uspokojení a strach. Skutečně chtěla tohle? Tohle má být vyvrcholení její dlouho připravované pomsty?

Věděla, že je to ono, i když nyní začínala tušit, že ne tak docela. Zdálo se jí, že celý život bojovala, aby se osvobodila od tradiční role ženy jako mužské otrokyně. Z toho vycházel její odpor k tomu, čím byla její matka, k postavení taju jako takových; to ji přivedlo k odhodlání vycvičit se v těch nejobtížnějších bojových uměních, čili v mužské prácí. Celý život se snažila dosáhnout rovnosti s muži.

Jenže nyní si začínala uvědomovat, že tato její touha ji dostala do postavení pěšáka v šachové hře těch, které považovala za svoje nejbližší: Kjókiho, Saigóa a konečně i náměstka Šimady. Chápala, že její otec zformoval její život mnohem víc než kdokoli jiný – tak jako Saigóův otec zformoval jeho. Ona a Saigó byli tedy stejní. Naprosto stejní. Ztělesněné zlo.

Přišla na to příliš pozdě: vyžádalo si to smrt jediného člověka, kterého – jak nyní chápala – milovala víc než koho jiného na světě.

Otevřela ústa a napřáhla k němu ruce, aby mu dala najevo své city, avšak právě v tom okamžiku se země pod nimi zachvěla, jako by se nějakým džahó, které ani ona neovládala, změnila ve vodu.

Nocí znělo hřmění jako salvy z děl a zvuky se odrážely od překážek, které tu ještě před chvílí nebyly.

Svět se rozpadal, otvíral se jako rozšklebené čelisti; květiny, keře, stromy a celé louky mizely v zejícím otvoru, který neměl konce.

Do nosu jí vnikl pach síry a roztaveného kovu.

A pak ztratila rovnováhu, padala, otáčela se ve vzduchu a pociťovala takovou závrat, že ani nedokázala rozeznat, kde je nebe a kde země; jediné, co mohla udělat, bylo natáhnout ruku a zarýt nehty do drolící se půdy.

Také Nicholas se otáčel a nadskakoval v sevření prvního otřesu, jehož epicentrum, jak správně předpověděla sovětská družice, leželo ani ne kilometr odtud na východ.

Odletěl od místa, kde ještě před okamžikem s Akiko klečeli, od lesklých kaluží krve, která vytekla z těla čerstvě zabité lišky, kterou si ovázal kolem pasu pod kimonem jako bederní pás. Správně předpokládal, že jenom šok první velikosti dokáže džahó odvrátit na dostatečně dlouhou dobu.

Opřel se o skálu zdrsnělou prasklinami, které se v ní otevíraly a trhaly ji na kusy.

Chtěl se postavit na nohy, jenže země se chvěla dál a on znovu upadl; ležel nyní asi padesát metrů od svého původního místa. Zvedl hlavu a hledal Akiko: neviděl ji, což ho v tom zmatku kolem ani nepřekvapilo.

Svět se zbláznil. Tam, kde stály stromy, se šklebily otvory jako vyžrané dásně; vyrvané stromy čněly ze země jako šípy vystřílené nějakým lučištníkem vysoko nad jeho hlavou a vytřásaly ze svých kořenů hlínu.

Nicholas se začal plazit zpátky; nějakou dobu mu to trvalo. Hodně míst musel obcházet a častokrát se zastavil, když mu zmítající se země roztřásla nohy i kolena.

Nakonec dorazil k průrvě, zubaté prasklině vesmíru; bylo strašné vidět prázdný prostor tam, kde ještě před několika minutami ležela pevná země. Muselo to zarazit každého, i jeho, který se tu narodil a tudíž byl na zemětřesení zvyklý. Vlastně si na ně nikdy nikdo nemohl úplně zvyknout; pokaždé ho pokořila svou obrovskou ničivou silou.

Zdálo se mu, že v dutém tichu nastalém po rachotu otřesu slyší nějaký hlas. Pomalu se připlížil k okraji průrvy.

Uviděl ji dole; její oválný obličej k němu vzhlížel mezi rozbitými kameny a polámanými stromy.

„Nicholasi.“

Viděl ty pořád ještě zářící oči: byly to oči Jukio. Zamířil k ní a půda pod ním začala povolovat; dolů se snesl proud hlíny a Akiko vykřikla.

S hlavou nad touto pekelnou propastí pozvolna couval zpátky; očima hledal nějakou jinou cestu, jak se k ní dostat a pomoci jí. Třeba ten strom přímo nad ní; pak si všiml, jak vratce nad průrvou visí. Kdyby ho strom neunesl, při pádu by ji jeho kmen rozdrtil na kaši.

„Nicholasi!“ Něco v jejím hlase ho donutilo; aby svou pozornost opět zaměřil na ni. Pohlédl dolů. Ne: byl to jen její hlas, který se změnil co do výšky i do zabarvení.

„Nehýbej se,“ upozornil ji. „Nemůžu slézt dolů – všechno se tu drolí. Najdu něco, čím bych tě mohl vytáhnout.“

„Ne!“

Zoufalství v jejím hlase ho zamrazilo.

„Neopouštěj mě zase, Nicholasi! Už nikdy!“

Tentokrát byl rachot mnohem hlubší, jako by skutečně vycházel ze samého středu země. Slyšel dobře? Řekla skutečně „zase“?

„V tom případě jdu dolů za tebou!“ zavolal.

„Ne! Ne, Amido, ne!“ Viděl její tvář osvětlenou měsícem, které teď při zemětřesení jakoby zesílilo; vypadalo to, že vesmír se probouzí z hlubokého spánku. „Zabiješ se!“ Něco se dole pohnulo; už se napůl spustil do průrvy a prsty bosých nohou hledal nějaké místo, kde by se mohl zachytit.

Spatřil Akiko, jak šmátrá po kořenech stromu, spletených v obrovský gordický uzel; neměla však žádný kouzelný meč a nemohla jej rozetnout.

Rachocení zesílilo a Nicholas uslyšel strašlivé skřípění světa trhaného na cucky. Hluboko pod ním se přesunovaly kusy země a vzniklý tlak vystřeloval vzhůru. Stěny propasti se třásly a vzdalovaly se od sebe; i obloha se jakoby zachvívala bolestí a hvězdy pomrkávaly.

Nicholas neslyšel nic kromě hřmění, které mu naráželo na ušni bubínky s takovou silou, až se bál, že mu prasknou. Zahlédl, jak strom klouže dolů. Otevřel ústa, aby zařval, ale pak se musel soustředit na to, aby se vyhrabal ze smrtonosné pasti dříve, než za ním zaklapne.

Když znovu vzhlédl, připadal si, jako by se díval na jiný svět. Nikde žádný strom, žádné rozdrcené skály, žádné průrvy a rokle, kterých si všiml, než se pokusil slézt dolů.

Jako úrodné údolí vyrvané na malý okamžik poušti, všechno, co předtím viděl, bylo pryč. A Akiko jakbysmet.

První, koho Nicholas potkal, když jej propustili z tokijské nemocnice Toranomon, byla Táňa Vladimová. Nijak zvlášť ho neudivilo, že ji vidí; Minckovi se vůbec neobtěžoval zavolat.

Vycházela zrovna z výtahu v hotelu Okura, když do něj Nicholas nastupoval.

„Co se vám stalo?“ zeptala se.

Nicholas nastoupil a ona s ním. „Vypadáte, jako by vás někdo strčil do strojku na maso a pak ho zapomněl vypnout.“

„Byla jste tu při zemětřesení?“ Nic lepšího ho nenapadlo; navíc to nebyla tak hloupá otázka, jak by se mohla zdát.

„Jistě.“ Přikývla. „To vám teda povím, bylo to dost děsivý. Japonci to brali dost v klidu.“ Úporně se snažila o veselý tón a Nicholase by zajímalo proč. „A co vy?“

„Nic,“ odvětil. „O to nejlepší jsem přišel.“

Trpělivě čekala, zatímco odmykal dveře svého pokoje. „Jednou jsem byla v Los Angeles, když přišlo menší zemětřesení,“ poznamenala. „Vypadalo to trochu jako tady, i když jsem slyšela, že tady to bylo mnohem horší. Nikdo si ho nevšímal – skoro, jako by žádný nebylo.“

„Takhle se na to Japonci zrovna nedívají,“ prohlásil Nicholas cestou do koupelny, kde pustil vodu ve sprše. „Považují zemětřesení za součást přírody. Pro Kaliforňany znamená smrt, tak na ně radši nemyslí.“

Po čtvrthodině strávené pod proudem horké vody, kterou pak vystřídal ledovou, vyšel z koupelny zabalený do osušky. Stáhl si z ruky igelitový pytlík, kterým si udržoval nový obvaz na prstech v suchu. „Po pravdě řečeno jsem rád, že jste tady.“

„Výborně,“ utrousila a hleděla mu přitom na ruku. „Jsem tady vlastně jako Minckův poslíček. Od minulého týdne se trochu změnilo zaměření: už není hlavní Protorov, ale Tenči.“

Buďto ho přepadla únava, nebo měl ještě plnou hlavu Akiko a otázek, do jaké míry se jí podařilo stát se Jukio nebo někým podobným, koho však přesto v mysli považoval za nedotknutelného a svatého. Možná to byl jen další výplod jeho fantazie, ale byl přesvědčen o tom, že kami jeho první lásky se nakonec nějakým způsobem zmocnilo i svého živoucího dvojčete a naplnilo jí srdce láskou a soucitem – srdce, v němž předtím sídlila jen nenávist a strašná touha po pomstě. Třeba to bylo hloupé třeba ne. Příliš dobře věděl, jak se život a smrt někdy prolínají.

Každopádně si nepovšiml falešného tónu jejího hlasu, který by jindy zaregistroval. Příliš se rozhovoru nevěnoval a myslel na něco jiného; tím, že si uvolnil své přetažené svaly, se přestal soustředit a stal se zranitelným.

„To nevadí,“ opáčil a odvrátil se od ní, aby si vyndal ze skříně čisté šaty. „Protorov už nepředstavuje pro nikoho žádné nebezpečí.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Táňa, i když to dobře věděla.

„Chci říct,“ odpověděl Nicholas, „že jsem ho zabil.“ Obrátil se právě včas, aby si všiml jejího výrazu, když dodal: „Taky jsem zjistil, co je to Tenči.“

Do Táni jako by udeřil blesk: po Rusilovově strašné zprávě ztratila skoro všechnu naději. Po Protorovově smrti se jejich šance na setkání KGB – GRU znatelně smrskla. Také znala Mironěnka – aby ne, když byl jejím prvním milencem, čímž ho také přivedla do Protorovovy sféry vlivu těsně předtím, než ukončila svoje studia na Urale. Mironěnko a pár dalších funkcionářů GRU tam tehdy přijelo na exkurzi.

Protorov si ze všech návštěvníků vybral právě Mironěnka, protože se domníval, že by mu mohl být nejvíc užitečný.

A proto mu Protorov poslal v noci Táňu do pokoje. Byla sexuálně vyhladovělá a její vášnivé city se spojovaly s jejími tělesnými potřebami v kombinaci, které Mironěnko nedokázal odolat – což by asi dokázal jen málokdo.

Tak se Táňa stala prvním spojovacím článkem mezi ním a Protorovem; nechtěl se jí vzdát ani po skončení návštěvy a jejich románek nakonec vydržel celé jaro a část léta.

Jenže v létě Táňa končila školu a protože měla před sebou mnohem riskantnější úkol, který navíc mohla zvládnout jedině ona, Protorov si dat záležet, aby se o milostném vztahu dověděla Mironěnkova manželka. Mironěnko tedy opustil Táňu, ovšem díky tomu, že Protorovův následující zásah mu zachránil manželství i kariéru, přešel plně do jeho tábora.

Mezitím Protorov Táňu vyslal, aby si našla cestu mezi disidenty z okolí jejího bratra Michaila. Z jeho hlediska na tom žádné riziko samozřejmě nebylo: dobře věděl, že Táňa je plně oddaná svému otci a Michailovo chování považuje za zradu rodiny. Také doporučil svým instruktorům, aby ji během výuky v tomto ohledu dále zpracovávali.

Michail byl velice rád, že ji vidí; pro něj to znamenalo, že dospěla. Ani ho nenapadlo, že jeho sestra je agentkou KGB.

Nyní, když se Táně vrátila naděje, automaticky zapomněla na svůj původní plán Nicholase zabít a po návratu do Washingtonu ustřelit hlavu Minckovi. Když bude znát tajemství Tenči, může se dohodnout s Rusilovem, aby ji dopomohl k útěku.

Samozřejmě že mu neprozradí, co ví; namluví mu, že se musí vrátit na ústředí jako kající se dcera, protože ji Linnear prokoukl. Po tom, co se událo v domě na Hokkaidó, mu nebude dělat problém tomu uvěřit.

A potom vzhůru přes Kurily k Mironěnkovi. Setkání se ještě pořád dalo stihnout a bude jenom ráda, když se na jejím vítězství nebude podílet žádný ctižádostivý chlap. Ne, ona sama promluví ke shromážděným zástupcům KGB a GRU jako určený nástupce Viktora Protorova. K převratu dojde; žádný sen nezemřel.

Ze všech sil se snažila ovládnout svůj hlas, když říkala: „Čím dřív mi to řeknete, tím dřív můžu zavolat Minckovi, abychom to smetli ze stolu.“

Nicholas se již oblékl a počítal peníze ve své nové peněžence. „Naštěstí na to nemusíme nijak reagovat, tím jsem si jistý. Ovšem kdyby se o tom dověděli Rusové, koukala by z toho mezinárodní katastrofa.“

Táňa zaťala zuby v dychtivém očekávání; svou nervozitu dokázala stěží udržet na uzdě. Následovala ho, když zamířil do koupelny, aby se učesal; když si zapnul fén, opřela se o rám dveří.

„Tenči je vhodné označení,“ začal. „Znamená to ‚nebe a země‘. Tenči je ve skutečnosti superrobot.“

„Cože?“ vykřikla Táňa. „Co to má bejt, nějaký sci-fi nebo co?“

„Začnu od začátku. Před třemi roky se v úžině Nemuro mezi Hokkaidó a nejjižnějším cípem Kuril potopil japonský tanker Hare Maru naložený radioaktivním odpadem.

Bylo to obrovské neštěstí, které japonská vláda, jak si jistě dovedete představit, nechtěla moc tahat na světlo.

Jakmile se vylepšilo počasí, začalo se se záchrannými pracemi. Ukázalo se, že radioaktivní odpad zůstal v kontejnerech a celá akce probíhala bez problému.

Jenže třetího dne potápěči zjistili, že jejích obří čerpadlo svými vibracemi způsobilo v mořském dně prasklinu, ze které se začala hrnout černá a hustá kapalina.

A tak se náhodou podařilo objevit ropu u japonského pobřeží, na místě, kde geologové tvrdili, že žádná nemůže být.

Když o tom potápěči přinesli zprávu, všechny to dokonale rozrušilo a okamžitě o tom dali vědět premiérovi.

Na moře vyrazila výprava oceánografů a geologů a o tři týdny později se vrátila s něčím nepředstavitelným. Zdálo se, že tahle zásoba fosilního paliva leží dost hluboko a je pořádně velká. Kdyby vláda přišla na nějaký způsob, jak ji těžit, Japonsko už by nemuselo nakupovat ropu a bylo by dokonale nezávislé – přesně to, co si Japonci vždycky přáli.

Jenže problém byl ten, jak ji z té skály dostat. Obvyklé způsoby podmořské těžby nebyly k ničemu vzhledem k typu horniny; navíc to místo leží blízko známého geologického zlomu a všichni se báli, že nějaká nepředložená činnost v moři by mohla vyprovokovat pořádné zemětřesení.

A tak se zrodilo Tenči. Má osm článkových ramen a nohou a může se pohybovat v jakémkoli terénu. Vidí, slyší, dokonce registruje pachy. Může – a taky bude – čerpat z moře ropu a hnát ji do potrubí k lodím na hladině.“

„Tak proč s tím dělají takový tajnosti?“ zeptala se Táňa. „Tohle přece mohli dělat veřejně.“

„Možná,“ připustil Nicholas. „Ovšem ta zásobárna ropy neleží jenom na japonském území, i když oni si myslí, že ano.“

„Cože říkáte?“ Táně skočilo srdce do krku.

„O Kurily se Rusko a Japonsko hádají už dost dlouho – to pro vás není žádná novinka. Otázka tedy je, komu ta ropa patří, Japonsku nebo Rusku? Dostanete dvě různý odpovědi podle toho, koho se zeptáte.“ Odstoupil od zrcadla. „Teď už chápete, proč se Protorov tolik snažil o tom něco vyčmuchat. Rusové by taky mohli být soběstační.“

Vyšel z koupelny a rozhlédl se: Táňa byla pryč.

Už už se chystal, že vyrazí do budovy Šindžuku Suirjú, do kanceláří Petrochemie Sató, když zazvonil telefon. Zvedl ho. „Ano?“

„Počasí bylo v Key Westu perfektní, kamaráde,“ ozvalo se ze sluchátka. „Jenom ty lidi tam stáli za prd.“

„Croaker!“ vylétlo z něj, jako když se vypouští dětský balonek. Kolena se mu podlomila a musel se posadit. „Lewe, to nemůžeš bejt ty!“

„Můžu, kamaráde, a taky jsem. Jsem dole v hale. Nechtěl jsem za tebou chodit bez ohlášení, aby tě ještě neklepla pepka. Můžu jít nahoru?“

„Zrovna jsem šel ven. Sejdeme se dole.“ Hlavou mu vířily tisíce otázek. Lew Croaker žije! Jak je to možné?

„Ne. Mám pro tebe něco důležitýho. Radši bych šel k tobě.“

„Tak fajn.“

Nastalo ticho. „A jak ses jinak měl?“ Hlas zdrsněl.

„Nic není, jak bejvalo,“ opáčil Nicholas. „Jenže to není nikdy.“

„Jo, to mi povídej. Za minutku jsem tam.“

Byl o něco hubenější a rozhodně víc opálený; v jeho obličeji připomínajícím Roberta Mitchuma se klikatilo o pár vrásek víc. Přesto se Nicholasovi zdálo, že vypadá dobře.

Objali se jako bratři a tentokrát Croakerovi ten dotyk nevadil; udivovalo ho, jak moc mu jeho přítel chyběl.

Ukázal prstem. „Co ty obvazy?“

„Později,“ odbyl ho Nicholas. „Mluv.“

Croaker mu vylíčil všechno od okamžiku, kdy ho tajemné auto srazilo v Key Westu ze silnice, až po překvapivá odhalení Alix Loganové.

„Takže vraždu Angely Didionové si objednal Minck,“ pronesl Nicholas zamyšleně. „A ne Tomkin.“

„Ten o tom jenom věděl,“ zafrkal Croaker. „Jenom jí pustil vrahy do bytu. To ho asi zbavuje viny!“

Nicholas se na něj podíval a měl pocit, že ho bolí celé tělo. „Je mi líto, že byl tak slabej. Nejspíš myslel na únik informací… bezpečnost státu…“

„Podle mě je to stejně vrah,“ přerušil ho Croaker. „Na nějakou bezpečnost státu kašlu zvysoka.“

„S tím nesouhlasím, Lewe.“

Croaker na něj vyvalil oči. „Co tím chceš říct?“

„Víš dobře, co chci říct,“ odvětil Nicholas tiše. „Proč jsi vlastně tady?“

Croaker zapřemýšlel. „Bezpečnost státu,“ povzdechl si rezignovaně. „Promiň, Nicku.“

„To nic, Lewe. Z toho plyne jenom to, že ve jménu našeho vlastenectví z nás může kdekdo udělat voly.“

„Myslíš, že to skutečně vedlo Tomkina k tomu, aby je tam pustil?“

Nicholas pohlédl na svého přítele. „Vážně nevím.“

„No, Angele to beztak může bejt jedno. Tak nebo tak, stejně je pod zemí.“

„Nemůžeš se přece pořád takhle užírat jedinou smrtí, Lewe. Uvažuj rozumně. Udělal jsi, co bylo v tvých silách – a je to víc, než by udělal někdo jiný na tvým místě. Mám dojem, že Angelin duch má klid.“

Croaker se svalil do křesla a opřel si hlavu do dlaní. „Neudělal jsem nic. Nic jsem nevyřešil, nikam jsem se nedostal. Jenom jsem si stavěl domeček z karet. Za Angelinu smrt si nikdo sednout nepůjde – ani teď, ani pozdějc.“

Nicholas si začal dělat starosti. „Co se ti vůbec v tom Key Westu přihodilo, příteli? Myslím doopravdy.“

Croakerův hlas zmatněl. „Já ti nevím, Nicku. Ať mě čert, jestli to vím.“ Nicholas mlčel a Croaker musel pokračovat, aby prolomil nepříjemné ticho. „Celej můj život šel do háje. Řekl bych…“ Odmlčel se a začal jinak. „Nemám ponětí, co se stalo s tím klukem, co skončil akademii mezi nejlepšíma ze třídy. Tehdá jsem měl v jedný ruce zákon a v druhý služební pistoli – věděl jsem, co s nima mám dělat. Věděl jsem, že stojím na správný straně a oni, všichni ti vrazi, násilníci, lupiči a zloději jsou na špatný straně.

To už je dávno – nebo mi to tak připadá. Někdy potom jsem zjistil, že už nedokážu rozlišit ochránce zákona od kriminálníků. Byl jsem si jistej, jako že sedím tady, že Angelu zabil Tomkin. A mýlil jsem se… nebo ne? Už nevím. Minck ji nechal zabít a já poznal, že se s ním musím střetnout. Nevěděl jsem proč. Chtěl jsem ho snad zabít sám? Chtěl jsem spáchat nejtěžší hřích proti zákonu, který jsem slíbil hájit? Vím, že když jsem stál naproti němu, něco ve mně to chtělo udělat – i když jsem už věděl, jaká byl.a Angela potvora, i když jsem věděl, že mohla – a máš pravdu, udělala by to – vyhodit do vzduchu celej ten smradlavej kšeft, co v něm Tomkin jel s Minckem. Konečnej výsledek byl ovšem ten, že někoho připravili o život. Zahráli si na Boha, Nicku. Zabíjeli.“

Zvedl hlavu a Nicholas sebou při pohledu na jeho zarudlé oči trhl. Možná plakal… pro sebe, pro jednu ztracenou duši. „Ať byla jaká chtěla, Nicku, měla právo žít. A v tomhle mám pravdu, to snad nepopřeš?“

Nicholas položil svému příteli ruku kolem ramen. „Měla právo žít, Lewe.“

Croaker zlostně vyštěkl: „Ajá, místo abych Mincka zaškrtil, tak pro něj nakonec ještě dělám!“

„Nechápu.“

„Tak to pochopíš brzo, to ti zaručuju.“ Croaker vstal a začal přecházet po místnosti jako lev v kleci. Byl celý napjatý a nestyděl se to dát najevo. „Jde o to, že tenhle parchant Minck má ještě další problémy. Vypadá to tak, že Táňa Vladimová je ruskej špion, kterýho na něj nasadili. Nemotala se tady vokolo tebe v poslední době?“

Nicholasovi hučelo v hlavě: bylo to příliš mnoho ran najednou. „Táňa,“ opakoval. „Sovětská špionka? Proč mí to Mínck nezavolal sám?“

Croaker ukázal na telefon. „Vyzvedáváš si někdy vzkazy, kamaráde?“

„No, vlastně ne. Myslel jsem na spoustu jinejch věcí a do hotelu jsem se vrátil teprv před půlhodinou. S Táňou jsme se srazili u výtahu. Pak –“

„Jo? Co pak?“

Panebože, napadlo Nicholase. Tenči! Dal jsem ji všechno, co jsem se tak zoufale snažil zachránit před Protorovem. Takže nakonec možná vyhrál on. Ovšem taková myšlenka, pomyšlení na světovou válku vyvolanou místním konfliktem, byla přímo nesnesitelná.

„Pojď!“ vykřikl Nicholas.

„Kam?“

„Do Hamamacu-čó.“

Když Táňa opustila Nicholasův pokoj, seběhla těch sedm pater dolů po požárním schodišti; nehodlala čekat na výtah, a navíc se bála, že ji někdo uvidí. Na ulici se rychlým krokem vydala na sever; nejraději by si vzala taxi, jenže nechtěla zanechat tak jasnou stopu. Ostatně brzy zjistila, že volila správně: ulice byly zacpané a šlo se jí mnohem lépe pěšky, i když se musela prodírat davy lidí jako losos plující proti proudu.

Na Sakura-dóri našla stanici Toranomon na lince Ginza; seběhla dolů, zaplatila jízdné, jela jednu zastávku do Šimbaši a tam přesedla na linku J.N.R. do Hamamacu-čó.

Objevila se v davu lidí, většinou turistů, a společně s nimi čekala na jednokolejku na letiště Haneda, odkud jí letělo letadlo na Hokkaidó. Napřed si však vystála frontu u telefonní budky a vytočila speciální číslo, aby dala vědět Rusilovovi, že utíká.

„Padák,“ bylo její jediné slovo, když se dovolala.

Mezi poledním náporem a večerní špičkou byl provoz v Tokiu nevyzpytatelný. Záleželo to na rozmarech bohů.

Nicholas se rozhodl riskovat a jet do Hamamacu-čó taxíkem; byla to chyba. Sakura-dóri byla ucpaná a případné objížďky nevypadaly o nic lépe. U stanice Onarimon toho měl právě tak dost, hodil řidiči do klína několik bankovek a vyrazil z vozu s Croakerem v patách.

Moc si nepomohli: Onarimon měli sice při cestě, jenže dole v podzemí museli dvakrát přesedat, napřed v Mitě na linku Toei Asakusa, a pak v Šimbaši na J.N.R.

Když vyšli do pointilistického slunečního světla, narazili na nesmírný dav, který se valil po dvou schodištích na odjezdová nástupiště jednokolejné dráhy. Byla to změt barev, hlasů, pádících těl. Moře tváří.

„Může tady být kdekoli,“ prohodil Croaker. „Anebo taky může být o padesát kilometrů dál.“

„Přestaň s tím optimismem,“ usadil ho Nicholas. „A běž radši tamhle k tomu zadnímu schodišti. Přesně za tři minuty oba vyrazíme nahoru – já tady, ty tam. Najdeme ji někde nahoře.“

Croaker zvážněl. „Jak si můžeš bejt tak jistej, že je tady?“

„Neznáš Tokio, Lewe,“ odpověděl mu. „Musí se co nejrychleji dostat na Hokkaidó a jediná šance, jak to zařídit, je letadlem z letiště Haneda.“

„Z každýho většího města přece vede spousta cest. Jak víš, že zrovna poletí?“

Nicholas mu to nemohl vysvětlit, protože io sám přesně nevěděl. Vzpomněl si na Táninu tvář, když jí oznámil, že odhalil tajemství Tenči. Její překvapení najednou získávalo další význam: věděl, že na útěk nebyla připravena. Ať měla původně jaký chtěla plán, všechno se změnilo, když jí pověděl o Tenči.

„Lewe,“ začal naléhavě, „ona se chce vrátit domů, do Ruska. Řídí se instinktem a ten vždycky velí použít tu nejkratší a nejrychlejší cestu. Je to jen taková předtucha, ale věřím, že mám pravdu.“

„Dobře, kamaráde,“ připustil Croaker. „Už mám s tvejma předtuchama zkušenosti. Sejdeme se nahoře.“

Bylo čím dál větší vedro a Táňa se začala potit. S jednokolejnou dráhou bylo něco v nepořádku. Neuvěřitelné se stalo skutkem: japonský dopravní prostředek se porouchal.

Když se před chvílí podívala na hodinky, zalitovala, že Nicholase Linneara nezastřelila, když stál před zrcadlem v koupelně. Dobře však věděla, proč zaváhala a nakonec se rozhodla to neudělat: bála se ho, bála se, že nějak odhalí její úmysl a nedovolí jí donést tajemství Tenči na schůzku. Utěšovala se tím, že to setkání KGB a GRU je ze všeho nejdůležitější a že nesmí dovolit, aby je cokoli ohrozilo.

Teď litovala, že se o to aspoň nepokusila. Byla na útěku a vystavená pronásledování: pomyšlení na to, že je jí Nicholas Linnear na stopě, ji naplňovalo děsem.

Když ho nyní uviděla na schodech poblíž konce nástupiště, kde stála, otočila se na podpatku a začala se prodírat hustým davem na druhou stranu.

Přehlížela hlavy kolemjdoucích v patnáctivteřinových intervalech, jak se to naučila v Protorovově akademii, a pokud mohla, používala k tomu lesklé povrchy.

Srdce se jí málem zastavilo, když ho spatřila, jak vychází na nástupiště. Zdálo se, že tou masou lidstva prochází lehce jako nůž máslem, kdežto ona musela bojovat o každý centimetr. Připadala si jako na tekutém písku, zoufale zabírala nohama, jenže bez valného výsledku: tekoucí písek nebo sen.

Ani jedno z toho. Potají vytáhla svou modifikovanou berettu, kompaktní a silnou zbraň vhodnou na malé vzdálenosti.

Ohlížela se přes rameno přesně tak, jak to viděla dělat Rusilova; tenkrát se mu smála, ovšem teď jí na tom nic směšného nepřišlo.

Tak se zabrala do snahy uniknout svému osobnímu stínu, že se příliš nestarala o to, co se děje před ní: lidé kolem pro ni představovali bažinu, kterou se musela prodrat. Přestali to být jedinci a staly se z nich součásti nepříjemně zdržujícího celku; nejradši by je všechny pozabíjela a rozházela po zářivém kolejišti, které se táhlo směrem k Fudžijamě zahalené modrým smogovým oparem a k bezpečí letadla v Hanedě.

Něco ji udeřilo do prsou; v panice ucouvla, protože viděla, že Nicholas ji dohání.

„Ani se nehni, soudružko.“

Hrubý newyorský přízvuk. Otočila hlavu a automaticky zvedla berettu s prstem na spoušti.

„Dej to pryč,“ vyzval ji Lewis Croaker. „Nemůžeš s ní nic dělat. Nemáš už kam jít.“

Rychle se otočila po svém pronásledovateli a ucítila, jak ji jeho ruka bere za pistoli; instinktivně vystřelila a hotovila se stisknout spoušť znovu, když tu se ani ne patnáct centimetrů od jejího obličeje objevilo velké černé oko, které v následujícím okamžiku vybuchlo s ranou, která roztříštila celý svět.

Croaker zavěsil telefon a oznámil: „Máme zůstat tady, dokud nepřijdou Minckovi lidi.“ Podíval se na Nicholase. „S policií už se spojili. Nikdo proti nám nic nepodnikne.“

Nicholas mlčky hleděl na zahalené tělo Táni Vladimové. Po okolí už pobíhali policisté a oddělovali účastníky dramatu od pouhých diváků. Před několika minutami prohodil Nicholas několik rychlých japonských slov s mladým policejním seržantem; ještě zbývalo vyřídit spoustu formalit.

Nyní však myslel na jiné věci. Znovu vzpomínal na to, co mu říkal jeho otec o zabíjení a vykořeňování zla ze světa. To bylo jeho dilema. Proč, když chtěl člověk udělat jedno, musel udělat i druhé? Copak to jinak nešlo? Nemohla Táňa zůstat naživu?

S Protorovem to jinak nešlo, to věděl; s Akiko jakbysmet. Karma. Poznal, že se ještě nenaučil brát život takový, jaký je. Měl příliš mnoho citu pro druhé – nebo se mu jen nechtělo pustit otěže z rukou? Stejně je nikdy nedržel: život se nedá řídit ani takhle, ani jinak. A on se o to přesto snažil.

Možná by bylo načase s tím praštit, napadlo ho.

V budově Šindžuku Suirjú se Nicholas nejdříve ze všeho sešel s Tanzanem Nangim, přestože věděl, že Justine je tam také a čeká na něj. Chtěl vyřešit alespoň jednu podstatnou otázku svého života, než se s ní znovu setká; potřeboval mít v hlavě naprosto jasno, aby se mohl soustředit na to, co mu Justine chce říct.

Poté, co se s Croakerem rozešli, strávil tři hodiny běháním po rozpáleném městě; nakonec našel to, co hledal, a nyní s sebou nesl balíček v hedvábném papíře.

Bez velkého otálení ho uvedli do Nangiho pracovny. Oba muži se uklonili.

„Posaďte se prosím, Linnear-san.“

„Pokud by vám to nevadilo,“ opáčil Nicholas, „radši bych šel vedle.“

Nangi vyvalil oči a na okamžik se zamyslel, jako by mu Nicholasova žádost narušila zaběhnutý styl života. Rychle se vzpamatoval a přikývl. „Jistě,“ zamumlal.

Prošli úzkou chodbičkou kolem tokonomy, kde v křehké váze trůnila jediná purpurová pivoňka. Nicholas si přečetl báseň na svitku visícím nad ní: „Déšť nikdy nepadá / aniž by přinesl život / květům v horách i údolí.“

Nangi ho kolem výklenku zavedl do menší místnosti, která vlastně ani nebyla kanceláří: Nicholas tu nikdy nebyl, i když tušil, že tady takové místo musí být.

Těsně před prahem si oba zuli boty. Byla to místnost na dvanáct tatami, jejíž zdi tvořily zástěny šódži, i když pokryté sádrou a pobité laťkami. Pokoj zalévalo chladné nepřímé světlo a odněkud se ozývalo tiché zurčení vody.

Uprostřed místnosti stál lakový stolek, kolem zdí byly rozestaveny čínské červené komody kansu a cedrový psací stůl s telefonem, za nímž se nacházelo velké křeslo z téhož materiálu.

Poklekli proti sobě u lesklého černého stolku. Nicholas si prohlížel pokoj, aby se nemusel dívat, jak se Nangi se značným úsilím snaží přinutit svoje nohy, aby se pod ním ohnuly.

„Musím vám oznámit, že jsem nesplnil svou povinnost, Nangi-san,“ pronesl Nicholas po chvíli.

„Jak to, Linnear-san?“ podivil se Nangi.

„Zatímco jste byl pryč, Sató a já jsme se dohodli. Přál si, aby se fúze co nejrychleji uzavřela, a já jsem si přál pomoci mu a vám pochopitelně také – proti Wu-Šingu.“

„Vy a Seiči-san jste se tedy domnívali, že nás ty ohavné zločiny také ohrožují?“

„Nakonec ano. Oba jsme vycházeli z toho, že vy a on máte být posledními obětmi.“

„Měl jste k tomu nějaký důkaz?“

„Především Sató-sanovu víru, že tuhle pomstu rozpoutalo něco z vaší minulosti.“ Nangi mlčel a Nicholas pokračoval. „Přísahal jsem, že ho budu chránit, Nangi-san. Proto jsem s ním taky jel do toho rotenburó na Hokkaidó, kde se měl sejít s nindžou Fénixem. Jenže Koten nás zradil Rusům. Zabili nindžu i Sató-sana.“ Pak vylíčil, co se stalo v Protorovově skrýši; o událostech po svém útěku na kluzáku se nezmínil.

„Fénix byl z Tenšin Šoden Katori.“ Nangi se snažil mluvit co nejklidnějším hlasem. „Dostalo se Sovětům něco do rukou?“

„Na chvíli ano. Ovšem neměli nikoho, kdo by jim to rozšifroval.“

„Aha.“ Nangimu se po tváři rozlila úleva.

„Četl jsem ten dokument, Nangi-san. Znám tajemství Tenči.“

V místnosti nastalo ticho přerušované jen šuměním neviditelné tekoucí vody.

Nangi zavřel oči. Připadal si strašně unavený, jako maratonský běžec, který ze sebe právě vydal poslední zbytek sil, aby doběhl do cíle, a kterému řekli, že dráhu prodloužili ještě o další kilometr.

Otevřel oči a promluvil hlasem suchým jako hedvábný papír: „Teď, když máte proti mně takovouhle zbraň, co s tou informací uděláte, když nepřistoupím na vaše podmínky ohledně fúze?“

„Volal mi jeden člověk jménem C. Gordon Minck, Nangi-san. Patří k vládě Spojených států. Trochu ho znám. Jednou jsem pro něj něco udělal… protože se mi to zrovna hodilo. Protože jsem chtěl zachránit Tenči.“

Nangi přikývl. „Zachránit ho před Rusy, chápu. Jste americký občan. Teď zná americká tajná služba naše největší tajemství a mají nás navždycky v rukou.“

„Nangi-san,“ začal Nicholas tiše, „pověděl jsem Minckovi, že Sověti k Tenči nepronikli a já taky ne. Sató-san mi jednou říkal, že se v souvislosti s Tenči bojí Američanů stejně jako Rusů. Tehdy jsem nechápal, co tím míní, ovšem teď už je mi to jasné. Amerika by si nepřála, aby na ní Japonsko přestalo být závislé. Souhlasím s ním.“

Nangi nemohl uvěřit svému sluchu. „To je přece nemožné,“ koktal. „Jste Američan. Jste –“

„Iteki? Tak jste mě přece viděl od samého začátku, Nangi-san. Barbar, míšenec.“

Nangi sklouzl očima na desku stolku, avšak viděl v něm jen odraz sama sebe. Nenávidím toho chlapa, říkal si, a nevím proč. Pro tohle keirecu trpěl, chránil jeho tajemství, málem kvůli tomu sám zahynul. Je oddaný až za hrob. Snažil se zachránit Seiči-sanovi život. Vzpomínka na mrtvého přítele mu projela tělem jako nůž a znovu v něm rozdmýchala zášť proti tomu, kdo seděl naproti němu. Přesto se zuřivě snažil ho pochopit.

„Mám japonskou duši,“ pokračoval Nicholas tiše. „To poznáte i z mého wa. Sató-sanovi nedělalo potíže mě brát, spřátelit se se mnou.“

„Sató-san měl spoustu zlozvyků,“ vyštěkl Nangi. Okamžitě se však zastyděl a sklonil hlavu až k desce stolku. „Odpusťte, Linnear-san.“ Jeho šepot byl plný bolesti a zlosti sama na sebe.

„Zasloužíte si jen mou poníženou vděčnost za to, co jste udělal pro moje keirecu a pro záchranu Tenči.“

„Je mi opravdu líto, že mi ji nemůžete dát najevo.“ Nicholas se zatvářil smutně a vstal. „K uzavření fúze se zavázal jenom Sató-san. Netrvám na tom, abyste se cítil vázán jeho slibem.“

„Linnear-san.“ Nangi se napřímil. „Posaďte se, prosím.“ A když se Nicholas ani nepohnul: „Prosím vás o to. Už takhle se propadám hanbou. Když teď odejdete, ztratím tvář navždycky.“

Nicholas si sedl. „Nijak netoužím po tom vás zahanbovat,“ prohodil a vzpomněl si, co mu Sató o tomhle člověku vyprávěl. „Jestli jste se na něčem dohodl se Seiči-sanem, platí ta dohoda i pro mne. Jsme jedno a totéž. Chci splnit jeho slib.“ Přejel si rukou oči. „Vychovali mě podle zásad kanrjódó. Nenáviděl jsem cizince, jako by to byl mor.“

„Někteří – možná většina – takoví byli,“ nadhodil Nicholas. Nangi na něj zvědavě pohlédl. „Abych pravdu řekl, nikdy jsem se nesnažil vás pochopit. Viděl jsem jen to, co jsem vidět chtěl.“ Znovu sklopil oči. „A taky mi vadilo, jak dobře vycházíte s mým přítelem.“

„Neměl vás kvůli tomu o nic méně rád. To je ovšem jasné.“ Nicholas zvedl šálek. „Pokud si přejete, můžeme společně jít k Seiči-sanovu hrobu a zapálit tam kadidlo.“

„Ano.“ Nangi se už nestyděl za smutek ve svém hlase a zdravé oko mu zvlhlo. Pozvedl číšku. „Na přátele, kteří odešli, kteří nám chybějí a které budeme ctít do konce života.“

Napili se.

„A co ten Wu-Šing?“ zajímal se Nangi.

„Hrozba Wu-Šingu je zažehnána. V tomto směru se už nemáte čeho bát. Dcera náměstka Šimady je mrtvá, pohltila ji země. Svou pomstu už nikdy nedokončí.“

Nangiho tvář vypadala ztrhaně a sotva šeptal. „Šimada-san měl dceru? Vím jenom o dvou jeho synech, co se zabili v letadle. Ale dcera?“

„Porodila ji taju oiran v Jošiwaře.“

„Panebože!“ Nangimu začalo cukat víčko na zdravém oku. „Vzpomínám si na ty údaje, co jsem o něm získal. Byla tam zmínka o nějaké prostitutce. Netušil jsem, že s ním měla dítě!“

„Je to bohužel ještě horší.“

„Nevím jak.“

„Šimadova dcera byla Akiko Ofuda – Satóová.“

„Panenko Maria, ne! To není možné!“ Utřel si pot z čela. „Věděl to Seiči-san?“

„Ne.“

„Díky Bohu za drobná milosrdenství! Určitě to všechno naplánovala – námluvy, svatbu. A Seiči-san ji tolik miloval!“ Pozoroval své třesoucí se ruce a nedokázal pochopit, jak nad nimi mohl tak náhle ztratit vládu. Vzhlédl. „Říkáte, že je mrtvá?“

Nicholas přikývl. „Propadla se do země teď při posledním zemětřesení.“

„Mohla všechno zničit. Všechno!“

„Málem se jí to povedlo,“ přisvědčil Nicholas.

„Rusové a Američani nejsou jediní, kdo mají zájem o Tenči,“ pravil Nangi po chvíli. „Když jsme teď partneři, je mou povinností vám říct, proč jsem letěl do Hongkongu. Schválně jsem o tom před odletem se Seičim nemluvil, protože jsem neměl tušení, jak to dopadne, a nechtěl jsem mu přidělávat starosti.“

Nicholas se zájmem naslouchal Nangiho vyprávění o čínských intrikách.

„Ale vyhrál jsem,“ ukončil Nangi svou řeč.

Nicholas se odmlčel a uvažoval o tom, co slyšel. „Jedna věc mi není jasná,“ pronesl nakonec.

„Která, Linnear-san?“

„Měl by Lo Whan nějaký důvod vám lhát ohledně svých důvodů?“

Nangi zavrtěl hlavou. „Ne. I tak se mu povedlo ztratit tvář. Snažil se ze mě vyškemrat tajemství Tenči.“

„Podle mě bychom mu ho měli svěřit.“

„Cože?“ vybuchl Nangi. „Po tom všem, co jste říkal? Vy jste se musel zbláznit!“

„Nemyslím rovnou. Za třicet dní bude Tenči v provozu, ropa poteče a nikdo nás už nebude mocí zastavit. Řekněte Lo Whanovi, že do měsíce dostane to, co chce.“

„Vždyť je to zrada! Komunisti –“

„Nebo snad vážně chcete, aby se Rusko spojilo s Čínou? V jakém postavení by se asi Japonsko ocitlo? Mám dojem, že pak by nás nemohla zachránit ani Amerika.“ Rozpřáhl ruce. „Copak to nechápete, Nangi-san? Když téhle jejich skupině dáte takhle silnou munici, zajistíte tím, že Rusko a Čína si budou hrát každý na svým písečku a vy tím navíc získáte přímý kontakt na Peking, na Zakázané město. Lo Whanova frakce nám bude zavázaná a až přijde čas, budou muset svůj dluh splatit. Cenu si stanovíme my.“

„Jsou to Číňani,“ protestoval Nangi. „Jsou to komunisti.“

„Taky jsou to Asiati.“

Nicholas se obrátil a položil na stůl svůj balíček. „Tohle je pro vás,“ pravil. „A s ohledem na náš rozhovor mám dojem, že se to hodí.“

Nangi vyvalil zdravé oko a znovu se uklonil, až se jeho zpocené čelo dotklo černého dřeva stolku.

Pečlivě stáhl obal, pod nímž objevil krabici z mořeného zimostrázového dřeva. Zvedl víko a nahlédl dovnitř; zdálo se, jako by omládl o desítky let. Opatrně sáhl dovnitř a vytáhl dva šálky z vynikajícího průsvitného porcelánu.

„Dynastie Tchang,“ vydechl. Sledoval, jak jimi prostupuje světlo, a myslel na Obá-čama. „Domo arigato, Linnear-san.“ Bylo by nevhodné říkat více.

Podíval se na svého nového obchodního partnera a, jak začínal zjišťovat, na svého přítele. „Váš návrh zvážím.“ Přes rty mu přelétl úsměv. „Určitě bych uvítal konstruktivní jednání, které by vedlo k Asijské alianci.“

Nangi cítil, jak se mu pomalu jako chladný mořský proud vrací vyrovnanost, kterou pozbyl při zprávě o Seičiho smrti. Bez přemýšlení se do této útěšné představy zahalil jako plavec s kůží namodralou mrazem do koupacího pláště; nějakou dobu mu trvalo, než pochopil, že tenhle zázrak se dostavil jen díky tomu, že se odhodlal důvěřovat někomu jinému. Gótaró, Obá-čama, Makita, Seiči. A teď Nicholas Linnear. S radostným vzrušením pocítil, jak se v něm zase rozlévá život, jako by mu v uších burácel silný motor.

Když o něco později Nicholas odcházel, zeptal se: „Tenhle kobun se už dávno nezabývá petrochemií, viďte, Nangi-san?“

Nangi se zasmál. „Víte, Linnear-san, začínám věřit, že se nám bude dobře spolupracovat! Kdybyste tu tak mohl zůstat a nevracel se hned do Ameriky. Patříte totiž sem, váš domov je Japonsko. To vám ovšem neříkám nic, co byste sám nevěděl.“

Znovu se usmál. „A abych vám odpověděl: ne. Petrochemie Sató podnikala v petrochemii, když Seiči-san tenhle kobun založil. Jenže po ropném šoku ve třiasedmdesátém si uvědomil, že petrochemie je v téhle zemi na ústupu.

Vláda zasáhla prostřednictvím MITI – vlastně prostřednictvím mne, protože tehdy jsem dělal ještě náměstka ministra. O umělé inteligenci a robotice jsme se Seiči-sanem mluvili dlouho předtím, než se do toho pustily Fudžicu, Macušita nebo NEC.

Takže jsme pomalu, abychom nepřilákali nežádoucí pozornost, začali přesouvat těžiště výroby do perspektivních oborů. Staré jméno jsme si ponechali jako kamufláž. A když o několik let později začala vláda pracovat na projektu Tenči, byli jsme ve vynikajícím postavení, abychom jim mohli pomoci.“

Otevřel dveře. „Jednou se budete muset stavit v Misawě a podívat se na Tenči. Zasloužil jste si to.“

Nicholas zastihl Justine v padesátém patře u bazénu, kde byla zabita slečna Jošidová. Neřekli jí, že se vrátil.

Když spatřil její opálený obličej, zarazil se a srdce se mu rozbušilo. Napadlo ho: Jukio patří minulosti a tohle je má budoucnost. „Vypadáš dobře.“

„Nicku!“ Otočila se. „Panebože, vůbec jsem tě neslyšela!“

Zasmál se. „Na to bys už měla bejt zvyklá.“ Přistoupil k ní a zvážněl. „Poslyš, Justine, musím ti něco říct.“

Položila mu dlaň na rty. „Ne, Nicku. Prosím. Letěla jsem dvacet tisíc kilometrů jenom proto, abych ti řekla, že tě miluju. Chovala jsem se jako rozmazlená holka, vylejvala jsem si na tebe zlost, kterou jsem vlastně měla na sebe – to nebylo spravedlivý a lituju toho. Vím, že jsem ti ublížila, a to, že jsem si taky připadala ublížená, není žádná omluva.“

Odtáhl její ruku. „Justine –“

„Vůbec nezáleží na tom, co mi chceš říct. Copak to nechápeš, že a~ řekneš cokoli, nic to nezmění na tom, že tě mám ráda, že tě miluju. Tak proč to říkat?“

Pochopil, že má pravdu. Měl v úmyslu jí povědět o Akiko a o Jukio. Živě si vzpomínal, jak s ní mluvil po telefonu těsně po Satóově svatbě. Jak byl tehdy zabraný do minulosti, jak se s ní nedokázal dorozumět! Také toho litoval, jenže tušil, že ona o tom ví.

Přitáhl ji k sobě; všimla si jeho poraněné ruky.

„Cos dělal?“ zeptala se a vzala jeho ruku do dlaní.

Zkusil zavtipkovat. „Šahal jsem po jedný ženský a ona to byla karatistka.“

Podívala se mu do očí. „Vážně,“ vyzvala ho.

„Strkal jsem nos do cizích věcí a někoho to dožralo. Vážně.“

„Povíš mi o tom někdy?“

„Justine,“ pravil tiše s tváří zabořenou do jejích vlasů, „ono na tom zas až tak nesejde.“

Plakala. „Bolelo tě to. Mně na tom záleží.“

Se zavřenýma očima ji pohladil po hlavě. „Už mě to nebolí. Je po všem.“

Otevřeli ústa a jejich jazyky se setkaly. Cítili, jak se rozehřívají, jak se jich zmocňuje vášeň.

„Ach, Nicku,“ zašeptala. „Jsem šťastná.“ Vzpomněla si na tu dvojici na kraji kráteru Haleakaly. Teď mám to, co oni, pomyslela si spokojeně.

Pomalu a něžně začali prozkoumávat jeden druhého, znovu se seznamovat tělesně i duševně jako dva slepci, kteří najednou prohlédli. Políbili se tak, jako se líbají dospívající chlapci s dívkami, jako by to bylo vyvrcholení jejich vztahu plné složitých citů a drobných potěšení, která se jen pomalu vyvíjejí v blýskavou sít erotiky. V tom polibku bylo víc než jen touha; Justine měla vždycky za to, že při polibku člověk odevzdává své srdce. Totéž se ostatně dalo říct i o milostném aktu; člověk mohl pronikat – nebo se nechat proniknout – i bez líbání.

Láska čekala na jeho rtech, v horkém spojení jeho jazyka s jejími ústy. Jak dlouho na tuhle chvíli čekala? Nebyla si jistá, ale domnívala se, že celý život. Připadala si volná a plná života, což pro ni byla zbrusu nová kombinace.

Čistota tohoto pocitu ji unášela; změnila se tak dokonale, že ho s ním potřebovala sdílet.

„Jak ti to šlo?“ zeptala se.

„Copak?“

„Tomkinovy závody, pochopitelně.“

Zatvářil se skepticky. „Tebe to zajímá?“

„Je to přece podnik mýho otce, no ne? A můj budoucí manžel tomu šéfuje. Tak mi snad může trochu jít o to, jestli nezkrachujou!“

Usmál se; překvapila ho tím a potěšila. „Nangi zrovna souhlasil s fúzí mezi Sphynx Silicon a Satóovým kobunem Nippon Memory Chip. A to není všechno. Jak to vypadá, během osmnácti měsíců, maximálně dvou let, se asi spojí víc než jenom tahle dvě oddělení.“

„Nicku!“ vykřikla. „To je fantazie!“ Přitiskla ho k sobě. „Můj táta by na tebe byl pyšný!“

„Koukám, že ses taky změnila,“ usmál se.

Přikývla. „Od pohřbu jsem o něm hodně přemýšlela… a o sobě taky. Všechna ta nenávist je pryč. Mám dojem, že ho teď dokážu vidět víc objektivně, jakej skutečně byl. To, co na něm bylo špatnýho i dobrýho. Jenom mě mrzí, že musel umřít, abych to pochopila. Strašně ráda bych mu to pověděla, ráda bych viděla, jak by se na to tvářil.“

Pohladil ji po paži. „Tvůj otec byl strašně silná osobnost, Justine. I na některý dospělý ho bylo moc. Není divu, že dokázal odradit svoje vlastní děti. Důležitý je, že si uvědomuješ, že s tebou ani s Geldou nemanipuloval schválně. On prostě ani jinak žít neuměl.“

Přikývla a přitiskla se k němu. „To je další důvod, proč tě tak miluju, Nicku. Ty mi rozumíš. Jemu jsi taky rozuměl.“

Znovu se políbili, jako by se jeden druhého nemohli nabažit. Nicholas ji jen tak ze zvyku propátrával svým haragei; ke svému údivu shledával, že tam, kde předtím byla jen temnota a zmatek, teď září plamen dokonalé harmonie jejího wa.

Povzdechl si do jejích úst a Justine se se zasténáním přivinula ještě víc k němu. Možná tušil, že něco takového mezi nimi nastane, už tenkrát, když do sebe vrazili na pláži ve West Bay Bridge. Pro nás oba skončila dlouhá cesta, napadlo ho. A zároveň začala.

„Dneska večer půjdeme na večeři,“ rozhodl po chvíli.

Justine měla oči zamžené směsí lásky a touhy. „A do té doby?“

„Běž nakupovat,“ doporučil jí. „Kup si šaty u Macudy. Na dnešním večeru nešetři.“

„Ano? Co je na něm tak zvláštního?“

„Vydrž,“ zasmál se. „To je překvapení.“

„No tak, Nicku.“ Připojila se k jeho veselí a zasmála se také. „Pověz mi to.“

„Nene,“ odporoval. „Můžu ti jenom říct, že zatímco se budeš zkrášlovat, já si půjdu s jedním přítelem zacvičit. Hrozně rád by se naučil aikido a já mu slíbil, že se na to podíváme. Kousek od hotelu je dódžó – už jsem ho tam odpoledne poslal, aby nás objednal. Sejdeme se s tebou v hotelu asi tak v sedm.“

„Počkej. Chceš říct, že ten přítel má bejt to překvapení?“

Nicholas se smíchem pokrčil rameny. „Nevím. Možná bude.“

„Kdo to je, Nicku? Tohle není fér!“

„Napovím ti. Je to Američan – někdo, koho jsi už dlouho neviděla a koho sis myslela, že už nikdy neuvidíš.“

Justine se zamračila. „Vůbec mě nenapadá, kdo by to mohl být.“

„Už brzo se setkáte.“

„Ne!“ vykřikla. „Takhle na to budu myslet celý odpoledne a nebudu se moci soustředit na nic, ani na nakupování!“

Nicholas se rozhodl, že jí to poví. Rozzářil se. „Justine, Lew Croaker je živ a zdráv a máme ho tady v Tokiu!“

„Cože? Děláš si legraci!“ Podívala se mu do očí. „V těch novinách přece…“

„V novinách se spletli. Je to dlouhá historie. V podstatě jde o to, že se ho někdo pokoušel zabít a nevyšlo mu to. Lew se rozhodl předstírat smrt, aby měl klid na to, co chtěl udělat.“

„Panebože!“ Sevřela mu loket. „To je skvělý! Úplná pohádka! Já mu snad dám pusu, že se nenechal zabít!“

Nicholas se zasmál, potěšený tím, že na tu zprávu reagovala stejně jako on. „Takže v sedm,“ prohlásil. „Pak si s ním můžeš dělat, co chceš – samozřejmě v rozumných mezích!“

Oba se tomu zasmáli; úleva po přestálém napětí způsobila, že se pohihňávali ještě dlouho poté a nemohli přestat, i když je už celé tělo bolelo od smíchu. Proč ne? Bylo to příliš krásné.

Nicholas se s Croakerem sešel v parčíku v sančóme Toranomončó a společně vešli do budovy ve třináctém bloku s výhledem na malý chrám a horu Atago.

Nicholase napadlo, že to není tak dávno, co poprvé vstupoval do těchto dveří: nyní mu to připadalo jako celá věčnost. On a Justine teď byli úplně jiní, a navíc tu s nimi byl Croaker.

Převlékli se v šatně; Nicholas vklouzl do svého gi a Croaker do volných bílých bavlněných kalhot a blůzy, které našel ve skříňce.

V dódžó panovalo ticho; vyučování skončilo už před několika hodinami. Nikoho neviděli, a tak se vydali hledat Kenzóa, senseie, který Nicholase napoprvé málem porazil.

Vyprávěl o tom Croakerovi, který poznamenal, že bez pistole je celý nervózní a připadá si jako nahý. „Znáš nás policajty, Nicku,“ říkal. „My se s tím kvérem v podpaží i sprchujeme.“

Prošli dódžó a ocitli se v místnostech určených pro senseie, v malých pokojích pokrytých tatami a oddělených rýžovými šódži.

„Napadlo mě, že už jsem na tyhle věci moc starej. Už mě unavuje starat se víc o pistoli než o ženskou, která třeba sedí vedle mě. Za mejch časů nám to v akademii pořád vtloukali do hlavy: kvér je jediná věc, která tě dělí od díry v kebuli. O ženský se to říct nedá.“ Pokusil se usmát, ale nepovedlo se mu to.

„To platí í o Geldě?“ zeptal se NichoIas.

„Gelda, Gelda. Nevím. Spíš se mi zdá, že když to nedokáže zvládnout sama, jak bychom to mohli zvládat společně? Já holt neumím dělat nikomu berličku. Netrvalo by dlouho a začala by mi lízt na nervy.“ Představil si Alix v bezpečí v Mattyho bytě, jak sedí s rukama mezi koleny a zírá do tmy. Venku lhostejně hučí auta. Zdálo se mu to, nebo to tak skutečně bylo? Opravdu tam na něj čeká, až se vrátí? Nebo už z jeho života zmizela jako proužek dýmu? Na obálkách Vogue a Bazaaru se tvářila dokonale nepřístupně – jenže on měl možnost cítit její hlavu na prsou, vidět její zoufalé oči, mohl ji držet za ruku a v jejím chvění poznávat její zranitelnost. Až ho udivilo, jak doufá, že od Mattyho neutekla – že neutekla od něj.

„Koukám, že už tě nebaví dělat poldu.“

„Kdybych tak věděl, co to znamená,“ broukl Croaker. „Jenže to nevím.“

„U Táni jsi věděl, co to je,“ připomněl Nicholas.

„Jo,“ připustil Croaker. „To jsem věděl.“

Za posledním šódži zahlédli stín, který vypadal jako lidská postava.

„Sensei?“ zavolal Nicholas. Žádná odpově~; natáhl ruku a odsunul šódži.

„Ježíši Kriste!“ vypadlo z Croakera.

Kenzó, sensei tohoto dódžó, visel od stropu hlavou dolů. Nohy měl bílé jako stěna a tvář měla barvu krvavého západu slunce. Mezi rty mu visel zčernalý jazyk.

Nicholas pohlédl na ránu, kterou měl Kenzó v srdci, a okamžitě pochopil, jaká zbraň ho zabila.

„Sakra!“ vykřikl Croaker. „Říkal jsem ti, že bez kvéru jsem jako bezrukej!“ Obrátil se a rozběhl se směrem ke schodišti a šatně, kde měl svou pistoli. Jsem policajt, říkal si, byl jsem a vždycky budu.

„Ne!“ zařval Nicholas. „Lewe, stůj!“ Vyrazil za svým přítelem.

Croaker ho neslyšel; byl v cizí zemi a beze zbraně si připadal nesmírně zranitelný. Zrovna probíhal druhým pokojem; Nicholas přidal na rychlosti a dostihl ho, právě když vbíhal do první místnosti.

Chytil ho za bavlněnou blůzu a strhl ho k zemi.

Jenže současně s tím něco zasvištělo vzduchem jako rozzlobená vosa.

„Bože!“ zaúpěl Croaker hlasem plným bolesti a překvapení. Tekla krev a po podlaze se kutálela těla. Nicholas přidřepl. Kenzóa mohla probodnout jedině mistrně ovládaná katana a to bylo přesně to, čeho se bál. Úder, před nímž se snažil zachránit Croakera, byl určen pro něj.

Spatřil svého přítele, jak klečí na tatami a svírá si pravicí levou ruku; z pahýlu zápěstí mu crčela krev. Ocel přeťala maso i kost.

Znovu se ozval smrtící svist; čepel rozsekla vzduch a rozsekla by i jeho, kdyby jí dal příležitost. Použil tobi aši, létající krok, a uskočil z dosahu rány.

Koten se drsně zasmál. „Ty tvoje nindžovský kousky ti nebudou k ničemu. Dai-katanu mám já.“

Přesně toho se Nicholas obával od okamžiku, kdy si všiml dokonalého záseku v Kenzóově srdci. Koten mával Nicholasovým mečem Iss-hógai. Nicholase matně napadlo, kde asi takový jokozuna – šampion sumó – našel čas, aby se naučil kendžutsu.

Měl na sobě moncuki a hakamu, jako by se právě chystal vstoupit do dohjo a začít zápasit. Lesklé černé vlasy měl pečlivě sčesány dozadu do ičomage. I sedmdesáticentimetrová dai-katana vypadala ve srovnání s jeho mocným pasem přímo titěrně. Byl to nepředstavitelně silný muž a Nicholas nesměl ani na minutu zapomínat na disciplínu, jejímž byl senseiem.

Sumó bylo, co se týče rozsahu, trochu omezenější než ostatní bojová umění. Obsahovalo jen něco přes dvě stě kombinací vycházejících ze dvaatřiceti základních technik založených na tlaku rukou – cuki, celého těla – oši a držení rukama – jori.

Ovšem Koteri byl také sumai sensei. Veškerý boj s takovým sumó byl potenciálně nebezpečný, protože jeho velikost společně s velkou harou mu dodávaly sílu nezvyklou u člověka bez použití mechanických pomůcek. Koten dokázal zabíjet i beze zbraně.

Teď zvedl meč a s rozkročenýma nohama postupoval vpřed. Těžiště měl posazené blízko u země, kde se cítil nejjistější.

Nicholas proskočil pozpátku poslední šódži a ocitl se v dódžó. Hledal nějakou katanu, jenže žádnou neviděl.

Koten sekl do šódži a dai-katana prorazila dřevo a rýžový papír těsně za Nicholasovou nohou.

„Napřed ti useknu kotníky,“ sliboval Koten. „Budeš hezky křičet.“ Prolétl rozsekaným šódži jako divoký kanec. „Už jsem rozkřičel pár lidí. V dohjo.“ Iss-hógai zamířil zleva doprava a pak se náhle stočil k Nicholasovým nohám. „Nejspíš sis myslel, že ozeki nedělají při zápase žádný hluk. Obecenstvo věří, že nanejvýš funí jako zvířata.“ Čepel se znovu mihla vzduchem. „To je právě důvod, proč je sumó tak populární. Pod všemi těmi obřady, důstojností a civilizovaností jsou diváci rádi, že vidí to, co si myslí, že vidí: jak se mezi sebou perou dva jeleni.“

Kotenova malá očka zářila; blížil se k němu a jeho bosé nohy pleskaly po podlaze. „A já jsem se naučil během té půl minuty – ne víc- donutit soupeře, aby řvali. Publikum vždycky burácelo tak, že jsem to slyšel jenom já.“

Nicholas předstíral úhybný manévr doprava a chtěl proběhnout kolem Kotena; sumó pustil levou rukou meč a udeřil ho předloktím do prsou. Nicholas ztěžka dopadl na zem.

Koten se znovu zachechtal. „Teď jsem tě ještě neslyšel zařvat, barbare, ale to přijde.“ Dai-katana se mihla vzduchem a její ostrá špička se zabodla do parket u Nicholasových nohou.

Nicholas věděl, k čemu má tohle škádlení sloužit. Koten chce, aby na něj Nicholas zaútočil, aby použil všechno, co třeba zná z oši, aby si ho přitáhl k tělu.

Mohl bych mu klidně dopřát to, co chce, napadlo Nicholase. Dejme Kotenovi dáreček.

Když se na něj Nicholas vrhl, Koten se zasmál jako slon, na nějž útočí dotěrný hmyz, který ho může nejvýš štípnout a nic víc.

Odrazil Nicholasovo oši jílcem meče, místo aby na ně odpověděl jiným oši, jak Nicholas čekal; ucítil bolest vykloubeného ramene. Ruka ho nesnesitelně bolela a pravou stranu těla měl nyní k nepotřebě.

„Tomuhle říká Musaši Urážení rohů, barbare,“ halasil Koten. „Roztluču tě po kouskách. Však ty mi ještě zazpíváš.“ Mávaje mečem vyrazil směrem k Nicholasovi a pomocí oši jej shodil na zem. Klekl si na něj jedním kolenem a čepel vítězně zasvištěla.

Nicholas se v zoufalství natočil a levicí odrazil Kotenovu paži a tím i úder meče; zraněné rameno a prsty mu však neumožnily dokončit suwari waza tak, jak by si představoval.

Místo toho musel předčasně pustit Kotenovu ruku, aby mu loktem zasadil průrazné atemi; zaslechl s uspokojením praskot lámaných žeber.

Koten vykřikl, zkroutil trup a přitom sekl po Nicholasovi dai-katanou.

Dva útoky najednou a Nicholas mohl vykrýt jenom jeden; nejdůležitější byla samozřejmě ocelová čepel. Levačkou uchopil kostní výběžek pod Kotenovým zápěstím a otočil jím; protože spojil svou vlastní sílu s Kotenovou setrvačností, vznikla síla dost velká, aby kost vyskočila z kloubu.

Teď si byli v jistém smyslu rovní: Koten už nemohl držet meč oběma rukama, protože mu pravice bezvládně visela podél těla. Kloub mu začínal otékat.

Druhý útok už zadržet nemohl, a tak vrazil ramenem do Nicholasova pravého boku; tentokrát Nicholas zařval bolestí.

Odkutálel se a chtěl se vyškrabat na nohy; věděl, že kdyby se na něj Koten dostal celou vahou na zemi, byl by ztracen. To bylo právě obrovské nebezpečí boje se sumai: jejich specialitou bylo nechat svou sílu a váhu působit blízko u země.

Nicholas právě uskakoval, když za sebou ucítil letící meč. Uhnul stranou – rovnou do mocného cuki, které mu vyrazilo dech. Hlava mu spadla a začal bezmocně sípat, jak se jeho plíce zoufale snažily nabrat vzduch.

Druhé cuki do prsní kosti ho srazilo na podlahu a Koten mu dosedl na prsa, čímž ho ještě více přidusil. Nicholas se rozkašlal a do krku mu stoupala žluč.

Koten položil dlouhý, zářící Iss-hógai křížem Nicholasovi přes prsa a rozřízl mu černou bavlněnou blůzu.

„Teď ti naříznu kůži,“ upozorňoval Koten medovým hlasem. „Ten pitomej iteki Protorov mě na tebe nechtěl na Hokkaidó pustit. Tys měl štěstí a on měl smůlu. Teď tě mám v rukou – já mám štěstí a ty máš smůlu.“ Naklonil se a přitlačil Nicholasovi na hrudník. „Pak ti tahle tvoje katana zajede do masa. A nakonec do kosti a do plic.“ Zuřivě se zašklebil. „Tak co, barbare, těší tě, že tě odpraví tvoje vlastní dai-katana?“

Provedl první řez: kůže praskla a rozšklebila se jako ovocná slupka. Vytryskla krev.

Nicholasova mysl hledala východisko; nakonec se obrátil k „nemyšlení“ Prázdna, které dovolovalo organismu, aby se postaral sám o sebe. Jeho levá ruka vystřelila vzhůru s prsty spojenými a zpevněnými jako ostří meče; narazila do měkkého místa mezi Kotenovou bradou a krkem.

Nicholas udeřil tak jako při kendžutsu: celým svým tělem i duší. Nemyslel na Kotenovu kůži, ale spíše na to, co leželo pod ní.

Kite projelo kůží a šlachami, protrhlo Kotenův hrtan a ústní dutinu.

Sumó vytřeštil oči ani ne tak strachem jako překvapením a na víc už čas neměl: zemřel dříve, než se mu do mozku stačila prodrat bolest.

Sírény ječely. V sanitce ležel na nosítkách Lew Croaker v bezvědomí; ošetřovatelé mu ponechali provizorní škrtidlo, které mu nasadil Nicholas, neboť se báli, že by se krvácení znovu spustilo.

Nicholas seděl vedle něj, jedno rameno níže než druhé. Injekci odmítl a nyní hleděl na svého přítele, z jehož levého zápěstí zbyl jen rozšklebený pahýl.

Na kolenou mu spočíval Iss-hógai v černé kožené pochvě; svíral ho, až mu klouby zbělely. Na celý život. To jméno mu najednou připadalo ironické. Japonské meče mají svoje kouzlo, říkal jednou Justine. Ale k čemu jsou kouzla, která vedou k tomuhle?

V nemocnici vylezl ze sanitky, sotva Croakera odvezli na operační sál. Opřel svou dai-katanu o bledě zelenou stěnu ze škvárobetonových tvárnic, vytáhl z kapsy minci a zavolal do hotelu.

„Justine,“ začal unaveně, když ho spojili. „prosím tě, přijeď si nás vyzvednout. Jsme v nemocnicí Toranomon.“ Opřel si čelo o chladnou stěnu; nějaký lékař ho volal a mířil k němu chodbou plnou lidí, aby ho odvedl.

„Všechno je v pořádku,“ hlesl do telefonu. „Jenom mi chybíš.“ Zavěsil a rozplakal se.

PŘEDMĚSTÍ TOKIA

LETOŠNÍ JARO

Jednoho krásného dne na konci jara, tři týdny po incidentu v dódžó, se Nicholas a Justine vrátili z letiště Narita, kam doprovázeli Lew Croakera na letadlo do Ameriky.

Paže se mu hojila dobře, i když pokus o přišití čistě useknuté ruky k zápěstí se nezdařil: lékařská pomoc přišla pozdě. Jinak však byly zprávy dobré, Chirurg prohlásil, že škrtidlo, které Nicholas vyrobil z cárů bavlněné blůzy, možná Croakerovi zachránilo život. Co se týče prognózy, byl velmi optimistický.

Místo aby se vrátili do tokijského shonu, zamířil Nicholas na severozápad. Na zadním sedadle nissanu ležel v pochvě Iss-hógai, jehož přítomnost ho stále tížila u srdce.

Objeli jezero, nad nímž se Sató ženil, kde se Akiko poprvé odhalila a kde Jukio vstala z mrtvých. Jasné sluneční světlo pozlacovalo vodní hladinu a u ústí potoka, který vtékal do jezera, se brodily bílé volavky.

„Tady je nádherně!“ vykřikla Justine. Nicholas mlčel.

Před branou domu Itami zastavil a oba vystoupili. Zbytek cesty chtěl ujít pěšky. Moderní dopravní prostředek jako by sem nepatřil; měl pocit, že kdyby dovnitř vjel vozem, znesvětil by celé to místo.

Kráčeli společně po dlážděné cestičce a Justine se jemně držela jeho levé ruky.

„Co dělají prsty?“ zeptala se ho.

„Je to lepší,“ odpověděl, tak jako vždycky.

„Už v nich máš cit?“

„Je to prostě lepší,“ odpověděl něžně.

Justine se na něj podívala a uvažovala o tom, co by ho dokázalo uklidnit.

Minuli kamenný bazén ve tvaru staré mince; v každém světovém směru byl v jeho stěně vytesán znak. Kámen. Déšť. Oheň. Mrak.

Justine se na něj chtěla podívat, a tak sešli z cesty. Ve studni uprostřed bazénu stála voda a vedle ní ležela na kameni dřevěná naběračka.

„Mám žízeň,“ prohlásila. Nicholas nabral vodu a oba se napili: byla chladná a sladká. Hladina ve studni poklesla a než se vrátila na svou původní úroveň, všiml si Nicholas vyrytého znaku na dně: Miči, cesta.

Jakoby zázrakem dům ani jeho okolí při zemětřesení příliš neutrpěly. Jižní stěna se sice sesula a několik stromů prasklo, ale nic víc.

A přesto dům vypadal jinak. Bez Itami a armády jejích služebných vypadalo celé místo skutečně opuštěně. Itami zemřela někdy během té doby, kdy ležel v nemocnici, a pohřeb se konal o dva dny později, když už se ho mohl zúčastnit. Pohřbili ji poblíž Čeong a Plukovníka tak, jak si přála.

Bělovlasý lékař, který ji ošetřoval už třicet let, Nicholasovi sdělil, že netrpěla. „V jednu chvíli byla naživu,“ tvrdil, „a pak najednou už ne.“ Za to byl Nicholas vděčný.

Justine ho pozorovala, jak prochází domem. Od okamžiku, kdy vystoupili z auta, jako by na něj padla nějaká podivná tíha; cítila to, když ho vzala za ruku, když se dívala na jeho silné, hezké rysy cestou k domu.

Poklekl v pokoji, kde se provádělo čano-ju. Trochu sebou trhl, jak ho poraněné rameno zabolelo; pak se bolesti nějak zbavil (Justine netušila jak) a jeho tvář se opět vyjasnila.

Poklekla vedle něj a sklonila hlavu, aby přes napůl zataženou zástěnu viděla na zahradu. „Proč je to takhle zatažené?“ ptala se. „Venku je hezky.“ Když jí to však vysvětlil, nebyla si jistá, že to pochopila; když je ta zahrada tady, tak proč ji nevyužít, říkala si.

„Párkrát jsem se sešel s Nangim,“ spustil. „Byl by rád, abychom tady nějakou dobu zůstali. Je tu spousta práce.“ Obrátil k ní hlavu. „Nevadilo by ti tady pobýt ještě tak měsíc dva? Tokio není tak zlé, jakmile si na ně zvykneš.“

„Nevadilo by mi to,“ odvětila a pozorně ho sledovala. V tváři měl nostalgický výraz smíšený s poklidem, jaký vídáme u chlapců unavených po celodenním lítání, když se příjemně unaveni vracejí domů.

„Po pravdě řečeno, chtěl, abychom tu zůstali natrvalo. Samozřejmě jsem mu řekl, že to nepřichází v úvahu.“

„Proč?“

Rychle na ni pohlédl. „Proč? Vždyť to nejde. Nelíbilo by se ti to. Stýskalo by se ti po New Yorku a po tvém novém zaměstnání.“

„Spíš by se mi stýskalo po tobě, kdybychom se vrátili do Států a já bych viděla, že bys byl nejradši tady. A vůbec, mohla bych Ricka přemluvit, aby mi dovolil tady v Tokiu zařídit filiálku jeho agentury. Je celý blázen do japonské reklamy.“

„Já tady být nechci,“ prohlásil. „Mimochodem, kde bychom bydleli?“

Usmála se na něj. „Proč ne tady?“

„Ne,“ odpověděl bez váhání. „Na tenhle dům mám moc vzpomínek. Minulost tady na mě kouká z každýho rohu jako pavučina.“

„Mně se tady líbí,“ namítla a vstala. „Je mi líto, že tobě ne.“

Cestou zpátky se zastavili u jezera. Ptáci šveholili a vál čerstvý větřík.

Justine ho něžně pohladila po zraněné ruce. „Proč se aspoň jednou neusměješ, Nicku? Celé týdny se mračíš. Děláš mi starosti.“

Nicholas obrátil dlaně nahoru. „Dívám se na ty svoje ruce, Justine, a ptám se, jestli umějí taky něco jinýho než rozsévat bolest a smrt.“

Vložila mu svou ruku do jeho. „Jsou to něžné ruce, Nicku. Dokážou mě hladit, až celá roztávám.“

Zavrtěl hlavou. „To nestačí. Pořád musím myslet na to, co napáchaly. Nechci už zabíjet.“ Hlas se mu třásl. „Nemůžu věřit, že jsem někdy zabíjet dokázal.“

„Nikdy to nebylo z tvé vlastní vůle, Nicku. Vždycky jen v sebeobraně.“

„Přece jsem to studoval, napřed budžutsu, potom nindžutsu. Proč?“

„Jaká odpověď myslíš, že by tě uspokojila?“ odpověděla mu otázkou.

„To je právě to!“ vykřikl zoufale. „Nevím!“

„Asi to bude tím, že žádná odpověď neexistuje.“

Sklopil hlavu a tlumeným hlasem pravil: „Pak taky není žádná odpověď na otázku, proč jsem zmrzačil svého přítele.“

„Ale Nicku,“ konejšila ho a přitiskla mu rty na tvář. „Lew ti to přece za vinu nedává. Tak proč bys měl ty?“

„Protože nebýt mě, měl by ještě obě ruce!“

„Ne, nebýt tebe, tak by byl mrtvý. A nikdy by se nedověděl, kdo doopravdy zavraždil Angelu Didionovou.“ Během dlouhého čekání na výsledek Croakerovy operace jí Nicholas vylíčil všechno, co věděl. „Víš, jak tím byl posedlý.“

S krátkým výkřikem se Nicholas vytrhl z jejího objetí, obešel auto, sáhl dovnitř otevřeným okénkem a vytáhl dai-katanu.

Políbil Justine na rty. „Za chvilku jsem zpátky. Počkej na mě; poslouchej ptáky, dívej se, jak slunce prosvítá mezi stromy.“

Zamířil po malé loučce směrem k jezeru; voda jiskřila a houpala se v malých vlnkách. Objala mu nohy a vsákla se mu do ponožek; chodidla ho sice studila, nicméně šel dál, bez ohledu na šaty, až mu voda sahala po kolena.

V krku se mu něco vzpříčilo. Iss-hógai byl dar jeho otce na památku jeho přechodu z dětství do dospělosti.

Napadlo ho, že teď ho čeká jiný, další přechod. Už na něj byl připraven – v každém směru, který si dokázal představit. Věděl, že i tak to bude bolestivé; ne tak, jak to bolelo jeho přítele, ale stejně to nebude žádná legrace.

„Díky, otče,“ pravil, zvedl dai-katanu nad hlavu a vší silou ji hodil doprostřed jezera.

Dopadla na hladinu špičkou napřed a ani nezašplouchala; bez sebemenšího hluku zmizela v hlubinách.

Nicholas stál dlouho ve vodě a vychutnával její životodárné objetí. Zhluboka vdechoval vzduch a poslouchal, jak za ním zpívají ptáci. Spatřil, jak se z hladiny zvedá párek sněhobílých volavek a vznáší se k nebi; sledoval je, dokud nezmizely.

Poznal, jak mu do srdce vchází lehkost jako svěží vánek po dusném letním dni. Nastal čas zahodit všechny ty smrtící hračky, které tak dlouho ovládaly jeho život. Nastal čas žít.

Obrátil se a dobrodil se ke břehu. Za křovím na konci louky na něj čeká Justine; při tom pomyšlení mu srdce poskočilo.

Vykročil k ní a přemítal o tom, že možná měla nakonec pravdu, stejně jako Nangi. Japonsko je jeho domov. Opravdu by je teď chtěl opustit?

Poprvé pocítil skutečnou sílu klidu, který zakoušel v Itamině pokoji pro čano-ju. Dokázal si v tom pokoji představit cukumi, sledování měsíce; oslavy Nového roku s tradičními rýžovými koláčky moči; dubnové hanami s padajícími kvítky třešní, připomínkou krásy a pomíjivosti života. Sakury jsou přece jen smrtelné stejně jako lidé.

Do domu Itami – do jeho domu, pokud si to bude přát – moderní Japonsko ještě nevstoupilo. Stále tu sídlila feudální kami, hrdá, vznešená a vítězná. Žila tu čest společně s odvahou.

Nicholas vzal Justininu ruku do své a pomyslel si, že je to báječné místo, kde se může nová duše dovědět, co život obnáší.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai