Osamělý bojovník

Eric Van Lustbader

(1995)

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Bladesman Ronin musí v ohrožení života rozluštit klíčové tajemství svého podzemního světa. Proniká opuštěnými šachtami hluboko k jeho dnu do končin plných nebezpečenství a nalézá Město Desetitisíců Cest. Zde se setkává s tajemným mužem jménem Bonneduce Poslední. Ronin postupně odhaluje příběh překrásné K'reen a získává pergamen popisující zkázu lidského rodu, který prý kdysi zalidňoval dnes již neobyvatelný zemský povrch.

Eric Van Lustbader

Všechny postavy, které v této knize vystupují, jsou

smyšlené; jakákoliv podobnost s některou žijící nebo

zemřelou osobou je tedy čistě náhodná.

Věnováno R. A. L. a M. H. L.,

s nimiž jsem zažil dobré, ale i zlé chvíle,

a rovněž Henrymu Steigovi,

který je víc než pouhým mistrem svého řemesla.

Jen přežívat nestačí.

Bujun

1

Ronin stále krvácel, ale nevěnoval tomu pozornost.

Ležel naprosto tiše a zcela nahý uprostřed oválného kamenného operačního stolu umístěného téměř v samém středu čtvercové studené síně.

Navzdory chladu se mu v černých, krátce zastřižených a rozježených vlasech leskly krůpěje potu. V obličeji s jemnými rysy se mu nepohnul ani sval.

Medicinman Stahlig se nad ním skláněl a pozorně si jej prohlížel. Ronin se snažil uvolnit. Napadlo ho, že tady jenom ztrácí čas. Stahligovy prsty mu přejížděly po těle, zkoumaly mu hrudník a pomalu mu klouzaly podél žeber na levé straně. Snažil se na to nemyslet, ale svaly jej přestaly poslouchat a zradily jej ve chvíli, kdy bolestí couvly před pevnými prsty.

„Hmm,“ zabručel Stahlig. „Je to ještě čerstvé.“

Roninovy oči zíraly do prázdna. Proč se tím tolik zabývá? Vždyť šlo pouze o souboj. Pouze? Rty se mu zkřivily odporem. Náhle mu probleskla hlavou čerstvá vzpomínka – v Koridoru se rozpoutala rvačka…

Obnažené paže zaléval pot. Silný meč, který právě zasunul do pochvy, ho tížil na boku. V pažích cítil lehkost navzdory tomu, že se téměř polovinu Periody věnoval vyčerpávajícímu tréninku v Combatu. Kráčel sám. Nedaleko Tréninkové Síně narazil na hlouček lidí. Ohlušila jej směsice výkřiků a přihlouplých řečiček. Nevěnoval jim pozornost. Něco jej udeřilo a zaslechl výkřik, který přehlušil všechno ostatní.

„Ale kampak to jdeme?“ Studený a afektovaný hlas patřil vysokému, štíhlému světlovlasému muži, který měl šikmo na hrudi okovaný pás Chondrinů. Černý a zlatý, Ronin si však tyhle barvy neuměl zařadit. V pozadí za mužem se světlými vlasy postávalo dalších pět nebo šest Bladesmanů, všichni ve stejných oblecích. Bylo zřejmé, že zastoupili cestu skupince Studentů, kteří odcházeli z tréninku. Ronin netušil, co měli za lubem.

„Ztratil jsi řeč, Studente?“ vyjel na něho Chondrin. Měl bledý vychrtlý obličej s nápadným voskově bledým nosem. Na vysedlých lícních kostech byly znát dolíčky po neštovicích a od koutku jednoho oka se mu jako slza táhla dlouhá jizva, takže se zdálo, že má jedno oko níž.

Ronin se tím chvíli bavil. On sám byl Bladesmanem a s Bladesmany také trénoval. Během posledních dní ale neměl do čeho píchnout, a aby zahnal nudu, chodil na tréninky se Studenty. Právě dnes byl na podobném tréninku a z toho důvodu si oblékl jednoduchý oděv, takže kdo jej neznal, mohl by ho považovat za jednoho ze Studentů.

„To je moje věc, kam jdu a co dělám,“ odpověděl Ronin klidně. „A proč ty Studenty nenecháte na pokoji?“

Chondrin vyvalil oči, nachýlil se kupředu jako had před tím, než uštkne svoji oběť, a tváře na lícních kostech mu zbrunátněly, což ještě zvýraznilo bílé jizvy po neštovicích.

„Zapomněl jsi na slušný vychování, Studente?“ ucedil výhrůžně. „Dej si pozor, co plácáš. A koukej hezky odpovědět!“

Ronin mlčel a jeho ruka spočinula na jílci meče.

„Jak chceš,“ ušklíbl se Chondrin, „vidím, že si pan Student koleduje o pořádnou lekci.“ Po těchto slovech se ostatní Chondrinové vrhli na Ronina. Ten si příliš pozdě uvědomil, že měl vytrhnout meč z pochvy dříve, než ho těla útočníků sevřela mezi sebe. Zmáčkli ho a tlačili k zemi. Ronina napadlo, že se to celé semlelo opravdu jenom náhodou. Jak ho tlačili stále víc k zemi, instinktivně vykopl nohu a velice ho povzbudilo, když jeho bota někoho pořádně nabrala. Vzápětí se přestal radovat, protože jej ze strany někdo mocně udeřil do hlavy. Krev mu začala divoce bušit v žilách a on bezmyšlenkovitě rozdával rány na všechny strany. Ačkoliv ležel na zádech a nemohl se pořádně rozpřáhnout, ucítil, že hned prvním úderem někomu roztrhl kůži a roztříštil kost. Zaslechl, jak kdosi krátce vyjekl.

Potom ho nějaká bota nabrala z boku a Roninovi se na chvíli zatemnilo před očima. Pokusil se rány vracet, ale nedařilo se mu to, protože ho shora drtila převaha těl. Plíce měl v jednom ohni. Sám před sebou se zastyděl. Po dalším kopanci ztratil vědomí…

Opět jím projel záchvěv bolesti, ale tentokrát jej ovládl a bolest trvala jen krátce. Nad ním se skláněl obrovský obličej s huňatým obočím, podlitýma očima a ustaraným čelem.

„Ach!“ povzdechl si sám pro sebe Medicinman. „Jak jen jsi k tomu přišel, hm?“ Potřásl hlavou a na Ronina ani nepohlédl. Otočil se, uchopil tmavý jemný hadřík a nalil na něj cosi z bílé neprůhledné láhve. Pak obvaz přiložil na Roninův bok. Příjemně to chladilo a bolest ustoupila.

„Tak. Teď se oblékni a pojď vedle.“ Přehodil přes opěradlo bytelné židle nějaké svršky a zmizel za dveřmi. Ronin se posadil, bok měl celý ztuhlý, ale bolest se už neozývala. Natáhl si přiléhavé kalhoty a košili. Nakonec si obul nízké kožené boty. Povstal a připevnil si meč. Potom bez váhání následoval Stahliga do vedlejší místnosti. Vstoupil do malého pokoje, jehož tlumené osvětlení ostře kontrastovalo se stroze zařízenou ošetřovnou, kde předtím ležel.

Všude panoval hrozný nepořádek. Hromady všelijakých papírů a lístků vyrůstaly jako plevel z podlahy a podél tří stěn se plazily ke stropu. Příležitostné mezery na poličkách zabíraly všemožně poházené psací potřeby. Stahligův stůl, který stál u protější stěny, zavalovala spousta papírů a lístků s poznámkami. Stejná papírová záplava pokrývala dvě sedačky vedle stolu. Kousek za Medicinmanem stály prosklené skříňky přeplněné lahvičkami a dózami.

Když Ronin vešel, Stahlig ani nezvedl hlavu od své práce a hned uchopil průzračnou nádobu s nazlátlým vínem. Odněkud vyštrachal dva kovové kalíšky, vyfoukl z nich špínu a do poloviny je naplnil. Jeden z nich pozvedl a pohlédl na Ronina. Ten jej uchopil. Stahlig opět usedl a široce pokynul rukou.

„Posaď se,“ pobídl jej.

Ronin musel nejdříve odložit pohár na stůl, aby odklidil spoustu papírů ze židle. Uchopil je oběma rukama a zaváhal.

„Ále, hoď to někam,“ prohodil Stahlig a neurčitě mávl vyhublou rukou.

Ronin se posadil, zvolna upíjel víno a cítil, že se mu jako hřejivý balzám rozlévá v ústech a v útrobách. Znovu se pořádně napil.

Stahlig se nachýlil kupředu, lokty si opřel o popsané papíry. Prsty sepjal do špičky a palci se mimoděk dotýkal převislého rtu. „Pověz mi, co se vlastně přihodilo,“ vyzval ho.

Ronin pomalu kroužil vínem v poháru a mlčel. Seděl poněkud ztuhle, šetřil si poraněný bok.

Medicinman sklopil oči a zmačkal list papíru. Odhodil jej někam směrem do kouta a bylo mu naprosto lhostejné, kam dopadne. „Tak dobře.“ Hlasitě si povzdechl, a když znovu promluvil, hlas měl o poznání přívětivější. „Já vím, že o tom nechceš mluvit, ale je mi jasné, že tě něco trápí.“ Ronin vzhlédl. „Moc na mě nekoukej, snad ještě vidím a slyším.“ Pak se opět nahrbil nad stolem.

Upřeně si Ronina prohlížel. „Pověz mi, jak dlouho se vlastně známe?“ Prsty přejížděl po desce stolu. „Tehdy jsi byl ještě docela malý kluk, bylo to ještě před tím, než tvá sestra zmize…“ Náhle se odmlčel a zrudl v obličeji. „Já…“

Ronin přikývl. „Už mě to přebolelo. Klidně o tom můžeš mluvit,“ pronesl tiše. „Vyrovnal jsem se s tím.“

„Ještě předtím, než zmizela,“ dokončil Stahlig rychle, jako by to chtěl mít co nejrychleji za sebou. „Známe se už pěkně dlouho. A najednou se mi nechceš svěřit s tím, co tě trápí.“ Opět sepjal ruce. „Nejspíš se sebereš a půjdeš se vypovídat Nirrenovi,“ hlas mu zazněl tvrdě, „tomu svému příteli. Ha! Vždyť je to Chondrin, pravý etrilleský Chondrin. Co myslíš, že udělá? Dosud tě mezi sebe nepřijali, za tebe se žádný Saardin nepřimluví a už vůbec ti neporadí. Nirren na tebe nebude brát žádné ohledy. Ten se s tebou přátelí, jen aby z tebe vytáhl všechno, co víš. Takový on je.“

Ronin odložil kalíšek. Za jiných okolností by se možná na Stahliga pořádně naštval. Ale, pomyslel si, vždyť on mě má doopravdy rád, stará se o mě a neuvědomuje si – musím mít na zřeteli, že má strach. A zčásti oprávněně. Ale pokud se týká Nirrena, tak je na omylu.

„Nikdo neví lépe než já, jak dalece jsou Chondrinové nevyzpytatelní,“ řekl. „Ale abys věděl. Jestliže bude chtít Nirren ode mě získat nějaké informace, rád mu je poskytnu.“

„Pche!“ mávl Stahlig prudce rukou. „Ty nejsi příliš obratný politik.“

Ronin se zasmál. „To máš pravdu,“ přisvědčil. „Skutečně, máš naprostou pravdu.“

Medicinman se ušklíbl. „Myslím, že si neuvědomuješ, nakolik je situace vážná. Freeholdem zmítají intriky. Poslední dobou mezi Saardiny propukají nejrůznější třenice a den ode dne je to horší. Ve Freeholdu existují skupiny, které se vyžívají v násilí, a mám dojem, že chtějí vyvolat válku.“

Ronin pokrčil rameny. „Řekl bych, že nás čekají horší věci.“ Trochu se napil. „No, alespoň se nebudeme nudit.“

Stahliga to šokovalo. „To snad nemyslíš vážně, přece tě dobře znám. Já snad špatně slyšel.“

„Možná máš pravdu.“

Stahlig pomalu, zasmušile kývl hlavou. „Mluvíš bez rozmyslu a celé to bereš na lehkou váhu. Ale stejně jako já dobře víš, že nikdo nemá zájem na tom, abychom se vzájemně ničili vnitřní válkou. V tomhle stísněném prostoru by takový nerozumný krok mohl mít jedině katastrofální důsledky.“

„Ale já na tom nemám žádný zájem.“

„Bez Saardinů se docela dobře obejdeš. Ale ty patříš mezi Bladesmany a nadejde chvíle, kdy nebudeš moci stát stranou.“

Na okamžik se oba odmlčeli. Potom Ronin polkl další doušek. Konečně promluvil: „Tak já ti tedy povím, co se dnes přihodilo.“

Stahlig poslouchal Roninovo vyprávění s přivřenýma očima, krátkými silnými palci se opět dotýkal horního rtu. Na první pohled se zdálo, že přitom usíná.

„Pokládal jsem za neuvěřitelné, že by mě napadli takovým způsobem – a navíc to byli Bladesmani. Připadalo mi, jako bych byl někde tam Dole, na Středních Poschodích – ostatně znáš Zákon stejně tak dobře jako já.“ Opravdoví Bladesmani by se k pěstním potyčkám nesnížili. V Combatu se netrpí žádné potyčky, to platí odedávna. Už po staletí to každý respektuje. A dnes mě napadnou Bladesmani v čele s Chondrinem – jako by to byli uličníci, kteří se nezmůžou na nic lepšího.“

Stahlig si trochu poposedl. „Je to tak, jak jsem říkal. Ve vzduchu něco visí a možná je v tom i něco navíc. Bezpochyby se schyluje k válce. To znamená zkázu všeho, co dosud pomáhalo obyvatelům Freeholdu přežívat.“ Otřásl se hrůzou a rozhodil zoufale ruce. „Ten, kdo vyhraje, ať už to bude kdokoliv, dokonale změní celý Freehold. Nezůstane kámen na kameni.“ Napil se a doplnil si další pohár. „Zlatý a černý, říkáš. To by mohli být – Dharsitovi lidé. On se nepochybně hlásí k té nové skupině Saardinů. Chtějí zavést nový Rád, nový způsob myšlení, nové Tradice. Tedy alespoň to říkají. Jejich způsob myšlení, zdůrazňuji.“ Prudce se rozmáchl a postavil pohár na stůl s takovou razancí, že víno vyšplíchlo a potřísnilo kartičky s poznámkami. „Touží po násilí!“ Popuzeně vyskočil a smetl promáčené karty se stolu. Ani se nepodíval, kam dopadly.

„Kdyby je tak Mráz spálil! Jen se zeptej toho svého kamarádíčka Nirrena,“ nabádal ponuře. „Ten by mohl vyprávět.“

„O politických záležitostech se většinou nebavíme.“

„No, to si dovedu představit,“ pohrdavě odfrkl Stahlig. „Přece nebude roztrubovat po okolí, jaké má Estrill záměry. Ale vsadím se s tebou, že z tebe tahá, co se po Koridoru povídá.“

„Možné to je.“

„Ha!“ vybafl Stahlig, opět usedl a tvářil se, že je překvapen tím, k čemu se právě Ronin přiznal. „Když se vrátím k tomu dnešnímu incidentu, myslím, že jsi nečekal, že to vezme tak rychlý konec.“

„Pokud mi chceš vyčítat, že jsem použil tohle,“ částečně povytáhl z pochvy dlouhý meč, který nechal vzápětí zapadnout zpátky, „tak tě mohu ujistit, že nemám žádný zájem na tom, abych se nechal zatáhnout mezi Saardiny.“

Medicinman si povzdechl. „Tak dobrá, ale dost pochybuji, že ti lidé ze Security uvěří.“

„A co Studenti, kteří byli svědky toho útoku?“

„Myslíš, že budou riskovat, že nebudou přijati mezi Bladesmany?“

Ronin svěsil hlavu. „Ano, to chápu. Ale co je mi vlastně po tom. Kdo ví, možná jednou padnu na Dharsitova Chondrina při tréninku.“ Ušklíbl se. „Potom teprve dostane jedinečnou příležitost, aby si mě zapamatoval jednou provždy.“

Stahlig se zasmál. „O tom vůbec nepochybuju.“

Ošetřovnou se rozlehly čísi kroky a ve dveřích malé místnosti se objevily dvě postavy. Ronin se Stahligem pohlédli tím směrem. Neznámí zůstali stát. Byli oblečeni do stejnokrojů šedé barvy, šikmo přes hruď měli zavěšený pás se třemi dýkami zasunutými do pochev, které byly k pásu připevněny koženými řemínky: Daggamové ze Security. Oba měli tmavé, krátce zastřižené vlasy a podobné rysy v obličeji. S takovým typem se člověk hned tak nesetká a rozhodně se vyplatí, když si je pořádně prohlédne, aby věděl, s kým má tu čest.

„Stahligu,“ oslovil jej jeden z nich. Měl rázný zvučný hlas.

„Prosím?“

„Nutně tě potřebujeme. Sbal si laskavě všechno, co potřebuješ a pojď s námi.“ Podal Stahligovi přeložený list. Druhý z dvojice pouze přihlížel. Měl prázdné ruce. Stahlig si přečetl dopis.

„Tak Freidal osobně,“ mumlal si. „To je překvapení.“ Vzhlédl. „Jistěže s vámi půjdu, ale musíte mi vysvětlit, co za tím vězí. Musím vědět, co si mám vzít s sebou.“

„Vezmi si všechno.“ Daggam si Ronina podezřívavě prohlížel.

„Ale to přece nejde,“ namítl Stahlig netrpělivě.

„Jsem jeho asistent. Přede mnou můžete klidně mluvit,“ nadhodil Ronin. Daggamovy oči po něm sjely, pak se podíval na Stahliga.

Medicinman pohodil hlavou. „Ano, pomáhá mi tu.“

„Velký Mág zešílel,“ lezlo z Daggama značně neochotně. Bylo nezbytné ho trochu usměrnit – pro jeho vlastní dobro. A taky kvůli bezpečnosti lidí kolem něho. Nedávno v zuřivosti napadl Tecka. Zdá se, že s jeho zdravím to taky není v pořádku a…“

Stahlig začal do příručního koženého zavazadla cpát různé lahvičky a lékařské nástroje. Daggam si toho všiml a místo, aby dokončil to, co chtěl říci, se zarazil a zíral na Ronina.

„Ty nejsi jeho asistent,“ ucedil ledově. „Nosíš meč. Jsi Bladesman. To mi musíš vysvětlit.“

Stahlig přestal cpát věci do tašky, ale zůstal k nim otočený zády. To moc nepomůže, pomyslel si Ronin.

„No jistě, jsem Bladesman, ale pokud jste si všiml, tak nejsem řádným členem, a proto mám spoustu volného času. Takže občas chodím Medicinmanovi pomáhat.“

Stahlig se pustil znovu do práce. Pak se obrátil. „Tak hotovo,“ oznámil. „Můžeme vyrazit.“ Pohlédl na Ronina. „Bude lepší, když půjdeš se mnou.“

Ronin se upřeně zahleděl na Daggama. „Aspoň se nebudeme nudit.“

Koridorem prošli až k mělkému nepříliš vyklenutému arkýři. Stěny v těchto místech bývaly kdysi dávno natřeny nevýraznou šedou barvou. Nyní, po mnoha letech, na nich byly mastné skvrny a tmavá zašpiněná místa, místy byly vidět celé nánosy špíny. Některé úseky byly naopak silně vybledlé. Tu a tam se plazily pavučiny, které připomínaly popínavé rostliny vinoucí se za světlem.

Nalevo i napravo míjeli jednotlivé vchody, které byly od sebe pravidelně vzdáleny. Tam, kde ještě zůstaly dveře, bylo vždy bez výjimky zavřeno. Občas nahlédli do místností bez dveří; v tmavých a plísní porostlých kumbálech se v rozích hromadily sutiny a podlahu pokrývaly odpadky. Navzdory tomu, že tohle svinstvo po sobě zanechali lidé, místnosti zely prázdnotou. Občas po zemi kmitly drobné potvůrky s ostrými zoubky a svižnými ocásky.

Postupně dostávaly stěny nezajímavou mdlou modrou barvu namísto šedé. Daggamové zabočili vpravo do tmavého průchodu, který probíhal vnitřní stěnou Koridoru. Jejich dva společníci je následovali. Nikdo z nich nevěnoval pozornost Výtahu, který kolmo protínal celý Koridor.

Ocitli se na odpočívadle Schodiště, probíhajícího vertikálně podél vnitřního okraje Freeholdu. První z Daggamů, ten, který s nimi předtím hovořil, sáhl do postranního výklenku ve stěně a ze svazku smolných loučí si jednu vybral. Přidržel ji, jeho společník zatím vytáhl křesadlo s troudem, vykřesal oheň a pochodeň zapálil. Smolné dřevo zapraskalo a vzplálo. Jiskry poletovaly vzduchem a dopadaly k jejich nohám.

Daggamové se ani neohlédli a začali sestupovat po betonovém schodišti. Ronin byl překvapen, protože předpokládal, že se vydají směrem vzhůru. O lidech, kterým se říkalo Velcí Mágové, věděl snad jenom to, že zaujímají význačné pozice v hierarchii ve Freeholdu. Jejich tajemné znalosti neustále dráždily a přitahovaly Saardiny navzdory tomu, že byli vázáni dávným slibem chovat se tak, aby přispívali k blahu celého Freeholdu. Od Saardinů se ovšem nedalo očekávat, že budou imunní vůči politickým intrikám. Ronin předpokládal, že Velký mág bude sídlit v Nejvyšších Poschodích Freeholdu, a oni místo toho sestupovali pořád níž. Nevěděl, co si o tom má myslet. Proslýchalo se o nich, že to jsou značně podivní lidé, ale nikdo o nich vlastně nic jistého nevěděl. Pokud se tedy rozhodli pro to, že se usadí někde na spodním okraji Středních Poschodí, a navíc ve společnosti Neerů, přestávali být pro Ronina zajímaví.

Schodiště mezi jednotlivými patry přerušovala odpočívadla. Skupinka mlčky míjela jednotlivá Poschodí, mihotavé světlo pochodní rozprsklo jejich stíny do karikatur lidských těl, chvějící se stíny tančily podél stěn a plazily se po nízkých stropech. Postrádaly jakýkoliv výraz, vypadaly bezduše a tupě. Přibližovaly se a vzápětí se chvějivě vzdalovaly od svých živoucích protějšků.

Po nekonečném sestupování konečně dospěli na správné Poschodí a vstoupili do Koridoru, který se tomu nahoře podobal jako vejce vejci s tím rozdílem, že zde měly stěny nudný zelený odstín. Chvíli počkali, až vyslanec uhasí pochodeň a uloží ji do výklenku na odpočívadle.

Na tomto Poschodí bylo poměrně živo. V obou směrech je míjeli muži a ženy. Vzduchem se jako hlas moře převaloval šum způsobený vzdáleným lidským hovorem. Asi dvě stě metrů od vchodu se zastavili před tmavě zelenými dveřmi. Všechny ostatní dveře na tomto Poschodí, které míjeli cestou, měly odstín shodný s barvou stěn. Na prahu postávali dva Daggamové.

Čtveřice Daggamů mezi sebou krátce prohodila několik slov. Menší ze dvojice, která přede dveřmi držela stráž, stroze přikývl, pootočil se a vyťukal na dveře zvláštní signál. Dveře se otevřely; za nimi spatřili dalšího Daggama. Stahlig s doprovodem vstoupil dovnitř. Ronin také vykročil vpřed, ale jeden z Daggamů mu opřel svoji pracku o hrudník. Vysunul dolní čelist. „Kampa se to hrneš?“ Dával si záležet, aby se vyjadřoval nedbale a zároveň pohrdavě.

„Doprovázím Medicinmana.“ Jejich oči se do sebe pevně opřely. Ronin si všiml okrouhlého rozplizlého obličeje, který byl až příliš velký v poměru k malému tučnému nosu a blízko sebe posazeným očím, které měly barvu připomínající bláto. Roninovi připomínal dokonalého robota schopného bezchybně a okamžitě plnit svěřené příkazy. Takových už ale viděl!

Široká ústa se zarudlými masitými rty se rozevřela jako víko od kanálu. „Že vo tobě nic pořádnýho nevím. Sypej pryč, než se ti něco vošklivýho přihodí.“

Ronin cítil tlak ruky, ale neustoupil. V Daggamových očích se odrazil záblesk údivu. Nebyl zvyklý, aby okolí kladlo jeho násilným kouskům odpor. Lehce dovedl vystihnout u svých obětí strach, dokázal nahánět hrůzu a vyžíval se v zastrašování. Teď se však očekávaný efekt nedostavil, a to ho trochu vyvedlo z míry. Začal jím lomcovat vztek, popadl dýku, kterou měl zasunutou v pásu zavěšeném šikmo přes hruď.

Ronin sáhl po meči, ale v tu chvíli se mezi nedovřenými dveřmi objevil obličej. „Stahligu, ty jsi nějaký roztržitý…“

Medicinman na něho vyvalil oči. „Ronine. Co tu trčíš? Pojď dovnitř.“

Ronin opět vykročil kupředu, ale Daggam mu zastoupil cestu. Byl ještě pořádně navztekaný a celý se třásl. V okamžiku se zableskla dýka. Ronin však zahlédl ještě někoho. Ten člověk měl protáhlý a vyhublý obličej s propadlými tvářemi, ze kterých vyzařovala neústupnost. Čelo měl nezvykle vysoké a ulízané, uhlově černé vlasy se tak leskly, že to vypadalo, jako by odrážely světlo. Doširoka otevřené oči napovídaly, že dokáží proniknout pod povrch věcí a nic před nimi neunikne.

„Qieto, Marcshi. Pusť toho chlápka dovnitř.“ Měl hluboký, rozkazovačný hlas.

Když Marcsh zaslechl příkaz, automaticky ustoupil stranou, ale hněv jím zmítal a bezmocně nadouval jeho rozložitou hruď. Zůstal zticha a s nevolí pohlédl na Ronina, který jej míjel. Když z něho Saardin na okamžik spustil oči, pořádně Ronina nabral.

Ronin se ocitl v předsíni; vedly odtud dvoje dveře do vedlejších místností. Levý pokoj měl strohé, účelné zařízení. Ke stěně byl přistaven dlouhý pracovní stůl, vedle psací stolek a u protější zdi stálo úzké lůžko. Pokoj byl ztemnělý, ale Ronin rozeznal jakousi postavu ležící na posteli. Na třech stěnách místnosti byly v řadě zavěšeny otřískané a vyspravované skříňky. Uprostřed stála na podlaze osamělá židle.

Pokoj po pravé straně byl zařízen o něco pohodlněji. Podél dvou stěn stály pohovky a polstrované židle. V rohu na jedné pohovce seděli Daggamové včetně těch dvou, kteří navštívili Stahliga. Před sebou měli horu nějakého jídla. Dva další společně s velitelem postávali v předpokoji poblíž Stahliga. Roninovi připadalo, že tu museli nějaké stěny vybourat, aby získali tolik místa. Dvoupokojové byty byly i na Horním Schodišti značně luxusní záležitostí, ale tady Dole…

„Á, Ronine,“ pronesl Medicinman. „Dovol, abych tě představil. To je Freidal, Saardin ze Security Freeholdu.“

Freidal se nachýlil do předklonu a jeho vytáhlé tělo vypadalo poněkud komicky. Neusmál se, ale chladně a odměřeně si Ronina na okamžik změřil; potom opět věnoval pozornost Stahligovi a pokračoval v přerušeném rozhovoru.

Freidal byl oblečen v tmavě šedém s výjimkou vysokých bot, které patřily do výstroje Saardinů. Přes hrudník si zavěsil pás Chondrinů; boty i pás měly stříbrnou barvu. Na Ronina udělal ohromující dojem – z jeho suverénního chování i neobyčejného vzhledu mu oči přecházely.

„Tak ať je tedy po vašem,“ řekl, „ale jste schopen se tady za toho muže zaručit?“

„Ach!“ Stahlig se poškrábal ve vlasech. „Vy si snad myslíte, že by vám odtud Borrose odvedl? To je přece nesmysl.“

Freidal vrhl na Medicinmana zdrcující pohled. „Pane, u nás ve Freeholdu máme daleko důležitější starosti.“ Mosazné rukojeti dýk se při každém jeho, i nepatrném pohybu, kovově leskly. „Nechci nadarmo podnikat riskantní kroky.“ Vyjadřoval se zvláštním odměřeným, téměř zastaralým způsobem. Měl značně vysokou postavu a držel se neobyčejně zpříma.

„Ujišťuji vás, že se Roninovou přítomností naprosto nemusíte znepokojovat,“ ubezpečil ho Stahlig. „Pouze ho zaučuji a tady je proto, že jsem ho sám pozval.“

„Předpokládám, že nejste takový hlupák, abyste se pokoušel mi něco nalhávat. To by mělo velmi nepříjemné důsledky jak pro vás, tak pro vašeho přítele.“ Opět pohlédl na Ronina a z jeho pravého oka vyšlehl stříbřitý paprsek světla. Když se odvrátil zpět ke Stahligovi, Ronina cosi na jeho očích zaujalo. Vypadá to na odraz světla, řekl si. Ale ne, to není možné. Bylo to velice intenzivní. Když si však pečlivě všiml Freidalova levého oka, zjistil, že leží nehybně v očním důlku.

Stahlig zašermoval rukama. „Promiňte, Saardine, ale dost dobře jste mě nepochopil. Ještě jednou vás ujišťuji…“

„Medicinmane, dovolte mi, abych vám vysvětlil, v jakém postavení se nacházím. Nijak jsem neprahl po tom, abych vás sem zval. Už jenom to, že jste tady, mě silně znepokojuje. Takže vůbec nejsem nadšen tím, že jste s sebou přivedl ještě svého společníka. Pronikl jsem však dostatečně hluboko do problémů Security a nesu tedy značnou zodpovědnost. Bohužel nemíním déle otálet. Kdyby bylo po mém, nikdo kromě mnou vybraných Daggamů by do těchto míst nevstoupil. V současné situaci jsem však slevil ze svých požadavků, neboť nastaly nové okolnosti. Podle vyjádření mých léčitelů je Velký Mág Borros vážně nemocen. Oni sami si s ním nevědí rady. Sdělili mi, že jsou v koncích. Z tohoto důvodu jsem se tedy musel obrátit na Medicinmana, abych Borrose zachránil. Přeji si, aby žil. Ale vaše jednání mě popuzuje. Buďte tak laskav, co nejrychleji ho prohlédněte a potom rychle zmizte.“

Stahlig se před mocným Freidalem nepatrně uklonil na znamení souhlasu. „Jak si přejete,“ pronesl tiše. „Avšak smím vás požádat o bližší vysvětlení toho, jaké události bezprostředně předcházely Borrosovu onemocnění?“

Ronin se uvnitř celý naježil, když zaslechl Medicinmanovu servilní otázku.

„Smím vědět, proč se o to zajímáte, pane?“

Stahlig si povzdechl a Ronin zaregistroval v jeho tváři stopy značné únavy. „Saardine, nevyptávám se vás proto, že bych měl v úmyslu bránit Freehold po vašem boku. Ptám se vás pouze proto, že potřebuji, abyste mi vyšel v této věci vstříc.“

„Je to opravdu tak důležité?“

„Čím více informací získám, tím větší budu mít šanci, že pacientovi opravdu pomohu.“

„Tak dobrá.“ Saardin pokynul hlavou a objevil se Daggam. Musel po celou dobu vyčkávat na prahu pravého pokoje a ani jeden z nich si toho nepovšiml. Na předloktí měl položenou psací tabulku. V druhé ruce držel pisátko, kterým cosi zaznamenával. „Můj písař se ode mě nikdy nevzdaluje,“ vysvětloval Saardin. „Zapisuje všechno, co pronesu, a taky to, co jiní řeknou v mé přítomnosti. Tímto způsobem nemůže dojít k žádnému následnému nedorozumční.“ Obrátil se na Ronina a potom zpět na Medicinmana. Z jeho pohledu se naprosto nedalo odhadnout, co se v jeho hlavě děje. „Přečte vám některé poznámky, které zachytil dnes časně ráno.“

„Ano, to bude výborné,“ souhlasil Stahlig. „Avšak dovolte mi nejdříve navštívit Borrose, abych mohl posoudit pacientův stav.“

Freidal škrobeně přikývl a všichni se tiše odebrali do šerého pokojíku. Zastavili se až před lůžkem, na kterém kdosi ležel. „Omlouvám se, že je tu tak málo světla,“ pronesl Freidal, avšak z jeho tónu bylo znát, že jde pouze o prázdnou frázi. „V poslední době nám Lustry nesvítí k naší úplné spokojenosti, proto tu máme ty lampy.“ Naproti posteli na pracovním stole byly postaveny dvě obyčejné lampičky z hrnčířského jílu. Plamínky nepatrně čadily a tlumeně osvětlovaly místnost.

Ležící tělo bylo připoutáno k lůžku – kožené řemeny obepínaly hrudník a kotníky. Na první pohled bylo zřejmé, že lůžko bylo zhotoveno z dřevěného rámu a bylo vystláno měkkými polštáři. Ronin se Stahligem se sklonili níž, aby v matném osvětlení lépe viděli.

V každém případě to byl nevšední pacient. Měl dlouhý trup, silně vyklenutý hrudník a neobyčejně úzké boky. Prsty na rukou měly dlouhé, téměř průsvitné nehty. Ale ze všeho nejpodivnější byl jeho obličej. Oválná hlava byla téměř lysá a prosvítající pokožka na lebce a na lícních kostech měla zvláštní tmavý odstín se žlutavým nádechem. Neznámý měl zavřené oči a dýchal povrchně. Stahlig si toho povšiml hned ve chvíli, kdy se nad ním naklonil.

V tu chvíli začal písař odříkávat: „Zapsáno sedmadvacátého Cyklu Sajjitu…“

Freidal pozvedl ruku a zarazil jej. „Přímo k věci, buďte tak laskav.“

Písař sklonil hlavu. „Vypovídá Teck Mastaad, sluha Borrose, Velkého Mága. Po mnoho Cyklů jsme se zabývali dokončováním Projektu, jehož účel mi však Borros odmítal sdělit. Míchal a testoval jsem jednotlivé složky, ale to bylo všechno. Borros pracoval po několik Cyklů bez odpočinku. Když jsem na konci šesté Periody odcházel, nalezl jsem ho při svém návratu v průběhu sedmé Periody ve stejné pozici, při které jsem ho opustil, pořád jenom seděl nahrbený nad pracovním stolem. Když jsem se před třemi Cykly u něho znovu objevil, byl strašně nervózní a rozrušený. Nic mi však neprozradil, i když jsem ho v zájmu jeho zdraví žádal…“

„Co to má znamenat, Saardine?“ přerušil písaře Stahlig. Po celou dobu, co písař předčítal, Medicinman naslouchal a zároveň se věnoval podrobnému vyšetřování. Snažil se zjistit, jak dalece je Borrosův stav vážný. Při zběžné prohlídce si ničeho nepovšiml. Ale když se podíval znovu, cosi zahlédl. Také Ronin se naklonil a spatřil tři drobné, sazím podobné skvrnky. Byly uspořádány do trojúhelníku a nacházely se na obou spáncích Borrosovy olysalé lebky.

Freidal pohlédl na temná znaménka a Ronin vycítil, že v místnosti zavládla dusná atmosféra. Saardin bez přestání upíral oči na ležící tělo. „Vy jste Medicinman,“ pronesl vyhýbavě. „To byste měl vysvětlit spíš vy mně.“

Zdálo se, že Stahlig k tomu chtěl něco dodat, ale vzápětí si to rozmyslel a mlčel. V nastalém tichu Freidal, na kterém bylo vidět, že je sám se sebou spokojen, opět pozvedl ruku.

Písař pokračoval v předčítání: „…abych mu směl s prací pomáhat více než dosud. Hrubým způsobem mě odmítl. Ustoupil jsem mu. Během příštího Cyklu se jeho neklid ještě zvýšil. Ruce se mu chvěly, hlas měl třaslavý a nejednou mi hrozilo, že mě fyzicky napadne. Když jsem za ním přišel v druhé Periodě následujícího Cyklu, zařval na mě, abych vypadl. Vyjádřil se v tom smyslu, že mě už nepotřebuje. Začal se nepřiměřeně chvástat. Měl jsem obavy o jeho zdraví. Pokusil jsem se ho uklidnit. Propadl záchvatu zuřivosti a vyrazil mě ven, do Koridoru. Sebral jsem se a šel jsem přímo za…“

Saardin jej nenápadným gestem přerušil, písař zmlkl. Stahlig se napřímil a obrátil se k Freidalovi. „Proč jste toho člověka spoutali?“

Saardinovo zdravé oko zajiskřilo. „Pane, přeji si, abyste mě informoval o tom, zda tento člověk bude žít, a pokud ano, zda se jeho bývalé schopnosti obnoví. Až dostanu odpovědi na své otázky, potom se teprve budu zabývat tím, co zajímá vás.“

Stahlig si hřbetem ruky osušil potem zalité čelo. „Bude žít, Saardine. Tedy, doufám, že bude. A pokud vás zajímají jeho schopnosti, o tom se nemohu vyjádřit dříve, než se probere z bezvědomí a já budu moci prověřit jeho reakce.“

Saardin se nad jeho slovy chvíli zamyslel. „Pane, tohoto muže přepadl záchvat zuřivosti v době, kdy se k němu můj Daggam vracel. Daggam byl napaden, ačkoliv on sám neměl v úmyslu mu nějak ublížit. Potom bylo pochopitelně namístě zvolit přiměřený zákrok, který by ho přinutil k tomu, aby se zklidnil. Bylo to pro jeho dobro a bylo to i v zájmu všech ostatních, kteří se pohybovali v jeho blízkosti.“ Freidal se poprvé usmál, což propůjčilo jeho tváři vzhled dravého zvířete. Když úsměv pohasl, nezanechal po sobě v jeho obličeji ani stín.

Stahlig namítl: „To je proti lidskosti, takhle s někým zacházet.“

Freidal jen pokrčil rameny. „Je to nezbytné.“

Potom se rychle vzdálil, ale předtím ještě poručil dvěma Daggamům, aby se postavili do dveří pokoje a neodcházeli dříve, dokud Medicinman nebude hotov s posouzením Borrosova stavu. „Jestli zemře, budete za jeho smrt nést plnou odpovědnost,“ upozornil Stahliga místo obvyklé fráze při rozloučení.

Stahlig si trochu oddechl, když se ocitli sami dva v místnosti s Borrosem, potřeboval trochu uvolnit napjaté nervy. Usedl na nejbližší židli a ramena mu poklesla. Sepjal ruce v klíně. Lehce se chvěly. Ronin si všiml, že vypadá velice staře a zesláble a zaplavila ho vlna rozhořčení.

„Jsem pěkný hlupák,“ pronesl vyčerpaně Medicinman. „Neměl jsem po tobě chtít, abys mě doprovázel. Choval jsem se v tu chvíli tak, jak jsem míval ve zvyku před léty, kdy jsem byl mladý a nerozumný. Jsem ale starý člověk a měl bych mít rozum.“

Ronin položil Medicinmanovi ruku na rameno. Chtěl něco říci, ale nedostávalo se mu slov. Stahlig pozvedl oči a zahleděl se mu do tváře. „Všiml si tě, na to nezapomínej.“ Ronin se pokusil o úsměv, ale zjistil, že to nedokáže. Potom Stahlig povstal a přistoupil k Borrosovu lůžku, k Roninovi se otočil zády. Ten zůstal stát, neschopen pohybu, a beze slova zíral na zvláštní obličej opuštěného muže se žlutavou pletí, který ležel připoután k lůžku. Čadivé nazlátlé světlo se mihotalo na jeho neobyčejně dlouhých, jakoby průsvitných nehtech, připomínajících spáry nějakého záhadného tajemného živočicha. Byl to Ronin, kdo jako první zjistil, že Borros otevřel oči. Tiše na to upozornil Stahliga, který právě v tu chvíli hledal cosi ve své příruční kabele.

Protože Borros ležel ve stínu, zahlédl pouze jeho široce otevřené oči, Stahlig se nad ním už skláněl. „Ach,“ vydechl. „Ach.“ Několikrát zamžoural očima. Oční víčka se mu chvěla. Rty měl vyprahlé.

Stahlig mu nadzvedl víčko a pozoroval oko. „Je pod drogami,“ řekl velice tiše.

„Ach,“ zasténal Velký Mág.

Ronin se k němu nachýlil, takže nehrozilo nebezpečí, že by je někdo mohl zaslechnout. „Proč ho takhle zřídili?“

„Saardin by nás poučil, že to udělali proto, aby ho utlumili. Ale nevěřím, že to byl ten pravý důvod.“

„Proč tedy?“

„Především nezvolili vhodnou drogu. Borros je napůl při vědomí a je neklidný, i když mu určitě něco podali. Kdyby byl jenom pod vlivem omamných látek, byl by buď zcela utlumený, nebo by byl při vědomí, a pak by se zajímal o to, co se s ním děje.“

„Ach, ách.“

„Borrosi, slyšíte mě?“ zeptal se zřetelně Stahlig.

Rty se sevřely a celé tělo se vypjalo. „Ne,“ pohnuly se rty neznatelně. „Ne, ne, ne, ne…“ V koutku úst se objevila bublina sliny, nafoukla se a praskla, až to syklo. „Ne, ne.“

„U Frosta,“ zaklel Ronin.

Jak se rty pohybovaly, hlava se zmítala ze strany na stranu. Na šíji vystouply šlachy a tělo se vzepjalo proti poutům. Stahlig sáhl do kabely a cosi mu vložil do úst. Téměř okamžitě se Borros uklidnil. Oči se zavřely a dech už nebyl tak nepravidelný. Stahlig si osušil zpocené čelo. Ronin chtěl cosi říci, ale stařec mu položil ruku na paži a zarazil ho.

„Nu, já jsem už skončil,“ pronesl neurčitě. Popadl zavazadlo a společně vykročili z místnosti. Ve dveřích se zarazil a jednomu z Daggamů předal vzkaz pro Freidala. „Vyřiď Saardinovi, že se vrátím za sedm Period, abych si ověřil, jak se pacientovi daří.“

„Tak co jsi zjistil?“

Domácí nepořádek působil uklidňujícím dojmem. Z Lustrů vyzařovalo mdlé, tlumené světlo. Lampičky z keramické hlíny v koutě nejistě balancovaly na hromadě poznámkových tabulek a čekaly na svoji příležitost. Zmačkaný papír ležel tam, kam jej předtím Stahlig odhodil. Tma z ošetřovny se plížila dovnitř otevřenými dveřmi.

Stahlig pohodil hlavou. „Nepřeji si, abys v tom dál pokračoval. Dost na tom, že ses střetl s tím Saardinem ze Security.“

„Ale vždyť já jenom…“

„Souhlasil jsem s tím.“ Sám se na sebe zlobil. „Musíš mi uvěřit, když ti říkám, že chci zapomenout na to, co jsem tam viděl. Borros je pacient, který vyžaduje zvláštní péči.“

„Ale on není jen tak obyčejný pacient,“ namítl Ronin. „Proč mi nechceš povědět o tom, co jsi zjistil?“

„Je to všechno příliš nebezpečné…“

„Nezkoušej to na mě!“ rozkřikl se Ronin. „Nejsem malé dítě, abys přede mnou musel něco tajit.“

„Tak jsem to přece nemyslel…“

„Tak jak, tedy?“

Nastala krátká odmlka a Ronin vycítil, že jde o všechno. Jestliže některý z nich co nejdříve nenaváže hovor, mohlo by dojít k tomu, že se jeden druhému vzdálí a on se už nikdy nedozví, co za tím vlastně vězí, a to ho znepokojovalo.

Stahlig sklopil oči a pomalu ze sebe vysoukal: „Já – vždycky jsem k tobě měl takový zvláštní vztah. Jako Medicinmanovi mi mnohé věci v životě – a byly to hodnoty, po kterých jsem určitou dobu toužil – nebyly dopřány. Oba dva – ty i tvoje sestra – jste mi byli velice blízcí v době, kdy jste ještě byli dětmi. A nakonec – zbyl jsi mi pouze ty.“ Vyjadřoval se nesouvisle a hledal vhodná slova; bylo zřejmé, že se mu o tom těžko hovoří. A Ronin mu nebyl schopen situaci nějak usnadnit. Možná ale, že to nebylo nezbytné. „Já ovšem chápu, že teď patříš k Chondrinům. A je mi jasné, co to znamená. Ale stejně – když na tebe myslím, vidím tě pořád jako malého chlapce.“ Odvrátil se, nalil si a naráz do sebe obrátil celý obsah poháru. Potom naplnil pohár podruhé, tentokrát pro sebe i pro Ronina; podal mu nápoj. „A teď,“ navázal řeč, jako by se nic nedělo, „když tedy o to tak stojíš, řeknu ti všechno, na co jsem přišel.“

Stahlig Roninovi sdělil, že Security vězní Borrose nepochybně déle než jednu Periodu. Tím si byl jist. „Snad se to táhne delší dobu než sedm Period, těžko říci, když je pod částečným vlivem drog.“ Je velice pravděpodobné, že ho Security podrobuje výslechům; napovídá tomu typ použité drogy a Borrosova reakce na Stahligův hlas.

„Říkají tomu ‚droga pravdy‘,“ vysvětloval Stahlig. „Účinkuje tak, že potlačuje sebekontrolu. Jinými slovy…“

„Takže mu vykradli mozek.“

„Ano, pokoušeli se o to.“

„Co si o tom myslíš?“

„No, tyhle záležitosti jsou značně ošidné a oni sami nejsou žádní hlupáci.“

„Ale proč se tedy nezaměřili na jeho poznámky? To by bylo daleko schůdnější řešení.“

Medicinman pokrčil rameny. „Pravděpodobně je nedokázali rozšifrovat, kdo ví? V každém případě, většina toho, co jsme se od Freidala dověděli a co jsme zaslechli, byla záměrně podvržena.“

„Ale proč se o to tak zajímají? Jestliže se tvoje slova potvrdí, znamená to, že Security má nepochybně zájem pokračovat v práci, kterou Velký Mág začal.“

„Přesně tak,“ přitakal Stahlig. „A pak je tu ještě ten problém s Dehnovými skvrnami…“ Náhle se odmlčel. Oba zaslechli ve vedlejší tmavé ošetřovně tiché kroky. Pokračoval trochu hlasitěji: „Hrozně rychle to utíká. Co nevidět začne Sehna.“ A polohlasem dodal: „Musíš sem včas dorazit. Je ti to jasné?“

Ronin přikývl.

„Jasně, zítra.“ A tiše dodal: „Jistě, stavím se tu později. Budu potřebovat, aby ses mi podíval znovu na tu zhmožděninu.“ Zamrkal na něho a opět lehce pokynul hlavou. Pak se zvedl k odchodu. V ošetřovně se vyhnul dvěma Daggamům, kteří tápali tmou. Mířili ke Stahligovi.

2

Rozhodl se, že nepoužije jediný fungující Výtah v tomto Sektoru, fronta u dveří byla nemožně dlouhá a on neměl chuť čekat. Několikrát se pozdravil s kolemjdoucími, přes pociťovanou úzkost se na ně usmíval, zběžně jim kynul rukou, ale s nikým z nich se nezastavil na kus řeči.

Automaticky pokračoval v cestě, avšak zároveň vnímal směr, kterým se ubíral. Byl hluboce ponořen do svých myšlenek, ale jeho tělo přesně vědělo, kudy se dostane ke správné Schodišťové Šachtě, která ho potom dovedla až tam Nahoru, na Poschodí, kam patřil.

Tak se stalo, že když minul Nirrena, vůbec jej nezaregistroval. Nirren měl urostlou postavu, snědou pleť, orlí nos a nápadně zapadlé oči. Roninovo chování ho naprosto nevyvedlo z míry, otočil se a pevně ho popadl za rameno. Obrátil si ho proti sobě. Ronin vycítil jeho přítomnost dříve, než se jej Chondrin dotkl, a tak okamžitě zareagoval. Ve chvíli, kdy se obracel, neobyčejně svižně sáhl po meči. V ruce sevřel meč, který se matně leskl. Ani Nirren nečekal a tasil.

„Přísahám, že tě jednou stejně dostanu,“ zasmál se Nirren a odhalil bílé, souměrné zuby.

Ronin se mdle usmál a vsunul svůj meč do pochvy. „Nemám zrovna náladu na tvé vtípky.“ Úsměv pohasl na rtech zároveň s posledním slovem. Ale Chondrin byl dobře naladěn. Vyvalil na něho oči a žertovně zašeptal: „Ach, našeho moudrého a duchaplného přítele tíží nějaké tajemství.“ Objal Ronina a naléhal: „Svěř se mi, uvidíš, že nebudeš litovat.“

Ronin si letmo vzpomněl na Stahligovo varování a zmocnilo se ho znepokojení. Jisté věcí mu působily problémy a Nirren by mu možná mohl poradit. Koneckonců, vždyť je to jeho přítel. Můj jediný přítel, uvědomil si rychle.

Usmál se. „Tak dobře. Půjdeme ke mně?“

Dorazili ke Schodišťové Šachtě a Nirren zažehl pochodeň. „Ty jsi měl dneska dva tréninky, nebo co?“ Kroutil nad tím hlavou, zatímco stoupali směrem tam Nahoru. „Kdy konečně dostaneš rozum a budeš se věnovat něčemu pořádnému?“

„Například?“ zahučel Ronin.

Chondrin se ušklíbl. „No, jen tak mimochodem, Jargiss by možná něco šikovného měl.

„Cosi jsem o tom…“

„Tak poslouchej, on je skutečně dobrý, na to, že je Saardin – je to pohotový a skvělý stratég. Určitě by sis s ním rozuměl. On si také uvědomuje, jak nezbytná je obrana.“ To byl jeho oblíbený námět rozhovoru. Do nekonečna by probíral nejrůznější bitevní plány, navrhoval taktiku pro útočící stranu i pro obranu. Když probral všechno od základu, došel k názoru, že bránící se strana vyšla v devíti z deseti případů jako vítěz, i když bylo třeba obránců méně.

„Ještě jsem se nesetkal se Saardinem, který by mi byl sympatický,“ namítl Ronin.

„Přiznej se, mluvil jsi vůbec někdy s Jargissem?“

Ronin zavrtěl hlavou. „Ty si snad děláš legraci. Ne, už o tom nechci slyšet. Kolikrát ti to mám ještě opakovat?“

Nirren se ošíval a mračil se. „Mám takový dojem, že jednou mě budeš prosit, abych tě s ním seznámil.“

Ronin natáhl ruku a poklepal na oranžově hnědý pás, který měl Chondrin šikmo překřížený přes hnědou košili. „Myslím, že to nehrozí,“ řekl tiše.

„Tak poslyš, jestli je to všechno kvůli Salamandrovi, tak vezmi laskavě na vědomí.

„To s tím nemá co dělat.“

„Když mi nechceš říct, co za tím je, tak si musím myslet, se to spolu souvisí.“

Oba zmlkli a tiše hleděli jeden na druhého v mihotavém jiskřivém světle. Pochodeň plála, občas zaprskala a odlétl rej jisker. Okolní zvuky byly značně tlumené; zdálo se, jako by přicházely z jiného světa. Kdesi, hodně daleko od místa, kde se nacházeli, zaslechli nějaké vzdalující se kroky. Tma se jim lepila na paty.

Potom Ronin přece jenom zaslechl svůj hlas: „Asi máš pravdu.“ Sám se tomu divil ještě tehdy, když po dlouhé cestě dorazili na Poschodí, kde bydlel.

Roninův příbytek tvořily dvě místnosti a byl daleko prostornější, než běžné byty ostatních Bladesmanů. Tolik místa mívali většinou Chondrinové; Saardinům přidělovali pochopitelně ještě o něco větší prostor.

Když vstoupili, zastihli v pokoji K’reen. Husté tmavé vlasy si vyčesala nahoru a zakryla čepečkem; připravovala se k večerní Sehně, ale jinak měla na sobě ještě pracovní uniformu. Pod volnou košili s krátkými rukávy, která zakrývala obrysy její postavy, si oblékla přiléhavé elastické kalhoty. Měla vysokou postavu, nebyla o nic menší než Ronin. Měla štíhlou něžnou šíji, plné rty a tmavé, daleko od sebe posazené oči. Když vstoupili, usmála se a dotkla se Roninovy ruky.

Ronina její přítomnost poněkud překvapila, protože v tuto dobu bývala většinou na Poschodí vyhrazeném péči o pacienty nebo ve svém pokoji, kde si oblékala uniformu Sehny.

Proplula kolem nich a zamířila ke dveřím. „Ztratila jsem spoustu času hledáním tady té věcičky v mém pokoji,“ zamávala jim před očima stříbrným náramkem,“ než mi došlo, že jsem ho musela nechat tady.“ Vyplázla na Nirrena špičku jazyka a nakrčila nos. „Jestliže okamžitě nevypadnu, jakživa nestihnu na sebe navléct celou uniformu a zmeškám Sehnu.“ Dveře za ní zapadly.

Ronin prošel pokojem, uchopil láhev vína a číše; oběma nalil. Na K’reen vzápětí zapomněl.

Posadili se proti sobě na nízké sedačky pokryté kožešinou. Zalévalo je nepříjemné bílé světlo, které se linulo z Lustrů a propůjčovalo jejich obličejům mrtvolný vzhled. Nirren pomalu upíjel víno. Roninova číše stála netknuta na zemi. Pověděl Chondrinovi o tom, že se setkal s Freidalem. Nirrenovy oči vzrušením zajiskřily.

„Co tomu říkáš?“

Nirren povstal a začal přecházet pokojem. „Vidím, že budu muset zjistit, proč Velký Mág vzbudil u Freidala takový zájem.“

„Tvrdí, že se pomátl.“

„Jestli je to pravda, pravděpodobně ho k tomu dohnali.“

„Ale co ty skvrny?“

Nirren se obrátil: „Jaké skvrny?“

„Ty tečky na Borrosově hlavě.“

„Ach, tak. Dehnovy skvrny. To by mohlo souhlasit. To je jeden z mnoha důvodů, abych co možná nejrychleji vypátral, co má Freidal doopravdy za lubem. O Dehnovi ví jen hrstka lidí. Je to stroj pocházející z Dávnověku. A podobně jako o většině těch záhadných věcí, které nám zajišťují životní podmínky – poskytují nám vzduch, teplo a světlo v hloubce, více než tří kilometrů pod povrchem planety – víme pouze to, že nějak fungují, ale jak fungují, to vůbec netušíme. Z Nirrenova hlasu zavanula hořkost. „V současné době už víme, jak se s tou věcí zachází. K hlavě se přiloží kontakty – zbyly po nich ty skvrnky, o kterých jsi hovořil – a mozek se vystavuje šokům. Celé to pracuje na stejném principu jako naše Lustry. Vzpomínáš si přece na toho Neera, který tehdy rozmontoval jeden Lustr a sáhl si do drátů? Úplně zčernal, a když ho našli, tak strašně zapáchal. Tenkrát měli co dělat, aby zjistili, kdo to vůbec byl, protože se mu navíc roztavil identifikační štítek.“ Usrkl vína a usedl zpět.

„V každém případě působí Dehn značnou bolest, to je bez diskuse. A dá se docela dobře zneužít k tomu, aby vyslýchaný promluvil. Ale je tu problém, jak ho uhlídat; je to pochopitelné, protože se toho o něm moc neví.“ Na chvíli se odmlčel a zamyslel se. „Co vlastně Freidal zjistil?“

Ronina Nirrenovo chování zneklidňovalo. Povstal. „Jestli to dobře chápu, tak jsi říkal, že Saardin ze Security se napojil na výzkum, který prováděl Velký Mág a snažil se z něho vyždímat informace, které potřeboval?“

Nirren vztyčil prst a oči mu zajiskřily. „Přesně tak, kamaráde. Myslím, že teď nadešla tvá chvíle. Blíží se doba vzájemného střetu, a až k tomu dojde, budou Freidal s Jargissem stát proti sobě. My dva, on a já, jsme nepřátelé.“ Popadl Ronina za ramena. „Poslouchej, kamaráde, teď už nemůžeš stát stranou. Postupně budou do téhle záležitosti zataženi všichni. Musíš nám pomoct. Požádej Stahliga, aby promluvil s Borrosem, dokud je ještě čas. To je jediný možný způsob. Uvědom si, že já přece nemůžu jít za Freidalem na výzvědy. A jestliže zjistíme, jaké tajemství skrývá, upevníme si pozici.“

„Možná z něho Freidal nic nedostal.“

„Takhle uvažovat nesmíš.“

Ronin na něho pohlédl. „Nikdy se nedozvíš přesně, co všechno s ním prováděli. Vždyť já ani nevím, jestli bude schopen souvisle hovořit, po tom všem, co zažil.“

„Buď realista, kamaráde,“ pronesl Nirren vřele. „Mám na mysli něco víc než osud jednoho člověka. Tady jde o mnohem víc. Freehold se nám rozkládá před očima, protože mezi Saardiny propukají další a další spory. Ty jsi ještě nebyl přijat za člena, takže jsou ti tyto problémy vzdálené, ale věř mi, když ti říkám, že budeme všichni mít co dělat, abychom uhájili holé životy. A my musíme v zájmu Freeholdu udělat všechno, co je v našich silách. Chápeš to? Oni jsou zaslepení svými intrikami a jde jim jen o to, kdo z nich uchopí moc. To nás přivede do záhuby.“

„A co když právě tvoje aktivita pro nás bude znamenat zkázu,“ namítl Ronin.

Nirren ho popadl za paži a zkřivil obličej. „O tom se spolu nebudeme bavit. Probíral jsem to se svými lidmi nesčetněkrát. Tohle jsi neměl říkat.“

Zamračil se a hodil do sebe zbytek vína. „Dobře si zapamatuj, co ti povím. Už se o tom dál nebudeme vybavovat. A plně na tebe spoléhám. Jasné?“

Ronin se usmál a přikývl. V duchu si pomyslel: Když dělá takové grimasy, těžko mu může člověk něco odepřít. Teatrálně se uklonil. „Zajisté, jak si přejete, pane.“

Nirren se zasmál a zvedl se. „Tak dobrá. Teď vypadnu. Mám taktak čas, abych se stihl převléknout. Takže se sejdeme na Sehně.“

Ronin osaměl. Pozvedl netknutou číši vína a pozvolna upíjel. Bylo chladivé a mělo zvláštní nakyslou a trpkou příchuť. I kdyby to byl bůhvíjaký patok, přesto mu v tomto okamžiku chutnalo.

3

Sehna. Čas podávání večerního jídla. Posvátná chvíle. Moc s tím nadělají, pomyslel si Ronin, když vstoupil do Velké Síně. Ale kolik generací před námi, ze kterých zbyl jenom prach, kolik jich zachovávalo bezmyšlenkovitě přebírané zvyklosti a nikdo z nich se nad tím nepozastavil.

Vzápětí jej objala mocná vlna hluku a tepla, veselá a hřejivá. Neustálé hemžení. Velká Síň měla obdélníkový půdorys, její vzdálenější část se rozplývala v oparu tvořeném dýmem, výpary stoupajícími z pokrmů a vedru. Za dlouhými stoly, které byly pečlivě vyrovnány do dlouhých řad, se na lavicích s nízkými opěradly tísnily hrozny mužů a žen. Roninova ruka občas zabloudila k boku. Bez meče se cítil lehce a zároveň trochu nesvůj, do těchto míst však nebylo dovoleno nosit žádné zbraně.

Zamířil vpravo, potom zabočil a vkročil do jedné úzké uličky mezi sedadly. Oblékl si úzké kalhoty a košili světle béžové barvy; takovou barvu nikdo ze Saardinů nenosil. Číšníci ustupovali z cesty, aby mohl projít a zvedali velikánské podnosy vrchovatě naložené teplými jídly, z nichž stoupala pára, a cínovými konvicemi se silným světlým pivem či láhvemi sladkého vonného vína. Cítil směsici vůní pokrmů, lehkých parfémů a vydatných moučníků.

Konečně se dostal k místu, kde obvykle sedával: mezi Nirrenem a K’reen. Dívka byla zabrána do hovoru s Bladesmanem, který seděl vedle ní, takže Ronin zahlédl pouze její tmavou třpytivou pokrývku vlasů. Ovanul jej její parfém. Telmiss sedící na opačné straně stolu pozvedl pohár a mlčky jej pozdravil. Vedle něho se G’fand, světlovlasý mladíček, dohadoval s Číšníkem.

„Tak jakpak si v poslední Periodě vedl náš Vědec?“ nadhodil Ronin.

G’fand se pootočil, ale jeho modré oči uhýbaly před Roninovým pohledem. „No, řekl bych, že je všechno při starém,“ prohodil nezávazně.

Nirren se ušklíbl. „A co ten váš malér, co vás potkal v poslední Periodě – myslím to, jak jste ztratili ten starobylý rukopis?“ Nirren se vysmíval a G’fand v obličeji celý zbrunátněl. A právě v tuhle chvíli se k nim obrátila K’reen. Spatřila mladíkovy rozpaky, naklonila se a položila mu dlaň na ruku. „Nevšímej si jich, oni jenom tak žertují. Zřejmě si myslí, že ten, kdo ve Freeholdu nosí meč, je naprosto nejdůležitější.“

„A můžete mi to nějak vyvrátit, vážená dámo?“ ozval se jakoby vážně Nirren a ušklíbl se. „Pokud ano, rád bych slyšel váš názor.“

„Nech si ty řeči,“ vyjela na něho.

„Ale to je v pořádku. Čekal jsem od něho něco podobného,“ vmísil se do hovoru G’fand poněkud váhavě, jako by předchozí slova neslyšel.

„A ode mě bys to nečekal?“ Ronin si trochu odsedl, protože mu číšník servíroval jídlo. Naznačil, že si přeje víno, pivo odmítl.

G’fand mlčel a oči upíral stranou.

Ronin se pustil do jídla, ale v myšlenkách byl mimo. „Příště se budu snažit, abych se vás nedotkl.“

V té chvíli se dostavili Tomand s Bessatem. Když se nahrnuli ke stolu, způsobili menší zmatek. Částečně to bylo proto, že si tropili žerty z Tomandovy tloušťky a zčásti vycítili, že by měli trochu uvolnit napjatou atmosféru, která u stolu panovala. Sehna byla přece dobou relaxace, ať už se ve Freeholdu dělo cokoliv.

Pomalu se situace kolem stolu uklidnila a všichni se pustili do jídla. V Síni bylo poměrně hlučno a navíc tu bylo vedro k zalknutí. „Ať mě spere Mráz,“ zaklel Nirren, „moc rád bych věděl, proč je tu tak děsné horko.“

Tomand na okamžik přestal jíst a osušoval si odulý zpocený podbradek. Přitom se naklonil přes stůl. „Čistě mezi námi,“ přejel pohledem z Nirrena na Ronina, „máme nějaké problémy s ventilačním zařízením.“ Nacpal do sebe další pořádné sousto. „To taky vysvětluje, proč jsme na Sehnu dorazili tak pozdě. Makali jsme do poslední chvíle a snažili se tu zpropadenou mašinu dát do pořádku.“

„Jak vidím, tak jste příliš neuspěli,“ neodpustil si Nirren.

Tomand se zamračil., Je to naprosto nemožné. Chybí nám spousta dokumentace.“ Najednou přestal žvýkat. „Jsme schopni tak akorát odstranit nánosy špíny. Mohl bys mi poradit, jak to asi máme opravit, když ani netušíme, jak to vlastně funguje?! Do dneška se zachoval jen zlomek toho, co kdysi naši Předkové zaznamenali. Možná by se ty Stroje…“

„Ne,“ přerušil ho G’fand, „nemůžeme přece ty Stroje rozebrat, to by znamenalo naši záhubu.“

Tomand se zarazil v půli cesty, kdy nesl k umaštěným ústům pěkné sousto. „Co to žvaníš?“

„Chci říct jenom to, že písemnosti byly zničeny krátce po tom, co vznikl Freehold.“

Tomand vrazil vidličku do úst a pokračoval plnými ústy. „Vždyť je to nesmysl. Kdopak by chtěl schválně zničit písemné dokumenty? To by napadlo snad jen úplného cvoka.“

G’fand opatrně utrousil: „Naši Předkové přišli na spoustu objevů. Celá řada jich upadla v zapomenutí. A že toho nebylo málo. Řekl bych, že naši pradědové měli ve své potomky malou víru. Ať je to jak chce, moc nám toho po sobě nezanechali. Všechny písemnosti po Předcích zlikvidovali. A udělali to šmahem, takže já, Vědec, nemám ani páru o tom, jaká byla jejich minulost a ty, Neere, vůbec netušíš, jak fungují ty Vzduchové Pumpy, a Saardinové zas nemohou přijít na to, jak zničit jeden druhého a tím i celý Freehold.“

Tomand si olízl rty.

„Jak jsi na to přišel?“ zajímal se Nirren.

‚Je to jenom blábolení, nic jiného,“ odfrkl si Tomand. „Samý planý řečičky. Každý přece ví…“

„Takový pitomosti ti snad našeptal samotný Mráz!“ vyletěl G’fand. „Vždyť ty ani nevíš, co říkáš!“

Tomandovi zaskočilo a rozkašlal se. Bessat se polekaně rozhlížel kolem. Telmiss bušil Tomandovi do zad, dokud kašlání nepotlačil. Tomand byl v obličeji celý rudý a oči měl zalité slzami. „Co – co si to dovoluješ!“ bylo jediné, na co se zmohl.

G’fand celý ztuhl. „Ty zatracenej tlusťochu! Ty jseš schopnej si akorát tak cpát teřich. K ničemu jinému se nehodíš. Vy Neerové jste všichni stejní, jste neschopní a…“

„Tak dost!“ vyjel Ronin ostře. „Mám dojem, že by ses měl Tomandovi omluvit.“ Avšak jakmile dokončil větu, uvědomil si, že měl raději mlčet.

G’fand se k němu obrátil s planoucíma očima. „Kdo mi tady bude rozkazovat?!“ zaječel nepřirozeným hlasem plným vzteku a hysterie. Na šíji mu naběhly provazce žil. Vztyčil se. Paže se mu napjaly a prsty sevřené v pěsti zbělely, jak se opíraly o desku stolu. „Ty sám nám dlužíš omluvu. Kdo ti dovolil strkat nos mezi nás…“ švihl paží a těsně ho minul, „já tě varuju. Myslíš si, že si můžeš všechno dovolit.“ Chrlil ze sebe záplavu slov a Ronin cítil, aniž by se musel kolem sebe rozhlížet, jak se u okolních stolů zvedají hlavy a obracejí se směrem k nim. Hluk se z Velké Síně postupně vytrácel, podobně jako vyprchávají barvy obrazu vystaveného slunečním paprskům. Útržky hovorů a pohyb lidských těl jakoby odumřely.

„C’fande…,“ vzpamatovala se K’reen, ale on pokračoval a vůbec ji nebral na vědomí.

„Jsi něco extra, protože si tě Salamandr vyhlédl a vycvičil. A k čemu je to dobrý? Abys tu s námi vysedával? Vždyť ani Saardinové tě nepřijali mezi sebe. To se asi v tobě museli pořádně splést!“

Ronin tiše seděl a nechal jeho výlevy bez odezvy. Pokud něco vnímal, byla to pouze K’reen, její mléčná pleť. A náhle mu před očima vyvstal obličej toho muže připoutaného k lůžku a temné skvrny vysoko na jeho spáncích. Zdálo se mu dokonce, že slyší jeho výkřiky, hlas plný bolestné úzkosti.

A právě to způsobilo, že dostatečně pohotově nezareagoval. G’fand se na něho zběsile vrhl přes stůl. Talíře a poháry se rozlétly a jejich obsah se rozprskl po okolí. Nádobí se rozlétlo do postranních uliček mezi stoly. Číšníci se rozprchli a lidé sedící u vedlejších stolů propadli panice.

G’fand chtěl vykřiknout, ale zmohl se jen na neurčité zachrčení, protože zároveň pod sebou drtil Roninovo tělo. Ronin měl na vybranou dvě možnosti. Neměl v úmyslu Vědce zranit a rovněž netoužil po tom, aby se rvačka prodlužovala a vzniklo nebezpečí, že se do věci zapletou Daggamové ze Security. Potom, když se G’fand pootočil a vrazil mu koleno do boku, ucítil pronikavou bolest v paži. Úplně mu to vyrazilo dech. Stahlig bude mít další práci, napadlo ho. Nakonec v něm převládl obranný instinkt. Rozmáchl se volnou paží a zasáhl G’fanda těsně pod ucho. Vědci vylezly oči z důlků a hlava se mu zatřásla jak hadrovému panákovi. Ronin se zhluboka nadechl a v tom okamžiku se spalující bolest znovu vrátila. Pootočil hlavu a zahlédl rukojeť malé dýky, trčela mu z paže. Vyškubl ji z rány a přidušeně zaklel. Sevřel pěsti a vší silou udeřil G’fanda do míst, kde končí žebra. Na okamžik zahlédl jeho vytřeštěné oči, ve kterých plála nenávist. Zásah G’fanda dokonale odrovnal. Ronin cítil, jak se mu krev dostává do varu a znovu pozvedl pěsti. Ovládl se však a prudce oddechoval. Pot se mu řinul do očí. Ještě zaslechl nevábné zvuky, které vydával G’fang, když se dávil a zvracel na podlahu. Ronin se dotkl jeho skloněných zad. Teprve teď si uvědomil, co se stalo a k čemu dalšímu ještě mohlo dojít. Otočil se, aby sebral odhozenou dýku.

Nirren stál vedle něho. „Snad abych se raději věnoval G’fandovi,“ nabídl se. Ronin souhlasně přikývl. Chytil se za paži, byla celá ztuhlá. Bolest nevnímal, ale snažil se zastavit krvácení.

Zároveň si uvědomil, že K’reen je někde poblíž. Dívka poklekla a pohlédla mu do tváře. Pramínky vlasů jí neupraveně padaly kolem obličeje, takže to vypadalo, jako kdyby stála v prudkém větru. Měla lehce zardělé líce a pootevřené rty. Hluboko v jeho nitru se rozhostil podivný klid a Ronina se zmocnil zvláštní pocit; připadalo mu, jako by byl nějaký strunný nástroj a kdosi neznámý z jeho těla vytrhával jednotlivé struny. Bezděčně se zachvěl a K’reen, která jeho pohyb nesprávně pochopila, jej objala kolem ramen. Setřásl ji. K’reen se přikrčila a on na okamžik zahlédl její skloněnou hlavu a jazyk, kterým si olízla pramínek krve, který se jí objevil mezi prsty. Dříve, než se postavil, povšiml si jejích podivně se lesknoucích očí.

„Uvolněte cestu! Uvolněte cestu!“ nařizoval neznámý hlas. Zevlující dav se neochotně rozestoupil a Ronin spatřil dva Daggamy, kteří si k nim klestili cestu. Někdo tam vzadu pro ně musel poslat. Tiše zaklel a modlil se, aby se mu co nejrychleji podařilo ukrýt G’fandovu dýku. Daggamové se blížili. Jestli na ni přijdou…

„Tak co se tady děje?“ Druhý z dvojice mlčel a stál se spuštěnýma rukama. Lidé se kolem něho rozestoupili. Ani jeden z nich se neobtěžoval pohledem na G’fanda, kterému Nirren pomáhal na nohy.

Ronin se pomalu nadechl, aby získal čas. „To nestojí za řeč,“ odpověděl s klidem. „Jen takové nepatrné nedorozumění.“

Jeden z Daggamů si odfrkl. „Pcha! Na takový ‚nepatrný nedorozumění‘ je tu ňák moc lidí.“

„Vždyť znáte lidi, ne?“

„No jasně. Poslyš, vy Bladesmani v jednom kuse děláte vylomeniny, zvlášť když je Sehna. Esli máte ňáký problémy, tak si je řešte jinde, třeba v Tréninkový Síni a ne tady. Jasný?“

„Jistě,“ přisvědčil Ronin.

Druhý Daggam se po celou dobu ani nepohnul. Stál a zíral na Ronina. Jeho oči byly neproniknutelné, vypadaly, jako by je někdo vymaloval. „Vaše jména,“ řekl ten první, který předtím hovořil s Roninem. Poznamenal si je a dolů si připsal Roninovo vysvětlení.

„Co to máte s tím ramenem?“ zeptal se druhý Daggam. Jeho společník vzhlédl od poznámek.

„Ale, ani nevím,“ odpověděl Ronin podrážděně.

„No tak, ven s tím,“ pobízel ho ten první.

„Tak bude to?“ Začínalo jít do tuhého.

„Asi jsem se řízl o střep talíře, když jsem padal. Je tu spousta rozbitého nádobí.“

„Jo, to vidim taky.“ Potom se otočil k zevlujícím lidem a zvolal: „No dobrá, rozejděte se, nic moc se tu nestalo.“ Hlouček začal řídnout. „Tak pudem,“ pobídl svého společníka. Když se obraceli k odchodu, vyzval Ronina: „Ukliďte tady ten svinčík.“

K’reen stála tiše vedle Ronina její paže spočívala na jeho rameni. Podíval se na Nirrena který sklonil hlavu. „Já to už zařídím.“ Stále ještě ze všech sil podepíral G’fanda. „Jdi si to dát do pořádku.“

Ronin přikývl. Odvrátil se a spatřil Tomandův bledý a zpocený obličej. Bessat ho utěšoval jako malé dítě. Přistoupili k němu a Tomand řekl: „Nechápu, co se vlastně…“ Zahlédl krev. „Ale koledoval si o to.“

„Už bylo načase, aby mu ty řeči někdo zatrhl,“ řekl Bessat. „Musíme ti poděkovat.“

„Byla to jen výměna názorů. Nic jiného za tím nebylo. Řečičky. On to ve skutečnosti tak nemyslel,“ řekl Ronin podrážděně.

„Pořád si na mě dovoloval,“ skuhral Tomand. „Ale já jsem se taky nedal, nemám pravdu? Nic jsem mu nedaroval, za to ručím.“

K’reen měkce pronesla: „Měla bych tě ošetřit. Pojďme.“

Ronin na ni mrkl. Dovedla obratně ukončit nepříjemnou konverzaci.

„Ano.“ Rozhlédl se kolem. „Myslím, že půjdeme.“

4

„Myslíš, že tě nikdo nezahlédl, když jsi ji sebral?“

„Mám dojem, že ne. Byl tam pěkný zmatek.“

„No, já tě třeba viděla.“

„Jak hluboko ta dýka pronikla?“

„Až po rukojeť.“

Seděl na posteli bez košile do pasu svlečený a převaloval si dýku po natažené dlani. Upřeně sledoval ostří, na kterém byly tmavé skvrny. K’reen se nad ním skláněla a ošetřovala poraněné místo. Občas hrábla do otevřené kabely, kterou si položila vedle.

Původně zašli za Stahligem, i když jim bylo jasné, že to nebude příjemná návštěva. Ale ani v ošetřovně, ani ve vedlejší místnosti se nesvítilo. Vůbec netušili, kam Medicinman odešel a kdy se vrátí. Proto zamířili do K’reenina bytu, kde byly nejnutnější potřeby k ošetření.

Dívka nejdříve paži pečlivě očistila a potom přikročila k sešívání rány. „Co jen to do toho chlapce vjelo? Brát si na Sehnu zbraň! Co ho to napadlo?“

Ronin se musel ovládat. „Tak za prvé, není to už žádný chlapec,“ namítl. „A bere všechno moc vážně – řekl bych, že to skoro přehání. Vědci to sami o sobě nemají dvakrát jednoduché, a to ho možná popudilo. Možná.“ Přestal se kontrolovat a škubl ramenem.

„Seď klidně.“ Na chvíli se zarazila a pak se opět dala do práce.

„Já vím až moc dobře, že jsem Tomandovi řekl pouze čistou pravdu, ale on to stejně nepochopil.“

K’reen ukončila poslední steh a překryla ránu obvazem.

„Ale on si začal.“

„Ano,“ odvětil Ronin, „a to mě na tom nejvíc štve.“

K’reen vylovila z brašny nějakou mast a pustila se do masáže pohmožděných žeber. Naražená žebra začala pozvolna otékat a pokožka dostávala tmavý odstín.

„A proč?“

Pokrčil rameny.

„Proč ses do toho pletl?“

Neodpověděl. K’reeniny prsty postupně zpracovávaly kůži. Jemně masírovala rozbolavělé svaly a vyhýbala se napuchlým podlitinám. Zajímalo ji, na co asi myslí; možná, že na ni. Otřela si dlaně a rozpustila si vlasy, takže jí v hustých dlouhých pramenech spadaly kolem bledého obličeje. Ve vlasech se jí duhově zaleskly stopy po masážním krému; byl na ni nevšední pohled. Hrábla prsty pro něco do kabely a dala se znovu do práce.

„Nikdy předtím jsem ještě neviděla, že by ses takhle pral,“ nadhodila tiše. Její hlas mu cosi připomněl: ohebný jazyk a jasně červenou krev. Odhodil dýku daleko od sebe; několikrát se ve vzduchu přetočila. Potom se zabodla do podlahy a ještě chvíli se chvěla. Podíval se na hřbety svých rukou a sevřel prsty, až klouby zbělely. Srazil pěsti jednu o druhou.

„Bude to zase dobré,“ zašeptala.

Vlna adrenalinu mu zaplavila tělo. „Vedli mě k tomu,“ promluvil zvolna a musel se přitom ovládat, „abych zabíjel a sám zůstal naživu. Všichni Bladesmanové se to musí naučit a někteří to dovedou lépe, jiní zase hůř. Léta strávená se Salamandrem mě určitým způsobem poznamenala. Teď se lidi řídí spíš instinkty – jsou to nízké pudy, velmi nebezpečné pudy – na přemýšlení není mnoho času: Když zaváháš, stojí tě to život.“ Odmlčel se a v tu chvíli si přestal uvědomovat její přítomnost. „Vždyť jsem ho skoro zabil – chybělo jenom málo. Byl vlastně bezbranný a trápilo ho, co natropil.“

„Já vím,“ broukla.

Trochu se prohnul v zádech a ucítil, jak se ho dotkla její ňadra, když na něho nalehla. Její prsty neustávaly a stále jej masírovaly. „Chtěla bych vidět, jak bojuješ v Combatu,“ zašeptala mu do ucha. „Zajímalo by mě to.“ K’reeniny prsty mu přeběhly na šíji a začaly krouživě zpracovávat napjaté a zmožené svaly. „Stále na to myslím.“

„Napadá mě, jestli máš zapotřebí se mnou utrácet tolik času.“ Rozlévala se v něm příjemná úleva.

Cítil její ňadra, jak se pohybovala v těsné blízkosti jeho těla. „Jsem z toho celá pryč,“ zasmála se. Prsty mu pomalu klouzaly v malých obloučcích dolů po páteři. Poklepávání prstů se dostávalo do rytmu. „A to vždycky vyhraješ?“

„Ano. Vždycky.“ Věděl, že si přeje, aby to řekl. Byla už taková.

Prsty postupovaly stále níž a Ronin vnímal blízkost jejího těla. Vdechoval její vůni. Prameny jejích uvolněných vlasů jej hladily v pravidelných intervalech, jak masírovala bolavá místa. V tiché místnosti bylo slyšet pouze jejich oddechování přerušované sporou konverzací. Připadalo mu, že se jejich dech vzájemně mísí.

Prsty se propracovaly až do oblasti kříže, pak se pustily do masáže hýždí. Rty měla tak blízko jeho uším, že vnímal její horký dech. „Držel ses perfektně. Zápasil jsi, krvácel jsi, ale já myslela jen na jedno.“ Její prsty začaly kroužit ve velkých obloucích. Jejich tlak byl mnohem intenzivnější.

Cítil, jak mu v žilách buší krev. Nepromluvil.

Rty se dotkla jeho ucha. Byly vlhké. Tiše zasténala.

Obrátil se, zapomněl na bolest a uchvátil ji do náručí. Jeho paže se prodíraly houštinou vlasů. Divoce přitiskl své rty na její. Pootevřela ústa. Jeho prsty pozvolna klouzaly po křivkách jejího těla stále níž. Zasténala. Ronin nahmatal zapínání K’reenina oděvu.

5

Byli štíhlí, urostlí a velmi mladí. Rukojeti jejich trojhranných dýk upevněných na pásu zavěšeném napříč hrudi se v chladném osvětlení Lustrů matně leskly. Tady Nahoře svítily Lustry ještě celkem přijatelně. Jeden z nich Ronina oslovil: „Freidal si přeje, abyste jej navštívil.“ Zdálo se, že ani na okamžik nezaváhal a přesně věděl, koho má před sebou, i když se s Roninem samotným nikdy předtím nepotkal.

Ronina se krátce zmocnilo znepokojení, když si vzpomněl na Borrose. Bylo velmi časně, neuplynulo ještě ani půl Periody a on se vracel na své Poschodí. Zastavili jej, když směřoval ke svému bytu. Znenadání se před ním objevili a zastoupili mu cestu právě ve chvíli, kdy prakticky stál u dveří. Vybavil si Stahligova slova: Freidal je zatraceně nebezpečný. Ano, byla to pravda.

„Tak jdeme,“ pobídl jej jeden z Daggamů.

Security obývala na Horním Schodišti celý Sektor. Ronin tato místa nikdy předtím nenavštívil, ale vzpomínal si, že se v Koridoru Horního i Dolního Schodiště o tomto Sektoru do omrzení omílaly historky o tajemných a podivných věcech, ke kterým zde docházelo. Dříve nad nimi jen bezmyšlenkovitě mávl rukou, ale dnes si už tak jistý nebyl.

A skutečně nevycházel z údivu. Ocitl se v odpudivém šedém Koridoru, kde před vchody opatřenými bytelnými dveřmi postávali Daggamové v přesně padnoucích uniformách. V osvětlených místnostech pobíhali další Daggamové, kteří plnili drobné úkoly: přerovnávali psací tabulky, stěhovali pracovní stoly a podobně. Míjeli rovněž řadu pokojů, tmavých a opuštěných. Některé z nich sloužily pravděpodobně jako skladiště, jiné měly zřejmě jiné určení; celé to bylo nějak ponuré. Vpravo se otevřely dveře a objevil se v nich nějaký Daggam. Za jeho zády Ronin cosi zběžně zahlédl v mihotavém centrálním osvětlení. Leželo to na stole, který stál uprostřed místnosti. Netušil, co by to mohlo být. Dveře se okamžitě zavřely a oni pokračovali v cestě. Ronin si odnesl pouze nejasný dojem: špatně osvětlená místnost, shluk Daggamů. Ale co to měli na tom stole?

„Tudy.“ Prošli dveřmi do malé místnosti, kterou zalévalo světlo Lustrů. „Počkejte zde.“ Daggam zmizel za mohutnými dveřmi. Čisté šedé stěny na Ronina chladně shlížely. Dvě židle, holá podlaha. Na stole si všiml tmavých zřetelných skvrn. Čekal, doléhala na něho únava. Paží cloumala tupá pulsující bolest. Zoufale se potřeboval umýt a najíst.

Dveře se otevřely. Další Daggam. Měl nehezké šedé oči. Přihlouple a neomaleně si jej prohlížel. Marcsh. Ronin si uvědomil, že tento člověk náleží k Saardinově osobní stráži. Marcsh ukázal prstem na dveře. „Tam,“ nasměroval ho lakonicky.

„Umíte ještě něco jiného, kromě postávání u dveří?“ zeptal se ho unaveně a znechuceně Ronin.

Marcshova prasečí očička se protočila. „Co nevidět se stanu Saardinem.“

Ronin vykročil. „To bude pro vás jistě veliké vyznamenání.“

„Samo. No né?“ Daggam vysunul čelist. „Dostanu metál, pořádnej metál. Počitam s tim.“ Ronin stál těsně vedle něho. „Protože jsme…“ Marcshova očka se mazaně zaleskla.

„Co jste?“

„Ále nic.“ Zamračil se. „Jemomže dostanu ten metál. Buďte si jistej, že jo.“

To tedy určitě. Ronin prošel kolem něho a vstoupil do místnosti. Dveře za ním zapadly; Marcsh do nich vrazil. V místnosti bylo poměrně šero a Lustry vrhaly kalné světlo. Na podlaze chyběl koberec, jen na stěně visely dva podivné závěsy neurčité tmavé barvy. Napříč místnosti stál ozdobně vykládaný stůl. Za ním na židli s vysokým opěradlem seděl Freidal. Byl oblečen do tmavě šedého, jako obvykle. Stříbrné rukojeti dýk se matně leskly. Za jeho zády na nízkém stolku stála velká rozsvícená lampa, takže bylo velmi těžké vysledovat, jak se zrovna tváří. A Lustry mu osvětlovaly pouze temeno hlavy. Nevzhlédl. Proti stolu seděl písař, psací tabulku si opřel o paži a v ruce držel pero. Tvářil se, jako by jej zajímala pouze slova, která měl zachytit. Poblíž stála další židle. Ronin ji záměrně přehlédl.

Freidal se přehraboval v nějakých papírech, odložil stranou jeden svitek a po chvíli zvedl hlavu.

„Pane?“

Písařova levá ruka se dala do práce a ozývalo se tiché škrábání.

„Poslal jste pro mě,“ připomněl mu Ronin klidným hlasem.

„Ach ano, zajisté.“ Nenabídl Roninovi, aby se posadil. Mléčně bílé skleněné oko vypadalo v odraženém světle neskutečně. „Bude nejlepší, když mi o tom všechno povíte.“

„Já ale nevím…“

„Nikdo to nemůže vědět lépe než vy!“ vyštěkl na něho Saardin. Písařova ruka se nad destičkou jen míhala. „Začněte, prosím.“ Freidalovy ruce nehybně spočívaly na desce pracovního stolu, prsty vzájemně propletené, klouby bělavé. Až na nehybné oko se jeho obličej utápěl v šeru a nedalo se z něho nic vyčíst. Ronina se zmocnil hněv.

„Ta hádka…“

„To vám nespolknu, pane.“

Nakonec se Ronin rozhodl. „Tak dobrá,“ pronesl rezignovaně. „Doufal jsem, že se to nějak vyřeší – jistě, padla nějaká zmínka o Salamandrovi, o…“

„Snad mi nechcete namluvit, že by se vás něco podobného dotklo.“ Sinalé ruce se pohnuly a nalakované nehty se zaleskly.

O co mu vlastně jde? Musí částečně s pravdou ven. „My – nebavili jsme se zrovna na úrovni, jak asi víte.“

Čelo se mu zalilo potem a Ronina se zmocnila jistá úleva. „Pár lidí si myslelo, že ho můžou napadat, jak se jim zlíbí, jen aby se mi zavděčili. Býval však mým Ochráncem a jsem mu za mnoho věcí zavázán.“

Ronin se na chvíli odmlčel, dobře věděl, že Freidal narážel na udání. „Vmetl vám do tváře řadu ošklivých urážek,“ nadhodil Freidal.

„Koho máte na mysli?“

„Toho Vědce.“

„Já ale nevím…“

„Lidé kolem to dosvědčili.“

Co na tom záleží. Proč se tím vůbec zabývá? „Saardine, předpokládám, že na to máte svůj vlastní názor.“

„Vy jste jej bránil?“

Teď pozor. „Saardine, vždyť ten člověk je naprosto neškodný. Koneckonců je to jen obyčejný Vědec.“

Papíry opět zašustily. „Pokud jde o Tradice,“ pronesl Saardin pedanticky, „musíme je bezpodmínečně ctít. Takové znesvěcení Sehny se musí vyšetřit. Jsem přesvědčen, že to chápete. Pořádek musí být, ať to stojí co to stojí. Sehna je čas díkůvzdání Saardinům a tím i celému Freeholdu. Freehold je pro nás vším, bez něho bychom nic neznamenali. Bez Tradic, disciplíny a řádu bychom klesli na úroveň zvířat. Je vám to jasné, pane?“ Ruce se od sebe oddálily. Roztáhl prsty a opřel je o stůl; naháněl strach. „Zajisté chápu, že jste dosud nebyl přijat mezi právoplatné členy. Je to snad ten pravý důvod, kvůli kterému jste musel na Horním Schodišti tak vyvádět?“ Oko se na okamžik přivřelo a zablýsklo. „Velice by mě zajímalo, pane, co by si Salamandr pomyslel o jednom svém žáku – pardon, bývalém žáku, který se zapletl do rvačky v období Sehny.“ Ronin si všiml, že se mu při řeči lepí jazyk na patro.

Odvrátil hlavu, ale Ronin stačil zaznamenat, že se usmívá. „Je mi velice líto, že jsem vás musel obtěžovat v tak časnou dobu,“ pokrčil rameny, „ale na prvním místě jsou zájmy Security.“ Skleněné oko se přivřelo, když Freidal opět pohlédl na Ronina. Sáhl pro papíry ležící na okraji stolu a tvářil se, že cosi pročítá.

„Zapomněl jste si svůj meč,“ poznamenal Freidal.

Ronin chtěl něco odpovědět, ale včas se vzpamatoval. Stál tiše a upřeně zíral na Saardinovy lesklé, ulízané vlasy. Odkudsi z chodby se ozvaly vzdálené kroky, které se v pravidelném rytmu blížily.

„Zase nějaký dobrák,“ zasyčel Saardin. Ronin, který poznal, že jím zmítá zlost, pocítil alespoň chvilkovou úlevu. Poslouchali vzdalující se kroky; nakonec nastalo ticho. Paže ho bolela.

„Je to ostatně vaše věc.“ Saardin pozvedl hlavu a ledově blýskl umělým okem. „Já mám dost svých vlastních starostí.“ Jeho projev opět sklouzl do pedantického tónu. „Víte vy vůbec, proč byla vytvořena Security, pane? Hned ze dvou důvodů. Za prvé: aby chránila Freehold proti útokům přicházejícím odtamtud Shora. A za druhé: aby chránila Freehold před těmi, kteří by jej chtěli zničit zevnitř.“ Sepjal ruce před sebou, prsty propletl jako bílé stuhy. „Teď je trochu jiná situace. Země tam Nahoře je promrzlá na kost a nedá se tam žít. Rada obyvatel Freeholdu stejně dávno předtím zahynula. Zemřeli, protože nectili naše Tradice. Zahynuli, protože nedodržovali naši disciplínu, pane.

A tak jsme zbyli jenom my. A jako že je Mráz nad námi, tak si můžete být jist, že přežijeme a budeme prosperovat.“ Freidalovy ruce se rozpojily. „I když tam Nahoře není nikdo, kdo by nás mohl ohrozit, skrývají se mezi námi ve Freeholdu takoví, kteří nám chtějí uškodit.“ Oběma rukama udeřil prudce do stolu. „A to já nedovolím! Je vám to dostatečně jasné, pane?“ Ronin přikývl. „Tak to jsem rád. Moc rád.“

Náhle se na své židli pootočil a ukázal na závěs, který visel za ním. „Všiml jste si toho? Je to pěkná práce. Překrásný kousek. Něco takového už dneska nesvedeme. Co myslíte, jak je to staré? Hmm? Dvě stě let, tři sta? Ta věc pochází až ze středověku. Co tomu říkáte? A my nemáme sebemenší potuchy, kdo to vytvořil. Nevíme ani, jak ti lidé vypadali. Snad to byli naši předkové. A možná taky ne. Nemáme žádné vodítko. To je velice záhadné, nemám pravdu?“ Otočil se zpět. „Ve Freeholdu je takových záhad celá řada. Většina lidí si z toho ovšem hlavu nedělá. Nestarají se prostě o takové věci, i když by mohli. No, a pak je tu pár takových, kteří v jednom kuse šťourají do věcí, do kterých jim nic není. Ti na to taky pořádně doplatí.“

V místnosti se na okamžik rozhostilo ticho. Zdálo se, že vzduch zhoustl a ztěžkl tak, že se dalo stěží dýchat. „Spoléhám na váš zdravý rozum.“

Umělé oko znovu zajiskřilo a Freidal se opět začal věnovat papírům na stole. Škrábání pera ustalo. Saardin po krátké pomlce, aniž by se na Ronina podíval, řekl: „Pane, nerad bych, abyste zmeškal svůj trénink v Combatu.“

6

Nakročit, obrátit, vyrazit vpřed a ustoupit vzad. Všechno pěkně najednou. A vrátit se do výchozí pozice. Tohle se prostě nedá zvládnout, řekl si, když se jeho společník sehnul pro meč, který mu právě vypadl z ruky. Je to pořádný záběr.

Nirren perfektně předvedl klamný výpad, na který jeho protivník okamžitě zareagoval a zároveň odhalil svoji slabinu, které Nirren bleskurychle využil. Švihl mečem, zaútočil a naznačil zásah. A bylo to. Ronin si otíral čelo hřbetem ruky a čekal, až Nirren o krok ustoupí a ukloní se svému soupeři.

Kolem tréninkové plochy se pozvolna pohybovaly tmavé stíny střídané zlatavými záblesky, způsobenými odrazem světla na rukojetích smrtonosných dýk.

Hlomoz, který působily asi dvě stovky mužů, rozechvíval stěny Tréninkové Síně. Podlaha byla vlhká potem, který se pozvolna vypařoval a zahušťoval už tak těžký vzduch. Ronin si nedovolil vynechat trénink, ačkoliv by rád navštívil Stahliga. Instinktivně vycítil, že je nutné, aby pokračoval v tréninku, dokud bude moci. Rozhodně nebral Freidalovo varování na lehkou váhu.

Všichni se maximálně soustředili na výkon a okolí vnímali pouze okrajově. Na nic jiného nezbýval čas. Stačila chvilka zaváhání.

Nirren prošel kolem, celý zbrocený potem. „Tak co, už toho máš dost?“ Ronin se usmál, uklonil se svému soupeři a obrátil se k Nirrenovi. Oba zaujali výchozí pozici a čekali na povel.

Na druhé straně věděl Ronin přesně, čeho chtěl dosáhnout. A právě Saardinovo varování mu pomohlo otevřít oči. Nebylo to proto, že by snad chtěl ignorovat námitky svého přítele. Ten mocný a nebezpečný muž s falešným okem a dravčím úsměvem ho varoval, aby si dal náramný pozor a pustil k vodě Velkého Mága. Důvod jeho rozhodnutí byl prostý: pořádně se naštval.

Nirren si té změny povšiml jako první. Ronin se v myšlenkách toulal bůhví kde a reagoval se zpožděním. Měl tedy co dělat, aby odvrátil útok z boku, zvaný faeas, který provedl jeho soupeř tak, že se zbraní těsně u země učinil prudký výpad vpřed a vzápětí bleskově opsal mečem veliký oblouk. Pak okamžitě napadl soupeře. Kdyby měl Ronin jen trochu smůlu, mohl jej soupeř mečem rozpárat. Ronin se zmohl pouze na jedinou věc: natočil se bokem a vyrazil se zbraní, kterou svíral v natažené paži, vpřed. Byl to bleskový a nepromyšlený útok. Méně zběhlý Bladesman by ustoupil stranou a tím by to skončilo. Bojový výpad faeas. Meče obou soupeřů hlasitě řinčely a Ronin uskakoval jednou sem, podruhé tam a vyčkával na Nirrenovu chybu – chtěl uhrát alespoň remízu – avšak Chondrin přešel neočekávaně do protiútoku.

Než trénink skončil, podařilo se Roninovi celkem dvakrát využít Nirrenova slabého místa, avšak jako obvykle ani jeden z nich nedospěl ke konečnému vítězství. Po vítězství však také ani jeden z nich netoužil. Oba prošli jiným typem výcviku a právě z toho vyplýval jejich rozdílný individuální styl. V praxi se učili jeden od druhého, vzájemně si tříbili postřeh a snažili se zvládat neočekávané soupeřovy výpady. Ronin ovládal řadu fíglů, se kterými se ovšem při tréninku příliš nechlubil; ostatně totéž předpokládal u Nirrena.

Když kráčeli Koridorem a směřovali k Hornímu Schodišti, svítily jim na cestu smolné louče, jejichž světlo nestejnoměrně tančilo po strmých a popraskaných Železobetonových zdech. Když míjeli provazce kabelů, vybavil si Ronin určitou událost, která ležela v jeho mysli zasutá kdesi v ústraní.

Když mu předtím Nirren navrhl, aby se u něho zastavil po tréninku na sklenku, zdvořile odmítl. Teď by se však s Chondrinem velmi rád poradil.

Nirrenův příbytek se podobně jako Roninův nacházel ve vyšších Poschodích Horního Schodiště. Tvořily jej dvě místnosti zařízené jen nejnutnějším vybavením. „Sirreg tu momentálně není, takže si můžeme pohovořit naprosto bez zábran,“ oznámil mu Nirren a ze skříňky vzal láhev vína a dva poháry. Upíjeli tmavě rudé víno; jejich těla se po tréninku pozvolna zklidňovala a ve svalech se jim rozléval pocit uvolnění. Ronin se opřel o polstrovanou pohovku a cítil, jak se v jeho útrobách rozlévá teplo. „Nikdy předtím bych se tě na to neodvážil zeptat, ale teď by mě zajímalo, jak vlastně došlo k tomu, že tě přijali mezi sebe?“

Nirren na něho zamyšleně pohlédl a trochu se napil. „Zajímá tě, jak jsem si získal jejich důvěru?“ Pohodil hlavou. „Hm, takže není pravda, co se o tobě říká?“ zeptal se s úsměvem.

„Ty sám moc dobře víš, co je a co není pravda.“

„Jak jsi vůbec na takovou myšlenku přišel?“ podivil se Nirren. „Kamaráde, to vůbec není tak jednoduché – možná máš příliš mnoho přátel, třeba právě to je ten důvod, že mě dosud mezi sebe nepřijali – oni nechápou, že…“

„Jsi stejný jako oni,“ obořil se na něho Ronin.

„Ale příteli, to přece není pravda. Sám sis to vybral. Já to uznávám, ale – no, člověk musí zkusit…“

„Pokud ovšem získal důvěru ostatních.“

Nirren pokrčil rameny. „Není to nezbytné. Mnozí ji nemají. Ale Saardinové uznávají pouze své lidi. Možná to nevíš, ale mají z tebe strach – ano, strach je ten správný výraz – protože jim připadáš záhadný. Nesmím zapomenout na Salamandra, ten k tobě taky patří. Straní se tě, protože se domnívají, že jsi kdysi dávno spáchal cosi velmi nepěkného. Jsou o tom přesvědčení. Ale to odbíhám. Ptal ses mě přece, jak jsem přišel k tomu, že jsem byl pasován za člena.“ Dolil si pohár. „Tak poslouchej.“

„Když jsem býval Studentem, měl jsem přítele, na jeho jméně vlastně nezáleží. Byl to velmi ctižádostivý mladík. Snil o tom, že se jednoho dne stane Chondrinem a potom i Saardinem. Naše společnost je založena na určitém řádu, to je jasné jak mně, tak také tobě. Ale můj přítel to nechápal. Dychtil po moci, ale na druhé straně odmítal brát na vědomí Tradice, které musíme respektovat. Viděl jsem, co se děje, a i když jsem toho o našem světě tehdy příliš nevěděl, přece jen jsem měl tady takový divný pocit,“ ukázal si na místo, kde měl žaludek, „že nedělá dobře, že se mýlí. Hovořil jsem s ním o tom, ale on tomu nechtěl rozumět. Kýval hlavou a říkával mi: ‚Ano, v tom máš pravdu,‘ ale pak šel a udělal pravý opak toho, co jsem mu radil.“

Nirrenovi začal přeskakovat hlas a slova mu vázla v hrdle. Usrkl vína a pohlédl na Ronina. „A potom jsme se jednou během ranní Periody sešli v Tréninkové Síni. Tam jsme ho našli, ležel na podlaze, ruce i nohy široce rozhozené a poloha jeho údů připomínala pěticípou hvězdu: hlava, dvě paže a dvě nohy. Všechny byly oddělené od těla.“

Dopil víno a oběma doplnil číše. V místnosti zavládlo naprosté ticho, také venku, v Koridoru, byl klid.

Ronin si odkašlal. „A co bylo dál?“

„Po té události jsem si uvědomil, že se musím ze všech sil snažit, abych byl co nejdříve pasován za řádného Člena.“

„Po tom, co jsi viděl?“

„Přesně tak, máš pravdu. Ještě před chvílí byl s námi, plný života a chuti se vzpírat Tradicím naší společnosti a vzápětí – nebyl ničím. Jen zrnko písku. Vyřídili si to s ním, naložili s ním, jako by byl kupa odpadků a pěkně si s ním pohráli. Šikovně to nastrojili, nemohli jsme si nevšimnout, jak dopadl. Záměrně nám ho předhodili.

Věděl jsem naprosto bezpečně, co musím udělat. Já jsem střízlivě uvažující člověk, kamaráde. A věděl jsem, o co tomu chlapci šlo. Nebyl to zlý kluk. A měl pravdu, když se nerozpakoval použít násilí. Bez násilí nejsme ničím, když se k němu neuchýlíme, nedosáhneme ničeho. Násilí je spojnice mezi sny a skutečností. A on to věděl stejně tak dobře jako já. On však postrádal potřebnou dávku prozíravosti a trpělivosti a za to krutě zaplatil. Nelituju ho ale.

Žijeme v prostorově omezeném světě, to ví každý hlupák. Nemusí se ti to líbit, ale musíš se podvolit jeho uspořádání, to víš sám moc dobře. Jedině tak se můžeš dostat mezi mocné. O tom se, kamaráde, nedá pochybovat. To je mimo diskusi.“ Domluvil a Ronin věděl, že čeká na jeho odezvu.

Nirren povstal a přistoupil ke skříňce. Uchopil další láhev. Jako by předvídal Roninovy myšlenky, řekl: „Nijak na tebe nenaléhám. Pro mě je to naprosto jasná záležitost.“

„Proč to říkáš?“

Nirren se usmál. „Asi se divíš, proč ti to všechno říkám?“

Ronin přisvědčil. „Znáš předem moji odpověď.“

Chondrin se rozesmál. „Kamaráde, vždyť já toho o tobě zase tolik nevím.“

„Nevíš nic o mé minulosti. Je to snad tolik důležité?“

„Člověk je ovlivněný svojí minulostí, Ronine,“ pronesl Nirren naléhavě. „A klamal bys sám sebe, kdyby sis namlouval něco jiného.“

„Každý z nás je trochu jiný.“

„No jasně, teď jsi to vystihl.“

„Tam uvnitř, myslím. V podstatě lidského bytí.“

„Každý je ve svém nitru ovlivněn svou vlastní vírou.“

Ronin na něho nepřítomně pohlédl. „To myslíš skutečně vážně?“

„Ano.“

„Já ne,“ zašeptal potichu a ovanul ho mrazivý dech vystupující z jeho vlastního nitra. Nedovedl si to vysvětlit, ale začalo mu hučet v uších, celého jej polil studený pot a cítil mravenčení po těle. Kdesi v dáli slyšel zkreslený dýchavičný hlas, který jej nevýslovně děsil. Jeho oči se snažily proniknout mlhou, ale všechno se kolem něho rozplývalo a…

„…chápeš to přece?“ naléhal Nirren. Natáhl se a chtěl mu dolít víno. Ronin si odkašlal a zakryl pohár rukou. „To stačí,“ pronesl rázně.

Nirren se usmál. „No dobře. Myslím, že máš pravdu. Je příliš Časně na velké popíjení.“ Zazátkoval láhev a odložil ji za sebe. „Neodpověděl jsi na moji otázku.“

„Jakou?“

„Víš vůbec, že Jargiss je mým druhým ručitelem?“

„Ne, já…“

„Taková věc se nestává často. Přesněji řečeno, nebývá obvyklé, aby někdo porušil první přísahu a zůstal naživu.“

Ronin ještě stále viděl všechno kolem sebe jako v mlze. „Ale tobě se to podařilo.“

„Jasně, měl jsem štěstí. Jargiss mě znal a věděl, v jaké jsem byl situaci. Pomohl mi.“

„Kdo tě pasoval poprvé?“

„Ach. Dharsit to byl.“

Chondrin byl smrtelně bledý, podél oka mu naskočila bílá jizva, která kontrastovala se zlatou a černou barvou jeho oblečení. Ronin se Nirrenovi svěřil se svým problémem.

„To je Saardinovi podobné. Vůbec mě to nepřekvapuje. Zneužívá Combat jen pro svůj vlastní prospěch. Všichni to jsou Freidalovi lidé.“

„Ale on je přece takový zastánce Tradic!“

„To ano, ale jenom když se mu to hodí do krámu. A když je už nebude potřebovat, jako první nažene Dharsitovy muže do nějakého konfliktu. To bude znamenat jejich smrt – ať už mám na mysli Saardiny nebo Chondriny. To neskončí dobře.“

„Dnes jsem s Freidalem hovořil,“ nadhodil Ronin. „Poslal si pro mě.“

Nirren tiše usedl. „Ale?“ Hlas měl nevýrazný, ale Ronin vycítil, že Chondrin pouze zakrývá vzrušení, které se ho zmocnilo.

Nirren se ušklíbl. „Buď to s tou bdělostí a ostražitostí pořádně přehání, anebo s tebou má nějaké plány. To se mi nelíbí.“

„Když jsem procházel chodbami, které náleží Security, cosi jsem zahlédl. V jedné místnosti se pár Daggamů neobyčejně zajímalo o nějakou desku, nebo co to bylo. Zahlédl jsem je sotva koutkem oka, ale teď jsem si naprosto jistý. Byla to mapa.“

Nirren se ani nepohnul a v obličeji se mu zračilo soustředění. Zeptal se: „A nepleteš se náhodou?“

„Ne.“

Sklonil hlavu. „To je pěkné. Vzpomínáš si ještě na něco? Nějaké podrobnosti ohledně té mapy.

Ronin zavrtěl hlavou.

Chondrin se na okamžik posadil a vzápětí vyskočil. „Pojďme,“ řekl. „Musíme za Jargissem.“

„Opravdu jsem si ničeho dalšího nepovšiml.“

Přistoupili ke dveřím. Nirren věděl dobře, že nemá cenu naléhat. „Tak tedy někdy později.“

„Jistě,“ odpověděl Ronin. „Později.“

7

Ronin využil svého zranění, byla to dostatečná záminka k tomu, aby navštívil Stahliga. I kdyby se o tom Freidal doslechl, lehce by svoji návštěvu zdůvodnil. Když Ronin přicházel do míst, kde Medicinman přebýval, vyšel odtamtud Sirreg. Hnědooranžovou košili měl potřísněnou krví a na zápěstí měl obvaz. „Á, Ronin. To jsem rád, že tě vidím.“ Měl světlé vlasy a oválný obličej s jemnými rysy a pichlavýma tmavýma očima s dlouhými řasami. Zachmuřil se. „Slyšel jsem, jak ses předvedl na Sehně.“ Zakroutil hlavou. „To jsou mi věci. Výtržnosti v době Sehny, to zírám!“

„A co se přihodilo tobě?“ odrazil útok Ronin. Nepřál si, aby se o tom spolu vybavovali, a už vůbec ne, když stáli v Koridoru.

Sirreg se zamračil. „To je dáreček od jednoho z Dharsitových lidí.“ Úsečně se zasmál. „Ale nic moc to není, fakt. Měl bys vidět, jak jsem s ním zatočil.“

„K tomu došlo na Combatu?“

„Ne, v Koridoru, na Dolním Schodišti. Člověk si teď bude muset na ledaccos zvyknout.“ Opět zavrtěl hlavou. „Ale na Sehně! To jsem ještě nezažil. Nirren si konečně může vybrat místo, kde chce sedět, ale my, Bladesmani, máme přesně vymezená místa – hele, neviděl jsi ho někde dneska během ranní Periody?“

„Zrovna před chvílí odešel navštívit Jargisse.“

„A tak. No, dobrá.“ Pokynul Roninovi zdravou rukou na pozdrav a zmizel.

Když Ronin vstoupil, všiml si jakési dívky z kasty Neerů, která čekala, až ji Stahlig ošetří. Nebyla ani hezká, ale také ne ošklivá. Měla krátké hnědé vlasy a výrazné rysy. Udiveně si jej prohlížela. „Ještě jsem se nesetkala s tolika Bladesmany,“ pronesla vysokým nevýrazným hlasem. „Asi je to proto, že pocházím z Dolního Schodiště, patřím na pětaosmdesáté Poschodí.“ Ani Ronin se dosud nestřetl s někým, kdo pocházel z tak odlehlých končin Dolního Schodiště. „Tam Dole jsou Obrovské Stroje – daleko větší, než si vůbec dokážete představit, opravdu.“ Natáhla nohu a Ronin si všiml, že má chodidlo a kotník zakryté obvazem. Nějak se mu nezdál úhel, který svíralo chodidlo vůči noze.

Vycítila jeho pohled. „Spadla jsem do jednoho z nich,“ řekla. „U Mrazu, to bolí!“ Zachvěla se. „Pracovali jsme u jednoho z Ventilátorů – těch obrovských, víte? – a oni nás upozorňovali, že když jdeme tam Dolů, abychom si dali pozor na Vazelínu, která je kluzká. Mohla jsem čekat, že to špatně dopadne. Klopýtla jsem a uklouzla po horkém kovu…,“ tvář se jí zkřivila, „ach, bylo to strašné, noha se mi dostala do Ventilátoru! Trvalo to skoro celou Periodu, než se dohodli, co se mnou provedou a než mě z toho vyprostili.“ Natáhla před sebe holeň, pod níž viselo rozdrcené chodidlo, ale nepodívala se na ně. „Na chvíli jsem byla úplně bez sebe a vůbec mi nedošlo, že se radí o tom, že by měli poslat pro Medicinmana, aby mi nohu uřízl. Měli obavy, aby se Ventilátor nepoškodil, protože vůbec nevědí, jak vlastně funguje. Ví se o něm jenom to, že pracuje a vhání sem vzduch, abychom tady přežili.“ Obličejem jí přelétl blažený úsměv. „Ale nakonec se jim přece jenom podařilo nohu vytáhnout, i když se mi přitom zlomil kotník. To ale nevadí.“

Stahlig vyšel z ošetřovny a pomohl jí dovnitř. Děvče se ještě několikrát ohlédlo přes rameno. Ronin, na rozdíl od ostatních Bladesmanů, nikdy nesdílel názor, Že Neerové, Vědci a samozřejmě také Dělníci si zaslouží pouze opovržení. U Mrazu, vždyť to nebyla jejich chyba a koneckonců někdo přece musel…

Stahlig si ho zavolal. Z ošetřovny vedlo několik východů a Ronin byl z nějakého zvláštního důvodu rád, že Medicinman onu dívku od Neerů poslal jinudy. Prošel spoře osvětlenou a opuštěnou ošetřovnou, které vévodil oválný kamenný operační stůl. Jeho naleštěná svrchní deska a zacákané boční strany se v oranžovém světle lampy leskly. Zdálo se, že jsou potřísněny čerstvou krví, sraženou v mělkých prohlubních vyhloubených do vrchní desky a částečně stékající po stěnách dolů. Když se podíval pozorněji, zahlédl světlý purpurově a šedavě mramorovaný kámen s bílými žilkami. Kolem vysokých skříní prošel váhavě do zadní místnosti.

Nepořádek v místnosti byl určitě větší než minule. Stahlig seděl na gauči a třídil tabulky všech možných velikostí. „Opatrně s nimi,“ upozornil Ronina, který ze židle odstrčil celou kupu destiček.

„Nevěděl jsem, že léčíš taky Neery.“

Medicinman jenom mávl rukou. „Ale, mají spoustu práce, myslím tam na Dolním Schodišti. Od nás…“ Pokusil se zachytit kupu tabulek, které mu klouzaly z klína na podlahu, konečně se mu to podařilo a on je složil k nohám. „Od nás čekají, že tady Nahoře zařídíme všechno bez mrknutí oka, jinak řečeno, myslí si, že snad máme patent na rozum.“ Rukama si oprášil přiléhavé kalhoty. „Zaslechl jsem cosi o tom, jak jsi vyváděl na Sehně. To je přesně to, co by sis teď vůbec neměl dovolit. Co se vlastně stalo? A stáhni si tu košili.“

Ronin se pustil do vyprávění. Stahlig opatrně odstranil obvaz a prohlížel si zraněné místo. „Ten Vědec je ale kus blbce!“ zvolal rozhořčeně. „Jasně že je zakomplexovaný. Sami si před staletími spálili veškeré knihy.“ Neobyčejně pozorně roztíral mast kolem rány. „Spálili i knihy o medicíně, jen – kdo ti to ošetřil?“ Na okamžik vzhlédl a vzápětí se opět věnoval své práci. „Vlastně s tím už nemusím nic dělat, snad jen dám nový obvaz. Za několik Period už ani nebudeš vědět, že se ti něco stalo.“

„K’reen mi to ošetřila.“ Co se tak vyptává? „Když skončila Sehna, šli jsme nejprve k tobě, ale nezastihli jsme tě tady.“

„Hm, jistě. Jak už jsem říkal, nevím, kam dřív skočit a…“ Pokrčil rameny. „Zavolali na vás Daggamy? Na Sehně, pochopitelně.“

„Ano, ale nic moc z toho nebylo. Jen si zapsali výpověď.“

Zdálo se, že se mu ulehčilo. „V pořádku. Snad tě Freidal nebude kvůli tomu obtěžovat.“

To se pořádně pleteš, pomyslel si Ronin. „Ale on si mě už předvolal – velmi časně, někdy během první Periody.“

Medicinmanovo široké čelo se zalilo potem. „Já to věděl! U Mrazu, vždyť jsem tě varoval!“

„Uklidni se.“ Stahlig dokončil obvaz a Ronin povstal. „Jen si chtěl ověřit hlášení, které mu Daggamové donesli. Co se to s tebou děje?“

Stahlig se odvrátil a zamířil ke svému stolu. V obličeji byl úplně sinalý. „Přece jen by bývalo lepší, kdybych tě včera nikam nebral.“ Pohlédl na Ronina zarudlýma přivřenýma očima. Se stolu spadla tabulka a s třesknutím dopadla na podlahu. Stahlig tomu nevěnoval pozornost. „Neměl jsem to dělat.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Nic se nestalo.“

„Do Mrazu!“ Ronin měl dojem, jako by jej udeřil. Stahligův obličej se zkřivil a Medicinman se zhroutil na pohovku. Rty se mu chvěly. Ronin odběhl a přinesl víno. Poklekl a přiměl ho, aby se napil.

Po chvíli zašeptal: „Vždyť tě znám. Nic víc už udělat nemohu.“ Ale celé to vypadalo, jako by to říkal spíš sám sobě.

„Stahligu,“ oslovil ho Ronin tiše. „Musíš mi pomoct. Potřebuju si promluvit s Borrosem.“

„Jak jen ode mě můžeš žádat něco tak šíleného?“ Hlas se mu chvěl a mluvil značně nejistě.

„Nic se mi nemůže stát,“ ubezpečoval Ronin Stahliga v naději, že ho přesvědčí. „A je to velice naléhavé, Freeholdu hrozí nebezpečí. Vzpomínáš si přece, o čem jsme spolu hovořili?“

Stahlig se posadil a pohlédl Roninovi do očí. „Co tím vlastně sleduješ?“ Bylo vidět, že odpověď ani neočekává.

Ronin se zavrtěl.

„Ale musíš k tomu přece mít nějaký důvod!“

„Jak ti to mám vysvětlit, když sám nevím, na co se ho chci zeptat?“

Stařec se rozhlédl kolem a přikývl., Já vím,“ pronesl utrápeně. „Je mi to jasné.“ Povstal a otočil se k němu zády. „Vrať se sem, až skončí Sehna. Potřebuju se ještě podívat na to zranění.“

V tom okamžiku Ronina zachvátil náhlý a nevysvětlitelný pocit marnosti. „Stahligu, já…“

Medicinman pozvedl ruku. „Dej si pozor, kam šlapeš. Na podlaze je plno tabulek.“

8

„Vstupte.“

Dveře se neotevřely. Znovu se ozvalo tiché zaklepání. Ronin odložil sklenku vína, přešel pokoj, přistoupil ke dveřím a otevřel je. Na prahu stál G’fand se sklopenou hlavou. Ronin zahlédl, že pod košilí má ovázaný hrudník.

„Já…“ Odkašlal si. „Neruším tě?“

„Ani v nejmenším, právě jsem přemýšlel o…“

„Jestli jsem přišel nevhod, tak můžu.

Vztáhl k němu ruku. „Pojď dál.“ Vědec stál jako vrostlý do země a Ronin ho musel dostrkat do místnosti. „Prosím. Posaď se.“ Přistoupil k nízkému stolku a cosi vzal do ruky. „Tohle bych ti měl asi vrátit.“ Natáhl otevřenou dlaň.

G’fand couvl, jako by to bylo živé. „Už to nechci nikdy ani vidět!“ vyjekl.

Ronin odložil dýku stranou. „Ale vždyť ti nedávno zachránila život.“

G’fand klesl na židli a rozeštkal se do dlaní. Ronin mu nalil trochu vína a postavil před něho sklenku. Trvalo dost dlouho, než se G’fand utišil a spustil ruce s oěí. „Strašně se stydím,“ přiznal se.

Ronin se posadil proti němu. „Já taky,“ pronesl tiše.

G’fand pozvedl hlavu. Do očí se mu opět vrátil život. „Ty? Proč ty by ses měl hanbit?“

Ronin pozvedl ruce. „Patřím mezi Bladesmany. A na Sehně jsi správně řekl, že mě vycvičil samotný Salamandr.“ G’fandovy tváře se zalily ruměncem. „Hodně jsem se toho od něho naučil. Znám spoustu fíglů, které nejsou mezi Bladesmany příliš rozšířené. Vždyť víš, že jsem tě málem oddělal – právě díky tomu, jak mě vycvičil.“

G’fand zíral na Roninovy ruce. „Ale já měl za to, že při Combatu se používají meče a dýky.“

„Combat vznikl velmi dávno a má spoustu podob.“

„Jistě. To chápu.“ G’fand poklekl. „Ronine, strašně se ti omlouvám. Prosím, odpusť mi.“

„Seber si tu dýku a někde se jí zbav.“

Vědec si osušil tváře. „Rád bych ti vysvětlil, jak k tomu všemu došlo.“

„G’fande, já chápu, že bys mě normálně nenapadl.“

G’fandovi se v obličeji střídaly údiv a úleva s rozpaky. „Víš to jistě? Vždyť já ani pořádně nevím, co všechno jsem vyváděl.“

Ronin se usmál. „Tak teď teprve chápu, proč jsi byl tak hrozně rozčilený. Netrap se tím, co jsi mi řekl.“

Vědec se opět začervenal. „Jsem ti velice zavázán.“ Na chvíli se odmlčel a zadíval se do svého poháru. Dosud víno neochutnal, ale teď pohár pozvedl a trochu upil. To, že mu Ronin nabídl víno, znamenalo víc než jen pouhou zdvořilost.

„Rád bych ti něco pověděl,“ pronesl váhavě, „ačkoliv je to pro mě velmi těžké. Dlouho jsem tě nenáviděl. Sám jsem se chtěl stát Bladesmanem, ale příležitost nepřicházela.“ Nervózně se zasmál. „Vykládám si to tak, že jsem z nějakého důvodu nebyl přijatelný.“ Dalším nervózním a rychlým pohybem si přiblížil pohár ke rtům. V jeho chování bylo cosi křečovitého. „Toužil jsem po tom, abych zjistil, jak bychom se mohli podobat lidem, kteří tady žili kdysi dávno před námi. Ti lidé, kteří před staletími sestrojili celou řadu obrovských a děsivých Strojů, byli velmi zruční.“ Odložil pohár s vínem a objal si paže dlaněmi, jako by mu bylo chladno. „Je to všechno takové nepochopitelné. Ztratili jsme kontakt s minulostí. Ale já jsem zjistil – tedy, přečetl jsem všechny písemné pozůstatky, ze kterých jsem se toho dost dozvěděl.“

G’fand pokračoval přiškrceným hlasem. „Nikomu jsem to ještě neřekl, ale částečně se mi podařilo rozluštit tajné písmo, kterým byly psány starobylé zápisy pocházející z dob, kdy lidé ještě obývali povrch naší planety. Ale to zdaleka nestačí, jsou to jen náhodné zlomky – nic moc, víš. Avšak i z toho, co jsem rozluštil, vyplývá, že se tady odehrálo něco velmi nepěkného.“

Odmlčel se a sepjal ruce. Dosud se nedostal k tomu, kvůli čemu za Roninem ve skutečnosti přišel. „Ale i tak mám pocit, že mě považovali za něco méněcenného. Ani nevíš, jak mě ty jejich urážky zraňovaly – měl jsem co dělat, abych se držel zpátky. A pak jsem pochopil, o co jim jde.“

Uchopil dýku a pozoroval světlo, které se odráželo na ostrých hranách. „Není to tak dávno, co jsem začal chodit na tréninky Combatu…“ pohlédl na Ronina v obavách, zda se mu nevysměje, „stejně jako ostatní. Studenti si mě zpočátku dobírali, ale když mě tím neodradili, chtěli se mě zbavit jinak. Avšak nakonec sám Instruktor změnil názor a daroval mi tuhle dýku a ještě krátký meč. Řekl mi, že jsem se natolik zdokonalil, že mám právo nosit nějakou zbraň. No, a teď chodím trénovat Nováčky,“ opět sklonil hlavu, „ale stejně je mi jasné, že se Bladesmanem nikdy nestanu.“

„Existuje přece spousta dalších činností, ve kterých můžeš uspět,“ utěšoval ho Ronin.

„Nirren ale říkal, že tohle je nejdůležitější.“

„Nirren si z tebe občas vystřelí, nesmíš hned věřit všemu, co ti řekne.“

„On je Chondrin a na některé věci má jiný názor!“ vyhrkl G’fand překotně.

„Co tím myslíš?“

„On nevidí, že tady umíráme! Ty sám sis toho ještě nevšiml? Slyšel jsi přece, co říkal Tomand. Nedokáže odpovědět, když se ho zeptáš, jak pracují Stroje, žádný z Neerů to netuší. Přitom nám ty Obrovské Stroje zajišťují podmínky, abychom tady přežili. Instruktor nám vyprávěl o Tradicích, o Pravidlech Combatu. Ale k čemu nám budou dobré Tradice, když nám bude chybět vzduch, jídlo nebo voda?“

Prudce vyskočil. „Nechci se toho dočkat! Nechci tady zůstat. Dělá se mi z toho nanic. Nikdo tu nemůže být spokojený. Nebude dlouho trvat a duch Tradic se bude vznášet tak akorát nad našimi práchnivějícími kostmi!“

9

Na Sehnu vyrazili společně a zdálo se, že je mezi nimi všechno v pořádku. Došlo k trapné situaci, neboť Tomand povstal a řekl: „Odpouštím vám, koneckonců na Sehnu takové věci nepatří.“ Nirren na ně pohlédl a trochu se pousmál. K’reen pevně stiskla G’fandovi ruku.

Společnost se vesele bavila a sem tam poletovaly rozjařené narážky. Přesto byla atmosféra poněkud napjatá, všichni hovořili pouze o nedůležitých věcech. Postupně, jak přicházela na stůl další a další jídla a číšníci doplňovali karafy vínem, padal na ně zvláštní pocit bezmocnosti, který stupňoval vřavu a hlučné výkřiky, jako by je právě podobné projevy mohly ochránit před jejich vlastními myšlenkami.

Ronin si to záhy uvědomil a zatímco jedl, pil a smál se s ostatními – kdyby se začal chovat jinak, určitě by něco vytušili, – jeho sklíčenost jen narůstala a těžce na něho doléhala. Měl dojem, že to začalo ve chvíli, kdy se setkal s tím děvčetem od Neerů. Proklínal ji a sebe také. Co je mi vlastně po ní? říkal si vztekle. Mne se to přece netýká.

Zamířil k nim Bladesman v hnědooranžovém oděvu. Sklonil se nad Chondrinem a cosi mu krátce pošeptal. Nirren přikývl a přisedl si k Roninovi. „To je Estrille,“ pronesl tiše, zvedl se a omluvil se ostatním u stolu.

Možná to byla náhoda, ale Nirrenův odchod jako by dal podnět k ještě nevázanějšímu veselí. Tomand se obrátil k vedlejšímu stolu a vzápětí si k nim přisedli další, přemístili poháry a karafy s pitím a oddávali se bezvýznamnému tlachání.

Sedmá Perioda se chýlila ke konci. Na počátku osmé začali Velkou Síň opouštět první návštěvníci. Poznenáhlu posedávalo u stolů daleko méně lidí. Vedro už nebylo tak nesnesitelné a opar nad jejich hlavami se začal zvolna rozplývat.

Ronin se usadil s nataženýma nohama, kroužil kalužinkou tmavého vína v kameninovém poháru a sledoval, jak se na jeho povrchu odráží světelné záblesky. Hlučná konverzace začala postupně odumírat a bylo slyšet brebentění Číšníků, kteří sklízeli ze stolů. Pobíhali bočními uličkami, vysoko nad hlavami drželi ohromné podnosy se zbytky jídel a vyhýbali se odcházejícím Bladesmanům. Když se jeden z Číšníků Ronina zeptal, zda si přeje ještě trochu vína, Bladesman přikývl.

Rád by odešel, ale uvědomoval si výhodu, kterou mu poskytovalo zdejší anonymní prostředí, ve skutečnosti nikam nespěchal. Bylo pravděpodobné, že jej nikdo nepozoruje, a on si v žádném případě nepřál vzbudit něčí pozornost.

Konečně zahlédl vracejícího se Nirrena. Byl rád, že se zdržel dostatečně dlouho. Chondrin usedl a nalil si víno z poslední karafy, která ještě zůstala na stole. Usmál se a ohlédl se za sebe. Poblíž už nikdo nebyl a hluk byl stále ještě dostačující. Nepřestal se usmívat a tiše pronesl: „Mám dojem, že by tě to mohlo zajímat. Jedná se o toho Tecka od Velkého Mága. Maastada. Pamatuješ se přece? Je to Freidalův člověk.“

Ronin odložil pohár. „On dělá Daggama?“

Nirren usrkával zvolna víno, ale na Ronina se zpříma nepodíval. „Ne. Je to jen Sluha. Ale Security ho přijala mezi své. Oni to tak většinou dělávají. Pokud mají na někom nebo na něčem zájem. Občas nemají jinou možnost.“ Odmlčel se, když přistoupil Číšník, aby posbíral prázdné karafy. „Před časem se rovněž snažili získat Borrose, ale ten odmítl. Tak někam mezi nás nasadili Krysu, aby vyčenichala, co se dá.“

„Jak je vidět, dělají, co mohou.“

„Hm, hm. Poslyš, byl jsem pověřen zvláštním posláním. Musím tu Krysu odhalit. Víc ti teď prozradit nemůžu,“ pohlédl krátce na Ronina a pak opět očima sledoval, co se kolem nich ve Velké Síni děje, „ale už brzy tě požádám o pomoc, i když se možná budeš trochu zdráhat. A pokud se týče toho dalšího…“ Usmál se a pronesl velmi tiše: „O tom až později.“

Když Nirren odcházel, Ronin sledoval jeho záda. Nakonec se mu Chondrin ztratil v davu pobíhajících postav.

10

Měl pootevřená ústa a tiše sténal. Ležel na pohovce, nohy zkřížené v kotnících. V náručí svíral hromadu tabulek. V obličeji byl strhaný a pod očima se mu tvořily převislé váčky z ochablé kůže. Vypadá unaveně i ve spánku, povzdechl si Ronin.

Přistoupil blíž a jemně se dotkl Stahligova ramena. Medicinman téměř okamžitě otevřel krví podlité, ale ostražité oči. Poposedl si a vůbec nebral ohled na tabulky, které se rozsypaly. Odkašlal si. „Hmm, na chvíli jsem si udělal trochu pohodlí.“

Ronin se obrátil a nahmátl láhev s vínem. „Vypadáš, jako bys poslední dobou málo spal.“

„Za to můžou,“ Stahlig ukázal prstem, „tady ty destičky.“ Ronin nalil víno a Medicinman s povděkem přijal pohár. „Hm, jsem přetažený kvůli těm z Dolního Schodiště, Mráz aby je spral!“ Očima přejížděl po místnosti. „To je pěkný pořádek, když se nám ve Freeholdu nedostává Medicinmanů. Budeme muset využívat výpomoci některých šikovných Studentů, třeba zrovna K’reen.“ Konečně věnoval pozornost tabulkám rozesetým na podlaze. „No dobrá.“ Znovu si odkašlal.

Kdesi postřehli pohyb.

Někdo se k nim blížil Koridorem. Velmi tiše, nenápadně a opatrně. Oba dva byli přímo na ráně. Na místo, kde seděli, bylo odevšud dobře vidět. Opět nějaký pohyb. Temný stín na světlém pozadí. Neznámý se stále blížil. Nepostupoval ani rychle, ani příliš neotálel. Nezvaný návštěvník se snažil nevzbudit jejich pozornost, nezahlédli ho. Ve ztemnělé ošetřovně panovalo ticho, ale bylo to ticho značně nepřirozené. Neznámý se na chvíli zastavil a dal se do pohybu až poté, když se ujistil, Že mu žádné nebezpečí nehrozí. Vždyť dole v Koridoru stáli na stráži dva Daggamové.

„Vezmu tě k Borrosovi.“ Stahlig vyprázdnil pohár a povstal.

Asi na toho neznámého zapomněl, napadlo Ronina, když vykročili z místnosti a vstoupili do ošetřovny. Bylo mu divné, že Stahlig ani nerozsvítil a našlapoval tiše.

Zastavili se u protější stěny. Medicinman vztáhl paži a čehosi se potmě dotkl. Ve stěně se objevil otvor. Všechno proběhlo hladce a naprosto nehlučně. Oba vstoupili do malé místnosti, která se před nimi otevřela. Slabě ji osvětlovaly dvě lampy, jejichž plamínky se roztančily průvanem, který vznikl, když se otevřely dveře. Podél jedné zdi stála řada skříněk a uprostřed další stěny byly druhé dveře. V tu chvíli to Roninovi došlo, všechno se poskládalo jako střípky mozaiky: Daggamové, Stahligovo mlčení, skrytý vchod. U vzdálenější stěny spatřil dvě lůžka. Na jednom z nich spočíval muž s nažloutlou pletí. Muž, o kterého měly zájem temné síly ovládající Freehold. Ronin to vycítil dříve, než se o své domněnce přesvědčil pohledem.

Stahlig na něho ukázal. „Podívej,“ zašeptal. „Borros.“

„Jak jsi to dokázal?“

Medicinman sklopil oči. „Nebylo to – hmm – zase tak obtížné. Když jsem za ním během minulého Cyklu přišel, byl ještě v bezvědomí. Freidalovi jsem tedy oznámil, že pokud ho neprodleně nepřemístím k sobě, nemusel by se taky už vůbec probrat. Freidal vlastně neměl na vybranou.“

„Co když Borros zemře?“

Stahlig si promnul oči. „Možné to je. Ale nezapomeň, že se už jednou probral a hovořil se mnou.“ Medicinman klesl na prázdné lůžko. „Ještě jsem se o tom Freidalovi nezmínil, protože nevím, co si o tom mám myslet. Jakou může mít pro Freidala cenu v tuhle chvíli? Vždyť je dočista pomatený. Snad později…“ Svěsil hlavu. Ronin udělal několik kroků a zastavil se u Borrosova lůžka. ‚Je strašně zřízený,“ upozornil Stahlig unaveně Ronina. „Lidský život pro ně dočista nic neznamená. Měli ho v práci příliš dlouho – teď už dávno není tím, čím kdysi býval.“

Ale neprozradil jim to, po čem pátrali, pomyslel si Ronin, protože jinak by Freidal neprojevoval takovou péči o to, zda přežije, nebo ne. Musí to být statečný muž. „Přesto ale s ním musím hovořit,“ trval Ronin na svém.

Stahlig se ošíval. „Stejně z něho nic dalšího nedostaneš. Je beztak nacpaný drogami.

Ronin se k němu pootočil. „Tak jak můžeš tvrdit, že je pomatený?“

„To není tak…“

Za zdí zaslechli tichý, ale zřetelný šramot. Stahlig vyskočil, v obličeji bílý jako křída, oči navrch hlavy. „Ach, do Mrazu,“ zaklel chraplavým hlasem. „Byla to moje chyba. Nikdy jsem s tím neměl souhlasit.“ Vyklouzl východem do ošetřovny a neslyšně za sebou zavřel.

Ronin pohlédl na ležícího Borrose, jeho protáhlou hlavu, jejíž pleť dostala v Šeru odstín barvy slonové kosti. Oční víčka s dlouhými řasami měl zavřená. Velký Mág ztěžka oddechoval.

Ticho bylo takřka hmatatelné. Zvenčí slyšel Ronin nevýrazný tlumený hovor. Sklonil se nad Borrosem a sevřel jeho čelisti do dlaní. Ucítil jemnou suchou pleť. Oční víčka se zachvěla, pomalu otevřela a Ronin pohlédl do očí s rozšířenými zornicemi upřenými někam do dáli. Borrosovy oči byly tak podivné, že Ronin téměř přeslechl šelest, který se za jeho zády ozval.

Napřímil se. Otočil se právě ve chvíli, kdy Stahlig vstupoval do dveří. „Freidal se mnou chce okamžitě mluvit,“ oznámil Roninovi šeptem. „Pravděpodobně půjde o Borrose,“ dodal víceméně zbytečně. „Zůstaň tady a vytrať se teprve tehdy, až odejdu s Daggamem. Vysvětlil jsem Daggamům tam venku, že jejich přítomnost v této místnosti by mohla ohrozit pacientův stav. Ale tak jako tak, potom musíš odtud co nejrychleji zmizet. Borros se ještě neprobral?“

„Ne.“

„Dobrá. Bude lépe, když ho necháme na pokoji. A stejně nemá, co by ti řekl. Zbytečně bys s ním ztrácel čas.“ Obrátil se k odchodu. „Pamatuj si, jakmile uslyšíš, že odcházíme, tak…“ Prošel dveřmi a zmizel v zešeřelé ošetřovně.

Borros měl šedé oči. Byly vlastně světle šedé se zlatými skvrnkami podobnými roztaveným kapičkám kovu. Na betonové podlaze venku na chodbě pozvolna utichaly těžké kroky. Pak už bylo kolem jen sametové ticho, ve kterém Ronin slyšel pouze jemné ševelení Borrosova dechu. Celý svět se zdál naruby; postavy znehybněly, nevýrazné stíny tvořené chvějivými plamínky lamp tančily po stěnách. Snad jenom oči jej nešálily.

Ronin přistoupil ke dveřím, které vedly do ošetřovny, a se značným sebeovládáním přiložil ucho na chladnou kovovou desku. Venku nezaregistroval sebemenší pohyb. Vrátil se k Velkému Mágovi. Usedl na vedlejší postel a lokty si opřel o kolena. Ty druhé dveře v protější stěně, za nimiž postávali hlídkující Daggamové, mu naháněly strach.

„Borrosi,“ zašeptal opatrně. „Borrosi, slyšíte mě?“

Ozývalo se pouze oddechování. Borros měl nepatrně pootevřené rty, bezvýrazné nehybné oči upřené do stropu.

Ronin opakoval otázku.

Ticho. Zornice se ani nepohnuly.

Znovu, naléhavěji, hlasitěji opakoval otázku a přiblížil se k němu.

Opět ticho, ale oči se pohnuly. Borros zamrkal.

Rty se zachvěly.

„Co? Cože jste to říkal?“

Znovu opakoval otázku.

„Tak modré…“

Musel napínat uši a říkal si: „Teď se mi to nezdá, opravdu reaguje. Odpovídá.“

„Neskutečně modré. Já – vím, že tam je, já…“

Oči se rozjasnily a zlatavé skvrnky se zaleskly.

Dech se zrychlil. Ronin cítil, jak je zpocený. Pohlédl rychle ke dveřím vedoucím do Koridoru. Nezaslechl nějaký šramot? Osušil si čelo hřbetem ruky a znovu se sklonil nad lůžkem. Je příliš pozdě, teď už nemůže odejít. „Borrosi, cože jste to říkal?“

„Nějaká chodba – ano, vede – vypadá to jako klenutá chodba, tak prostorná, tak…“ Když se jej Ronin dotkl, hlasitě zasténal, vytřeštil oči a přetáčel hlavu ze strany na stranu. Zasmál se a vyceněné zuby se zaleskly; jeho smích spíš připomínal zvířecí skřeky. „Ahahaha! Ale nic tam není, nic nezískáte, nic, co hledáte a z žádného mozku už nic nevymáčknete, k ničemu vám takový mozek nebude, protože vy netušíte, že…“ Oči se na okamžik zachvěly, víčka se otevřela a zdálo se, že se probouzí. „Ne… já nikdy…“ zavrtěl hlavou -“neudělám to, co na mě chcete, všechno je marné – eh!“ Tělem mu projel křečovitý záchvěv. „Hnědá a úrodná půda a zelené rostliny, které nerostou v květináčích, a teplo pocházející z jasného slunce, které visí – visí nad tím vším, tam nahoře!“

V té chvíli se zadrhl jako pokažený strojek a už nepromluvil. To není možné, napadlo Ronina, tady něco nehraje. Všechno nasvědčuje tomu, že se pomátl. Hovoří sice jasně, ale to, co říká, nedává žádný smysl. Opět si osušil orosené čelo; čas neúprosně běžel.

Na něco jsem zapomněl, řekl si. Ale na co? Zamyslel se.

Naklonil se kupředu a naléhavě zašeptal: „Ta země, Borrosi, povězte mi něco o té zemi.“ Ale Velký Mág měl zřejmě dojem, že Ronin patří mezi jeho trýznitele ze Security. Roninova otázka nenalezla odezvu. Napadlo ho, že Borros nemusí být Šílený; třeba to všechno jen předstírá.

Sledoval Borrosova chvějící se ústa. „Ano, ta země,“ pronesl tak tiše, jako by zaševelil vánek, a Ronin cítil, jak se mu prudce rozbušila v žilách krev. „Pole, potrava, velká tekoucí voda, nový život pro lidi, ale…“ Zalapal po dechu, jako kdyby se do něho opřel silný vítr. Ronin se naklonil, aby zachytil každé slůvko.

Borrosovy doširoka otevřené oči připomínaly hluboké studánky, ve kterých zběsile rejdily zlaté rybky. „Ach, do Mrazu, ne! Už ne!“ Oči vylézaly z důlků, tvář zbledla a kolem úst se objevily světlé ostré rýhy. Připomínal živoucí mrtvolu. Ronin měl pocit, že se zahleděl do tváře Smrti – nebo něčemu ještě děsivějšímu.

Pokoušel se posadit, ale Ronin mu v tom zabránil. Použil jen takovou míru násilí, která byla nezbytně nutná, v ochablé paži však mnoho síly nezbývalo. „Musím, musím!“ Po Borrosově hladké a zažloutlé pleti stékaly krůpěje potu. Perlily se na horním rtu a skrápěly mu ústa. Borros si zvlhčil rty jazykem. Také na Roninově tváři vyrážely kapky potu. Usilovně sledoval chvějící se, útrapami poznamenanou tvář. Jak držel Borrosovu hlavu, potůčky potu mu stékaly mezi prsty a po hřbetech rukou a vlhkost znemožňovala pevné uchopení. Borrosovy ruce připomínaly dravčí pařáty; vystupovaly na nich šlachy, napínaly se pod kůží a jejich křeč jako by odrážela děsivou agónii Velkého Mága.

Borrosovy oči teď byly strnulé a vytřeštěné. Ronin pozorně sledoval jejich zornice a cítil, jak tělo Velkého Mága opouští síla vzepřít se osudu.

„Už zase přichází!“

Ronin si z tohoto výkřiku uvědomil, jak krutá bolest sužuje Borrosovu duši.

„Viděl jsem – jak se to…“ Odmlka, „…vím naprosto jistě, že to Něco tady kdesi existuje, ne, o tom se nedá pochybovat… Přibližuje se to – lidé nemohou něco takového… Ještě to sem neproniklo, ale ta hrozba trvá a je téměř jisté, že… K tomu, aby… Musíme jim jít na porno – pomoc…“

„Komu, Borrosi, komu? Vždyť tady žijeme pouze my…“

Čelistí se pevně semkly a očí upřeně zíraly na Ronina; snad poprvé jej Borros vnímal. Zažloutlou strhanou tváří přelétl úšklebek a Ronin poznal, že právě stojí tváří v tvář – čemu asi?

„Hlupáci!“ zasyčel Borros. „Ani jeden z nich to netuší! Je to tajemství!“ Suše se zasmál. „Jejich tajemství!“ Oči se mu leskly a panenky měl rozšířené. Na spáncích mu naskočily žíly a Dehnovy skvrny pulsovaly, jako by byly živé. „Hlupáci! Na tomto světě nejsme jenom my!“ Oči hrozily, že vylezou z důlků, zuby skřípaly odporem. „Ale to – nic neznamená. Všechno – všechno bude zničeno. Ledaže…“ Prudce zmítal hlavou ze strany na stranu a pot se rozstřikoval všude kolem. Borrosovo stažené hrdlo se napínalo, jako by usilovně křičel. Ve skutečnosti vydával přidušené zvuky, které jen stěží připomínaly lidskou řeč. „Smrt – smrt přichází!“

Borros opakovaně zasténal. Vzápětí klesl bezvládně na lůžko a zavřel chvějící se oční víčka. Ronin mu nebránil. Paže měl beztak celé ztuhlé. Přiložil ucho k Borrosovu hrudníku a bez prodlení začal rytmicky stlačovat hrudní koš dlaněmi. Opět naslouchal. Pak pěstí jednou, dvakrát udeřil do srdeční krajiny. Opět přiblížil ucho k hrudníku.

Osušil si obličej a postavil se. Došel ke dveřím vedoucím do ošetřovny, nalehl na desku. Před ním se otevřel temný východ. Prošel otvorem a spoře osvětlenou místnost nechal za zády. Na okamžik se zaposlouchal. Všechno se zdálo v pořádku. Potom, podobně jako Stahlig před ním, zmizel v temnotách.

11

„Co ty můžeš vědět o Velkém Mágovi!“

„Jak jsi přišla zrovna na něho?“

„To jsi celý ty, místo odpovědi mi položíš další otázku! Tady to je.“ Mávala rukou a v tlumeném osvětlení se míhala nějaká látka s oranžovými a světle hnědými skvrnami. Tma ustoupila do koutů.

„Vyptáváš se mě v tuhle chvíli na značně podivné věci,“ řekl Ronin zvolna.

K’reen se k němu pomalu, něžně přitiskla. Její tmavé jemné vlasy spadaly v chladivé pramínky a kontrastovaly s žárem jejich těl. „Mně to tak divné nepřipadá. Má to přece nějakou souvislost s – ach! – se záchranou Freeholdu, s objevením způsobu, jak nás všechny zachránit, kdyby selhaly ty Obrovské Stroje. Nemám pravdu?“

Ruce se proplétaly mezi oranžovou a černou, mezi stínem a tmou.

„Dá se to tak říct.“

Jejich rty se spojily. K’reen jej něžně líbala na šíji.

„Po všech těch řečech – a Saardiny to mimořádně přitahuje – hm – je přirozené, že se zajímám o to, co nás čeká v budoucnu.“

„Vždyť já o tom skoro nic nevím,“ zašeptal. Avšak pokušení, které ho zachvátilo, bylo příliš silné.

Odtáhla se od něho. Lampa ozářila jemné hrbolky na její páteři a křivky jejích hýždí. „Takže ty mi o tom nechceš nic říct?“ zakňourala tiše.

„Nevím, co bych ti o tom měl vyprávět.“ Pokusil se ji pohladil, ale K’reen se odtáhla.

„Možná si jenom myslíš, že mi nemáš co říci.“

Ronin se posadil na posteli a sledoval tmavou hřívu jejích vlasů rozhozenou na polštáři., Je to tak, jak říkám.“

Pootočila se k němu a s planoucíma očima hlasitě namítla: „Ale není.“

„Ty pokaždé překroutíš všechno, co říkám. Proč to děláš?“

„Nerada si hraju na schovávanou.“

„To není žádná hra na schovávanou.“ Roninův hlas zněl ostře.

„Nesvaluj všechno na mě. To ty jsi…“

„K’reen, teď není vhodná chvíle na.

„Že není vhodná chvíle?“ K’reen se rovněž vztyčila. „Ty musíš být cvok! To asi nemáme nic důležitějšího na starosti.“

„Ale máme,“ usadil ji zprudka.

Chvíli si ho měřila a Ronin vycítil, jak v ní narůstá vztek. Prudce se rozpřáhla a celou dlaní jej značnou silou udeřila do obličeje. „Aby tě Mráz spálil!“ zasyčela.

Zachytil jí paži a pořádně ji zkroutil směrem dolů, takže se před ním složila na záda. Sklonil se k ní. V šeru se jí blýskala bělma očí. Namáhavě oddechovala a ňadra se jí vzdouvala v těsné blízkosti jeho hrudníku. Kolenem se zapřela o jeho bok, ale on tlakem na vnitřní stranu stehna její další odpor zlomil. „Mráz aby tě!“ vydechla a zvedla se tak, že se jejich hlavy téměř dotýkaly. Prohnula se v zádech a rozevřela stehna.

Pomiloval se s ní, ale zažíval přitom zvláštní pocit zoufalství, který se mísil se zmatkem a bolestí. Své pocity zaměřil pouze na vlastní tělo. Byl v takovém stavu, že vůbec nevěnoval pozornost K’reen, která zakoušela podobné pocity zoufalství.

Přesunul se přes spící dívku, posadil se na kraji postele a zažehl lampu. Světlo zaplašilo všechny stíny do tmavých koutů. Stáhl plamen na nejmenší možnou míru tak, aby ji neprobudil. Kolem bylo ticho, ale v uších mu šumělo. Ronin zíral na hořící plamen a znovu si vybavoval sen, ze kterého právě procitl.

Ocitl se někde ve Freeholdu, ale ten ve snu měl jinou konstrukci, než ve skutečnosti. Rozkládal se sice rovněž pod zemí, ale podobal se velikému městu s masivními stavbami tyčícími se tak vysoko, že se téměř dotýkaly skalnatého stropu kdesi vysoko nahoře. Ta snová vize byla naprosto dokonalá.

On sám byl v té chvíli s K’reen v jedné z takových staveb; právě se chystali k návratu. Náhle se budova začala zřetelně chvět. Ve stěnách se objevily trhliny a on si až do morku kostí uvědomoval hrozivý rachot. Rozhlédl se kolem sebe. Budovy v okolí se začaly poroučet k zemi, zdi pukaly a lámaly se. Slyšel výkřiky a zahlédl rudé sloupy dýmu a ohnivé jazyky.

Hledal K’reen, ale nemohl ji nikde najít. Vyběhl do Koridoru a narazil na dusivou clonu a padající trosky. Stavba hrozila každým okamžikem, že se zřítí. Volal K’reenino jméno. Znovu a znovu ji volal. Avšak zpátky se vracela pouze ozvěna. Pustil se po Schodišti celý hrůzou bez sebe, že se mu co nevidět zhroutí pod nohama.

Konečně doběhl až Nahoru a nechtěl věřit svým očím – stál na zelené stráni porostlé svěží chladivou a orosenou trávou. Bylo to pro něho něco naprosto neznámého. Cítil vlhkost v obličeji i na ramenou. Z oblohy na něho dopadaly kapky deště. V dáli za řekou spatřil Freehold, který se hroutil a propadal se do podzemí. Rozmáhal se strašlivý požár. Vzduchem poletovaly roje jisker. Ale on unikl. Pořád ještě na to myslel, i poté, když otevřel oči a zjistil, že leží vedle K’reen a kolem nich je tma…

Rozhlédl se a zhluboka se nadechl. Pozvolna vydechoval a snažil se setřást poslední zbytky snu. Všechno to však bylo příliš sugestivní. Položil se zpět na lůžko, pod hlavu si podložil polštář a přemýšlel o Borrosovi. Více než půl Periody se oddával vzpomínkám a v duchu si do nekonečna opakoval všechno, co Velký Mág řekl.

A právě v té chvíli Ronina napadlo, že ten podivný sen má možná cosi do sebe.

12

Nejvyšší čas, abych navštívil Salamandra, řekl si Ronin.

Výtah v Sektoru byl nepojízdný, posuvné dveře se napůl zasekly. Jedno křídlo dveří bylo dole u podlahy rozbrázděno hlubokými drápanci. Vypadalo to, jako by si na nich nějaké veliké a vzteklé zvíře vylévalo zlost. Druhá polovina dveří byla rovněž samá jizva a připomínala rány starého Bladesmana, který se celý život vyžíval v Combatu. Ronin tedy zamířil ke Schodišťové Šachtě a stoupal k Hornímu Schodišti. Měl dost času na to, aby si vybavil své první setkání se Salamandrem.

Combat byl pro Ronina spíš zábavou. A podobně, jako řadě dalších věcí, se kterými se během svého života dostal do styku, nepřikládal Combatu příliš velkou váhu. O Poschodí, na němž probíhaly tréninky, věděl snad jenom to, že tam dříve bývaly podobné příbytky jako na jiných místech Freeholdu. Později je zrušili a na jejich místě vybourali řadu prostorných dvoran, které v současné době sloužily k tréninku. V každém Cyklu ve vyhrazenou dobu docházel Ronin se svými vrstevníky do Tréninkové Síně, která byla ze všech nejprostornější. Zpočátku se věnovali vysilujícímu cvičení, které trvalo půl Periody a ve kterém pronikali do tajů Combatu. Seznamovali se s tím, jak zabít či zmrzačit soupeře. Poté byli Studenti rozděleni do dvojic a pokračovali v praktickém nácviku.

Ronin nevěnoval jednotlivým chvatům velkou pozornost. Byl Studentem, protože o tom jiní rozhodli, a navíc byl jen průměrným Studentem. Nezdálo se ovšem, že by mu to nějak zvlášť vadilo; Instruktor měl však na věc poněkud jiný názor. Roninova lhostejnost jej doháněla k záchvatům zuřivosti. Navíc nebývalo zvykem, aby se Student před celou Třídou choval podobně, jak to Ronin občas zkoušel.

Během jednoho tréninku si Ronin všiml statného a značně hřmotného muže, který dlouhými kroky rázoval Tréninkovou Síní. „Studenti,“ zvolal Instruktor. Zvuk řinčících zbraní okamžitě utichl. Obrátil se k příchozímu a s širokou náručí ho přivítal. „Studenti, zavítal mezi nás sám velký Salamandr.“ Mezi chlapci proběhl vzrušený šepot, který Instruktor úmyslně ignoroval. „Jak jistě víte,“ netrpělivě vyčkával, až nastane ticho. „Jak jistě víte, Salamandrovi náleží titul Sensii a je nadřazený všem Ozbrojencům ve Freeholdu. Přišel mezi nás, aby se přesvědčil, co jste se už stačili naučit.“ V davu to opět zašumělo a Instruktor se ten okamžik snažil překlenout tím, že si zbytečně dlouho odkašlával. Přísně se rozhlédl po Síni. „Někteří z vás budou mít to štěstí, že budou vybráni a stanou se svěřenci samotného Salamandra.“

Ronin vycítil skrytou zášť, která se odrážela v Instruktorově hlase, a raději začal věnovat pozornost Salamandrovi; jeho tvář s mohutnými čelistmi a neobvyklými vysoko posazenými lícními kostmi a černýma živýma očima jej vzrušovala. V tu chvíli pozvedl Salamandr ruku, na které se zaleskly drahokamy. Zřetelným hlasem s nepatrným přízvukem pravil: „Prosím, pokračujte v tréninku, chlapci, ať mohu posoudit, jak daleko jste pokročili.“

„No tak jedem, jedem, Studenti,“ zvolal Instruktor nervózně a zatleskal, „nedejte se rušit.“ Všichni se jako jeden muž vrhli na své partnery a stěny se opět rozezvučely třeskem zbraní.

Ronin Salamandra poočku sledoval a snažil se, jak nejlépe dovedl, aby jej neztratil ze zorného pole. Salamandr se vydal na obchůzku Síní a Instruktor v patách za ním.

„Poslyš, ty,“ zavrčel Roninův soupeř, velký a neotesaný Student nevalného charakteru, „to jsem to s tebou pěkně chytil, a zrovna v tomhle Cyklu.“ Vyloudil zvuk podobný zachrochtání a mečem provedl nečistý výpad směrem k Roninovu žaludku. Ronin ustoupil, zachytil největší část úderu hranou svého meče a silou jej zvrátil; kovové zbraně zařinčely. Paží mu proběhl záchvěv a prsty na okamžik ztuhly.

„Ale budeš mi pěkně přihrávat, až půjde Salamandr kolem. Na takovou šanci – uff!“ znovu zachrochtal při výpadu, „čekám už hezky dlouho.“

Ronin, který rovněž v té chvíli přemýšlel o Salamandrovi, se zeptal: „Korliku, co myslíš, opravdu se tak jmenuje?“

Korlik zasupěl, ale snad to měl být výsměch. „Blbečku! Uff! To nikdo neví.“ Kolem opět zasvištělo ostří. „A pročpak se ho nezeptáš – uff! Až půjde kolem?“ Ronin se stále bránil před Korlikovým náporem.

„Ha! – ungh! – Já ti povím, proč to neuděláš – uff! – ty si musíš dávat pozor, kam couváš a vidíš tak akorát špičky mých bot. Potřebuju, aby si mě všiml a – uhnn! – vzal si mě tam na Horní Poschodí. Jasný?“

Ale Ronin se soustředil na blížící se Salamandrovu postavu. Obraně své osoby věnoval pouze částečnou pozornost. Sensii byl skutečně obrovitý; byla to doslova hora svalů zahalená v černém a rudém šatu. Jaké má asi svaly? zajímalo Ronina. A jak je pohotový? Musí pořádně vážit. Vlastně proč ne, vždyť je Sensii. Přeborník v Combatu.

Korlik na něho zavrčel. „Už přichází. Mráz aby tě sežehl, posloucháš vůbec, co ti říkám? – ungh! Dávej pozor, sakra, Ronine, varuju tě – uff!“

Když už byli oba muži na dosah, soustředil se Ronin plně na souboj. „Že by předváděčka?“ zauvažoval. „Tady se nebude nikdo vytahovat. Ani kvůli tobě, ani kvůli Salamandrovi.“

Korlik zaklel a tiskl Ronina ke stěně. Přitom sledoval, co na to Salamandr s Instruktorem. Vzápětí zasypal Ronina dalšími údery.

„A teď tento chlapec, Sensii,“ pronesl Instruktor pohřebním tónem, „jmenuje se Korlik. Je velký a silný a má výbornou formu. Naneštěstí na něho zrovna dnes připadl poměrně slabý Stu…!“

„Přestaňte laskavě,“ – přerušil jej Salamandr a pozvedl ruku obtěžkanou drahými kameny, – „s tím plácáním. Nevnucujte mi laskavě svoje názory.“ Ronin nadskočil radostí, když viděl, jak se Instruktor tvářil, jak mu lezly oči z důlků a jak naprázdno mlel jazykem v ústech, když se snažil ovládnout.

V té chvíli Korlik nezvládl výpad, který učinil proti Roninovi. Nepovedl se mu obranný chvat ani protiútok. Raději ustoupil a mečem pouze zoufale odrážel výpady svého soupeře.

Instruktor, který si uvědomil hrozící nebezpečí plynoucí z Roninova chování během tréninku, dával Salamandrovi znamení, aby pokračovali dál. Avšak Sensii jej sjel jediným pohledem plným pohrdání a nesouhlasu. Raději zmlkl.

„Chlapci,“ oslovil je Salamandr, „přestaňte na chvíli.“ Korlik, jemuž po pažích stékal pot a prosakoval košilí, sklonil meč se zřetelnou nechutí a zle se na Ronina zamračil.

Salamandr se špičkou palce a ukazováčku dotkl svého dlouhého nosu a tmavýma očima utkvěl na Roninovi. „Jakže se jmenuješ, milý hochu?“

„Ronin.“

„Ronin, pane,“ opravil ho Instruktor.

Salamandr na okamžik obrátil oči ke stropu. „Buďte tak laskav a okamžitě opusťte tuto Síň, abych nebyl obtěžován vaší další přítomností,“ vyštěkl jedním dechem a podle Roninova názoru to ani neznělo příliš hrubě. Po těchto slovech se Instruktor beze slova obrátil a důstojně odkráčel; jen mu v obličeji nervózně škubaly svaly.

Ruch všude kolem, obvyklý při tréninku, neustával; hluk se odrážel od stěn a jeho ozvěna dráždila uši všech přítomných. Ostrý zápach potu se mísil se strachem a atmosféra rozlehlé Tréninkové Síně přímo houstla.

„Sensii,“ oslovil jej Korlik. „Dlouho jsem čekal na tuto chvíli a neúnavně a tvrdě jsem trénoval v naději, že se vám zalíbím. Je to mé největší přání a chtěl bych se stát vaším žákem.“

Salamandrovy oči, černé a studené jako kus kamene, se znovu obrátily na Korlika. „Milý hochu,“ oslovil jej afektovaně, „u mě se učí pouze ti nejlepší Studenti, kteří prokáží neobyčejné předpoklady.“ Očima si Korlika změřil od hlavy až k patě. „Mohu vás předem ujistit, že vy mezi ně nepatříte. A teď buďte laskavě zticha.“ Zděšený Korlik zalapal po dechu a zaťal vztekle zuby, ale už neřekl ani slovo.

Salamandr se opět otočil k Roninovi a zeptal se ho, jako by byli v místnosti sami dva: „Pověz mi, proč provozuješ Combat tak neobvyklým způsobem?“

Ronin by byl rád věděl, co vlastně za tou otázkou vězí. Zajímalo by ho, jaká odpověď by byla nejvhodnější. Ale co, poví mu pravdu. „Combat mě nudí,“ pronesl vyrovnaně.

„A proč tě nudí?“

„Dělám ho, protože musím.“

Salamandr si opět promnul špičku nosu a prsteny na ruce se mu přitom zaleskly. „Hmm, ano, asi máš pravdu.“ Potom rázněji dodal: „Máš v hlavě spoustu jiných věcí.“

„Prosím?“ zareagoval udiveně Ronin.

„Když trénuješ Combat,“ začal mu vysvětlovat Salamandr jako malému dítěti, „jsi myšlenkami někde úplně jinde.“

„No, to jsem,“ vydechl poněkud překvapeně. „Ano, často myslím na jiné věci, když se peru.“

„Tak to vidíš.“ Na okamžik vypadal, že jej Roninova odpověď ranila. „Když někdo pěstuje Combat, není to přece ‚pranice‘, milý hochu. Rvát se mohou tak jenom zvířata, ale Combat je vyhrazen civilizovaným lidem.“

„Já mu přesto nikdy příliš pozornosti nevěnoval,“ opáčil Ronin posměšně. Bylo to tím, že se ho začínal zmocňovat zmatek a byl z toho všeho trochu vyvedený z míry.

Salamandr se však nerozčílil. „No, jistě, ale motivace je nepostradatelná, můj hochu. A ty máš nadání od přírody, to pozná každý hlupák. Ale motivace – ach! – to je docela jiná záležitost. Co bychom asi měli udělat, abychom v tobě probudili zájem, hm? Zkusíme třeba tohle,“ pronesl a ustoupil o krok zpět. Podél boku se mu pohupoval dlouhý meč uložený v černorudé lesklé pochvě. „Ano, musíme na to jít odjinud. Braň se, mladíku.“

Neuchopil však meč, ale lesklý kovový vějíř, který měl ukrytý za širokou šarlatovou šerpou. Vějíř se několikrát otevřel a zase složil a zapleskal ve vzduchu.

Salamandrova výzva byla značně překvapující, alespoň Roninovi to tak připadalo. Netasil zbraň a pouze užasle přihlížel, jak vějíř poletuje vzduchem a opisuje neuvěřitelné křivky.

„Hahaha!“ Korlik se té scénce upřímně řehtal, ale Ronin uchváceně sledoval vznášející se vějíř.

Salamandr si povšiml Roninova výrazu a trochu se pousmál. Složil vějíř a vrátil jej na původní místo. „Až nadejde třetí Perioda, dostav se na mé Poschodí,“ vypálil rázně. „Ale s sebou si nikoho nezvi.“

Na místě se otočil a ráznými kroky se vydal napříč Síní za Instruktorem, aby mu sdělil, kterého ze Studentů si vybral. Za chvíli zmizel v Koridoru; černorudý háv za ním vlál jako peří cizokrajného ptáka.

Ronin vstoupil do poklidného Koridoru, aniž by kohokoliv potkal; na tomto Horním Poschodí byli návštěvníci poměrně vzácní. Stěny Koridoru v barvě vyčiněné kůže byly čisté a neporušené. Betonové podlahy byly zakryty deskami ze dřeva opatřeného tmavě hnědým lakem.

Jak kráčel, stěny byly stále světlejší, až dosáhly krémového nádechu. Zastavil se před obrovskými dvoukřídlými dveřmi s bohatými vyřezávanými ozdobami umístěnými v rozích. Těžká kovová klepadla uprostřed dveří měla podobu štíhlých pružných ještěrek s dlouhými vysunutými jazýčky; od nožek jim šlehaly plameny. Drobná rubínová očka zářila v jasném světle, které vydávaly Lustry. Ronin se zastavil před dveřmi, ale klepadla se zatím ani nedotkl.

„Prosím?“ ozval se za dveřmi nevýrazný zkreslený hlas.

Ronin se tomu příliš nedivil; věděl dobře, jak to v těchto místech chodí. Pečlivě vyslovil své jméno.

Chvíli se nic nedělo a potom se jej ten podivný hlas zeptal: „Vy jste bývalý Student?“

„Ano.“

Něco zaskřípalo a Ronin zaslechl nějaký hluk.

„Vstupte,“ vyzval jej hlas.

Ocitl se v prostorné místnosti, která vzbuzovala dojem, že se snad ani nenachází ve Freeholdu; byla vzdušná, prostorná a plná světla. Ale přece jen to byl Freehold.

Stěny měly záměrně zdrsnělý povrch a byly světle modré; strop měl odstín slonové kosti. V popředí místnosti byly rozestavěny nízké kožené sedačky. Stěny byly jednobarevné a bez jakýchkoliv ozdob. V protější stěně spatřil Ronin navlas stejné dvoukřídlé dveře.

Udělal několik kroků a zastavil se před starožitným stolem. Za ním seděla žena se světlými načechranými vlasy. Měla zajímavý obličej, který jí dodával na přitažlivosti. Byla oblečena do šatů, které měly stejný odstín jako okolní stěny.

Pohlédl do jejích šedých očí, ve kterých se zračil naprostý nezájem.

„Přejete si?“ Chladná otázka třeskla vzduchem suše jako výstřel.

„Přišel jsem na pozvání Salamandra,“ řekl Ronin.

„Ach.“ Povzdechla si tak, že Roninovi bylo jasné, co si myslí. Další slova byla naprosto zbytečná. Pohlédla na něho a chvíle ticha, která následovala, se protáhla jako ospalé zívnutí. Neklidně zatápala drobnýma jemnýma rukama po desce stolu a ve světle se zaleskly nalakované nehty.

Konečně pronesla: „Obávám se, že je v tuto chvíli značně zaneprázdněn.“ V jejím hlase nebylo ani stopy po nějaké lítosti.

„Sdělte mu jenom moje jméno, prosím.“

„Možná byste to mohl zkusit někdy v příští Periodě.“

„Vždyť jste mě ještě ani neohlásila! Informovala jste ho snad o tom, že jsem přišel?“

Zaškrábala nehty po stolní desce. „Má spoustu práce a…“

Naklonil se k ní a sevřel její ruce do svých dlaní. Zírala na své ruce jako uštknutá a pozvolna k němu zvedla oči.

„Řekněte mu to,“ vybídl ji tiše. „Běžte mu to říct.“

„Ale já…“ Stále na něho hleděla a snažila se něco vyčíst z jeho obličeje. Na okamžik se jí mezi bílými zuby zakmitl jazyk jako korálově rudý hádek.

Povolil sevření a ona vstala. Vyšla ven z místnosti druhými dveřmi. Zanechala za sebou pouze jemné zašustění šatů a nevtíravý závan parfému. Ronin pocházel z nižšího Poschodí, a proto mu její vůně připomínala voňavé koření. Ronin se do těchto míst nedostal často; měl proto nejasný dojem, že vůně vychází přímo z oné ženy.

Dala si pořádně načas, a když se konečně vrátila, její šedé oči na ni prozradily, že je značně vyvedená z míry.

„Smíte vstoupit,“ oznámila bezbarvě.

Ronin se pro sebe usmál. Když ženu míjel, vyčetl jí z očí záblesk jakési dvojsmyslné emoce. Strnule na něho zírala.

„Poslední dveře po pravé straně,“ zavolala za ním, jako by ji to napadlo teprve dodatečně.

Stěny průchozí haly byly rovněž drsné a měly zářivě modrý tón. Celá podlaha byla tmavě modrá. Ronin míjel řadu dveří vzdálených od sebe v pravidelných intervalech. Na konci chodby zahlédl bílou stěnu. Zaklepal na poslední dveře, které se ihned otevřely.

Závan kořenné vůně zesílil. Ve dveřích stál mladík, ale Ronin pohodlně viděl dovnitř. Muž měl na sobě přiléhavé krátké kalhoty, košili v barvě světle hnědé kůže a nízké tmavé lesklé boty. Byl štíhlý a měl nepřirozeně rudé tváře. Vypadalo to, jako by si je nejméně celou jednu Periodu drhnul. Rty měl plné a světle růžové. Ve světle zářily jeho krátké, blonďaté a kučeravé vlasy. Přes hruď měl šerpu, na které byla připevněna kožená, jasně červená pochva s dýkou. Zbraň měla rukojeť vykládanou drahokamy, další visela po jeho pravém boku. Mladík budil zdání, že po celý život nic pořádného nedělal.

Nesmlouvavě si Ronina prohlížel a trochu se mu přitom pootevřela ústa. Stál tak pěkně dlouho, ale pak náhle ustoupil a Ronin vkročil.

Ocitl se v chabě osvětlené místnosti a okamžik trvalo, než si na tu změnu zvykl. Stál v ohromném pokoji, který byl celý vykládaný dřevem. Podlahu pokrývaly těžké tmavé koberce se složitými motivy. U jedné stěny stála od podlahy až ke stropu rozsáhlá knihovna. Poblíž bylo rozestaveno několik pohodlných kožených křesílek. K protější stěně byla přiražena dlouhá sametová pohovka, která zabírala celou její jednu polovinu. Dvoukřídlé dveře vedle pohovky měly pootevřená vrátka z ozdobného mřížoví. Ronin slyšel, že někde poblíž proudí voda. Kořenná vůně nabývala na intenzitě.

V pokoji postávalo značné množství lidí a všichni byli oblečeni, alespoň podle toho, co Ronin viděl v matném osvětlení, podobně jako mladík s rudými tvářemi. A všichni Ronina okázale přehlíželi.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal se jej jeho průvodce, a když Ronin zavrtěl hlavou, se zjevným ulehčením se vzdálil.

Ronina velmi přitahovala stěna s knihami, přistoupil tedy blíž, aby si je pořádně prohlédl. Přejel špičkami prstů po jejich hřbetech a myslel přitom na G’fanda. Byly to mimořádně staré knihy vázané v kůži. Bylo vidět, že některé z nich byly opraveny. Namátkou jeden svazek otevřel. Netušil, o čem by ta kniha mohla být. Pohlížel na nesrozumitelné znaky. G’fande, jak ty by ses tady vyřádil, to by bylo něco pro tebe. Knihy! Tam na Dolních Poschodích mají pouze neúplné knihy. Padl na něho náhlý smutek.

Červenolící mladík na něho kývl, pokynul rukou směrem k protějším dveřím a přiložil vztyčený prst na rty. Ronin vykročil.

Připadalo mu, že vstoupil do nekrytého prostoru, ale bylo mu jasné, že to byl jen pouhý dojem. Ale i tak, ta Čtvercová místnost se značně vysokým stropem a rozptýleným osvětlením takový pocit vyvolávala. Kráčel po kamenné dlažbě a lehký vánek mu čechral vlasy. A zčistajasna se mu rozsvítilo: tyto místnosti přece patřily Salamandrovi a on sám sem ještě nikdy nevstoupil.

Zaslechl podivné zvuky. Byly to jakési krátké vysoké trylky, čiřikání a ještě další hlasy, které nebyl schopen rozlišit. Připadalo mu, že to všechno přichází odněkud shora.

Došel doprostřed místnosti a zastavil se u bazénku, bublala a zurčela v něm voda, která tam odněkud přitěkala.

Naproti bazénku, trochu stranou, spatřil Salamandra. Seděl na prosté dřevěné židli se silnými opěradly. Po jeho pravé ruce stál nízký kamenný stolek s křišťálovou karafou a poháry. Poblíž čekala další volná židle. Salamandr byl oděn do splývavého hávu, celý v černém. Pod ním měl přiléhavé kalhoty a volnou košili. Vysoké černé boty byly pečlivě naleštěné. Vyklenutý hrudník si přepásal šarlatovou šerpou. Pod krkem měl připnutou sponu připomínající rudou krvavou skvrnu. Měla podobu malé ještěrky, celá byla vyrobena z jediného kusu průsvitného a nádherně vybarveného rubínu. Zvířátko mělo půvabné tělíčko a jeho oči byly vykládány černým jantarem. Kolem ještěrky se plazily onyxové plamínky vycházející z její tlamy.

Salamandr budil dojem, že od té doby, co se s ním Ronin poprvé setkal, vůbec nezestárl. Jeho nápadný hranatý obličej s vysedlými lícními kostmi mu s výjimkou pevně stavěných Čelistí propůjčoval cizokrajný vzhled. Husté černé řasy stínily zapadlé smolně černé oči, které si leskem nezadaly s očima rubínové ještěrky. Dlouhé husté vlasy si sčesal dozadu, po stranách čela byly znát zatím ještě nepříliš výrazné kouty.

„Chlapče, drahý chlapče!“ Salamandr Ronina hlasitě přivítal, ale ze svého křesla nepovstal. „Jsem tak rád, Že tě opět po dlouhé době vidím!“ Zeširoka se rozesmál a kolem očí mu naskočily jemné vrásky.

Roninův pohled se vpil do onyxově černých očí, ale necítil údiv. Ty oči chráněné těžkými víčky a stíněné hustými řasami prozrazovaly vyčerpanost.

„No, pojď sem přece. Posaď se vedle mě.“ Téměř ostýchavě mu pokynul rukou, jejíž silné prsty byly ověšeny mnoha prsteny, směrem k prázdnému křeslu. Ronin dvěma dlouhými kroky přistoupil a usedl.

Salamandr ukázal na křišťálovou karafu, avšak Ronin zdvořile odmítl.

„Tak co říkáš mému atriu?“ naléhal Salamandr.

Ronin se rozhlédl kolem sebe a trochu ironicky prohodil: „Co to jako má být?“

Salamandr se zasmál hlubokým hrdelním smíchem, u očí se mu opět objevily vrásky a v ústech se zaleskly bílé pravidelné zuby. Samotné oči však zůstávaly chladné. „Když kdysi před staletími pobývali lidé tam na povrchu naší planety, stavěli si podivné příbytky. Nízké domy, vlastně taková na sobě nezávislá obydlí, u kterých byl nechráněný prostor, kam svítilo slunce, foukal vítr a padal déšť. Víš, muselo být velmi příjemné, když člověk v těchto místech mohl odpočívat a vdechovat čerstvý vzduch. To bývalo pěkné, nemyslíš?“

Náhle však změnil tón hlasu. „Drahý Ronine, víš přece, že jsem ti tisíckrát kladl na srdce, abys trochu víc četl.“

„Jestli k tomu smím něco poznamenat, taková věc je naprosto neuskutečnitelná vzhledem k tomu, Že nemám přístup do takové knihovny, jako je ta vaše. A tam na našem Poschodí jsou knihy vzácné.“

V tu chvíli vstoupil do dveří rudolící mladík a Salamandr zvedl oči. „Seznámil ses s Vossem, mým Chondrinem?“ Svá slova nemínil jako otázku.

„Připadá mi, jako by ho ty dveře něčím přitahovaly,“ neodpustil si Ronin.

Salamandr se chvilku ošíval, ale bez jediného zaváhání pronesl bezbarvým tónem: „Drahý hochu, jednou si zavtipkuješ před osobou, která pro takové věci nemá pochopení – může to být někdo značně vlivný a silný – a dostaneš se do pěkné kaše. Možná by ses divil, jaké kousky Voss dokáže.“

Pokynul rukou a Chondrin se nahrbil. Ruce zaťal v pěsti a Ronin měl dojem, že nevýrazný šum, který prostupoval místností, přehlušilo zlostné zamručení. Vlevo za jeho zády cosi zapraštělo, ohlédl se po zvuku. Ve stěně se objevily dvě hluboké jizvy, asi centimetr od sebe vzdálené. Na podlahu těsně před ním dopadly dvě dýky vykládané drahokamy, před okamžikem ještě odpočívaly v pochvách připevněných na Vossově hrudi a boku. A stačila mu vteřinka, aby jimi hodil na cíl, který by bezpochyby s neochvějnou jistotou zasáhl, kdyby chtěl.

Ronin pohlédl na Salamandra.

„Tenhle Chondrin nemá smysl pro humor.“

Stěnami opět otřásl mohutný smích. „Ty máš odjakživa podivné způsoby, jak mi dát najevo, že ti někdo není po chuti.“ Salamandr se poškrábal na nose. „A to je skoro každý, jestli to smím komentovat.“ Lusknutím prstů propustil Chondrina, který si posbíral dýky a zmizel za dveřmi.

Salamandr se zhluboka nadechl. „Ach! Cítíš to! Je to téměř stejné, jako bys byl před třemi staletími tam nahoře. Slyšíš ty ptáky? Rozeznáváš jejich Štěbetání? Člověk by skoro věřil, že slyší opravdový ptačí zpěv.“ Mávl rukou, ale v jeho pohybu bylo navzdory situaci cosi křečovitého. „Ostatně, mám dojem, že to, co tu vidíš, ti může jenom prospět,“ pronesl afektovaně.

Ronin měl co dělat, aby se ovládl, zůstal tiše sedět a nic nenamítal.

Salamandrova pravice spočívající ztěžka na opěrce křesla vypadala poněkud hrozivě. „Dovol, abych ti něco připomněl. Od té doby, co jsi tu byl naposledy, uplynula řada let. Mnoho věcí se od té doby změnilo.“

Naklonil hlavu na stranu jako by naslouchal nějakému tichému, ale důležitému rozhovoru. „Je tu tak nádherný klid,“ vydechl po chvíli a zdálo se, že potichu přemítá., Je to tady dokonale pohodlné a bezpečné. Trvalo mi celou věčnost, než jsem to vybudoval do téhle podoby. Jen pro představu, tento pokoj se přestavoval právě v té době, kdy jsi tady byl naposledy. Bylo nutné vynaložit spoustu úsilí, než se všechno uspořádalo a sestavilo podle mého přání. Osvětlení nám dalo pořádně zabrat, ale jak vidíš, zvládli jsme to. Ale ptáci, ptáci, milý hochu! Chvílemi jsem ztrácel naději, že někdy vůbec uslyším ptačí zpěv.“ Opět naklonil hlavu. Sladké ptačí trylkování se mísilo s šuměním tekoucí vody. „Ach, slyšíš! Nakonec se to přece jenom podařilo. V těchto místech zažívám největší pocit blaha.“

Na chvíli se odmlčel a poklidnou atmosféru jen čas od času rušil vzdálený šum přicházející z Dolních Poschodí.

Cosi zapraskalo. „A ty ses také hodně změnil, milý chlapče. Už dávno nepatříš mezi mé Studenty. Teď jsi Bladésmanem. To se ostatně pozná na první pohled.“

Ronin pozvolna ovládl zadržený vdech. „Opravdu?“

„Chtěl jsem ti naznačit, že jsi měl dosud veliké štěstí, že ses nestřetl se Saardinem. Ten totiž naprosto postrádá smysl pro legraci.“ Opět se zasmál. Roninovi připadlo, že slyší ozvěnu Salamandrova smíchu.

Náhle mu smích zamrzl na rtech. „Nebo jsi neměl to štěstí? To víš, člověku se donesou všelijaké zprávy. Řekl bych, že ses dostal do nějaké svízelné situace.“ Pozvedl jedno obočí, což mu propůjčilo neobyčejně nesympatický vzhled.

„Kdo vám co donesl?“

Salamandr neklidně poposedl. „Vím toho tolik, že mě až překvapuje, kolik sis toho odsud z tréninků odnesl. Freidal ti nedůvěřuje, to není dobré znamení.“ Sklopil oči do klína a podíval se na své ruce ozdobené šperky. Pak opět pohlédl zpříma. „Může začít dělat – ehm – problémy.“

Ronin seděl strnule. „Kvůli téhle záležitosti jsem za vámi nepřišel.“

„Skutečně? Ale přesto ti říkám, že ses dopustil chyby a budeš se s tím muset sám vyrovnat. Freidal si tě určitě dobře zapamatoval, je docela dobře možné, že tě dal sledovat. A já potřebuji pouze takové.

„Ne.“

„Chápu tě. Vlastně na tom tolik nezáleží, ale přesto…“ Pokrčil rameny. „Tak mi přece pověz, proč jsi mě vlastně navštívil.“

Ronin přikývl. „Jde o Velkého Mága,“ řekl.

Když skončil, Salamandr jeho slova nijak nekomentoval. Napjal prsty a opřel si dlaně o stehna. Ovzduší kolem nich zhoustlo těžkou kořennou vůní. Jen „ptáci“ pokračovali ve zpěvu. Po jedné stěně se plazil vlhký, zelený mech. Ronin si opravdu jen těžko dokázal představit, že se nachází kdesi hluboko pod zemským povrchem. Cítil se izolovaný a úplně odtržený od Dolních Poschodí, chvílemi mu to připadalo jako jakýsi druh odříkání. Jistě to ani trochu nebyla náhoda, že jej Salamandr přijal právě v těchto místech.

„A co říkáš tomu,“ nadhodil Salamandr, „že se mi podařilo tohle všechno uhájit jen pro sebe?“ Při těchto slovech zeširoka rozpřáhl paže.

Roninovi došlo, že se v něm pořádně zmýlil. Raději vstal.

Salamandr na něho vyvalil oči. „Ale, copak to znamená?“

„Jistým věcem jsem přikládal značnou důležitost. Ale teď vidím…“ spustil rozhořčeně Ronin.

„Počkej přece.“

„Jak už jste říkal, mnohé se změnilo.“

„Nemusím ti snad vykládat, jak se věci mají?“

„Už nejsem vaším Studentem.“

„To jsi mi už jednou připomněl.“

Onyxově černé a jiskrné oči Ronina pozorně sledovaly. Pokojem se v mírných závanech proháněl lehký větřík.

„Dobře,“ promluvil konečně Salamandr. „Tak dobře. Posaď se. Můžeš počítat s tím, že něco vymyslím. Dovol mi však, abych to řešil po svém.“

Dveře na opačné straně místnosti se otevřely a v nich se objevil jako na zavolanou Voss. Bez otálení k nim zamířil. Zastavil se před Salamandrem, který jej vyzval: „Připrav Objektiv.“

Voss vrhl na Ronina krátký pohled, potom přikývl a zmizel za úzkými dveřmi za jejich zády, kterých si Ronin doposud nepovšiml.

„Kde jsme to předtím skončili?“ Salamandr sklonil hlavu. „Ach, ano, ty mé nepříliš výstavní pokoje. Mám jich celou řadu. Když jsi tu byl posledně, viděl jsi pouze to, co bylo vyhrazeno pro oči Studentů. Mohl bys…“ Znovu kývl hlavou. „Avšak původní důvody pro takové opatření pominuly.“ Pevně sevřel dlaněmi hladké dřevo podpěrek svého křesla. „Tak abys věděl, patří mi celý jeden Sektor.“

„No, to jsem netušil,“ vydechl Ronin v úžasu.

Salamandr se naklonil. „Tohle je pouze část, malá bezvýznamná část. Dalo by se říct, že je to reprezentační apartmá. Taková vnější fasáda vhodná k tomu, aby na příchozí udělala patřičný dojem. A navíc je tu příjemné místo k odpočinku. Je to sice jen malý ostrůvek, ale všechno je dobře vypočítané na efekt. K tomu, aby taková věc byla uskutečnitelná, musí mít člověk jedinou vlastnost: musí být mocný.“ Ještě víc se naklonil k Roninovi. „A já jsem mocný.“

„Tohle na mě neplatí.“

„Udělal bys dobře, kdybys byl se mnou raději zadobře.“

„Tehdy…“

„No, nechme toho.“ Salamandr slavnostně povstal. „Půjdeme. Následuj mě, prosím.“

Vykročil směrem k postranním dveřím. Oba zmizeli ve tmě.

Před nimi se objevilo světlo, bylo však tlumené a nevýrazné a barvy se v tomto osvětlení jevily značně zkreslené, jakoby vybledlé a nejasné. Při pohledu na předměty kolem se zdálo, že jsou pokryty tenkou vrstvou prachu.

Ronin si najednou připadal, že se vrátil zpět do doby, kdy býval ještě malý; všechno kolem mu připadalo velikánské. Ocitl se v místnosti, v níž se ozývaly přidušené výkřiky. Bylo mu velice horko, a proto si rozepnul knoflíček u košile. Obtížně se mu dýchalo. Přál si, aby u něho byla jeho sestra. Byla velmi mladičká, teprve dorůstala, ale on ji neobyčejně miloval. Přicházela za ním, když na ni doléhal smutek nebo pocit osamění. Chodívala k němu také, když cítila únavu, a on ji utěšoval, pomáhal jí a chránil ji. Potom bývala zase veselá, objímala ho a svým smíchem nakazila i jeho. S ní bylo všechno hned jednodušší. Proč tu s ním není a co tady dělají všichni ti lidé? Stalo se snad něco? Zaslechl nějaký hlas: „Tady už není pomoci, už to vzdali.“ Kdosi se nad ním sklonil. „Tvoje sestra zemřela. Pochopil jsi, co ti říkám? Je mrtvá.“ Ronin se dal do křiku. Neznámý jej tvrdě udeřil. Někdo namítl: „Je na to ještě moc malý.“ Ten člověk jej znovu začal bít a nepřestal, dokud Ronin nezmlkl.

„…v tomto pokoji.“ Ocitli se v malé, spoře osvětlené místnosti, v níž blikalo nazelenalé světýlko připomínající osvětlení nějakého tajemného místa. Ronin si promnul oči.

„Do těchto míst vkročilo pouze pár lidí,“ pokračoval Salamandr. „A také velmi málo lidí vůbec tuší o jejich existenci.“ Před dlouhou kovovou skříňkou seděl Voss. Uprostřed na skříňce stál válec vysoký asi jeden metr. Voss byl zcela zaujat svou činností a plně se věnoval ovládacímu panelu. „Postav se vedle mě,“ vyzval jej Salamandr a přistoupil k Vossovi. Položil mu dlaň na rameno. „Uvidíš, že za chvilku budeš o mnoho moudřejší.“

Otočil se k Roninovi a v nazelenalém studeném světle pod Salamandrovým hrdlem zablýskla černýma očima malá ještěrka. Její tělíčko mělo neurčitou barvu a povrch ozdoby byl matný jako kalný film na stojaté vodě. „Ten Velký Mág, má to v hlavě v pořádku, nebo se pomátl? Sám nevíš.“

Salamandr pozvedl ruku, paže v nepřirozeném gestu kontrastovala proti černé barvě jeho oděvu, v tom podivném světle měla i původně šarlatová šerpa černý tón. „Tohle je Objektiv. Netušíme, na jakém principu pracuje, ani jsme nezjistili, k čemu původně sloužil, ale za okamžik zahlédneš něco, co se za celý život poštěstí jenom málo lidem. Podívej se. Pohleď vzhůru.“ Po těchto slovech stiskl Vossovi rameno.

Zprvu si Ronin myslel, že se část stropu nad jejich hlavami rozevřela. Z temnoty se vyloupl osvětlený kruh. Potom zjistil, že to vychází z válcovité trubky Objektivu.

Nad nimi tančily stříbřitě šedé a nafialovělé skvrny. Ronin na ně zíral jako u vytržení. To se mi snad jenom zdá, napadlo ho. Je to vůbec možné?

Husté shluky fuchsiově červených mraků se střídaly s řídkými chuchvalci šedavé mlhy, měnily svůj tvar a zvolna mizely z dohledu. Scénu osvětloval studený, rozptýlený přísvit. Zdálo se, že se to všechno odehrává už nekonečně dlouhou dobu.

„Ano,“ pronesl Salamandr pomalu a slavnostně, „teď právě pozorujeme oblohu nad naší planetou. Toto prostředí tvoří vnější obal našeho světa, Ronine.“

Oblaka se ze zorného pole pozvolna vytrácela a Objektiv se zaměřil na další scenérii. Obrysy nabývaly na ostrosti, jako by z nich spadl průsvitný závoj. Obraz se prosvětloval.

„A nyní se podíváme na povrch naší planety.“

Uviděli bílou, mrazem spoutanou krajinu. Závěje sněhu a ledové jazyky soupeřily se silnou vichřicí, která se proháněla mezi ledovými horami a rozsedlinami a pronikala do každičké skuliny. Jen sníh, led a skály. Nic jiného. Bylo naprosto nemyslitelné, aby někdo tam Nahoře mohl žít.

„Tak tohle je svět,“ pronesl Salamandr. „Zničený před dávnými časy. Rozvrácený bez sebemenší naděje na záchranu. Zbyla jen zkáza, rozklad, nedá se tam žít. To, co právě sleduješ, se odehrává přímo nad námi, Ronine. Proto zůstáváme ukryti hluboko pod zemským povrchem. Od povrchu nás dělí tři kilometry. Dostat se tam Nahoru znamená jistou smrt. Není tam žádné jídlo, teplo ani bezpečné útočiště, nic takového.“

„Ale je to tam všude stejné?“ vyptával se Ronin. „Velký Mág přece hovořil o zemi, která má hnědou barvu a rostou tam zelené rostliny.“

Salamandr opětovně sevřel Vossovi rameno a prsteny se v přítmí zaleskly. Záběr se nad jejich hlavami rozplynul a obraz se posunul. V podstatě se však nic nezměnilo: sníh, led a zase jenom sníh.

„Záběr Objektivu je omezený. Avšak pro naši potřebuje víc než postačující. To, co teď vidíš, je od nás na tři kilometry vzdáleno. A teď…“ obraz se rozostřil, „uvidíš záběr ze stopadesátikilometrové vzdálenosti. Můžeš si oba porovnat, je to pořád totéž. Nic živého, nic, co by nás mohlo zajímat, nic takového tam nahoře není. Naši předkové odtamtud před staletími odešli a s povrchem přerušili kontakt. Ten Velký Mág musí být naprostý šílenec. Možná neunesl tlak, kterému byl vystaven – oni mívají podivné způsoby. Nebo snad…“

Ronin se otočil. „Co všechno o tom víte?“

Salamandr se pousmál. „Můj milý hochu, vím toho o tom právě tolik, kolik jsi mi toho sám řekl. Ale tuším, Čeho je Security schopna. A jejich metody jsou poněkud – ehm – na dnešní dobu zastaralé. Je to všechno výslovně podle Freidalova přání.“

„Security ale nemá právo…“

„Můj milý, ten, kdo má v rukou moc, má v rukou i právo a může si diktovat,“ přerušil ho rázně Salamandr a potom tiše dodal:, Je to velmi choulostivá záležitost, určitě tě to taky napadlo.“

Odtáhl ruku z Vossova ramene a obraz vzdáleného světa se rozplynul. Opět se rozsvítilo kalné nazelenalé světlo.

„Velký Mág nemá sám o sobě žádnou cenu, v téhle chvíli je naprosto k ničemu. A s postupujícím časem nebude sám, kdo ztratí svoji hodnotu.“

Padlo na ně sametové přítmí. Odněkud ze tmy slyšel Ronin Salamandrův hlas, tichý a vyrovnaný: „Domnívám se, chlapče, že tento neobvyklý zážitek tě zbavil všech pochybností.“

13

„Nadešel devětadvacátý Cyklus.“

Instruktor byl dobře stavěný muž se širokými rameny a poněkud menšího vzrůstu, než bývá běžné. Snad právě proto někteří uvěřili, že to je ten pravý důvod, proč nebyl nikdy plně doceněn. Krátké tmavé vlasy spadající hluboko do očí mu propůjčovaly strohé vzezření, na kterém si dával záležet a které se snažil plně využívat. Hluboké vrásky, lemující jeho zvláštní ústa, zůstávaly naprosto nehybné.

Stál na vyvýšeném místě, oblečen v bílém oděvu, neboť se domníval, že bílá barva jeho postavu opticky prodlužuje, a promlouval ke svým Studentům – Bladesmanům, kteří stáli vyrovnáni v dokonalých řadách pod vysokým klenutým stropem Tréninkové Síně.

„V tomto Cyklu budou řinčet zbraně,“ pokračoval Instruktor podle předepsaného rituálu a naklonil hlavu na stranu. „V tomto Cyklu přijdou ke slovu paže, pěsti a meče. Tento Cyklus přivítáme Znělkou Combatu.“

Instruktorův mocný hlas chvílemi zanikal v obrovských prostorách Tréninkové Síně. Všichni přítomní nehnutě stáli a napjatě naslouchali.

Vzduch pročísl pronikavý, hluboký tón. Odrazil se od stěn a zdálo se, že tím ještě získal na intenzitě. Následoval další a další.

„Nadešel devětadvacátý Cyklus,“ opakoval znovu Instruktor. „Dozněly tóny Znělky, jimiž započal další Cyklus. Dozněly tóny, které varují a zároveň probouzejí vzpomínky na minulost. Připomínají nám naši minulost, kterou musíme bránit do posledního dechu. Varují nás před všemi současnými i budoucími nepřáteli a nabádají nás, abychom byli vždy bdělí a ostražití při plnění našeho svatého poslání – poslání chránit Freehold před všemi těmi, kteří by jej chtěli ohrozit…“

Proslov předepisovaný Tradicemi monotónně plynul, tak jako ostatně celá staletí předtím, napadlo Ronina. Pro něho však ztratil na významu. A moc rád by věděl, zda tomu někdy bývalo jinak. V jedné věci se Salamandr nemýlil; tohle všechno bylo opravdu velice sugestivní. Freidalova cíleně formulovaná prohlášení o úctě k Tradicím byla stejně klamná, jako jeho povídačky o tom, proč uvěznil pomateného Velkého Mága. Ronina by velice zajímalo, zda Saardinova víra v Tradice byla skutečně neotřesitelná. Rozhodně by to rád zjistil.

„…náš slib, abychom vždy měli na paměti, že je naší svatou povinností zachovat Freehold až na věky věků.“ Tréninkovou síní to zašumělo; přítomní už začali projevovat neklid.

Instruktor přivřel oči a bojovně vysunul bradu. Vychutnával moc, kterou měl nad Bladesmany. Dělalo mu nesmírně dobře, že se tito lidé museli chovat podle jeho rozkazů. Zhluboka se nadechl. Mezi pachy, které stoupaly z mnoha těl tréninkem znavených Bladesmanů, vycítil cosi, co se od všech ostatních pachů lišilo asi jako vůně rozkvetlé kytice: ucítil pach strachu. Znovu do sebe zhluboka nasál ten pach, který stále sílil. Trochu ohrnul rty a sevřel zábradlí, u něhož stál.

Ronin se na Dolních Poschodích naučil číst lidem myšlenky z tváří. Když však zachytil Instruktorův úsměv, probudil se v něm pocit, jako by dělal něco nepatřičného. Zhnuseně se otřásl při pomyšlení, jak se každý snaží urvat pro sebe co největší kus moci. Vadilo mu, že ani on sám, i když se tomu bránil, se podobného chování nedokáže vyvarovat.

„Ronine,“ zvolal Instruktor, „vrať se na své místo.“

Ronina Instruktorův příkaz nevyvedl z míry, zamířil přímo na Zápasiště. Pak se obrátil a pohlédl Instruktorovi do očí.

„Jsem připraven, Instruktore.“

Instruktor se otočil k ostatním. „V tomto Cyklu vy, jako středně pokročilí Bladesmanové, stejně jako veteráni máte tu výsadu, že smíte vyzvat k poměření sil Bladesmany z ostatních Tříd.“ Odmlčel se a vyčkal, až se přítomní v Síni utiší.

Ronin byl napjatý na nejvyšší míru. Bývalo zvykem, že Studenti každé Třídy zápasili pouze mezi sebou, aby nedošlo k tomu, že by byla čest celé Třídy ohrožena. I problémy mezi Bladesmany se většinou řešily vždy pouze v rámci jedné Třídy.

„Máme zde Bladesmana z Osmé Třídy.“ Instruktor pozvedl paži. „Vystup z řady, Marcshi.“

Známý pořízek si začal mezi ostatními Bladesmany razit cestu k Zápasišti. Počínal si nadutě a vrážel do těch, kteří včas neustoupili stranou. Na rtech mu pohrával úsměv.

Zase ten hloupý rituál, napadlo Ronina. V duchu se začal připravovat na nadcházející souboj. Nirren s oblibou omílal jedno téma hovoru: tvrdil, Že se všechno děje v skrytu s pevnou koncepcí. Ronin jeho názor tak docela nesdílel, i když to neuměl nějak rozumně zdůvodnit. Ale teď, právě na tomto místě, musel dát Chondrinovi za pravdu. Instruktor si Marcshe nevybral jen tak náhodou, docela určitě tím sledoval nějaký cíl.

Marcshovy přivřené a nehezké oči si ho prohlížely s neobyčejnou záští. Poté se i on odvrátil a upřel pohled na Instruktora.

„Bladesmane, jsi připraven k zápasu v Combatu?“

„Jsem připraven, Instruktore.“ Ronin si představil, jak by se asi Instruktor tvářil, kdyby jej požádal, aby vysvětlil přítomným, kdo Marcsh doopravdy je. Věděl však, že by to ve skutečnosti nedokázal, protože byl značně rozčilený a stěží se ovládal. Raději se připravil k souboji.

„Studente Osmé Třídy, souhlasíš s tím, abych rozhodoval tento zápas v Combatu?“

Marcsh vrhl na Ronina zkoumavý pohled. „Ano,“ odpověděl.

Instruktor pokynul chlapci s nezdravou barvou v obličeji, který stál v pozoru vedle malého gongu. V jedné ruce třímal paličku. Instruktor se obrátil k soupeřům: „Souboj začne v okamžiku, kdy zazní gong. Bude trvat tak dlouho, dokud neuslyšíte druhý signál. Je vám to jasné?“

Potom dal znamení. Chlapec se rozmáchl a udeřil do gongu. Tón se na okamžik zachvěl ve vzduchu, aby se rychle rozplynul.

Souboj mohl začít.

Zamířit, udeřit, znovu a ještě jednou. Ronin začal podléhat zběsilému náporu, nejprve jen o krok, pak o další a další. Vzápětí už ustupoval neustále. Marcshovou tváří přelétl dobyvačný úsměšek a začal útočit se vzrůstající zběsilostí. Funěl a supěl námahou a těšil se, že celý zápas co nevidět skončí.

Od chvíle, kdy se rozezněl gong a Marcsh vytasil meč, místo aby zaujal předepsaný Postoj, začal mečem rozmáchlými gesty divoce mávat kolem sebe. Zamířil Roninovi na rameno. Ronin však téměř okamžitě učinil prudký výpad vpřed a švihl zbraní. Protivníkův meč kolem něho zasvištěl v těsné blízkosti, ucítil dokonce závan vzduchu, který zbraň pročísla. Hluboce se předklonil a zasáhl protivníkovu zbraň těsně u rukojeti. Marcsh svíral meč opravdu pevně. Ronin okamžitě vyrovnal ztracenou rovnováhu a opět pokračoval v souboji.

Přihlížející Bladesmanové se v úžasu a očekávání pevně shlukli a natahovali krky, aby co nejlépe viděli. Brzy pochopili, že se tady nejedná o pouhý obyčejný zápas v Combatu.

Marcsh se zeširoka rozkročil, kolena mírně pokrčená. Meč držel stále před tělem. Klouby měl zrudlé a nateklé krví a spaloval Ronina nenávistnými pohledy.

Ronin se k soupeři natočil bokem, pravou nohou nakročil a nachýlil se kupředu, levačku ukročenou vzad. Meč třímal na úrovni žaludku, špičkou mírně vzhůru.

Marcsh se odhodlal k výpadu a prudce švihl mečem. Ronin zachytil úder a zastavil jej o rukojeť své zbraně. Jeden druhého přetlačovali, zatínali zuby a ztěžka oddechovali. Marcshovi na mohutných pažích naběhly žíly a pulsovaly ve vypracovaných svalech. V brunátném obličeji a na zarudlé šíji se odráželo značné vypětí sil.

Marcsh měl povahu typického násilníka a své neobyčejné síly využíval k tomu, aby vyřadil soupeře ze hry co nejrychleji. Neustále Ronina zasypával údery, útočil, prováděl výpady a snažil se mu zasadit sečnou nebo bodnou ránu. Ronin Marcshův nápor statečně odrážel, teď už neustupoval, ale také se nepokoušel o riskantní útok. Soupeř Ronina nenávistně provrtával očima a ztěžka oddechoval.

Marcsh vystřídal přímý útok klamným manévrem a prudce uskočil stranou. Podařilo se mu zvládnout rovnováhu, avšak váha jeho těla ho zradila; zastavil jej až Roninův nastavený meč. Ronin se rozmáchl a vší silou soupeře zasáhl. Marcsh se dal na ústup. Paže měl zbrocené potem, mokrá košile se mu přilepila těsně na tělo a vypadala jako druhá kůže.

Marcsh začal pozvolna získávat zpět na okamžik ztracené pozice, zvládl další výpad, pozvedl meč a sekl, znovu pozvedl zbraň. Opět zaútočil. Do každé rány vkládal všechny síly. Meč se mu v ruce míhal takovou rychlostí, že přihlížející Bladesmanové měli co dělat, aby postřehli všechny Marcshovy pohyby.

Ronin začal před obrovským náporem ustupovat a odrážel údery s naprostou pravidelností. Divákům v prvních řadách připadalo, že si před sebou vytvořil jakousi ochrannou, neproniknutelnou clonu. Byli rádi, že mohou pouze přihlížet, po takovém souboji netoužil nikdo z nich. Rány dopadaly s železnou pravidelností. Od mečů odletovaly modravé jiskry, ozýval se třesk zbraní, které na sebe narážely a odvracely soupeřovy rány. Vzduch byl prosycen ostrým pachem a také celková atmosféra v Síni zhoustla. Pozvednout, udeřit, pozvednout, udeřit: jen čas ukáže, kdo zvítězí.

Byl to jakýsi druh hypnózy a nebyl vyhrazen jen pro ty, kteří pěstují Combat. V tom byla jeho síla, síla, která při souboji dávala zapomenout. Combat vyžaduje naprosté soustředění. Ronin si dobře všiml výrazu v Marcshových očích a perfektně odhadl, kdy má začít s protiútokem. Střemhlav vyrazil celou svou vahou proti útočníkovi; soustředil se pouze na svůj záměr – toužil po vítězství. Prudce mával zbraní ze strany na stranu a do pohybu vkládal veškerou svoji sílu. Marcsh sice obratně odvrátil Roninův protiútok, ale oči ho zradily; protivníkovo chování jej zaskočilo. Jejich meče na sebe neustále dorážely; Ronin stál s mírně pokrčenými koleny pevně na místě a před zásahy uhýbal na poslední chvíli. Když učinil levou nohou výpad, Marcsh se opozdil a na okamžik ztratil rovnováhu, špatně zamířil a minul cíl. Ronin pevně popadl zbraň oběma rukama, do úderu vložil veškerou svou energii a mocnou ranou zasáhl Daggama do zad.

Ozvalo se zapraštění; následoval zřetelný dunivý zvuk způsobený mocným úderem. Marcshův trup se hrozivě nahrbil, paže v obranném reflexu objaly hlavu; celé gesto vypadalo spíš jako ponížená prosba o milost. Jeho meč s třesknutím dopadl na podlahu. Vzápětí se Daggamovo tělo bezvládně svezlo na zem a zůstalo nehybně ležet.

Marcshovo nepřirozeně zkroucené tělo připomínalo groteskní parodii na lidskou postavu. Za okamžik se Tréninkovou Síní rozlehly ohlušující výkřiky a do Zápasiště se vrhla spousta povykujících Bladesmanů.

Ronin nezaregistroval Instruktorovo gesto, ale donesl se k němu jasný tón, který Vydal gong. Oznámil konec zápasu v Combatu.

Zůstal stát, zhluboka oddechoval a všechno se kolem něho točilo v divokém tanci. Osušil si zpocený obličej, aby mu pot nestékal do očí.

A odněkud z povzdálí k němu dolehl výkřik: „Moment! Moment! Tady bude ticho!“ Řev sílil. „Ticho, povídám!“ zaječel hlas. Výkřik zanikl v nepopsatelné vřavě a splynul s ní. Instruktor ze svého vyvýšeného místa přejel své Studenty nenávistným pohledem. „Zůstaňte všichni na místech a uklidněte se!“

V obličeji byl celý rudý a oči mu hněvivě plály.

„Vaše chování je pobuřující! To je neslýchané! Studenti jako vy by se měli chovat na úrovni. Příště takové projevy ve své vlastní Třídě tolerovat nebudu!“ vykřikoval. Ukázal na dva Bladesmany. „Postarejte se o Marcshe.“

Když se nad ním sklonili a jemně se ho pokusili nadzvednout, vydral se z Daggamových úst výkřik plný bolesti, takže ho položili zpět a odběhli pro nosítka.

Když to Instruktor viděl, propukl v záchvat zuřivosti. „Vždyť tys ho málem zabil! Jak já to jen vysvětlím jeho Instruktorovi? Jak já to jen vysvětlím jeho Saardinovi?“ Neustále zvyšoval hlas, až přešel do nelidského řevu. „To bude pro mě mít nedozírné následky! To si odnesu! Uvědomuješ si vůbec, co jsi způsobil? Kdes přišel na to, že smíš zbraň používat takovým způsobem?“ Zahrozil Roninovi pěstí a celý se třásl.

„Od této chvíle jsi vyloučen z mé Třídy a mohu tě ujistit, Že můžeš klidně na Combat zapomenout, protože já sám na to dohlédnu, aby tě do jiné Třídy nepřijali. A abys věděl, o tvém chování budu neprodleně informovat Saardina ze Security!“

V Síni opět propukla zběsilá vřava, výkřiky se odrážely od stěn, násobily se a zmatek nabíral na síle. Ronin si jako v mátohách povšiml Nirrena, který se nějakým zázrakem protlačil do jeho těsné blízkosti.

„Za tenhle incident budeš pykat, to mi draze zaplatíš!“ překřikoval Instruktor přítomné Bladesmany.

Roninem cloumal vztek. Zamířil ven ze Zápasiště. Postavil se před Instruktora a vysoko zvedl svoji zbraň. „To se ještě uvidí, kdo z nás bude platit!“ Výkřik zanikl a splynul s okolním řevem.

Nirren jej popadl za košili: „Zbláznil ses? Co to vyvádíš?“

Ronin se stále pokoušel prodrat změtí lidských těl k Instruktorovi. Nirren zmítaný zdivočelým davem ho pořád ještě držel a snažil se jej přivést k rozumu. Pohlédl na Instruktora a zjistil, že také on nad sebou naprosto ztratil kontrolu. Proto se raději otočil a začal Ronina tlačit ven ze Síně.

Držel ho vší silou. Řev sílil a v Tréninkové Síni panovalo vedro k zalknutí. Ronin pootočil hlavu a zahlédl Nirrenova pohybující se ústa; teprve po chvíli mu došlo, co volá: „Vypadni odtud! Vypadni!“

Za chvíli přispěchali dva Bladesmanové s nosítky a odnesli Marcshe pryč.

14

„To se teda pořádně přepočítali.“

„Proč myslíš?“

„Já nemyslím. Spíš mám jen takový pocit,“ povzdechl si.

„Něco na tom ale zřejmě bude. Všichni Saardinové by přece takhle ne.

„Ale ano, vždyť to znám!“ Pozvedl prst. „Každý z nich kouká, aby urval pro sebe co největší kus moci…“

„No, to je jim podobné.“

Nirren přestal přecházet pokojem sem a tam a dlouze se zahleděl na Ronina usazeného na pohovce, právě si svlékal propocenou košili. „Proč k tomu vůbec muselo dojít?“ Potřásl zamyšleně hlavou. „Musíš se za ním vypravit.“

Ronin přehodil košili přes židli. „Ano.“

„Ale nenech se zahnat do kouta.“ Nirren se před ním zastavil a ušklíbl se.

Ronin se suše zasmál. „Ne, k tomu nedojde.“

„Ještě se tě nepokoušel přetáhnout na svoji stranu?“

Ronin k němu pozvedl oči. „Ano, zkoušel to.“

„Tak přece.“

„Nemusíš si kvůli tomu dělat starosti.“

Nirrenovi se poněkud ulevilo. Prohlédl si pohmožděninu na Roninově boku. „Už jsem pro ni poslal,“ nadhodil.

Ronin se dotkl obvazu, který překrýval zraněnou paži. Ještě ho to trochu bolelo. „To není tak naléhavé.“

Nirren nad tím mávl rukou: „Vždyť se zase tak moc neděje.“

„Kde je Stahlig?“

„Ále, zřejmě se věnuje Marcshovi,“ prohodil s úsměvem. „Proč vlastně za ním jdeš?“

„Myslíš tu návštěvu u Salamandra?“

„Ano.“

„Potřebuju od něho radu.“

„Od něho?“ Nirren se zasmál. „Je to Saardin. Proč zrovna on by ti měl říkat pravdu?“

„Souvisí to spolu.“

„No dobře, ale přesto…“

„Předpokládám, že mi nebude lhát,“ skočil mu do řeči Ronin.

Nirren přikývl. „Co ti minule řekl?“

Ronin se pohodlně uvelebil. „Říkal, že Borros je nepochybně pomatený.“

„To říkal? A jak to může vědět, prosím tě?“

Ronin si osuškou otíral pot. „Něco mi prozradil.“ Na látce se objevily tmavé skvrny.

„A co ti teda prozradil?“ vyzvídal nedočkavě Nirren.

„Co kdybych ti řekl, že Borros není šílený?“

„Cože?“

„Já vlastně nevím.“

„Tak co ti ten Salamandr tedy prozradil?“

„Podívej, já jsem s Borrosem osobně hovořil.“

„O tom jsi mi taky nic neřekl.“

„Neptal ses mě na to.“

„Tak teď ti to teda říkám.“

„Ale nezmínil ses o tom, co ti Salamandr doopravdy svěřil.“

Ronin odhodil ručník. „Jak můžeš vědět, jestli se mi s něčím svěřil?“

„Nevím, jak bych ti nejlépe vysvětlil, o co mi jde.“

Ronin přikývl. „Chápu.“ Přistoupil k šatníku. „Ale nejsem si jistý, že je to dostatečný důkaz.“ Vybral si košili bez límečku s nabíranými hedvábnými rukávy. „Co bys řekl, že je tam až docela Nahoře, nad Freeholdem?“

„Co by tam mělo být?“ podivil se Nirren. „Nic. Nic, co by stálo za řeč, pokud nepočítáš zasněžené ledové pláně. A proč?“

Ronin si natáhl košili. „Borros je totiž přesvědčený, že tam Nahoře je život, civilizace žijící v krajině bez ledu a sněhu.“

Nirren na něho nevěřícně zíral. „Tak to ti říkal?“

„Ano.“

„A zeptal ses ho, jak na to přišel?“

„K tomu jsem se nedostal. Dělal jsem, co bylo v mých silách. Ale já osobně jsem přesvědčen o jedné věci. Freidal toho neví o moc víc než my, neboť Borros se s tím nikde nechlubil. A kromě toho mi Velký Mág v jednu chvíli naznačil, že mi tím nesděluje žádnou převratnou novinku.“

Nirren sklonil hlavu. „Já si o tom nedělám žádné iluze. Na povrchu planety pravděpodobně nic živého nebude – je tam příliš chladno na to, aby se tam udržel život.“

„Vypadá to tak.“

„A týká se nás to nějak?“

„Především tebe se to týká.“

„Ale Ronine…“

„Navíc se Saardinem už nechci mít nic společného.“

„Ale přesto se chceš pokusit ještě jednou setkat s Borrosem.“

„To ano.“ Pozvedl ruku. „Ale chci se s ním setkat o samotě.“ Opět klesl na pohovku. „Co si o tom myslíš ty?“

Chondrin se zachmuřil. „Sám nevím, co si o tom mám myslet. Možná jsem už blízko cíle, a možná, že je tomu přesně naopak. Ale nemohu se pořád zbavit pocitu, že…“

Ronin k němu pozvedl oči. „Jakého pocitu?“

„Že tu existuje něco, o čem dosud nemáme ani tušení.“ Prohrábl si rukama vlasy. „Někdy – někdy ti mám takový dojem, že tu někde musí být jakási tajná společnost – sledující každý krok, který Saardinové podniknou.“

„Ale vždyť tady jsou jenom Saardinové. Nad nimi už nikdo není.“

„No jistě. A právě to mi na tom připadá divné.“

„Ale nemáš pro to žádné důkazy.“

Nirren si povzdechl. „Kdybych je měl, seděl bych teď u Estrilla.“

„Říkal jsi mu už o tom?“

„Tak trochu.“

„No a?“

„Bez důkazů nebude nic podnikat.“ Obrátil se k Roninovi. „K’reen tu bude co nevidět.“

„A jak daleko jsi postoupil v pátrání po té Kryse?“

„Po jaké kryse?“ podivil se Nirren. „Ach – hned mi nedošlo, kam míříš. Myslím, že jsem jí na stopě.“ Pokrčil rameny. „Je v tom pořádně namočená. To je ale v téhle chvíli jediná věc, kterou jsem si naprosto jistý. Kdybys se mnou v nejbližší době nemohl navázat kontakt, tak se neplaš – počkej, až se ti sám ozvu.“ Za chvíli odešel.

Ronin se zvrátil do podušek a vyčkával na K’reenin příchod.

Přišli si pro něho hned po Vyučování, v průběhu první Periody. V té době bylo kolem velmi málo svědků. Šel s nimi bez odporu, protože byl natolik zkušený, aby věděl, že k tomu dříve nebo později stejně musí dojít. Také věděl, že číhali na sebemenší záminku, protože ho nenáviděli.

Svižně kráčeli Koridorem a možná jim vrtalo hlavou, proč s nimi jde bez protestů. Prošli opuštěnou Schodišťovou Šachtou a zamířili na Horní Poschodí. Do Tréninkové Síně.

V Síni panovalo dusno a v koutech se plížily podivné stíny. Pod skomírajícími světly se povalovaly šedavé chomáče prachu, světlo si jen obtížně Síní razilo cestu. Zdálo se, že se tu kdesi ukrývají předkové, kteří v dávných dobách sestoupili pod zem a dalším generacím odkázali – co vlastně?

„Tak se předveď,“ zaskřehotal drsný hlas. „No, jen ukaž, co umíš.“

Korlik se k němu obrátil čelem a Roninovi průvodci pouze přihlíželi. Takže Korlik to byl. Ten pro něho poslal. Zřejmě tu chce mít své lidi pro všechny případy. To ho nenapadlo.

„Nejraději bych ho popadl a vyběhl s ním tam na Horní Poschodí. Ale kvůli vám…“ Bylo to jen plané plácání.

Ronin neodpovídal.

„Tak se tedy ukaž,“ dorážel na něho Korlik a zaskřípal zuby. „No tak.“ Zahrozil mečem. „No, tak na co budeme čekat? Ty máš strach?“ Provokoval. „Tak dobrá. Já už ti rozvážu jazyk.“ Opět zatočil mečem a vykročil kupředu. „Trochu si tě vypůjčím a ukážu ti, zač je toho loket!“ Ronin tasil a nejméně čtvrt Periody odrážel Korlikovy útoky. Stál pevně na místě, ale do protiútoku nepřecházel.

Korlika to přestalo bavit a odhodil meč na kamennou dlažbu. Zřejmě to byl smluvený signál, protože se okamžitě na Ronina sesypali všichni ostatní a srazili ho k zemi. Kdosi se mu pokoušel šlápnout za krk, Ronin jej popadl za kotník a veškerou silou kroutil, dokud neuslyšel zaječení. Mlátili ho do břicha a snažili se ho převrátit. Vykopl prudce nohama proti shluku lidských těl a pokusil se setřást klubko útočníků, hlídal si, aby jej nezasáhli do slabin. Pochopil, že se musí dostat na nohy, protože jinak hrozilo, že ho přimáčknou zády k podlaze a zneškodní. Marně se snažili mu sevřít nohy, Ronin toho využil a prodral se z jejich zajetí. Cítil, že se mu těžce dýchá.

Korlik ani ti ostatní na něho neměli. Poblíž zaslechl nezřetelné zasténání: Korlik se chystal sebrat odhozený meč. Byl celý shrbený a vypadal dost uštvaně.

Také Ronin se pokusil dostat ke své zbrani, ale Korlik jej předešel a postavil se mezi něho a meč, který se na kamenné podlaze přízračně zablýskl. Ronin neměl na vybranou, zdálo se, že mu mnoho času nezbývá.

Vrhl se proti Korlikovi. Zahlédl ještě, jak Korlik pozvedl obrovský meč a máchl jím. Když kolem něho zasvištěl naprázdno, vycítil Ronin, že útok vyšel. Uskočil a vyvlékl se z chumlu zápasících těl. Vzápětí mocně udeřil Korlika pěstí ho hlavy. Než se Korlik vzpamatoval a vyrovnal ztracenou rovnováhu, popadl Ronin zbraň. V tlumeném světle se meč stříbřitě zaleskl.

Ukázalo se, že byl příliš naivní a spoléhal se na to, že se zvolenou taktikou uspěje; podcenil však dobu, kterou jeho soupeř potřeboval k tomu, aby se vzpamatoval z nejhoršího. Proto se Ronin řádně nepřipravil na odvetný úder. Pozvedl meč nad hlavu, avšak ne dostatečně vysoko a v chybném úhlu, takže Korlikův meč jej mohl snadno zasáhnout.

Korlik však v Šeru neviděl zrovna nejlépe a možná měl být i trochu prozíravější. Došlo k tomu, že si ani nevšiml, jak se zbraň, kterou Ronin pevně třímal v ruce, ocitla v těsné blízkosti jeho hrudi.

Ronin prudce vyrazil kupředu. Rozmáchl se a mocným úderem přirazil Korlika ke zdi. Všude kolem se rozprskla sprška tmavé krve. Korlik se pokusil vrhnout na Ronina, prohnul se v zádech, vzepřel se paží o stěnu a v poslední křeči mávl mečem. Tělem mu proběhl křečovitý záchvěv. Vzápětí se Korlik zhroutil na kamennou dlažbu.

Přítomní se shlukli v tichém úžasu kolem bezvládného těla a nebyli schopni pohlédnout do Korlikových vyhaslých a udivených očí.

Když procitl a otevřel oči, skláněla se nad ním K’reen s nasupeným výrazem v obličeji. „Tak už jsem to taky slyšela,“ vypálila., Je toho plný Sektor.“ Pohlédla Roninovi do očí a zároveň mu stahovala košili. „Aspoň že tě nezranil a že se ta stará rána znovu neotevřela.“ Usedla vedle něho. „Co chceš teď dělat?“

Pokrčil rameny. „Na tom tolik nesejde.“

„Ale vyhodili tě přece z Combatu?“

Posadil se. „Co když Nirren má na tom nějaký zájem? Vyloučit se to nedá.“

„Ale já přece…“

„To Saardinové.“

„No ano. Co ti říkal? Já se s ním vídám kromě Sehny dost zřídka.“

„Plácáš jedno přes druhé, ale v podstatě ti do toho nic není.“

„Takže přece jen drží s Estrillem.“

„Ne, ten má docela jiné starosti.“

K’reen přistoupila k naleštěnému mosaznému zrcadlu na opačném konci pokoje. Zrcadlo bylo zavěšeno ve výši lidského obličeje, právě vedle skříňky. „Za chvíli začne Sehna,“ nadhodila.

To už ani nestihnu zaběhnout za Stahligem kvůli tomu Marcshovu zranění, pomyslel si v duchu.

K’reen se pustila do úpravy účesu a občas se přitom prohlížela v zrcadle. „Proč jsi tak mrzutý?“ vyjela na něho.

Posadil se na okraj polštáře. „Proč to na mě takhle hraješ?“

„Protože,“ odvrátila se od zrcadla a zakryla si obličej dlaněmi. „Protože mi na tobě záleží.“

Zahlédl slzy, které jí zvolna stékaly po tváři. „Co je ti?“

Otočila se k němu zády a stiskla víčka. „Nic mi není.“ Opět se objevily slzy a zaleskly se jí na řasách.

Přistoupil k ní a vzal ji do náručí; vlasy na jedné straně neměla dosud vyčesané a spadaly jí na rameno.

„Proč pláčeš?“ zeptal se jí podrážděně.

Volnou rukou si osušila slzy a v očích se jí mihl krátký záblesk – strachu? Nebyl si v tu chvíli jist.

„Nesnáším, když pláčeš. Proč to děláš?“

„Ty si snad myslíš, že nemám právo plakat?“ vzplála hněvivě.

Odvrátil se od ní. „Co to do tebe vjelo?“

V očích se jí opět objevila záplava slz. „Tak tebe rozčiluje, když já mám nějaké problémy? Tobě to vadí, co? Ale já to tak cítím. Já ano. Dokážeš to pochopit? Proč se tak chováš? Já to nemohu pocho… Cožpak tys někdy něco podobného nezažil? Co cítíš, když se spolu milujeme? Bereš to jen jako fyziologickou potřebu?“ Obrátila se k zrcadlu a položila si hlavu do dlaní. Čelem se opřela o skříňku.

Ronin přešel do vedlejší místnosti a začal se převlékat. K’reen po chvíli zvedla hlavu a upřeně se zahleděla do zrcadla. Olízla si prsty a setřela si slzy z tváře. Pak opět pokračovala v úpravě účesu.

Vzhledem k tomu, že Schodišťová Šachta byla zavalena hromadou suti a drobivého zkorodovaného kovu načervenalé barvy, byli nuceni oproti původnímu záměru zajít do odlehlých končin Koridoru. Souběžná Šachta byla volná, takže se dalo sestoupit směrem dolů; mířili na Sehnu. Ronin třímal v natažené ruce zapálenou pochodeň. Schodiště bylo oprýskané, samá díra a prasklina. Jednou nebo dvakrát dokonce museli přeskočit přes jeden stupeň, neboť schod buď chyběl – vypadalo to, jako by jej cosi vyrvalo z původního místa – nebo byl rozdrcený.

Cestou mlčeli, možná proto, že někde poblíž zaslechli jakési zvuky. Byl to velmi nezřetelný hlas a přicházel odněkud zdola. Ronin se na okamžik zarazil v chůzi a uchopil K’reen za ruku. Pozvolna napřáhl druhou ruku s loučí před sebe. Schodiště se ztrácelo ve tmě. Někde pod nimi bylo odpočívadlo. Za ním se schody rozdělovaly na dva pruhy. Byli tu docela sami.

Opět se ozval ten zvuk. V plameni hořící louče tančily rozžhavené kousíčky popela a svíjely se do té doby, než je odnesl unikající dým.

Pokračovali v cestě. Znovu zaslechli nějaký hlas. Připomínalo to vzdech, bolestné kvílení.

Dorazili až na odpočívadlo. Za ohybem Schodišťové Šachty na ně číhala tma. K’reen chtěla něco říci, ale Ronin ji zarazil. Nastražil uši. V tu chvíli už nemyslel na ten podivný hlas – když se to ozvalo znovu. Teď si už byl jistý. Zpočátku si myslel, že to šramocení, často velmi nezřetelné, mají na svědomí drobní Živočichové žijící v dutinách stěn; ti by mohli vydávat podobné šramotivé zvuky. Teď však ten hlas zaslechl zřetelně; blížilo se to k nim. Rozlišil dokonce tiché kroky, které k nim směřovaly. Nebyl schopen určit, kolik jich je, ale zvuky vycházely z míst kdesi nad jejich hlavami.

Znovu popadl K’reen za ruku a oba se rozběhli dolů do tmy.

Kvílení se k nim však přesto blížilo. Ronin si posvítil na cestu a zjistil, že před nimi zeje bezedná propast, celá jedna vnitřní stěna podél Schodišťové Šachty se zhroutila a odhalila celou řadu Poschodí.

Oba se instinktivně přitiskli k protější stěně. Před nimi vyvstala podivná postava. Rozcuchané, mastné vlasy jí zplihle visely kolem uší. Měla na sobě cáry neurčité barvy. Stvoření se tisklo do kouta v protějším rohu vedle pobořené stěny.

Ronin učinil několik kroků vpřed a v šeru zahlédl bledý nečistý obličej zalitý potem. Ustrašené a neklidné oči na něho vytřeštěně zíraly a chvějící se plameny osvítily neobyčejně veliké zřítelnice. Postava se před ním celá schoulila.

Pomalu přistoupil blíž a tiše se zeptal: „Kdo jste?“ A dodal: „Nechceme vám ublížit.“

Zaslechl, jak po schodech někdo sbíhá, kroky se blížily a směřovaly k nim. Napjal uši, aby slyšel, co se děje. Také K’reen přistoupila k té osobě blíž a pokoušela se s ní navázat kontakt. Ronin si uvědomil její vystrašené, přidušené oddechování.

„Ronine!“

Obrátil se a pozvedl pochodeň. Světlo dopadlo na znetvořený pahýl, který zbyl po pravé paži. Rána se zvolna zacelovala, ale bylo zřetelně vidět, že ji překrývají strupy zaschlé krve. Nebylo to tedy zranění pocházející z dřívějška, jak se v prvním okamžiku domníval. Stíny kolem nich se pustily do divokého tance. V puklině za zády té osoby si Ronin povšiml nějakého kovového předmětu. Pomalu a opatrně, aby to stvoření nevyplašil, vztáhl ruku; nahmátl kus řetězu obaleného špínou. Přejel prstem po kovovém povrchu a posvítil si blíž.

„Korabb, Neer, Devadesát devět,“ četl potichu.

„Tak ona patří k Neerům?“ zašeptala K’reen. „Ale jak… Jestli patří na Devětadevadesáté Poschodí, co potom dělá tady Nahoře?“

„A navíc jí někdo nedávno usekl paži.“ Vzpomněl si na dívku ve Stahligově ošetřovně. „Ty ohromné a strašně složité Stroje, co jsou na jejich Poschodí!“

„Ona přece patří na nejnižší Poschodí, nebo ne?“

„Ano, tam pracují pouze ti nejschopnější Neerové.“

Stěny se otřásaly pod údery bot, které zadupaly na horním odpočívadle nad jejich hlavami. Ronin měl pocit, že zaslechl, jak se tam někdo hlubokým hlasem dohaduje.

„Ronine, kdo…?“

Přiložil prst ke rtům a obrátil se k postavě za nimi. Zašeptal: „Korabb, rozumíš, co říkám?“ Stvoření pohlédlo na něho, potom na K’reen a opět otočilo oči k Roninovi. Nakonec přikývlo a Roninovi v tu chvíli došlo, že před nimi stojí žena. Při nedostatečném osvětlení si tím dosud nebyl jist, kromě toho její odpudivý vzhled a celkové držení těla nenapovídaly nic o pohlaví té osoby.

Korabb vztyčila kostnatý prst, na kterém chyběl nehet. Špičku jí někdo usekl – ještě na něm byla zaschlá zčernalá krev.

„Ronine! Ronine, tvůj konec se blíží!“ promluvil shora studený hlas. „Přijdeme si pro tebe!“ Ozval se zvuk, jako když narazí kov na kámen – byl to výmluvný signál, o tom Ronin nepochyboval. K’reen zalapala po dechu a uvědomila si, do jaké situace se oba dostali: mířili přece na Sehnu a Ronin nebyl ozbrojený.

Ucítil čísi dotek na rameni. Korabb se mu snažila něco naznačit. Ukázala na něho, potom na K’reen a pak směrem dolů.

Zavrtěl hlavou a řekl: „Přece tě tu nenecháme, určitě by tě oddělali, kdybychom utekli. Chápeš to?“ Sklonila hlavu a její ústa se naprázdno pohybovala. Napadlo jej, že tady něco nehraje. Nenápadně K’reen cosi naznačil. Ta se k ní opatrně přiblížila a jemným pohybem jí rozevřela ústa. Korabb vytřeštila oči a objevil se v nich nevýslovný děs. Snažila se vymanit ze sevření, ale K’reen ji držela pevně.

„Při Mrazu!“ zhrozila se K’reen a mimoděk polkla.

Ronin pohlédl do otevřených úst. Mezi zuby, dásněmi a patrem se hýbalo cosi, co dříve bývalo jazykem. Teď zahlédli pouze pahýl. Jazyk chyběl.

K’reen ji pustila a otočila se k Roninovi.

„Ronine. Ronine, my víme, že ta ranhojička je na tvé straně!“ pronesl výsměšně hlas. „K’reen? Ano, K’reen se jmenuje ta holka.“ Opět se ozval ten skřípavý zvuk, jako by tam nahoře někdo stěhoval cosi těžkého. „Nedělej si iluze, že zemřeš rychle a počestně. Ty si nezasloužíš smrt, kterou odcházejí ostatní Bladesmanové, kamaráde. Nejdřív ti přesekneme šlachy na nohou, abys nám neutekl. Budeš jenom stát a dívat se, jak si budeme pohrávat s tvojí dívkou. A uřízneme ti oční víčka a natočíme ti hlavu tak, abys všechno pěkně viděl. Dopřejeme ti, abys pěkně sledoval, kolik nás ta tvoje zvládne!“ Hlas se nepříjemně a skřehotavě zasmál. „Však se dočkáš!“ Ozvěna se rozléhala tmou a K’reen se celá zachvěla.

Opět zaslechli dusot podrážek, potom se kolem nich rozhostilo tíživé mrazivé ticho. Ronin mrštil pochodní daleko od nich, směrem do propadliště Schodišťové Šachty. Stíny na stěnách se roztančily v divokém víru. Rudá záře padající pochodně osvětlovala stěny šachty. Zůstali ve tmě.

Obrovité stíny se rozběhly po schodech a směřovaly dolů. Ronin počítal do čtyř, ale dobře věděl, že má jen malou naději. Nazlátlé světlo na okamžik dopadlo na napřažený meč. Ronin měl chvilku na to, aby se připravil na útok neznámého vetřelce.

Za jeho zády se od stěny odlepil nezřetelný stín, prosmýkl se kolem něho a vyrazil vzhůru po schodech. Vrazil do postav, které spěšně sestupovaly dolů. Byla to žena od Neerů!

Ozval se výkřik a po krátké odmlce se ve skomírajícím světle dohořívající pochodně objevilo klubko těl, paží a nohou; všechny ty lidské údy se zmítaly v podivném víru. Za okamžik se všichni propadli do temnoty; propast je pohltila. Ještě předtím zahlédl Ronin obličej – byla to opravdu ona. Vzápětí zaslechli žuchnuti, jako by tam dolů spadl pytel odpadků. Následoval hluk způsobený dalšími předměty, které dopadaly do hlubin.

K’reen se schoulila u protější stěny, plakala a celá se třásla.

Odvrátil se od propasti.

K’reen k němu přistoupila a přitiskla se k jeho hrudi. Celá se chvěla. „Já nechci,“ naříkala mezi slzami. ‚Já nechci…“ Odhrnul jí vlasy a přivinul ji k sobě. Právě v té chvíli ho něco důležitého napadlo.

V tom podivném a přízračném světě, kde na ně ze tmy cenila zuby smrt, ve světě, kde vládla zkáza a násilí, stáli tiše jeden vedle druhého.

15

Ve tmě se rýsovala oválná kamenná deska, mohutná a nehybná. Ronin se zastavil na prahu a vyčkával, až se jeho oči přizpůsobí tmě. Tam za rohem, v Koridoru, ještě stále vyčkávali Daggamové.

A Nirren na Sehnu vůbec nedorazil.

Po Sehně zamířila K’reen na Poschodí vyhrazené nemocným lidem, aby tam dokončila svěřenou práci. „Tak to bude nejlepší,“ řekla Roninovi.

Ošetřovna byla spoře osvětlená a panovalo v ní naprosté ticho. Ronin si musel dávat velký pozor, aby nezpůsobil zbytečný hluk. V místnosti nespatřil nic podezřelého. A malý pokojík vzadu za ošetřovnou byl prázdný.

Když mířil ke Stahligovi, potkal se v Koridoru s G’fandem.

„Jdeš Nahoru?“ zeptal se G’fand.

Přikývl. „Vracím se k sobě do bytu.“

„A nevadilo by ti, kdybych ti dělal společnost?“

Ronin neměl důvod, proč jeho prosbu odmítnout. Stejně byl myšlenkami u Borrose. Věděl, že nemá času nazbyt. „Tak tedy pojď.“

Procházeli Schodišťovou Šachtou a Ronin měl dojem, že zaslechl, jako by někde odkapávala nějaká viskózní kapalina. Vstoupili do další Šachty a tiše vystupovali vzhůru. Ve vzduchu se vznášel jemný prach a za stěnami se ozýval tichý šramot.

G’fand si odkašlal. ‚Já jsem právě – chtěl jsem jen říct – ehm – nikdo z nás neměl radost, když tam toho člověka přivedl. Ty ses asi taky divil.“

„Měl jsem plnou hlavu jiných starostí.“

„Ach. Jistě. Byli jsme pobouření – chápeš – že tě vyhodil ze Třídy a…“

„Vážím si tvé účasti.“

„Tohle se týká nás všech,“ řekl G’fand přičinlivě.

Ronin po něm hodil okem a pod vousy se usmál. „Dobrá. Vyřiď jim, ať si s tím nedělají hlavu.“

„Ale Combat pro tebe byl přece vším! Já se s tím nemůžu smířit!“

„Ty o tom mluvíš tak, jako bych se dopustil nějakého přečinu,“ odvětil Ronin. „Já jsem se zachoval čestně. Jsou tady jiní, kteří by měli zpytovat svědomí, zda neporušili Pravidla Combatu.“

„Ale sám Instruktor to říkal poněkud jinak,“ zaprotestoval G’fand a bylo na něm znát, že je z toho naprosto zmatený.

„Tak si to někteří z nich vykládají.“

„Ano,“ pronesl s hořkostí v hlase, „někteří to opravdu vidí jinak.“

Jako stín se tiše kradl ošetřovnou a přistoupil ke stěně. Dotkl se jí. Tajný vchod se otevřel a on se protáhl dovnitř.

V malé místnůstce se od té doby, co odešel, nic nezměnilo: úzké lůžko, tlumené osvětlení, Borros.

Přisedl si a zahleděl se na hřbety svých rukou. Štíhlá šíje se pohnula a Borros k němu pootočil hlavu. Šedé oči postrádaly jakýkoliv výraz, pleť v obličeji měla nažloutlý odstín. Ronin opět sklopil oči ke svým dlaním.

„Borrosi,“ řekl a trochu si poposedl.

„Odejdi,“ promluvil Velký Mág unaveně. „Odejdi a vyřiď svému Saardinovi, že na své odpovědi trvám. Stále říkám, Že ne.“ Štíhlé prsty se dotkly Dehnových skvrn na spáncích. „Vyřiď mu, že se nemáme spolu o čem bavit. I když to zkoušel znovu, stejně mu to nebylo nic platné. Chvíle, kdy jsem měl v hlavě jasno, jsou nenávratně pryč – na nic si pořádně nevzpomínám. Jeho pokusy o pokoření mé osoby rovněž nevyšly. Nemám pro něho cenu, ani kdybych se o to sám pokoušel.“ Mávl rukou. „A teď jdi a vyřiď můj vzkaz. Tebe možná vyslyší, když mně nechce věřit.“

„Borrosi, poslouchejte dobře, co vám řeknu,“ zašeptal Ronin. „Já přece nejsem žádný Daggam a Freidal není můj Saardin. Ať mě Mráz sežehne, podívejte se přece na mě! Byl jsem u vás v minulé Periodě. Tehdy jste na tom byl zatraceně špatně.“

Šedé oči si jej nechápavě prohlížely. Posměšně se zasmál. „Nedělej ze mě blázna. To je zase nějaký úskok, mohl jsem to od něho očekávat. Ale my jsme spolu skončili. Jen mu pěkně vyřiď, co jsi tady slyšel. Za tím stojím. S tím nic nenaděláš. Freidal se pořádně spletl.“

Už ani vzdáleně nepřipomínal muže, kterému v minulé Periodě dělalo problémy souvisle vyjádřit nějakou myšlenku; muže, o jehož Život se Ronin obával. A teď se ho zmocnily pochyby, neboť Borros se vůbec nechoval jako pomatený člověk. A Freidal si toho co nevidět všimne, možná to už zjistil. Ronina napadlo, že jestliže Saardin Velkého Mága tak dlouho vězní, určitě očekává, že z něho vyrazí všechno, co ví. A že je toho Freidal schopen, to dobře věděl.

„Co mám udělat, abych vás přesvědčil?“

Borros rozpoznal v Roninově prosbě naléhání a tajně se zaradoval. „Tak dobře. Poslyš. Dám ti otázku a ty mi odpovíš. Ale okamžitě, bez rozmýšlení a bez vytáček. Tím mě přesvědčíš.“

„Na to není moc času.“ Ronin pohlédl ke dveřím vedoucím do Koridoru.

Borros se zavrtěl a sevřel rty. „Jak tedy chceš.“

„Tak ven s tou otázkou, jestli je pro vás tak důležitá,“ mávl Ronin nad vším rukou.

„Netvrdím, Že je pro mě důležitá,“ pronesl Borros. V očích se mu mihl chladný záblesk. Vyčkával.

Ronin si pohrdavě odfrkl.

„Kdo vlastně jsi?“ vyštěkl Borros.

„Jsem Bladesman.“

„A kdo je tvůj Saardin?“

„Nepatřím žádnému Saardinovi.“

, Jakže?“ Velký Mág nedůvěřivě přivřel oči.

„Nepřijali mě mezi sebe.“

„To je odvážné tvrzení.“ Borros zmateně rozhodil rukama. „To je odvážné tvrzení.“ Hlas se mu neznatelně třásl. „Čím to můžeš dokázat?“

„Freidal mě nenávidí.“

„Ale. Tak to tedy je.“

„Už dvakrát se mě pokusil odstranit.“

„A ty si myslíš, že ti tohle uvěřím?“

To bylo přespříliš. Ronin jej popadl za košili a přitáhl si ho k sobě tak blízko, že se jejich obličeje téměř dotýkaly. „Klidně jsem vás minulou Periodu mohl nechat zemřít. Vidím, že jsem se nemusel namáhat.“

„Pusť mě.“

Ronin opět usedl a Velký Mág si stahoval košili.

„Pověz mi, co se vlastně stalo.“

Ronin mu vylíčil zápas s Marcshem a pečlivě sledoval Borrosovu reakci. „Tak tys mu přerazil páteř?“ zeptal se. „Víš to jistě?“

Ronin jen pokrčil rameny.

Velký Mág letmo přimhouřil oči. „No, proč ne.“ Pohlédl na Ronina. „Pokračuj.“

Ronin vyprávěl, jak společně s K’reen museli použít postranní a nepříliš užívanou Schodišťovou Šachtu, protože hlavní Schodiště bylo zavaleno. Teprve později si uvědomil, že k tomu nedošlo náhodou. Popisoval jejich setkání s ženou z kasty Neerů. „Na Odznaku měla vyraženo ‚Devadesát devět‘ a já vůbec nemám ponětí, jak se dostala na tak vysoké Poschodí. Navíc ji – zmrzačili. Ještě snad bych uvěřil, že o ruku přišla nešťastnou náhodou, ale ten jazyk… Ona…“

V šedých očích se roztančily zlaté plamínky a Borros zavrtěl hlavou. Otřásl se.

„Nemohli jsme ji tam jen tak nechat. A nakonec…“

Muž se žlutou pletí se neklidně zavrtěl. „Myslím, že…“

„…a potom je strhla s sebou do…“

„Ne, to ne.“

„…do propasti.“

„Ne, to není možné, ten její Odznak. Tys přece viděl její Odznak. Jak se jmenovala?“

„Nevím, co to má s tím společného.“

„Ale ano.“ naléhal Borros.

„Korabb,“ vydechl Ronin. „Jmenovala se Korabb.“

V tom okamžiku Borrosovy oči znejistěly. Pak odvrátil hlavu. „Při Mrazu! Proč jen to udělali?“ Ronin sklonil hlavu. „Nic z toho nechápu.“

„Ano,“ pronesl Velký Mág šeptem. „To ti věřím.“

„Sám jsem předpokládal, že se k takovým věcem nikdy neodhodlají,“ pravil Borros tiše. „Avšak Mastaad je informoval o každém kroku, který jsem udělal. Nejdříve jsem tomu nevěnoval pozornost a svěřoval mu jen ty nejnezbytnější úkony. Nechtěl jsem to nijak dramatizovat. Ale on ztratil trpělivost. Protože nebyl příliš rafinovaný, brzy jsem ho prohlédl.

Víš, povídalo se něco o tom, že Security takhle špicluje všechny Velké Mágy,“ zašermoval rukama, „jenže člověk nakonec nevěděl, co si z toho má vybrat. Ale v jednom jsem si byl jistý. Od té doby jsem přestal důvěřovat komukoliv. Pak jsem ho nachytal, když se mi hrabal v poznámkách a to mé podezření utvrdilo.

Samozřejmě je nebyl schopen rozluštit, ale věděl toho dost na to, aby je mohl informovat, na čem skutečně pracuju. Takže šli najisto.“

„Ale vy jste přece říkal, že ten Stroj, který jste vynalezl, dokáže měřit teplotu povrchu planety a zjišťovat počasí. Proč z toho měli…?“

„Proč z toho měli strach? Protože bych tím dokázal, že tam Nahoře se doopravdy dá žít. Že tam žijí lidé. A to se jim nehodí do krámu.“

Povzdechl si. „Staré pořádky napomáhají upevňovat jejich postavení. Nepřipustí Žádné novoty. A pokud k něčemu dojde, nebude ani vítězů, ani poražených. Saardinové drží pevně v rukách moc nad všemi lidmi, kteří obývají Freehold. Tyto zákony platí odedávna; nemají důvod je nějak měnit. Kdyby došlo k válce, znamenala by naprostou zkázu a zánik všeho živého. Avšak dokud půjde všechno ve starých kolejích, společnost bude přežívat.“

Pohlédl na Ronina. „A teď si představ, co by se stalo, kdyby obyvatelé Freeholdu zjistili, že na povrchu planety skutečně žijí lidé, že je tam život. Snažili by se dostat tam Nahoru, chtěli by opustit Freehold a usadit se Nahoře. To by překazilo záměry našich vládců a ztratili by svoji moc. Dokud jsme všichni tady zavření, nemáme vlastně na výběr.“

„Ale vždyť tu zaživa umíráme,“ odporoval Ronin. „A oni to jistě vědí.“

Borros souhlasil. „Ano, je to tak. Ale tohle je smrt způsobená pozvolným vyčerpáním. Vládcům je jasné, že během několika staletí naše společnost zanikne. Ale do té doby…“ Ušklíbl se. „Jsou živi jen z přítomnosti.“ Zašátral rukama po tmavém prostěradle.

„Já jsem viděl, co je na povrchu,“ pronesl Ronin.

„Ale to snad ne.“

„Díval jsem se pomocí toho Přístroje zvaného Objektiv. Na povrchu je sněhový a ledový příkrov. Všude, kam se podíváte.“

Velký Mág se chladně usmál. „Máš pravdu, ano. Nad námi je opravdu led a sníh. Ledový krunýř je mocný jeden a možná i více kilometrů, avšak není možné to vztáhnout na celou planetu. Zjistil jsem, že Freehold je umístěný na jednom z pólů této planety,“ naznačil rukou, „asi takhle to vypadá, a my se nacházíme v těchto místech. Oba póly planety pokrývají ledové pláně. Před staletími zabíral led ještě větší území. Ale nepokryl celou planetu. Chápeš to? Poblíž rovníku je tepleji, půda tam není zamrzlá a má hnědou barvu, obloha je průzračná a slunce svítí a zahřívá zemi i lidi.“

„Jak to všechno můžete vědět?“

Borros se neklidně ošíval. „Co je mi to platné, že o tom vím. Do té doby, než něco podnikneme, může Freehold podlehnout zkáze.“

„O tom jste hovořil tehdy, když jste…“

„Ano, tenkrát jsi u mě byl a viděl jsi, v jakém stavu jsem se nacházel. Měl jsem tehdy velice zjitřené smysly.“

„Bylo to – cítil jsem, že za tím něco je.“

Velký Mág přikývl. „Je to pravděpodobné. Trvalo to několik Period, než jsem tomu začal věřit.“

„Ale co to tedy je?“

„Až dosud jsem na to marně hledal odpověď. Postrádal jsem jakékoliv opěrné body.“

„To je pochopitelné.“

„Hm, ano. Ale teď už jsem přesvědčený, že vím, o co jde.“

„Tedy?“

„Musíme se teď oba dva rozhodnout. Musím se dostat hluboko pod povrch planety, k lidem, kteří žijí tam Dole. Je dost možné, že se mi to nepodaří – že mi v tom někdo zabrání. Ale musím se o to pokusit. Anebo ten úkol svěřím tobě.“

Poslední slova vyzněla dost samolibě. Roninovi se to ani trochu nelíbilo, nedůvěřoval mu a teď docházel k přesvědčení, že právem. Byla to zapeklitá situace.

„Vím, že mám pravdu.“ Borros se ledově ušklíbl; bylo to nepříjemné a zneklidňující. „No, dobrá. Takže tohle už víš. Ale pojďme dál. Dříve, než se pokusíme odtud uniknout, musíme se vypravit na Dolní Poschodí.“

Vyloudil nucený úsměv a pravil: „Musíš tam jít. Musíš se dostat ještě níž, než je Devětadevadesáté Poschodí.“

„Není tady žádný inkoust,“ pravil a bodl se do prstu. „Musím ti to co nejlépe popsat, ale obávám se, že toho spoustu nevím.“ Na prstě se objevila krůpěj krve. „No, pořád lepší tohle než nic.“ Vzal kus látky a pustil se do psaní.

„Ale Devětadevadesáté Poschodí je přece nejnižší,“ namítl Ronin. „Pod ním je už jenom skála, na které Freehold spočívá.“

„To je pouhé klamné zdání,“ poučil ho Borros. „Oni ta místa určitě taky prozkoumali. Jsou to pozůstatky po předcházející civilizaci – civilizaci našich předků – a leží dole pod Freeholdem. Tím jsem si jistý. Vím to, protože Korabb do těch míst pronikla.

Korabb byla mojí ženou. Tvrdili mi, že zemřela. Prý zahynula, když pracovala na jednom velikém Konvertoru, který produkuje Energii. Řekli mi, že ji to rozsekalo na kusy. Stalo se to hodně dávno a celou tu dobu jsem věřil, že…“ Otřásl se. „Vlastně ani nevím, čemu jsem věřil.“

„Co se tedy stalo?“

„To se už nikdy nedovím. Ale řekl bych – podívej, deset Period předtím, než mi oznámili její úmrtí, mi prozradila, že objevila něco, co by podle jejího názoru mohl být vstup do míst ležících pod Freeholdem. Tedy pod úrovní Devětadevadesátého Poschodí.

Byl jsem z toho celý pryč. Jaká tajemství asi skrývají ty tajemné prostory! Také se jim nepodařilo všechno zcela zničit – některé knihy a plány byly ukryty na Horních Poschodích – jen samotné Stroje zůstaly Dole.

Víš, já jsem se do těch míst nikdy nedostal, ale naléhal jsem na ni, aby podnikla pátrání na vlastní pěst. Když se tam potom dostala, mé předtuchy se potvrdily.

Teď teprve vím, že ji polapili, když tam Dolů šla podruhé. Rádi by zjistili, co všechno vypátrala. Pro Freidala to bylo velice důležité, sám jsi přece viděl, jak se choval. Možná že ji později propustili.“

Chvíli bylo ticho. Ronin sledoval Velkého Mága, který psal na cár látky.

„Odpovědi na naše otázky jsou tam Dole,“ pokračoval Borros. „Jsem o tom přesvědčený. Musíš se tam dostat a zjistit, co se dá. Teprve potom se odtud dostaneme.“ Opět se pustil do psaní. „Píšu to na svitek a navíc používám tajné písmo. Tady používám jiný typ písma, ten dobře znáš. Ještě sem něco doplním. Podívej, tady. No, myslím, že je to všechno. Jedině tak se dovíme, co nás Čeká, a možná zjistíme, jakým způsobem se budeme moci bránit. Co já vím?“ Opět pokrčil rameny a naposledy na něho pohlédl. „Vkládám do toho veškerou svoji naději.“ Podal mu smotek látky, který byl ztuhlý od zasychající krve.

„Ronine,“ řekl prosebně, „pokus se dostat nazpět dříve, než mě rozsápou na kusy.“

16

Zařízení, kterým se spouštěl Výtah, bylo poměrně jednoduché. Doufali, že bude fungovat.

V dálce zaslechli nějaké kroky a tlumený hovor, byl nezřetelný, ale vycházel z míst, ležících někde za rohem Koridoru.

Ronin stiskl tlačítko a masivní kovové dveře Výtahu se za nimi zavřely. Zahalila je naprostá tma a ticho.

„Ale vždyť stojíme na místě.“

Zatápal ve tmě a stiskl knoflík do Pětadevadesátého Poschodí. To je dostatečně blízko. Rozsvítilo se nedomrlé namodralé světélko a kabina začala klesat.

Záhy si Ronin uvědomil, že s Výtahem není všechno v pořádku. Namísto monotónního hluku začal vibrovat a ozývaly se podivné zvuky. Oba měli co dělat, aby se udrželi na nohou, museli se zapřít proti stěně.

Klesali stále větší a větší rychlostí, vibrace sílily. Kabina Výtahu jimi neustále lomcovala.

Kabina se znovu divoce zakymácela, žaludky se jim začínaly obracet. Zachvátil je zvláštní pocit lehkosti. Ronina napadlo, že prasklo hlavní lano. Kabina se řítila Dolů šílenou rychlostí. Uši jim zaléhaly a Ronin zaslechl vedle sebe G’fandovo zasténání.

Nebyl schopen slova. Přestal se řídit rozumem, ke slovu se dostaly reflexy. Jeho chování bylo čistě pudové. Jako tehdy.

Ano, tehdy, když překročil práh dveří, se dostavil podobný pocit: tušil, že uvnitř kdosi vyčkává. Uvědomil si to, když sahal po vypínači, kterým chtěl zažehnout Lustry. V místnostech vládla tma, a protože se ve dveřích jeho postava rýsovala proti světlu, které přicházelo z Koridoru, rychle a tiše vstoupil a zavřel za sebou.

Na protější stěně visel meč. Roninovi se zdálo, že je od něho nekonečně vzdálený.

Vykročil rázně pokojem. Pomalu přitom vytahoval zbraň z pochvy a neustále poočku sledoval protější dveře vedoucí do sousední místnosti.

Potom bez zaváhání vpadl do vedlejšího pokoje, překročil práh a stiskl vypínač. Lustry se rozzářily a jejich světlo se roztančilo na ostří jeho meče. Zbraň přidržoval ve výši očí, aby zabránil počátečnímu oslnění.

G’fand na něho překvapeně zamžoural. Měl na sobě úzké přiléhavé kalhoty tmavé barvy a lehkou košili ze splývavé látky.

„Co tu děláš?“ vyjel na něho Ronin rozmrzele, aby zakryl svůj úlek.

Vědec byl sinalý v obličeji a budil dojem, že se už delší dobu pořádně nevyspal.

„Přišel jsem ti něco říct. Musím se ti s něčím svěřit.“ Navzdory celkové únavě z něho vyzařovalo odhodlání. Snad to bylo dáno především postojem, kterého si Ronin u něho nikdy předtím nepovšiml.

„Tak proč jsi zalezl až sem dozadu?“

„Když jsem slyšel, že se sem někdo dobývá, myslel jsem si, že třeba přichází K’reen.

Ronin se nemohl ubránit úsměvu. „Můžu tě ujistit, že by pro tebe měla pochopení.“

G’fand se poněkud zarděl. „Já – uvedlo mě to do rozpaků.“

Ronin se obrátil a přešel do velkého pokoje. G’fand jej následoval.

Rozsvítil Lustry, sňal ze stěny pochvu a připevnil si ji k boku. „Tak se pochlub, s jakou důležitou věcí přicházíš.“

G’fand si prsty prohrábl dlouhé vlasy. „Nesmím ztrácet čas. Jsem vlastně na odchodu. Je mi jasné, co si o mně myslíš. Ale měl bys vědět, proč odcházím. I kdyby pobyt tam Nahoře znamenal smrt zimou, je to pořád lepší než živoření tady dole ve Freeholdu. Aspoň na chvilku budu svým vlastním pánem. Tady je člověk uvězněný a nedá se tu dýchat.“

Z nevysvětlitelného důvodu vytanula Roninovi na mysli vzpomínka na rozsáhlou knihovnu patřící Salamandrovi. Ty dlouhé řady knih, ke kterým se G’fand nikdy nedostane.

„Uklidni se,“ nařídil mu. „Jinak si budu myslet, že všechno, co říkáš, bereš vážně.“

„Ale já to myslím vážně!“ vykřikl nešťastně Vědec. „Ty jsi stejný jako všichni ostatní. Ty mě taky nepovažuješ za chlapa. Ale já dovedu zacházet se zbraní – ovládám boj s mečem i s dýkou…“

„A co tam budeš jíst?“ zeptal se Ronin, obrátil se k šatníku a vytáhl odtud lehký korzet.

„Tohle,“ odvětil hrdě G’fand. Pod košilí měl uschovány dva potravinové balíčky, které se daly obtočit kolem paže.

Ronin se odmlčel. „Tak potravinové balíčky. Kde jsi k nim přišel?“

„Ukradl jsem je. Ale nedělej si starosti, nikdo je nebude postrádat.“

Ronin si upevňoval výztuhu korzetu. „Takže to myslíš vážně?“

G’fand přisvědčil. „Jistě.“

V tu chvíli Roninovi vytanula v mysli G’fandova slova: Částečně se mi podařilo rozluštit tajné písmo, kterým byly psány starobylé zápisky. Tehdy mu to nic neříkalo, ale nyní…

„Takže ses rozhodl odejít. Je to tak?“

G’fand na něho pátravě pohlédl. „Ronine, musím odejít co nejdříve – už během téhle Periody.“

Ronin zalovil ve skříni a cosi odtamtud vytáhl. „Vezmi mě s sebou.“

„S sebou? Ale proč?“ Vědcův pohled utkvěl na Roninově ruce, která svírala balíček s potravinami. Bez dechu pozoroval, jak si jej Ronin ovinul kolem paže.

„Jaké proč? Já už jsem přece taky na odchodu.“

„Ale kam? Já tedy ne.

„Když budeme mít štěstí, podaří se nám z Freeholdu uniknout. Povím ti to cestou. Vezmi si zbraň.“ Podal mu svoji dýku.

Stísněnou kabinou Výtahu pronikal vysoký řezavý tón, který nabýval na intenzitě. Výtah se propadal a kabina se neustále chvěla. Zdálo se, že se každou chvíli rozpadne.

Ronin přistoupil k ovládacímu panelu a zvolil jiné Poschodí. Tlačítka se pod stiskem jeho prstů dvakrát nebo třikrát rozzářila. Výtah pokračoval v šíleném pádu Dolů. Oba uprchlíci propadali beznaději.

Za okamžik se Ronin vzpamatoval. Červené tlačítko až úplně nahoře na ovládacím panelu! Silně je stiskl.

Výtah se zakymácel a podlaha jim ujela pod nohama. Kabina se zastavila, ale její stěny se neustále chvěly. Nad jejich hlavami se svíjelo přetržené lano jako had. Ronin se postavil na nohy a několikrát se zhluboka nadechl. G’fand ležel na boku a zoufale lapal po dechu.

„Ronine, my jsme…“

„Nezdržuj. Musíme odtud co nejrychleji vypadnout. Nemám zdání, jak dlouho bude trvat, než se ten krám utrhne docela.“ Stiskl tlačítko na panelu, ale dveře se ani nehnuly. Vrazil prsty do středové spáry mezi nimi. „Pomoz mi! Musíme to otevřít.“

G’fand poklekl vedle něho. Opřel se rukama o stehna a pozvedl hlavu. Po čele a po tvářích mu stékaly pramínky potu, rovněž dlouhé vlasy měl zvlhlé potem. Zdálo se, že málem vrostl do podlahy.

„My jsme… málem zařvali…“

„G’fande, ty dveře!“

„Skoro jsme chcípli jak ty krysy… kosti nadranc…“ Oči se mu podivně leskly, celá událost jím značně otřásla.

Ronin se otočil a postavil ho na nohy. Snažil se překonat vlastní strach. „G’fande, ještě nejsme mrtví!“ Naklonil se k němu do těsné blízkosti. „Ale brzy to bude pravda, jestli odtud co nejrychleji nezmizíme! Já sám to nesvedu. Musíš mi pomoct.“

G’fandův pohled se vyjasnil. „Ano. Jasně. Musíme otevřít ty dveře. Oba společně.“

Zaryli prsty do středové spáry mezi dveřmi a táhli každý na opačnou stranu. Zabírali značnou silou, prsty jim natékaly a na napjatých pažích se rýsovaly pevné svaly. Pot se z nich jen řinul a nepříjemně je štípal do očí. Chodidly usilovně zabírali o podlahu. Zatínali zuby a na šíji jim naběhly provazce žil.

Po chvíli ucítili, že dveře přece jen povolují. Nelidsky supěli, ale povzbuzeni se znovu ze všech sil zapřeli. Pomalu, pomaličku se začaly dveře rozevírat.

Když se jim podařilo odtáhnout křídla dveří tak, aby se mohli otvorem protáhnout, nahrbili se a vsunuli se mezi ně. Ztěžka oddechovali. Ústa měli celá okoralá.

Vyhlédli ven a zjistili, že kabina uvízla mezi dvěma Poschodími. Měli však štěstí. Do nejbližšího Poschodí scházel asi jeden metr a dveře tam kdysi někdo vytrhl z pantů. Místo nich zbyly jen kusy zkrouceného kovu.

Ozval se zlověstný kovový skřípavý zvuk a Výtah se výhrůžně zakomíhal. Ronin sepjal dlaně a nastavil G’fandovi stoličku. Pak jej pozvedl, aby se mohl zachytit dolního okraje výstupních dveří. Chrčel, ale vypjal se v kolenou. Konečně se G’fandovi podařilo vyškrábat nahoru.

Výtah se nahnul ke straně, podlaha ujížděla pod nohama. Roninovy uši bolestně drásal zvuk, který vydával bortící se kov. Kabina se znovu pohnula, zhoupla se a Roninovi se její stěny roztančily před očima. Padající výtah se ještě zachytil o jakýsi výčnělek. V tom okamžiku se Ronin vypjal ke skoku. Skřípění se skoro nedalo vydržet. Prsty se zachytil za okraj podlahy, jedna dlaň však prokluzovala, jak byla vlhká potem. Na okamžik se kymácel nad bezednou propastí. G’fand jej zachytil a vlekl nahoru. Ronin se protáhl na Poschodí a G’fand jej odtáhl do bezpečné vzdálenosti. Výtahem projel další záchvěv. Vrchní část kabiny se utrhla a zvrátila se dolů. Zapřela se právě v místech, kde před chvílí visel Ronin. Poté se s hrozným rachotem zřítila do Šachty. Ronin unikl jen o vlásek jisté smrti rozdrcením.

Poschodí, na které se dostali, je přivítalo odporným zápachem. Byla to směsice pachů rozkládajících se odpadků, výkalů a špíny stoupající z těl nečistých obyvatel těchto končin. Jak míjeli špinavé dveře jednotlivých příbytků, nabýval zápach na intenzitě. G’fand za jedny dveře opatrně nahlédl a bez dechu vylekaně uskočil. Ronin zadržel dech, popadl jej a rychle vlekl pryč. Úplně mu stačil pohled na hromadu kostí: vybělená lebka je upřeně sledovala. Tam, kde bývaly oči, zely teď Černé otvory. Připadalo jim, že za stěnami slyší nějaké zvuky, způsobené vláčením předmětů po podlaze a tiché kroky.

„Kde to jsme?“ zašeptal G’fand.

Ronin bezmocně rozhodil rukama. „Hluboko Dole, kde jinde.“

„A co teď podnikneme?“

„Musíme nalézt nějakou cestu a dostat se na Devětadevadesáté Poschodí.“ Ukázal před sebe. „Tudy to zkusíme.“

Kráčeli značně poškozeným Koridorem, který působil ponurým a bezútěšným dojmem. Že bychom už byli v místech, kde se nacházejí Dělnická Poschodí? napadlo Ronina. Lustry tu sice svítily, ale jejich světlo bylo kalné a neustále se chvělo. Některé byly naprosto zdemolované. Na první pohled bylo jasné, že byly zničeny před dlouhou dobou, protože na stěnách v hrubě zhotovených držácích plály prskající louče. Dávaly právě tolik světla, Že na stěnách Koridoru s blikajícími Lustry vytvářely oranžové a mrtvolně bílé odlesky.

Na okamžik se zarazili a zaposlouchali se. Slyšeli však pouze zvuk pleskajících kapek vody a vzdálené tiché kroky.

Postupovali tiše a obezřetně vpřed. Stěny v těchto místech postrádaly jakoukoli konkrétní barvu. Správně by měl člověk podle barvy jednotlivých Poschodí usoudit, na které úrovni se právě nachází. Avšak stěny tohoto Koridoru pokrývala vrstva špíny a někdo je počmáral vulgárními nápisy a obrazci. Na první pohled to bylo odporné.

Ronin s G’fandem však nic z toho nevnímali. Míjeli popraskané stěny, procházeli pod puklinami ve stropech; jejich okolí svědčilo o naprostém nezájmu cokoliv opravit. Některé úseky Koridoru byly natolik poškozené, že držely pohromadě doslova silou vůle. Několikrát jim nezbývalo nic jiného, než přelézat přes hromady sutin pocházejících z provalených stěn. Osvětlení se neustále zhoršovalo.

Ronin se zarazil a zachytil G’fanda za paži. Pozvedl hlavu a pozorně sledoval strop. Postupovali teď jen zvolna a po nějakých šesti metrech se náhle zastavili.

Ozvala se rána, jako by do Koridoru udeřila nějaká obrovitá pěst. Odkudsi zezdola zaburácela mohutná exploze, která zbořila celou stěnu. Zával na podlaze vytvořil vrstvu na půldruhého metru vysokou. Nahlédli opatrně do zejícího otvoru. V místech, kde tušili spodní Poschodí, zuřil požár. G’fand si otřel čelo. „Ať mě Mráz sežehne!“ zašeptal. „Co se to děje?“

Ronin neodpověděl. Odvrátil se od průrvy.

„Snad bychom se měli podívat, jestli někdo nepotřebuje pomoc.“

„Myslím, že tahle Poschodí nejsou obydlena,“ prohodil Ronin vyhýbavě.

„Ale přesto…“

„My máme dost starostí s tím, jak se dostat přes tu díru. Stejně v téhle chvíli nemůžeme nic jiného podniknout.“

G’fand pohlédl do mihotavého světla. „Tak proč se neobrátíme a neprojdeme Koridorem z opačné strany?“

„Už tak jsme ztratili spoustu času a Koridor tam může být v ještě horším stavu. Pokusíme se pokračovat tímto směrem. Teď už nemůžeme couvnout.“

Zmizel ve tmě v místech, kde se provalila stěna, a po chvíli přivolal G’fanda. Vyhrabal kovový nosník, který se při závalu uvolnil. Společně jej přeložili přes propadlé místo v podlaze. Naštěstí byl dostatečně dlouhý a otvor přemostil. Ronin se na něj opatrně postavil a zkoušel, zda ho unese.

Pak vykročil jako první. Hladký a rovný nosník nebyl zrovna široký, měřil na šířku jen asi sedm centimetrů, ale pod Roninem se prohýbal pouze nepatrně.

Pod jeho nohama se rozšklebila průrva, ponuré narudlé světlo se plazilo po temných zdech Koridoru jako zkrvavený had, lstivý a jedovatý. Stíny se svíjely po stěnách a vytvářely roztodivné tvary. Zmocňovala se ho závrať, která vystupovala z tmavých zákoutí. Nesměl pohlédnout do hloubky pod sebou. Upřeně sledoval Špičky svých bot, které se kousek po kousku posunovaly vpřed. Jeden krok trval celou věčnost. Centimetr po centimetru, ruce rozpažené, aby udržel rovnováhu. Konečně se dostal na druhý konec.

Obrátil se a pokynul G’fandovi, aby jej následoval.

Ronin jej povzbuzoval: „Dávej pozor, co děláš. Rozmysli si, kam položíš nohu. To je dobré, no vidíš. A teď pomalu. Opatrně, udržuj rovnováhu. Dobré to bude.“

G’fand měl za sebou polovinu cesty, když náhle uklouzl a převážil se. Naklonil se ke straně, nad zející, propast. Padal. Naštěstí se v sebezáchovném pudu zachytil v pádu kovového nosníku. Tělo opsalo hrůzyplný oblouk, avšak druhé ruce se rovněž podařilo nahmátnout nosník a zachytit se.

Ronin si zprvu chtěl lehnout na břicho a vytáhnout jej, ale usoudil, že by je oba dva překlad neunesl. Nesměl se dlouho rozmýšlet. „G’fande,“ zvolal, „pověs se za ruce a nehýbej s nima. Nejdřív se musíš přestat kymácet. Správně, a teď se přitáhni. Ne, trochu doleva. Tak, ještě. Švihni sebou.“

G’fand pevně svíral nosník oběma rukama a rezignovaně pod ním visel. Paže měl vytočené vzhůru. Oči upíral na Ronina. Vlasy mu padaly do očí a on se je snažil prudkým pohybem hlavy odhodit z obličeje, aby lépe viděl. Zpocené dlaně klouzaly po hladkém kovovém povrchu. Čas běžel.

„No tak klid,“ chlácholil ho Ronin. „Poslouchej mě dobře, G’fande. Dělej přesně, co ti řeknu. Chyť se rukama proti sobě. Dívej se vzhůru, ne pod sebe.“ Vědcova tvář byla strhaná nadlidským úsilím. „Dobře. A ještě. Mysli jen na to, co uděláš v příštím okamžiku. Ještě jednou. Dobře. Ještě.“ Ronin neustále mluvil a povzbuzoval G’fanda v jeho těžkém údělu. Nepřestal, dokud Vědec nedosáhl okraje průrvy. Pak jej Ronin popadl a vyvlekl ze chřtánu propasti. G’fand se převrátil na bok, zády k Roninovi. Byl naprosto vysílený.

V následujícím okamžiku začal z dolního Poschodí vystupovat proužek dýmu. Vzápětí se vyvalila oblaka kouře, která se prodírala zející trhlinou. Zaslechli tlumené nárazy způsobené spěchajícími kroky a poté suchý praskavý zvuk, značně odlišný od všech, se kterými se tu dosud setkali. V dusném vzduchu to bylo naprosto jasně slyšet.

Ronin proklouzl kolem tenké stěny a za sebou vlekl G’fanda. Směřoval pryč, pryč od toho místa zavaleného sutí. Pak G’fanda opřel opatrně zády o zeď a naklonil se k němu, až ucítil kyselý pach jeho dechu. „Je to zlé, musíme se odtud rychle dostat – rychle.“

G’fand si otřel ústa a přikývl. „Ano, ano,“ zašeptal. „Jsem už docela v pořádku.“

Utíkali, co jim síly stačily.

Brzy narazili na první obyvatele tohoto Poschodí, tedy lépe řečeno na to, co z nich zbylo. Všichni byli mrtvi. Těla byla poházena po Koridoru, jako by je vymrštila nějaká obrovská síla. Mrtvoly nesly stopy popálení, někdy tak rozsáhlé, že nebylo možné rozeznat rysy obětí. Mezi těly mokvaly kaluže lepkavé zasychající krve.

G’fand nepřítomně třeštil oči. „Aby to Mráz sežehl! Co se tu jen stalo?“

Ronin neodpovídal a klusal křivolakým Koridorem, pryč, dál od těch zapáchajících znetvořených mrtvol. Nebyl mezi nimi Žádný z Bladesmanů a Ronin se utvrdil ve své předtuše: sestoupili hodně hluboko, teď se nacházeli kdesi v Poschodích, kde žili pouze Dělníci.

Zastavil jej až nejasný stín, který se odlepil od vzdálených dveří a značnou rychlostí k němu zamířil. Rozpřáhl ruce, ale prudký náraz jej téměř připravil o rovnováhu. Když se pořádně podíval, poznal, že zachytil malé děvčátko, které se snažilo vykroutit z jeho sevření. Pozvedl dítě a pořádně si je zblízka prohlédl. Byl to první živý tvor, se kterým se v tomto Poschodí setkal. Děvčátko mělo dlouhé zplihlé vlasy, které mu padaly do očí a zakrývaly obličej. Jak se snažilo vykroutit z Roninova sevření, prameny vlasů poletovaly kolem hlavy a částečně odkrývaly vyhublou tvářičku poznamenanou strádáním. Plakalo, v očích se mu zračila bolest. „Bolí tě něco?“ zeptal se jí, ale dítě buď neumělo, nebo nechtělo mluvit.

G’fand strčil do Ronina a kývnutím hlavy mu dal znamení. Před nimi se ve dveřích, ze kterých před chvílí vyběhlo děvčátko, zjevila ženská postava. Vyhublá a vysoká žena s krátkými vlasy, vychrtlým obličejem a tupým pohledem. Změřila si je.

Pak bez otálení vyběhla do Koridoru a zamířila k nim. „Co to s ní provádíte?“ Dítě se přikrčilo a vřískalo, když se na ně ta žena sápala špinavýma, pařáty připomínajícíma rukama s ulámanými nehty. Dítě se Ronina zoufale drželo. Konečně je žena od něho odtrhla.

Napřáhla pravou ruku, ve které svírala dlouhý zakřivený nůž, na jehož ostří byly stopy po zasychající krvi. „Dobytkové! Tak já vám nestačila, to ještě musíte tohle dítě…!“

„Ale když vyběhlo přímo…“ začal Ronin, ale žena ho neposlouchala.

„Abyste ji zavlekli někam do tmavýho pokoje, co? Táhněte pryč!“ zaječela. Prudce se obrátila a vláčela děcko Koridorem pryč od nich. Zmizela za dveřmi, ze kterých před chvílí vyšla. Ronin ještě cítil, jak se ho děvčátko usilovně drželo. Jako by se k němu zoufale tiskla jeho dávno ztracená sestra.

Dal se do běhu. „Za mnou!“ zavolal přes rameno. Společně rozrazili dveře.

Začazená a nevalně osvětlená místnost byla daleko menší než tam u nich Nahoře. Byt o třech místnostech vyhrazený pro dvě až tři rodiny. V místnosti bylo všechno vzhůru nohama. Roztřískaný nábytek, střepy nádobí, špinavé cáry, podlaha potřísněná nějakou odporně páchnoucí tekutinou. V pokoji nikoho nenašli. Postupovali dál.

Z hromady odpadků vyčnívala lidská paže. Ronin vytáhl meč a odkryl tělo. Byl to Dělník s mohutnými pažemi a hrudí, ležel v pokrčené poloze. V napřažené ruce svíral Železnou páku, kterou pravděpodobně vytrhl z nějakého Stroje a zřejmě ji používal jako zbraň. Ronin převrátil tělo na záda. Mrtvola měla hrudník rozdrcený napadrť, všechno kolem bylo pocákané spoustou krve.

„Ať mě Mráz!“ zhrozil se. „To snad všichni zešíleli?!“

G’fand se odvrátil.

Vstoupili do následující místnosti. Ze stropu visela lampa, zvolna se kývala a vydávala zastřené světlo, které sotva zaplašilo stíny.

U zadní stěny na posteli klečela žena. O kus dál se povalovalo převrácené umývadlo. Žena jednou rukou přidržovala plačící děvčátko, na druhé, v níž ještě stále křečovitě svírala nůž, až jí námahou zbělely klouby, leželo další bezvládné tělo. Vytřeštěné oči zíraly kamsi do prázdna. Z koutku úst jí vytékal tenký pramínek slin. Muži se na prahu dveří zarazili.

„Vy satani v lidský podobě!“ zaječela. „Ještě jeden krok a zatočim s váma stejně, jako s tim vašim kámošem támhle vedle!“

G’fand na ni šokované zíral. „To jste udělala vy?“

Ozval se smích, hrdelní, pohrdavý smích. Žena zběsile zakoulela očima. Děvčátko se marně snažilo vykroutit z jejího sevření. „No jistě. To zíráš, co, dyť si vo to řikal!“ Oči se jí opět divoce protočily a na okamžik utkvěly na tělíčku spočívajícím na jejím předloktí.

„Jen se podívejte,“ zabědovala, „koukněte se na vaše dílo! Ďáblovo dílo!“ Postrčila hadrové tělíčko, které patřilo vyhublému chlapci jen o málo staršímu než děvčátko. I tento obličej byl poznamenán utrpením a strádáním. „Jen se koukněte, jak jste zprznili mýho syna! Jen se koukněte, jak jste ho sprovodili ze světa!“ Zvyšovala hlas a rychle si přitáhla chlapce zpět k sobě. Zdálo se, Že se do ní vlilo nové odhodlání a vzdorovitě se vypjala. „Teďka si už neužijete! Teďka ne!“

Ronin si příliš pozdě domyslel, že ta žena upřeně pozoruje jeho obnažený meč. Příliš pozdě odhalil její úmysly. Přitáhla si dívenku k sobě. Dětské oči se rozšířily hrůzou a z úst se vydral zoufalý výkřik. Ronin se vrhl kupředu, avšak žena stačila přiložit na chvějící se dětské hrdlo ostří a ťala. Vyrazil rudý pramen. Výkřik se utopil v potoku krve. Tělíčko odhodila od sebe. Zároveň ji Ronin zalehl svým tělem.

Její zbraň se ocitla kdesi pod nimi. Ronin ztratil kontrolu. Odhodil meč, aby si uvolnil ruce. Začal zuřivě pátrat po noži, který zapadl někam dolů.

Snažil se jí zkroutit ruku a zároveň cítil, jak se její tělo křečovitě vypjalo a na okamžik znehybnělo. Na ústech se jí objevil úsměv a vzápětí z koutku úst vyrazil pramen krve. Ronin se podíval dolů a zahlédl nůž zabořený až po rukojeť do jejího boku. Snažil se jej vyrvat, avšak nebyl schopen uvolnit sevřené prsty, kterými křečovitě svírala konec nože. Po tváři se jí rozlil výraz podivné úlevy. Ucítil prosakující krev, horkou a odpornou.

Ještě vkleče ucouvl od postele. Najednou se o něho pokusila závrať. Po paměti sáhl po meči. G’fand zamířil k rohu postele. „Co…?“ Avšak Ronin mu dal znamení. „Rychle pryč!“ zachroptěl.

„Ale…“

„Ven!“ nařídil Ronin. Proběhli mezi odpadky do vedlejší místnosti, vpadli do Koridoru a ubíhali křivolakou chodbou.

Téměř se srazili ve Výtahu, jehož dokořán otevřené dveře je zvaly dovnitř. Vběhli do kabiny a zavřeli za sebou.

Svezli se na podlahu. Slyšeli své vlastní oddechování a prudké bušení srdce. V temné vydýchané kabince počkali až do té doby, než se z větší části uklidnili. Připadalo jim, že to trvá celou věčnost.

Ronin zaslechl G’fandův pohyb.

„Naštěstí mě napadlo, že to bude zase nějaká past, jako předtím, když se na mě řítila ta stěna. Freehold umírá, nastává totální rozklad.“ Trochu si poposedl. „Jak hluboko jsme se zatím dostali?“

Ronin se postavil a dotkl se ovládacího panelu. Stiskl jedno tlačítko, dveře se otevřely a zase zavřely. „Podle Výtahu jsme v Jednasedmdesátém Poschodí. Třeba nás dopraví až do Pětadevadesátého.“

„To jsi celý ty, máš na mysli jen svoje,“ vyštěkl G’fand. „Po tom všem, co jsme viděli. Tyhle Dolní Poschodí – Dělníci se tu vzájemně vraždí – vždyť je to šílenství!“

Ronin na jeho slova nereagoval. „Aby tě Mráz spálil, vždyť jsi jako kus ledu,“ vyčítal G’fand s hořkostí. „S tebou nic nehne! Právě jsme viděli věci, nad kterými se mi obrací žaludek. Co ti koluje v žilách? Vsadím se, že krev to není!“

Ronin odměřeně pohlédl na sedícího G’fanda a řekl: „Nikdo tě tu nedrží, můžeš se okamžitě vrátit tam Nahoru a dokonce si klidně můžeš vylézt až na povrch.“

G’fand sklopil hlavu a nedokázal se podívat Roninovi do očí. V té chvíli se kabinou ozýval pouze jejich přerývaný zrychlený dech.

Když se Ronin ujistil, že G’fand nemá v úmyslu odejít, stiskl tlačítko s označením Devětadevadesát. Světélko se rozsvítilo a kabina začala rychle a hladce klesat Dolů. G’fand se postavil. Výtah tiše hučel. Ronin vytáhl dýku. Cítili, že se kabina zastavila. Dveře se nehlučně otevřely.

Ronin předpokládal, že pokud by je Výtah nedovezl až do Devětadevadesátého Poschodí, mohli by použít Schodiště a zbylý úsek projít pěšky. Teď však zjistil, že se mýlil.

Nebyl tu žádný Koridor. Místo toho se ocitli na jakési značně rozlehlé konstrukci z kovových roštů. Na její konec ani nedohlédli, ztrácel se někde v dáli v přítmí.

Obrovský prostor. Tam, kde v jiných Poschodích bývaly stěny Koridoru, bylo tady volné prostranství. Ronin ještě nikdy nespatřil tak rozlehlé prostory. Také G’fand na to zíral s otevřenými ústy.

Váhavě přistoupili ke kovovému zábradlí, které lemovalo vnější okraj lešení. Pohlédli dolů.

Pod nimi se otevřela veliká dvorana, ve které v mnoha řadách stály obrovité Stroje. Některé vypadaly na první pohled jednoduše, jiné měly značně složité tvary. Teď si Ronin uvědomil, proč Výtah dojel pouze do Pětadevadesátého Poschodí, pod nimi se otvíral prostor vysoký právě tolik, kolik Činila výška čtyř Poschodí. Možná, že dole podél galerie stály další velké Stroje. Stroje, které udržovaly Freehold při životě. Bez nich by zahynuli.

Stroje temně hučely a jim připadalo, že se tím hlukem vzduch doslova chvěje. Všimli si lehkého oparu, který visel ve vzduchu. Odkudsi vysoko nad jejich hlavami k nim dopadalo světlo, ale jeho zdroj nebyli schopni určit. Bylo tu pořádné vedro a všechno kolem prostupoval pronikavý pach, který však nebyl tak úplně nepříjemný. Občas k nim mezi rámusem, který vycházel ze Strojů, dolehly útržky nějakých hlasů. Bylo to absurdní, ale právě to jim dodalo odvahu.

Postupovali podél lešení, až se dostali do čtvercového výklenku, který sousedil s příkrou stěnou. Ronin se opět podíval dolů. Pod jejich nohama zahlédl žebřík, který mizel kdesi v mlžném oparu. Nikde nikdo. Začali sestupovat. Ronin svíral v zubech pro všechny případy dýku. Takto se dostávali postupně na další lešení. Nikde ani živáčka. Napočítali celkem sedm lešení, která museli zdolat, než se ocitli úplně dole.

Hluk byl v těchto místech ještě intenzivnější, prostupoval podešvemi jejich bot a rozechvíval jim nohy. Bylo tu přítmí a horko naplněné cizorodým pachem, který byl Roninovi důvěrně známý: vazelína. Neerové jí byli doslova načichlí. Nad nimi se hrozivě vypínala těla obrovitých Strojů, byl to zvláštní a působivý pohled. Viditelnost nebyla zrovna nejlepší a dým ještě zhoustl. Vpravo kus dál od nich se spolu bavili dva Neerové, jejich hlasy se rozplývaly v rámusu, který je obklopoval. Vzduch byl těžký jako deka.

Přikrčili se těsně za rohem jednoho Stroje. Navzdory žáru si Ronin rozložil mapu od Velkého Mága. Zatímco ji pečlivě studoval, pustil se G’fand do jídla.

Ocitli se v dost problematické situaci, protože se na Devětadevadesáté Poschodí dostali z jiné strany, původně určený Výtah se porouchal. Ačkoliv si Ronin pamatoval směr, kterým se pohybovali v Jednasedmdesátém Poschodí, neměl ani zdání, jak velkou vzdálenost překonali, než dospěli k druhému Výtahu. Mapa sice velmi podrobně popisovala celé Devětadevadesáté Poschodí, ale ze všeho nejdříve museli určit místo, na kterém se skutečně nacházeli. Byl to nebezpečný, avšak nezbytný krok.

G’fand ještě pořád žvýkal. Přejel si ústa mastnou dlaní a pak si ji otřel o kalhoty. Polkl. „Už jsi přišel na to, kterým směrem se vydáme?“

Ronin ukázal rukou mimo skupinku gestikulujících Neerů. „Tudy půjdeme. Potichu.“

Kličkovali mezi Stroji, jejichž temné a rozměrné stíny jim poskytovaly přechodné úkryty. Proplétali se mezi nimi a pokračovali vpřed.

Boční stěny pozvolna mizely z dohledu, a když G’fand pozvedl oči, s úžasem zjistil, že se dostali do podivného a nezvyklého prostředí, jemuž byli vydáni napospas.

Za těchto podmínek urazili asi kilometr, promočení potem. Náhle se Ronin prudce zastavil. Zůstal stát ukryt ve stínu jednoho obrovitého Stroje a naslouchal hlasům přicházejícím z míst někde nad jejich hlavami.

„To k ničemu nepovede.“

„Já to asi nevím! Strávili jsme tu nejméně jednu Periodu. Víš jistě, že jste ten generátor v Dvanáctém Bloku zkontrolovali?“

„Dokonce dvakrát. Pokud je tam něco v nepořádku, tak se mě to netýká.“

„Mám obavy, že se to týká nás všech.“.

Pak se ozvaly kovové údery, skřípění a namáhavé oddechování.

„Tak já nevím. Co kdybychom pořádně prověřili další Poschodí?“

„Hm, proč ne. Aspoň budeme mít jistotu.“

Plížili se dál a zbytek slov zanikl v okolním hluku. Stále se drželi vytyčeného směru, jen se vyhnuli dvěma diskutujícím Neerům.

Do cesty se jim postavil obrovitý Stroj s kruhovým půdorysem. Zabíral značnou plochu a byl daleko větší než všechny ostatní Stroje. Neodvážili se zprvu do jeho blízkosti, neboť se obávali, aby nenarazili na Daggamy nebo Neery.

Opatrně se plížili úzkou uličkou, která vedla ke Stroji. Žár stoupal. Ztěžka se jim dýchalo. Dvakrát se museli zastavit, aby se nestřetli s procházejícími hlídkami Security, které tu konaly pravidelné pochůzky. Ronin pokaždé dlouho vyčkával, než se opět dali do pohybu. Jednou se téměř srazili zezadu s jedním Daggamem, který vstoupil do uličky, kde se právě ve stínu krčili. Se zatajeným dechem museli počkat, dokud se nevzdálil.

Schouleni do podřepu se opatrně pohybovali ve stínu Stroje a zkoumali jeho stěny. Ronin se potřeboval ujistit, ještě jednou si prohlédl mapu a pak s jistotou ukázal vpravo. Vydali se tím směrem.

Stroj vrhal dlouhý stín, který jim poskytoval úkryt. Nad jejich hlavami se tyčila mohutná konstrukce, která se směrem nahoru zužovala. Všude byly ostré a zubaté hrany. Vrcholek byl slabě osvětlen, ale ztrácel se v zakouřeném vzduchu. Zdálo se, že stroj nepracuje, alespoň necítili žádné vibrace.

Využili stínu jednoho malého Stroje, než se rozhodli k poslednímu kroku. Zaléval je pot. Ronina napadlo, že něco není v pořádku.

Ke Stroji zamířili tři Daggamové. Jejich hovor zanikal v okolním hluku. Pak se rozdělili a každý z nich se vydal na svoji pravidelnou trasu. Ronin pořád vyčkával.

Po jejich pravici se objevil oblak černého dýmu a ozvala se ohlušující exploze. Cítili, že se jim chvěje půda pod nohama. Zaslechli běžící kroky. Ohlédli se. Vyvalila se temná mračna kouře a zaplavovala vzduch kolem. Občas jimi proskakovaly oranžové ohnivé jazyky.

„Co se stalo?“ zašeptal G’fand.

Ronin se slabě pousmál. „Mám dojem, že ti dva Neerové, které jsme potkali, toho o strojích vědí míň, než by měli.“ Když viděl, že pochopové vyrazili k ohni, dal G’fandovi znamení.

Rozběhli se napříč nechráněným prostranstvím a vrhli se do stínu velikého Stroje. Toho Stroje, který Velký Mág na mapě zřetelně označil. Ronin položil dlaň na kovový povrch. Necítil žádné záchvěvy. Možná tento fakt přivedl Korabb na myšlenku, že právě zde musí hledat. Vydali se podél stroje.

Nepřipadli na nic, co by připomínalo vstupní otvor, ale někde v kovové stěně to muselo být. Konečně narazili na jakýsi ventil s lehce ovladatelným kohoutkem. Ronin jej vytočil až na doraz. Ve stěně se pohnula deska oválného tvaru, která byla přibližně půldruhého metru vysoká, a za ní se objevil vchod do Stroje. Oba se opřeli do pravé poloviny pohyblivého plátu a zatlačili. Před nimi se otevřel vchod.

Ronin bez váhání vstoupil dovnitř, G’fand ho následoval. Jakmile se ocitli uvnitř Stroje, oválná deska za nimi zapadla.

Zůstali v naprosté tmě.

Měli pocit, že všude kolem nich je spousta volného prostoru. Za okamžik se však dojem rozplynul. Uvědomili si mdlý těžký zápach. Odněkud zdáli k nim doléhaly zvuky, neustávaly, avšak byly tak vzdálené, že nebylo možné je nějak blíž určit. Snad to byla jakási vřava.

G’fand potmě nahmatal křesadlo a zapálil pochodeň, kterou měl až do této chvíle připevněnou k opasku.

Ze tmy před jejich očima vystoupil oválný tunel zčernalý stářím. Podlaha se mírně svažovala někam dolů. Vykročili do temnot a zároveň si uvědomili, že je ovanul studený závan. G’fand musel chránit chvějící se plamen pochodně před uhašením. Na stěnách tunelu se usadily nánosy špíny. Vzápětí si všimli zvláštních kuželovitých tvarů připomínajících ledové rampouchy. Visely ze stropu, některé obsahovaly šedavé žilky, zatímco v jiných zahlédli skvrny oranžových, světle zelených, narůžovělých či tmavěmodrých barev. Bylo jich čím dál tím víc a Ronina s G’fandem se zmocnil nepříjemný pocit. Připadalo jim, jako by kráčeli po stropě hlavou dolů.

Zpočátku se častokrát zastavovali a naslouchali. Ronin chtěl mít jistotu, že je nikdo nespatřil, když vstupovali otvorem dovnitř Stroje, a že se za nimi nikdo nepustil. Když kráčeli asi půl Periody, zjistili, že se podlaha stále zřetelněji svažuje dolů, a proto si museli dávat velký pozor na to, kudy jdou. Průchod se zužoval a stěny byly jiné než tam nahoře. Ronin upozornil G’fanda, aby nesl pochodeň poněkud níž. Stěny byly zcela porostlé šedomodrým lišejníkem, který se ve světle pochodně nezvykle leskl.

Ronin požádal G’fanda, aby uhasil pochodeň. V tom okamžiku je obklopila podivuhodná záře. „Ronine, ten lišejník fosforeskuje,“ vydechl překvapeně G’fand. „Něco podobného jsem viděl naposledy v sádkách, kde se pěstovaly jedlé řasy. Ale to už je hodně dávno.“ Zjistili, že předměty kolem nich dostaly zvláštní zabarvení. Věci, které byly světlé – například G’fandova propocená a ušpiněná košile, byly snadno rozlišitelné; jiné, tmavší, ustupovaly do pozadí a nebyly téměř k rozeznání od pozadí.

Udělali si krátkou přestávku, aby se mohli najíst a trochu si odpočinout. Vytáhli z balíčků slisovanou potravu, opřeli se zády o měkkou stěnu, nohy si natáhli pohodlně před sebe. Povídali si o nepodstatných věcech. Záměrně se vyhýbali tomu, co je uvnitř nejvíc sužovalo.

Potom se opět vydali dál. Cestou přibývalo hluku, který dosáhl po určité době takové intenzity, až si málem mysleli, že se někde otevřela nějaká neviditelná dvířka, kudy k nim ten hluk doléhá. Před sebou zahlédli nejasnou záři. V té chvíli byl hluk už tak silný, že rozechvíval stěny tunelu a ohlušoval je.

Za chvíli narazili na velikou průrvu po pravé straně tunelu. Odtud vycházel hluk a něco se tam blýskalo. Oba se k otvoru přiblížili.

Před očima se jim otevřela veliká jeskyně, tak rozlehlá, že stěží tušili, kde asi končí. Vzduchem vířily barevné záblesky a Ronin s G’fandem si uvědomili, že pocházejí z mohutného vodopádu, který se grandiózně v kaskádách řítí po skalní stěně dolů, kde se vodní spousty rozbíjejí, až vodní tříšť odletuje na všechny strany. O kus dál se voda spojovala do klikaté blyštivé řeky. Hlomoz, který vytvářely řítící se vodní spousty, je doslova omámil. Stáli jako zkamenělí.

G’fand se pokusil Roninovi cosi sdělit, ale jeho slova zanikla v okolní vřavě. Naklonil se blíž a opakoval: „V životě jsem neviděl něco podobného. Něco jsem o tom četl – je to víc než pohádkové!“

Ronin se k němu obrátil: „Je na čase, abychom pokračovali v cestě,“ vykřikl, aby přehlušil hukot vodopádu.

Světélkující lišejníky nepochybně potřebovaly ke svému životu spoustu vody, neboť v blízkosti vodopádu jich rostlo neobvykle velké množství. Všimli si, že ve vzduchu bylo méně vlhkosti než dřív. Světélkování ubývalo a Ronin s G’fandem zjišťovali, že na stěnách se objevují holá místa bez lišejníků. Po chvíli musel G’fand opět zažehnout pochodeň.

Ronin odhadl, že urazili více než kilometr – což bylo docela pravděpodobné – když se v tmavém tunelu daleko před nimi cosi začalo rýsovat. Záblesk světla. Plni očekávání se blížili k tomu místu. Konečně dospěli na konec tunelu.

Před nimi se rozevřela široká stezka vedoucí dolů, kde ústila do široké ulice. Kolem se tísnila spousta domků postavených bez ladu a skladu. Nad městem ležel hustý příkro v nehybného vzduchu. Stavby neměly jednotný sloh. Jejich tvůrci je navzájem nalepili na sebe, jak je právě napadlo. Velká okna se střídala s malými okénky, balkony byly přilepené ke střechám domů v sousedství. Přístupové cesty ke dveřím vedly také ve výši pěti až šesti poschodí nad úrovní ulice.

G’fand na to překvapeně zíral. Ronina se na okamžik také zmocnila závrať, byl to tak intenzivní pocit – s podobným zážitkem se dosud nesetkal. Zamrkal víčky. Pomalu a hluboce dýchal a snažil se získat zpět ztracenou rovnováhu.

G’fand trochu bázlivě zašeptal: „Je to ono. Musí to tak být. Město Mnoha Cest.“ Ronin pohlédl na G’fandův nadšený obličej. „Město našich předků, kde nic nebylo nemožné. Ronine, po ničem jiném jsem tak silně netoužil. Oni byli tak – tak vzdělaní.“ Svěsil hlavu a sevřel Roninovi paži. „Uvědomuješ si vůbec, co to všechno znamená? To je snad sen – to všechno jsem si vysnil a nikdy jsem se neodvážil doufat, že to kdy uvidím. Ale je to pravda!“

Ronin se krátce pousmál. „Vzpomínáš si, když jsme byli ještě malí, jak jsme dospělé dopalovali, když jsme si dělali legraci z jejich vyprávění o Městě Mnoha Cest?“

G’fand nebyl schopen od podívané odtrhnout zrak. „Ano.“ Přikývl. „Napomínali mě, ale já se tomu tehdy jen smál. Jako dítě jsem se nebál ničeho.“

„A teď?“

G’fand začal rychleji dýchat. Zašeptal: „A teď – teď se obávám mnoha věcí.“

17

Ve vzduchu se vznášel nasládlý zatuchlý zápach a jemný prach, který poletoval všude kolem nich a pálil je v krku. Měli podobný pocit, jako kdyby procházeli zahradou plnou uschlých květin.

Začali sestupovat dolů po široké přístupové cestě, kolem nich se rozkládalo tíživé a zlověstné ticho. Vrzání jejich kožených bot, dusot jejich podešví na nerovném kovovém podkladu, to všechno se rozplývalo v okolním tichu.

Pustili se hlavní ulicí, ale vzápětí zjistili, že z nepochopitelného důvodu byly domy postaveny tak, že do ulice nevedly ani domovní dveře, ani okna. Raději zabočili do jedné z mnoha vedlejších křivolakých uliček, kterých v těchto místech bylo nesčetné množství.

Spousty balkonů, velkých i docela malých, s různými ozdobami z umělého kamene, visely přilepené nad jejich hlavami. Touto spletí pronikalo dolů na chodník jen velmi málo světla. Ale i to málo stačilo alespoň k povrchní orientaci, takže ještě nemuseli zapálit pochodeň.

Město nepostrádalo jisté kouzlo, jeho přízračná atmosféra jako by v sobě obsahovala příchuť něčeho neobvyklého, cizokrajného.

Ulice byly vydlážděné mírně vypouklými kameny. Jejich ohlazený povrch podivně odrážel okolní rozptýlené a tlumené světlo. Ronin s G’fandem si nepovšimli žádných odpadků nebo známky chátrání, ačkoliv některé úseky dláždění byly značně tmavé. Vypadalo to, jako by se špína v těchto místech zažrala hluboko do kamene a stala se jeho vlastní součástí.

Vzápětí oba dva cosi zaslechli, zastavili se a pozvedli hlavy. Poslouchali, odkud ten zvuk, poněkud připomínající vrčení, přichází. Avšak všude kolem bylo hluboké ticho a oni slyšeli pouze vlastní tlumený a zkreslený dech. Vytáhli meče, které se v příšeří kovově zablýskly.

Ronin ukázal špičkou meče na malé dřevěné dveře, které vedly do dvoupatrového domku přímo před nimi. G’fand chápavě přikývl. Opatrně se plížili po hrbolaté dlažbě, riskovali, protože se dostatečně nepřikrčili. G’fand se přitiskl ke stěně hned vedle vchodu. Ronin rozrazil dveře botou a zastavil se na prahu.

Uvnitř byla tma. Nic se neozývalo. Ronin dal G’fandovi další pokyn. Svižně a tiše proběhli dveřmi dovnitř. Ronin se okamžitě postavil vedle dveří, aby se jeho silueta nerýsovala proti světlému pozadí. Otočil se, za sebou zahlédl G’fanda, který se ukrýval ve stínu.

Místnost byla oproti očekávání o mnoho prostornější, protože byla poměrně hluboká. Ronin si povšiml dřevěných trámů, které podpíraly v pravidelných roztečích nízký strop, i bytelného nábytku, který vrhal temné stíny. V místnosti se nic nehýbalo.

Avšak vzápětí se z kouta ozvalo temné zavrčení. Zjistili, že se dívají do dvou zářících rudých světélek, které je upřeně pozorovaly. Zvenčí sem pronikal pouze nazlátlý přísvit a nad vším leželo ticho jako těžká houně. Světélka se pohnula a následovalo další zavrčení. Temné, varující. Oči je neustále sledovaly. Černé panenky připomínaly špendlíkové hlavičky. Ronin s G’fandem vykročili vpřed. Neznámý tvor opět zmlkl a místností se rozlilo slabé světlo jako hustý med. Nacházeli se v podivném světě, nepřátelském a neznámém jako Salamandrovo Atrium.

Ronin se přikrčil a natočil se bokem, meč nyní svíral oběma rukama. Svaly na pažích i nohách měl napjaté k prasknutí.

Ty oči asi půl metru nad podlahou určitě nepatřily lidské bytosti, tím si byl jist. Postupoval pomalu doleva a snažil se to neznámé stvoření vylákat z úkrytu tak, aby je lépe viděl ve světle, které proudilo dovnitř otevřenými dveřmi. Podivný tvor však zůstával i nadále ve stínu. Následovalo další zavrčení. Ronin v hustém šeru téměř narazil do G’fanda.

Zvíře se k nim o kousek přiblížilo a vycenilo dlouhé zažloutlé tesáky. Zaslechli skřípění zubů. A vzápětí další zavrčení. Ronin se snažil určit přesné místo v temném koutě, kde se neznámé stvoření ukrývá.

„Pojď pryč…“ zaprosil G’fand šeptem; ale jeho slova zanikla v hlučném smíchu.

Před nimi se objevila postava s hořící loučí v ruce.

„Ať mě Mráz sežehne!“ vydechl G’fand.

Ronin zahlédl drobného mužíčka, který v ruce třímal louč. Stál po jejich pravici na schodišti, kterého si předtím vůbec nepovšimli. Sešel dolů po dřevěných stupních a přistoupil ke zvířeti, které se asi ve vzdálenosti dvou metrů před nimi nahrbilo. Poplácal ho po hřbetě. Neznámý měl velmi zvláštní chůzi.

„Ahahaha! Hynd je dobrý hlídač,“ řekl mužíček zvláštním chraplavým hlasem. Upřímně se tomu smál.

Neměřil víc než jeden metr a jeho vychrtlý obličej podivně kontrastoval se soudkovitým tělíčkem. Dlouhé bílé vlasy měl svázané úzkou koženou tkanicí, ale prošedivělé vousy byly víc šedé než bělavé. Měl vysoké čelo, výrazné lícní kosti, dlouhý nos a veliké, tmavě zelené oči. Ronin by přísahal, že jeho pleť má žlutavý nádech. Mužík se dal znovu do smíchu.

To stvoření, které právě škrábal mezi krátkýma ušima, a ke kterému Ronin opět obrátil svoji pozornost, mělo nevšední vzhled. Prohlížel si dlouhý čenich porostlý krátkou hnědou srstí, velké červené oči a protáhlou kuželovitou lebku. Zvíře mělo alespoň dva metry dlouhé tělo a čtyři tlapy zakončené zahnutými drápy. Dlouhým tenkým ocasem neklidně vrtělo ze strany na stranu. Tělo pokrývala šupinatá kůže. Vousy kolem čenichu neklidně větřily. Živočich vzdáleně připomínal hlodavce, kteří žili ve Freeholdu. Až na to, Že byl daleko větší.

„Dovolte, abych se vám představil,“ pravil človíček. „Jsem Bonneduce Poslední.“ Uklonil se a pak se na ně tázavě zahleděl. „A vy jste?“

Ronin s G’fandem se rovněž představili.

„S Hyndem jste se už, doufám, seznámili,“ zasmál se Bonneduce Poslední. „Je to můj přítel a ochránce.“

Zvíře opět temné zavrčelo a Ronin si povšiml jeho ostrých zubů. Mužíček se sklonil k jeho uchu. „Můj přítel.“ Znělo to jako vyznání. „Přítel.“

„Vy to berete tak samozřejmě,“ řekl udiveně G’fand. Ronin zatím zasunul meč do pochvy.

Bonneduce Poslední pozvedl husté obočí. „A ne snad? Je vidět, že pocházíte odtamtud Shora.“ Svá slova doprovodil gestem. „Nemáte žádný důvod mi to nějak vyčítat. To spíš já bych mohl.“

„Huh,“ odfrkl si G’fand. „To jste se zřejmě ještě nesetkal s Daggamy, kteří tam Nahoře slouží v Security.“

„A jak jste poznal, Že přicházíme z Freeholdu?“ vyzvídal Ronin.

„Nějaký vnitřní hlas mi to napověděl,“ odvětil mužíček a znovu pokýval hlavou.

„Jakže?“ zeptal se G’fand a ukládal si meč.

„Vždyť já zapomněl na dobré vychování,“ omlouval se Bonneduce Poslední. „Prosím za prominutí, že na vás můj Hynd tak vybafl. Asi bych neměl být tak úzkostlivý, alespoň ne v této době.“ Povzdechl si a přistoupil ke stěně. Upevnil louč do zčernalého kovového držáku. Ronin zpozoroval, že má jednu nohu kratší než druhou. „Před lety to bylo jiné, ach ano. Člověk se bez ochrany neobešel.“ Obrátil se čelem k nim. „Ale to už je dávno, opravdu strašně dávno.“ Opět potřásl hlavou. ‚Ještě předtím, než se tu objevili lidé z Temného Bratrstva. Ale dnes,“ rezignovaně pokrčil rameny. „Nu, časy se mění, pokaždé se něco najde.“

Pokynul jim rukou. „Ale pojďte přece, udělejte si pohodlí. Chápu, že jste museli překonat dlouhou a vysilující pouť. A z Hynda nemějte, prosím, žádné obavy.“ Popleskal zvíře po čenichu a Hynd s hekáním ulehl. „Vidíte, už se s vámi seznámil – očichal si vás – teď už vám neublíží.“

Usadili se v pohodlných křeslech, zatímco Bonneduce Poslední zavřel vstupní dveře a odběhl pro víno a nějaké jídlo.

Tmavé stěny obkládané deskami, vysoké masivní vyřezávané skříně, veliký krb s vonným černým dřevem a šedavým popelem, hluboká plyšová křesla, ve kterých právě spočívali, ze všech těchto věcí dýchala jakási důstojnost.

Hynd si opřel dlouhý čenich o přední tlapy, ale nespal. Odněkud z hloubi domu k nim doléhalo pravidelné tiché ťukání. G’fand povstal a vydal se na obchůzku pokojem. Prohlížel si předměty z matného kovu i leštěného kamene, prstem přejížděl po hranách vyřezávaných do dřeva. Obličej měl zachmuřený a čišela z něho zloba.

Ronin se na něho zahleděl. „Co tě trápí?“

G’fand klepal prsty do dřeva. „Stydím se ti to povědět. Já – ani nevím. Vyprávěl jsi mi o tom, co říkal Velký Mág, že prý na povrchu žijí lidé. Stejní lidé jako ti ve Freeholdu. Víš, kdyby do tebe po celý tvůj život hučeli, že pravda je jiná, taky bys tomu uvěřil, ačkoliv by to třeba nebylo to, čemu bys byl nakloněn. Jenže vždyť na tom vlastně už nesejde.“ Obrátil se k Roninovi. „Ale teď, po tom, s čím jsme se setkali, já…“ Vrhl krátký pohled na spící zvíře. „Můžeme mu důvěřovat, co myslíš?“

„Přitáhni si tamhletu židli,“ zašeptal tiše Ronin. „A teď mě pečlivě poslouchej. Pořád tomu všemu nějak nemohu uvěřit, všechno je to pěkně zamotané a já už delší dobu nevycházím z údivu. Je pravda, že o tom člověku zhola nic nevíme, že nevíme, kdo to je, odkud se tu vzal – ačkoliv je skoro jisté, že není odtud. I když se naopak zase zdá, že je s tímto městem velmi dobře obeznámený. Ale držme se původního tématu. Přišel jsem do těchto míst, abych vyhledal ten rukopis. Velký Mág říkal, že to bude obtížné, ale Mráz aby ho sežehl! Nepočítal jsem s tím, že to bude tak zatraceně těžké. Teď vidím, že věděl přesně, kolik mi toho má prozradit, aby ve mně probudil zájem. Tohle město je tak obrovské, Že tu můžeme tvrdnout řadu Cyklů a nakonec nic neobjevíme.“ Pootočil hlavou, aby se ubezpečil, že jsou stále sami. „Vím sice, co máme hledat, to je velká výhoda, ale mohl mi taky naznačit, jak se k tomu dostat. Velký Mág…“

Zaslechli jakýsi šramot, mužík se vracel s obrovitým stříbrným tácem, zdobeným po stranách leptanými motivy. Přinášel talíře z lesklé glazované hlíny, dřevěné mísy s jídlem a měch vína.

„Vsadím se, že je toho k jídlu ažaž,“ pronesl. „Ale vzadu toho mám ještě víc.“ Odložil podnos na nízký stolek, který stál přímo před nimi.

Zatímco hltavě jedli, dal se mužík do vyprávění. „Vidím, že jste si s Hyndem nepadli zrovna do oka,“ obrátil se na G’fanda. „Trápí mě to, ale možná jsem vám dlužen malé vysvětlení. Víte,“ pozvedl nohu, když obcházel vysokou dřevěnou židli, „už neběhám tak dobře jako kdysi.“ Krátce se zasmál. „Připadl jsem na jednu potvoru, co si zamanula, že mě sežere.“ Odtáhl židli stranou a usadil se poblíž, kratší nohou komíhal dopředu a dozadu. „Zachránil mi život.“

„A co to bylo za zvíře?“ skočil mu G’fand do řeči.

Mužíkův obličej se zachmuřil. „Vy nevěříte tomu, co vám říkám.“

„Ale já jsem…“

„Víte vy vůbec, co je tohle za živočicha?“

„Trochu připomíná krysu,“ nadhodil Ronin.

Bonneduce Poslední souhlasně přikývl a bylo na něm znát, že z toho má radost. „Ano, jistě. Zcela správně. Avšak račte si povšimnout, že je to hybrid, přechod mezi…“

„…dvěma rozdílnými živočišnými druhy,“ dokončil G’fand.

Mužík pozdvihl obočí. „Aha, vidím, že mezi nás zavítal učenec,“ konstatoval s radostí. „Ó, ano. Hynd je zčásti krokodýl, to býval takový živočich, který vyhynul už před dávnými a dávnými věky. Máte před sebou tvora, který pochází ze středověku.“ Naklonil se a něžně podrbal Hynda po šupinatém hřbetu. Ten se trochu prohnul v kříži a ze spánku tiše zavrčel. „Mnoho lidí tehdy věřilo, že krokodýli jsou božská stvoření,“ dodal.

G’fand si otřel dlaně. „Nemohl byste nám pomoct, víte, my tady pátráme po…“

„Pardon.“ Bonneduce Poslední pozvedl ruce. „Ať už je to cokoliv, teď to počká. Určitě jste unaveni. Nejdříve si odpočiňte. A pak si o tom povíme.“

„Jenže my nemáme času nazbyt,“ zaprotestoval G’fand.

Bonneduce Poslední sklouzl s židle a odpajdal ke vstupním dveřím. „Však ono se to nezblázní.“ Zajistil dveře pořádnou závorou. „Snáší se soumrak. Nastává čas, kdy se zjevují ďábelská stvoření, jakým je lépe se vyhnout.“ Obrátil se a zamířil ke krbu. „To proto jste nejdříve padli na Hynda. Věděl jsem o tom, že se tu objevíte, ale netušil jsem, kdy k tomu dojde.“ Poklekl a začal foukat do ohně. „Když jste sem dorazili, už se schylovalo k večeru, a to se toho moc stihnout nedá. Ostatně kdybyste sem přišli o něco dřív, nejspíš bych vás přivítal já sám.“

V tu chvíli vyšlehly plameny a místnost zalilo teplo a světlo. Plné žaludky, teplo a únava po cestě je začaly zmáhat a padla na ně silná ospalost.

„Ale teď je to tu docela jiné. Noční můry zachvátily všechno kolem nás.“

Ronin, který pozvolna upadal do spánku, najednou zpozorněl. „Jakže jste to myslel?“

Bonneduce Poslední se opět vztyčil a protáhl se. „Snad až příště. Teď se pořádně vyspěte. Pokrývky najdete v kredenci a tady je džber s vodou a umývadlo. Můžete se tu natáhnout na lavice a Hynd vás ohlídá.“ Zamířil ke schodům, ale náhle se zastavil a ohlédl. „Ráno mi pěkně vysvětlíte, co vás vlastně do tohoto Města přivedlo, a já se budu snažit vám být ze všech sil nápomocen.“

Pak už jenom sledovali jeho nepravidelné ťapkání po schodech a nakonec jim zmizel z očí nadobro.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se G’fand, když otevíral kredenc a vytahoval dvě tkané přikrývky.

Ronin si šplíchal vodu na obličej. „Nemůžeme si zase moc vybíral,“ pokrčil rameny. „Je to tady rozhodně bezpečnější, než kdybychom hledali sami něco na vlastní pěst.“ Svlékl si košili a korzet a snažil se smýt zaschlou krev, která prosákla síťovinou korzetu. „Taky bych neřekl, že by se na nás nějak hněval, ať už si myslíš o tom jeho zvířeti, co chceš. Bonneduce Poslední má pravdu, nejlépe bude, když se trochu prospíme. A ráno se ukáže.“

Ronina cosi vytrhlo ze spánku. Vzápětí si uvědomil, že to byly nějaké zvuky, a tím procitl úplně. Odněkud se ozývalo tiché ťukání. V krbu dohořívala polena a občas zapraskala. Nic víc.

G’fand pokojně vyspával naproti němu, rozložený v křesle. Pohlédl na Hynda. Zvíře bylo vzhůru a pozorně se dívalo ke dveřím, jako by dokázalo zahlédnout, co se děje venku. Táhle zavylo.

Ronin se odkryl. Pokrývka se tichounce svezla na podlahu. Hynd zastříhal ušima, ale jinak se nedal rušit. Ronin vztáhl ruku po meči a tiše se postavil poblíž Hynda. Napínal uši, ale zvenčí k němu žádné zvuky nepronikaly.

Hynd po chvíli znovu postavil uši, ale potom si položil hlavu, zavřel oči a zřejmě usnul. Ronin si zhluboka oddechl.

Košili měl ještě vlhkou. Natáhl si korzet a zamířil do opačného rohu místnosti. Pátral po tom, odkud přichází to záhadné ťukání. Když míjel schodiště, zaslechl je odněkud shora. Zastavil se. Podivné, jak se zvuk nesl v ztěžklém vzduchu. Otočil se a tiše začal stoupat vzhůru.

V prvním poschodí našel dvě místnosti, byly přibližně stejně veliké a vcházelo se do nich z prostorné chodby. V jednom z pokojů se míhalo světlo. Ronin se zastavil ve dveřích a nahlédl dovnitř.

Bonneduce Poslední klečel v neobvyklé pozici na smotané houni, zády ke dveřím. „Pojďte dál, Ronine, jen pojďte klidně dál,“ vyzval jej, ale hlavu k němu neotočil.

Ronin poklekl vedle. Mužíček svíral v dlaních jakési drobné předměty. Zatřásl jimi.

„Vy jste mě slyšel, když jsem přicházel po schodech?“ podivil se Ronin.

„Napadlo mě, že uslyšíte tohle šramocení.“ Vysypal jakési drobné bílé předměty z otevřené dlaně na holou podlahu. Pozorně si je dlouhé minuty prohlížel. Bylo jich celkem sedm. Po stranách na nich Ronin zahlédl nějaká vyřezávaná znaménka. Bonneduce Poslední je po chvíli shrábl a opět jimi zatřásl v dlaních. Vydávaly jemné chřestivé zvuky.

„Mám dojem, že cosi bylo přede dveřmi,“ pronesl tiše Ronin. „Hynd byl taky vzhůru.“

Mužík přikývl. „To mě nepřekvapuje. On má totiž velmi jemné uši.“ Opět rozhodil po podlaze drobné bílé předměty.

„To jsou přece Kostky,“ zašeptal Ronin.

Bonneduce Poslední na ně upřel své zelené oči a neodpověděl, dokud je opět neshrábl do dlaně.

„Kostky, ano,“ opakoval a jeho hlas připomínal ozvěnu vzdálených zvonů. „Vykládám si z Kostek.“ Do unavených stařeckých očí se vkrádal smutek. „Mám ostatně případné jméno. Bone vlastně znamená kost.“ Znovu rozhodil Kostky, které se rozprskly po podlaze s nepříjemným zachrastěním. Vzápětí je zase shrábl.

„Jsou velice staré, ani já pořádně nevím nic o jejich původu. Lidé si je předávali z generace na generaci. Říká se, že byly vyřezány ze zubů, které patřily gigantickému posvátnému krokodýlovi. Taková zvířata prý žila kdesi v údolí poblíž veliké temné řeky.“ Pokrčil rameny. „Je to docela možné. Koneckonců byly skutečně vyřezány z jednotlivých zubů.“

„A co vám ty Kostky říkají, když s nimi hodíte?“ vyptával se opatrně Ronin.

Bonneduce Poslední jimi zatřásl v dlaních a naklonil hlavu stranou. „No, na tom nic není,“ odpověděl. „Předpovídají budoucnost.“

Kostky v dlaních zachřestily. „Zajisté mi neřeknou všechno a občas mi některé věci, které by mě zajímaly, neprozradí. Ale některé události z nich vyčtu naprosto přesně, jiné mi alespoň zhruba naznačí.“ Trochu se ošil. „Ale tak už to bývá.“

Znovu hodil Kostkami. Oba se na dlouhou dobu odmlčeli. A potom, zatímco Kostky nehybně ležely na podlaze, Bonneduce Poslední pomalu pronesl: „Čtu si v nich o vás.“

Ronina se na okamžik zmocnilo nepříjemné mrazení. „To je nesmysl,“ oponoval. „O tom nechci ani slyšet.“

Mužík upíral zrak na slonovinově bílé Kostky. „Nemusíte z nich mít strach,“ pronesl klidně. „A proč taky?“

Jeho odzbrojující slova vyvedla Ronina na chvíli z rovnováhy. Potom se v něm však cosi vzepřelo. „To sám nevím.“ Vztáhl ruku k lesklému jílci svého meče.

„Nemusíte se obávat smrti,“ pronesl Bonneduce Poslední zvláštním hlasem. „Není zlá, už brzy poznáte její nekonečnost. Zatím však hluboko ve vašem nitru dřímají obavy, které…“

„Dost!“ vzkřikl Ronin a nohou rozkopal kousky zuboviny do všech stran. Kostky se rozlétly všude po podlaze. Bonneduce Poslední mlčky a bez odporu přihlížel. Potom poklekl na původní místo, a když Ronin vztekle vyběhl z místnosti, ani se neohlédl. Neohlédl se ani tehdy, když na prastarých schodech zaduněly Roninovy těžké boty.

Konečně Bonneduce Poslední zhluboka vydechl a povstal. Pajdal pokojem křížem krážem, tu a tam se sehnul, aby sebral některou Kostku. Jednu za druhou, dokud je neměl všechny pěkně pohromadě. Nikdy mu nepřipadaly tak těžké, sevřel je v dlani, až mu klouby na ruce zbělely. Jako by byly ze slonoviny.

Zarazil se. Ne, neměl na vybranou. Potřásl hlavou a svezl se zpět na zmačkanou, podivně vzorovanou houni. Velice pomalu a opatrně rozhodil Kostky po podlaze a pohroužil se do svých myšlenek. Dlaně zbrocené horkým potem si osušil o zadní část kalhot.

Potom Kostky shrábl a v rychlém sledu je rozhodil ještě šestkrát po sobě, takže vlastně prostudoval sedm po sobě jdoucích konfigurací. Sledoval, zda objeví nějakou změnu.

Nic takového však neobjevil. Mimoděk se zachvěl.

Nazlátlé světlo se rozlévalo po okolí a jeho šikmé paprsky se dotýkaly ozdobných architektonických prvků na domech. Úzká, těsná a tajemná ulička se vinula spletitým labyrintem Města.

Prachové částečky tančily v matném světle a ticho doléhalo s ještě větší intenzitou. Ronin prošel kolem spícího G’fanda. Aniž by věnoval pozornost udivenému Hyndovu pohledu, odstranil ze dveří závoru. Vykročil rychle nazdařbůh ulicí, pryč od toho domu.

Když se konečně zastavil, usedl na starý a zaprášený dřevěný soudek, který stál poblíž otevřených dveří nějakého krámku. Nad vchodem se kýval vývěsní štít, starý a ošumělý. Nesl značně vybledlé a oprýskané nápisy, ale převážná většina písmen se ještě dala rozluštit.

Jednou nohou si soudek přidržel a patou druhé nohy do něj kopl. Podle zvuku usoudil, že je prázdný. Přivřel oči a opřel se temenem hlavy o čtvercové okénko. Pokoušel se vzpomenout si, proč vlastně toho mrňavého človíčka nenechal domluvit, ale k ničemu to nevedlo. Nakonec by mě to docela zajímalo, pomyslel si. Určitě by mě to zajímalo.

Jenže…

„Kam se poděl?“

G’fand otevřel oči a odhodil ohlodanou kost z včerejší večeře směrem k ostatním zbytkům, které ještě nikdo neodklidil. Přejel si ulepená ústa rukávem. Povzdechl si. „Vždyť teprve vstávám. Třeba je někde nahoře.“

Mužík seběhl po schodech a pohlédl na odstraněnou závoru u dveří. „Tak tedy odešel,“ poznamenal a začal sklízet misky od večeře.

„Nemůže se mu nic zlého přihodit?“ zeptal se G’fand, když vstával. Založil si dlaně do týla a protáhl se.

„Ale ne, to je v pořádku. Hynd si ho už ohlídá.“

G’fand zívl. „Co to vlastně všechno má znamenat?“

Odněkud z hloubi domu k němu dolehl mužíkův hlas: „Mám zato, že si odskočil pro něco na zub k snídani a zároveň dá na vašeho přítele pozor.“

G’fand nepokojně přecházel podél stěny, dokud se mužík nevrátil s novým měchem plným vína. „Asi se tu dobře vyznáte,“ ukázal loktem směrem k oknu. „Ronin říkal, že se to tady nazývá Město Mnoha Cest.“

Bonneduce Poslední nalil víno. „Tak jest,“ přitakal bez rozmýšlení.

Vědec přecházel pokojem a vyhlížel z okna. Ve výhledu mu bránil nános prachu. Přejel malé čtvercové okénko cípem rukávu, aby lépe viděl. Avšak skleněná tabulka, stejně jako dláždění tam venku, byla zanesena staletou zažranou špínou. „Všechno je tu příliš staré.“ A potom dodal tiše, jako když vánek ševelí: „A vy o tom všem víte.“

Bonneduce Poslední odložil měch s vínem na nízký stolek před sebou. „Já vím spoustu věcí.“ Možná až příliš mnoho, pomyslel si.

„Povězte mi, tedy,“ vyzval jej G’fand s trochou trpkosti v hlase, „jak je možné, že právě my jsme potomky těch lidí, kteří postavili tohle podivuhodné město.“

„Jste přece učenec, nebo ne?“

G’fand vyvalil oči a rozčarovaně pronesl: „Děláte si ze mě žerty.“

Mužík k němu kolébavě zamířil. Vypadalo to, že je opravdu zarmoucen. „Ne, ne, mladý muži. Nesmíte si to tak vykládat.“ Dotkl se jej a naznačil mu, aby si sedl. Zamířili do středu pokoje a G’fand sáhl bezmyšlenkovitě po nápoji. „Ne, víte, chtěl jsem se jen ujistit.“

„A o čem?“ podíval se na něho Vědec tázavě.

„Chtěl jsem jen zjistit, zda o tom opravdu něco nevíte.“

„Co kdybych vám zalhal?“ nadhodil G’fand rozhořčeně.

Mužík se rozesmál. „To byste neudělal.“

G’fand se konečně zmohl na krátký úsměv. „Povíte mi o tom tedy?“

Je jako dítě, napadlo Bonneduce Posledního. „Ano, zajisté,“ odpověděl. Usadil se naproti v křesle, které svou velikostí vypadalo komicky v kontrastu s jeho drobnou postavou. Překřížil nohy v kotnících a poklepal si na stehno své zmrzačené nohy. „Když nastal čas, aby lidé opustili povrch své planety,“ dal se tiše do vyprávění, „neboť jinak jim hrozila zkáza – a mezi námi, mnozí jí stejně neunikli – pustili se ti, kteří odolali, do náročného projektu. Pod vedením těch nejlepších, kteří přežili, se dali do budování nových sídlišť pod povrchem planety.“

G’fanda fascinoval jeho slabý hlásek, který navzdory tomu, že byl nevýrazný, měl velké kouzlo. Udivilo jej, když se Bonneduce Poslední uprostřed slova odmlčel a nachýlil hlavu stranou, jako by něčemu vzdálenému naslouchal. G’fand se rovněž zaposlouchal, ale slyšel pouze vytrvalé ťukání přicházející odněkud z vnitřku temného domu.

Po chvíli se mužík opět rozpovídal. „Šamani a vědci – teď si říkají Velcí Mágové, mám takový dojem, se mezi sebou neustále svářili, protože podle mého měli naprosto rozdílný pohled na řešení problémů. V dobách, kdy se toto město stavělo, převzali nakonec šamani moc do svých rukou a vědci jim jen velmi neochotně museli pomáhat při výstavbě Města Mnoha Cest.“ Bonneduce Poslední si trochu povzdechl a jeho smaragdové oči mimoděk zapátraly po okolí. „Mohlo to tehdy všechno dobře dopadnout, protože tu bylo dostatek místa pro všechny. Snad ovšem odmítli dál spolupracovat, kdo ví?“ Náhle povstal a zamířil ke skleníku, který stál u protější stěny. Natáhl se a uchopil do rukou dva kusy podivného kovu. Rychle je hodil G’fandovi, který je instinktivně zachytil. „Jen je zkuste k sobě přiložit,“ vyzval jej mužík.

G’fand měl co dělat, aby je k sobě přiblížil, i když ty dva předměty vypadaly velmi podobně. Teprve s nasazením veškeré síly se mu podařilo obě části k sobě přiložit, skutečně se vzájemně mocně odpuzovaly.

Bonneduce Poslední opět usedl a pozvedl ruce.

„Jejich názory byly naprosto odlišné, zrovna tak, jak se k sobě chovají tyto dva kusy kovu. Nakonec však šamani postupně ztráceli vliv a veškerou nadvládu převzali vědci. Takže jim nakonec nezbývalo nic jiného, než se pod pohrůžkou násilí účastnit výstavby tohoto starobylého města. Nakonec to všechno skončilo tak, že ti, kteří přišli po nich – a nebylo jich málo – se pustili do budování dalšího sídliště nad tímto městem. Podmínky k tomu měli příhodné, neboť tam nahoře byla hojnost kovů a rud, které byly k takovému účelu nezbytné. A tak vznikl Freehold. A teď, po tolika letech…“ Výmluvně pokrčil rameny.

Na dlouhou dobu se odmlčel a jeho vzpomínky na dávno zašlé události zahalilo tíživé, mdlé ticho.

G’fand se mimoděk zavrtěl a povstal. Kousky kovu odložil stranou na stolek. Opakovaně se jej zmocňovalo pokušení k tomu něco dodat, ale vždy si to posléze rozmyslel. Nakonec pronesl přiškrceným hlasem, na kterém bylo znát, Že mu slova jen těžko plynou z úst: „Řekli nám, že tam na povrchu nic živého neobstojí. Tamní podmínky by to nedovolily.“

Mužík jej upřeně pozoroval a smutně se pousmál. „Jistě. Ovšem záleží na tom, kde se zrovna nacházíte.“ Zvedl se a vrátil kousky kovu zpět do skleníku. „Ledovec den za dnem ustupuje.“

G’fand na něho zíral a srdce mu poskočilo. „Tak je to tedy pravda! Lidé mohou vystoupit na povrch.“

„Zajisté. Snad si nemyslíte, že já žiju tady dole? Musím přece čas od času jít…“

„Kam musíte čas od času jít?“

„Navštívit některé lidi.“

„Které lidi?“ předklonil se G’fand.

Bonneduce Poslední neodpovídal.

Vědec vydal zvuk připomínající reakci na úder do žaludeční krajiny a zvrátil se dozadu na židli. „Já to nechci vědět,“ procedil mezi sevřenými rty. Hovořil sám k sobě.

Bonneduce Poslední seděl strnule jako socha. Jeho oči se ztrácely pod hustým obočím.

„Jaké je to tam Nahoře?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu jako obláček dýmu, ale pro G’fanda měla v tuto chvíli nesmírný význam.

„Možná se o tom v krátké době sám přesvědčíte,“ odpověděl mužík, ale bylo mu jasné, že tím otázku nezodpověděl.

G’fand rozhněvaně vyskočil a řekl: „Já to ale musím vědět teď hned!“

„Teď není vhodná doba,“ namítal Bonneduce Poslední. „V Městě Mnoha Cest jsem už nebyl drahný čas. Od té doby se tu mnohé změnilo. Spousta věcí zanikla, ale objevily se místo nich další. Ďábelské, abych tak řekl.“ Přikývl hlavou.

G’fand před ním poklekl. „Podívejte, potřebuju od vás několik odpovědí. Cožpak toho chci tak moc?“

Bonneduce Poslední na G’fanda dlouho hleděl a v očích se mu zračilo zoufalství, které si G’fand nedovedl nijak vysvětlit. Najednou mu připadal značně sešlý. Kdesi v povzdálí se ozývalo výstražné tikání. Teprve po dlouhé době stařík promluvil: „Odpovím vám tedy, jak nejlépe budu moci.“

G’fand sklonil hlavu. „Co tady vlastně děláte?“

Bonneduce Poslední rozhodil rukama. „To se dovím, až to, co tu mám udělat, dokončím.“

Vědec se zašklebil. „Děláte ze mě hlupáka.“

„Ale ne, věřte mi. Je to přesně tak.“

„Tak dobře. Dejme tomu, že vám věřím. Dospívám k názoru, že to třeba nebude podstatná věc. Povězte mi tedy, kdo vlastně jste.“

„Ale to vy přece nechcete vědět.“

G’fand byl dokonale zmaten. „Jenže právě jsem se vás na to teď zeptal, ne?“

V očích Bonneduce Posledního se opět objevil smutek. „Ano,“ přisvědčil tiše. „Opravdu jste se na to ptal.“

Ronin se kolem sebe pozorně rozhlížel. Tiše seděl, opakovaně nasál vzduch, aby se ujistil, že určil správný směr. Ten ostrý zápach opravdu vycházel z vnitřku obchůdku, který byl přímo před ním. Opatrně spustil nohy a postavil se vedle soudku. Navíc si uvědomil, že se uvnitř něco pohnulo, byl to téměř nepostřehnutelný a kradmý pohyb. Připravil si meč a za neustálého ohlížení se plížil k obchůdku. V tu chvíli zaslechl, že se tam něco děje. Z krámku vycházely zvuky připomínající drásání a tlumené supění. Vstoupil dovnitř.

Bylo tam chladno a tma, a proto musel chvíli počkat, až se jeho oči přizpůsobí. Pomyslel si, že udělal chybu, protože pokud se uvnitř skrývá někdo jen trochu chytrý, mohl by jej snadno dostat.

Nic se však nestalo. Ozval se tupý úder, jak cosi dopadlo na dřevěnou podlahu a následoval zvířecí skřek. Opatrně zacouval mezi obrovské dřevěné sudy. Nebyly od vína? Smetl pavučinu z obličeje.

Přímo nad jeho hlavou se ozvalo zavrčení. Přikrčil se, meč v ruce. Pak zahlédl červené oči a protáhlý čenich. Tlama se roztáhla do grimasy vzdáleně připomínající absurdní úsměv. Dlouhé zuby byly zčernalé tmavou krví.

Hynd dopadl vedle něho a opět zavrčel, už mírněji. Ve tmě vedle něho zahlédl pozůstatky nějaké rozsápané mršiny. Natáhl ruku a zlehka se dotkl jemné srsti pokrývající Hyndův čenich.

Společně vykročili do uličky a na světle spatřil Ronin, že zvířeti ještě krev odkapává z tlamy. „No,“ pronesl, když míjeli mříže a tmavá zákoutí, „vsadil bych se, že ses dosyta nacpal.“

Určitě delší dobu než jednu Periodu společně procházeli úzkou uličkou, která se proplétala městem. Co chvíli z ní vybíhaly pod nejrůznějšími úhly vlevo i vpravo další uzounké, tmavé průchody. Pak náhle po obou stranách míjeli masivní zdi bez dveří a bez oken. Nad jejich hlavami se táhly úzké dlouhé balkony zdobené spirálovitými ozdobami, které bránily světlu pronikat až dolů, takže pod nimi bylo značné šero. Zdi měly hrubou, tu a tam oprýskanou omítku, která byla dole u chodníku úplně vyrudlá. Některé byly postaveny z hrubých cihel s rýhami na povrchu, které zřejmě vznikly už při jejich výrobě.

Ulička vedla teď víceméně rovně, což jim jen přidělávalo starosti. Pokud by je v těchto místech někdo napadl – a podle tvrzení Bonneduce Posledního to bylo dost pravděpodobné – neměli by se kam ukrýt a museli by se dát na ústup.

Naštěstí je nic podobného nepotkalo a na dalším úseku se opět objevily postranní průchody. Teprve po dlouhé době se dostali na rozcestí.

„Pergameny?“ řekl Bonneduce Poslední. „Těch se dá najít celá řada v mnoha domech po celém Městě.“

Ronin vytáhl útržek látky s mapou. „No ano, třeba mu bude něco platná.“ Ukázal ji mužíkovi a upozornil jej na slova, která na ni zanesl Velký Mág.

Bonneduce Poslední tehdy přikyvoval jakoby sám pro sebe a Ronin měl dojem, že si potichu říkal: „Ano, tak teď je to jasné.“ Jistý si tím však nebyl.

„Velký Mág mě upozornil,“ řekl mužíkovi Ronin, „abych ten svitek hledal v nějakém domě, a ne v knihovně.“

„Měl pravdu,“ přitakal mužík.

„Vy o tom pergamenu něco víte?“ vyptával se G’fand.

„Ne, ne. Ale dovedu ty šifry rozluštit. Pocházejí z ostrova Ama-no-mori, znám ten ostrov trochu, protože – ale co to sem pletu.“

„Takže ten pergamen asi nepochází odsud,“ usoudil Ronin.

„No, je to pravda a zároveň není. Do Města Mnoha Cest jej dopravil vyslanec jisté země. Z Ama-no-mori, plovoucí země, sem poslali velkého čaroděje jménem dor-Sefrith, který v jisté části Města nechal postavit dům ze zelených glazovaných cihel. Tam v těch místech podle mého mínění pergamen najdete. Pokud se tam ovšem dostanete.“

Na rozcestí přímo před nimi stál dům, jehož základy měly trojúhelníkový půdorys. Po pravé ruce si povšimli Široké ulice, která však byla zavalena něčím, co připomínalo rozvaliny nějaké budovy. Starobylá dlažba z kočičích hlav tonula v prašném přítmí. Snad to bylo šerem, ale jim připadalo, Že se kolem nich zvolna plíží tajuplné postavy. Zleva dopadaly na ulici temné stíny vysokých domů zdobených arabeskami, takže pod nimi už vůbec nebylo vidět.

Zatímco postupovali temnou ulicí, vytanula Roninovi na mysli mužíkova slova: „Povím vám, jak se tam dostanete, ale musím vás varovat, neboť cesta vede Temnou Čtvrtí. A té se nevyhnete, jestliže chcete podniknout celou výpravu a vrátit se dříve, než padne tma. Musíte se vrátit před soumrakem, je vám to jasné? V noci se tam dějí prapodivné věci, velmi prapodivné. Pokud se budete držet cesty, kterou vám vyznačím, nic zlého se vám nemůže přihodit. Ale pamatujte si, musíte postupovat rychle, protože jinak nemáte šanci. Doufám, že budete mít Štěstí.“

Dlážděná ulice je ovanula chladem, zmocnilo se jich bezděčné chvění. Na nárožích a na opěrných pilířích polehávaly kamenné příšery, které vyhlížely groteskně i fantasticky zároveň.

„Jak rád bych tu zůstal alespoň o chvilku déle,“ naříkal G’fand. Očima přejížděl po okolí a doslova hltal každý detail. „Tyhle věci mě strašně zajímají.“

„Víš moc dobře, Že nesmíme otálet.“

„Jistě.“ Rozčarovaně si povzdechl. „Bonneduce Poslední měl pravdu, když říkal, že tu číhá mnoho nebezpečí.“

Ronin na něho pohlédl a už se mu chystal sdělit, že změnil názor na Bonneduce Posledního, když k jeho uším dolehl jakýsi vzdálený Šepot. Zprvu je obklopovalo lenivé ticho, které pohlcovalo vrzání jejich kožených bot a cinkání jejich výstroje – a náhle je vystřídaly tisíce zvuků, které na ně začaly dorážet ze všech stran. Připadalo jim, že se najednou díky nějakému neobvyklému architektonickému uspořádání okolních budov všechny zvuky zkoncentrovaly do jednoho místa a slily do podivné směsice. Zdálo se jim, jako by některé zvuky vycházely z míst odněkud pod jejich nohama a připomínaly vlny dorážející na opuštěné a rozrušené pobřeží. Slyšeli nezřetelné útržky slov, které vzápětí střídala další slova, jasná a zřetelná.

Rozhlíželi se napravo i nalevo, avšak v přítmí nebyli schopni nic rozeznat. Ve zdech neviděli žádná okna ani dveře, rovněž úzké balkony byly opuštěné.

„Co se to děje?“ zeptal se G’fand.

„Právě procházíme Temnou Čtvrtí,“ vysvětlil Ronin. Ruka se mu svezla k meči.

Míjeli kamenné tváře, které se na ně šklebily a cenily ostré zuby. Záplava zvuků je provázela, když postupovali křivolakou ulicí, a nabývala na intenzitě.

Mezi domy neviděli žádné mezery, ačkoliv určitě byly od sebe odděleny bočními uličkami. V těchto místech zahlédli tu a tam vstupní dveře do domů, které měly přehnaně vyzdobená průčelí. I tyto ozdoby začínaly pozvolna chátrat. Hrozilo, že se některé části co nevidět uvolní, odpadnou a obnaží nevábný podklad. Jak kráčeli dál, zjišťovali, že ve stěnách přibývá stále víc oken. Byla umístěna naprosto chaoticky, bez ladu a skladu. Tvořila celé shluky, jedno od druhého často oddělovaly pouze několikacentimetrové mezery.

Zdálo se jim, že se za okny cosi podivného hýbe, avšak když se pozorně zadívali, zjistili, že neznámé stíny zmizely. G’fand z toho byl celý nesvůj.

Halasení pokračovalo neztenčenou intenzitou všude kolem nich a z nějakého důvodu jitřilo jejich vnímání. Roninovi připadalo, že zvuky jsou stále silnější a dokonce vysledoval, že mají nějakou melodii.

Spěchali stále kupředu, skorem už běželi. Chřestění jejich zbraní však přehlušovaly pravidelně pulsující gejzíry zvuků. To je k zbláznění, napadlo Ronina. Pokynul G’fandovi, který to poslouchal se vzrůstajícím neklidem. Něco takového ještě v životě nezažil. Z těch útržků slov, které naprosto postrádaly jakýkoliv smysl, jim běhal mráz po zádech. Netušili, odkud ty hlasy vycházejí. Stíny kolem nich nabývaly stále temnějších odstínů a ulicí se proháněl mrazivý vichr.

Směsice zvuků se stávala nesnesitelnou, nabývala na síle jako mocný příliv. Ronin přidal do kroku a chvílemi doslova utíkal. Dál a dál úzkou ulicí. Jako Bladesman opovrhoval takovým zbabělým útěkem, byl vytrénován v Combatu a nejraději by se obrátil a dal se do hledání pravé příčiny těch ztřeštěných povykujících hlasů, které na jeho smysly dorážely jako zběsilé.

Přesto jim připadalo, že vpřed postupují pomalu, příliš pomalu míjeli tmavá okna a vzduch byl kolem nich jakoby lepkavý a páchnoucí, takže se dopředu museli doslova prodírat. A každý okamžik jim ztrpčovaly šílené zvuky, které je doslova deptaly.

Vzhledem k tomu, že se ulice utápěla v přítmí, Roninovi by Combat stejně nebyl moc platný. Tam někde v koutečku duše jej cosi nabádalo: Uteč! Začalo to nenápadně a poznenáhlu a on si ten varovný hlas, který přehlušoval okolní rámus, zprvu ani neuvědomil. Jednou nebo dvakrát se G’fand opozdil, vzdychal a vlekl se ulicí. Ronin znal moc dobře příčinu jeho chování, takže ho popadl a pobídl k běhu.

Cesta však příliš neubíhala. Vypouklé dlažební kameny byly kluzké a jakoby uvolněné, až se jim z toho tajil dech. Z výše se na ně snášelo jakési Švitoření, těžké duté rány, jako by tam někde někdo cosi těžkého stěhoval. Snášely se na ně všelijaké příšerně chrochtavé zvuky a podivné vzdechy, až jim z toho naskakovala husí kůže. Zdálo se, že G’fandovi vhrkly slzy do očí. Ulice se nad nimi uzavřela a kamenných nestvůr nad jejich hlavami přibývalo, takže obsadily prakticky každou domovní římsu.

Stále ještě zarputile běželi vpřed, ale začala je nahlodávat sklíčenost. Za jejich zády se ozývaly skřeky, přibližovaly se a změť ďábelských zvuků dosahovala vrcholu. Kamenné stěny kolem nich se otřásaly.

Oba zároveň si povšimli světla v místech, kde se před nimi vynořilo rozcestí. Ronin upřel do těchto míst oči a snažil se poručit svým nohám, aby se vydaly tím směrem. G’fanda zachvátila třesavka a pozvolna poklesal v kolenou. Ronin ho poslepu zachytil a rychle jej vlekl za světlem. Proč to dělám? napadlo ho. Přívaly zvuků je napadaly jeden za druhým a v jednu chvíli je úplně omámily. A potom se ozval odněkud zdáli jasný a ostrý hlas: „Zmizte odtud!“ Nohy se pod nimi podlomily, když k nim dolehl ten výkřik. Ještě jeden krok, jen dál, ke světlu…

Zastavili se v místech, kde dříve bývala široká ulice. Oči měli oslepené mohutným zlatavým proudem světla. G’fand se svezl na dlažbu, byl naprosto vyčerpaný. Ronin se obrátil a pátral v temných zákoutích úzké uličky za jejich zády. Nic však nespatřil. Obrátil se. Nad jejich hlavami se rozlilo nádherné ticho, které se snášelo k jejich zmučeným uším. Po jedné straně široké ulice se táhla řada obchůdků, dveře dokořán, zaslepené okenní tabulky pokryté prachem. Nad nimi se v teplém vzduchu klátily vývěsní štíty z rozpukaného dřeva a z tepané mosazi. A docela nahoře, kde by podle očekávání měla být okna, zahlédli jen masivní zeď z pálených cihel, jen místy omítnutou, ze které v pravidelných intervalech vyčnívaly kameny s umně vytesanými nápisy.

„To nejsou obyčejné ozdoby.“

„Co?“

Vědec ukázal prstem. „Ty vytesané nápisy tamhle na těch domech. Jsou staré, ale stále ještě.

„Nejsou to nějaké tajné šifry?“

„Podle mého se nějak vztahují k dějinám původních obyvatel. Jen kdybych měl víc času.

Pokračovali rychle dál ulicí, která se stáčela doleva, až dorazili na nároží, kde začínalo veliké náměstí. Bylo zalité teplým světlem a G’fand se zahleděl na klenbu nad jejich hlavami, jako by se snažil objevit zdroj té záře. Poblíž zahlédli pouze nízké budovy, avšak v dáli se rýsovaly obrysy vysokých staveb.

Když vkročili na náměstí, zjistili, že bylo celé vydlážděno světlehnědými i tmavšími kameny, jejichž tvar připomínal tříboký seříznutý jehlan. Kameny obsahovaly jakési krystalky, které se silně leskly a odrážely dopadající světlo. Podél obvodu celého náměstí byly zasazeny kameny větší, směrem ke středu byla dlažba tvořena stále menšími dlažebními kostkami.

Po chvíli došli k několika nízkým, ale pohodlným lavičkám z žilkovaného pískovce, které byly v místech, kde se dalo usednout, celé otřelé. Lavičky byly uspořádány do půlkruhu, v jehož středu se nacházela oválná zídka. S chutí usedli a chvíli odpočívali. Kolem nich se rozlévalo tlumené světlo. Ronin se zhluboka napil z láhve a snědl trochu jídla, chuť pokrmu však nevnímal. G’fang se vydal na obchůzku a zamířil k oválné zídce. Byla asi metr vysoká, hladká a za ní spatřil otvor do země. Kousek poodstoupil, sebral drobný kamínek a vhodil jej dovnitř. Teprve po dlouhé době zaslechl tiché plesknutí.

Ronin povstal a přistoupil k němu. „Je to studna,“ řekl G’fand. „Ale podle úrovně vodní hladiny bych řekl, že v poslední době ji moc nepoužívali.“

Stěny studny byly obloženy stejnými kamennými bloky, z nichž byly vytesány lavičky stojící na náměstí. Byly pokryty podobnými nápisy, jaké spatřili tam v oné široké ulici. G’fand usedl do podřepu, aby lépe viděl.

„Dokážeš něco z toho rozluštit?“

G’fand samým soustředěním svraštil čelo. „Hm, je to značně složitý jazyk – a daleko dokonalejší než ten, který používáme my.“ Ukázal prstem. „Podívej, tady. Jestliže vycházím z toho, že toto je poměrně řídce používaný výraz, mělo by v tomto místě následovat značně dlouhé slovo.“ Rezignovaně sklopil hlavu. „Dejme tomu, že bych měl k dispozici dvanáct až čtrnáct známých Znaků – i když bych se bez nich možná taky obešel – celý text a trochu víc času. Potom bych to určitě celé rozluštil. Ale takhle…“ Byl z toho celý rozmrzelý a nebyl schopen se od studny odtrhnout, dokud Ronin neusoudil, že je vhodná doba k odchodu.

Avšak v dáli mezi skupinou laviček se mihly tři nebo čtyři stíny, které patřily nějakým zvířatům. Zprvu si Ronin myslel, že poběží opačným směrem. Potom ale zafoukal větřík a on si uvědomil, že stojí po větru a že zvířata je dříve nebo později určitě zavětří.

Zvířata začala vylézat zpod laviček a zamířila váhavě proti nim. Pět bestií s dlouhýma nohama, protáhlými čenichy a vlající nažloutlou srstí, která byla matná a špinavá. Plížily se stále blíž a blíž a vzápětí si je oba dva mohli dobře prohlédnout: přední nohy měly v porovnání se zadními delší a rýsovaly se na nich mohutné svaly, což jim propůjčovalo neobvyklý vzhled: když se přikrčily, vypadaly poněkud přihrble. Hruď i s předními tlapami byla také dobře stavěná. A tlamu měly od ucha k uchu.

Když se dostaly do bezprostřední blízkosti až k samé studni, utvořily půlkruh. G’fand povstal. Teď si teprve mohl dobře prohlédnout jejich žlutavé žhnoucí oči s tmavými panenkami.

Ronin tasil. „Ty si ohlídáš ty vpravo.“

Potom se oba zároveň postavili před zídku lemující studnu.

Zvíře, které bylo Roninovi nejblíž, vycenilo nervózně zuby. Mělo tři řady ostrých zubů. Černé pysky se odhrnuly a ukázaly krvavě červené dásně, dlouhé zahnuté a zčernalé tesáky, z nichž odkapávaly sliny. Pohyblivé čelisti umožňovaly zvířeti rozevřít tlamu do neuvěřitelného úhlu. Zvíře sklaplo tlamu, až zuby zacvakaly a olízlo se. Z očí mu sálal žár.

Ronin nahmatal nalevo dýku, napřáhl ji před sebe a pozoroval nestvůru, která se dostala nejblíž.

V tu chvíli se zvíře přikrčilo a prudce skočilo. Špatně však odhadlo situaci a dopadlo stranou, místo toho, aby napadlo přímo Ronina. Ronin vyrazil kupředu a máchl dýkou, bohužel příliš pozdě. Také on minul svůj cíl. V tu chvíli jej zepředu napadlo další zvíře. Další Roninova chyba spočívala v tom, že zvířata podcenil. První mu proniklo za záda, což si vzápětí uvědomil. Od té chvíle musel čelit útokům zepředu i zezadu zároveň. Stál široce rozkročen, v kolenou mírně podkleslý, aby byl schopen odolat náporu, v levé ruce vysoko nad hlavou třímal dýku, zatímco pravice máchala v širokých obloucích mečem s oboustranným ostřím. Prvnímu zvířeti proťal dlouhým ostřím lebku, až se rozskočila na dva kusy. Kousky Žlutavého mozku a úlomky kostí se rozprskly po okolí. Téměř zároveň se k němu přiblížila další nestvůra, která byla v porovnání s prvním zvířetem daleko větší a silnější. Marně se snažil ji zasáhnout. Nakonec využil příležitosti a bestii probodl dýkou. Zasažená oběť skučela a škubala sebou, Ronina skropila velikými kapkami horké Černé krve, lepkavé a smrduté. Pach krve Ronina natolik zaskočil, že mu to skorem vyrazilo dech. Zvíře se zapotácelo, pokusilo se máchnout dlouhými šlachovitými tlapami ve snaze zasáhnout Roninovy oči. Široce vycenilo tesáky a zběsile koulelo očima. Ronin levou rukou vyškubl dýku z rány, ohnal se a zasadil nestvůře z boku další úder. Věděl dobře, že pravou ruku nemůže použít, dokud se zvíře bude v jeho blízkosti zoufale svíjet. Potom náhle ucítil takový náraz do boku, že mu to málem vyrazilo dech. Na okamžik zahlédl mocné spáry a pak se složil na kamennou dlažbu.

G’fand čelil napravo od studny dalším dvěma zvířatům. Byl nervózní, ale zároveň cítil podivnou rozjařenost. Oběma rukama svíral meč, naznačil klamný manévr vpravo a bleskově udeřil vlevo. Zasáhl jednu z bestií právě ve chvíli, kdy po něm skočila. Rozťal jí hřbet a dočista ji zmrzačil. Okamžitě vyrazil proti druhému útočníkovi.

Také Ronin se mimoděk ohnal dýkou. Stále ještě ležel v kaluži černé krve a slizu vytékajícího z umírajícího zvířete. Rána na boku jej nesnesitelně pálila.

Uvažoval, jak dalece ho vyztužený korzet ochránil. Obrátil se na bok a zahlédl další nestvůru – už třetí – která se právě chystala k novému útoku. Pokusil se postavit na nohy dříve, než se zvíře nahrbí a připraví ke skoku. Věděl, že se nemůže dlouze rozmýšlet. Popadl tedy meč oběma rukama a vložil do úderu veškerou sílu. Úder neměl takovou razanci, jaké by dosáhl, kdyby stál pevně na nohou, ale rána dopadla zvířeti přesně mezi lopatky. Bestie však přesto stačila skočit a dostala se do takové blízkosti, že cítil její horký smrdutý dech a zaslechl sklapnutí obrovských čelistí. Těsně kolem jeho hlavy zasvištěly obnažené drápy. Švihl sebou zprava doleva, napřáhl meč a vrazil jej do zvířete. Pak odsunul mrtvé zvíře kus doprava a znovu získal ztracenou rovnováhu. Z mrtvého těla vytryskl pramen tmavé krve a rozléval se po dlažbě jako pohřební stuha. Zvíře zůstalo strnule ležet.

G’fand nemohl bojovat zároveň proti oběma zvířatům, přestal tedy věnovat pozornost poraněnému zvířeti a soustředil se na druhého útočníka. Teprve když na něho zraněné zvíře znovu z boku zaútočilo, uvědomil si, že udělal chybu. Zapotácel se, klesl na kolena a před očima se mu zatmělo. Pak, jakoby zázrakem, pocítil neskutečnou lehkost. Nic ho netížilo. Povyskočil a zaťal zkrvavené ostří do těla druhé bestie. Přestal vnímat údery, které mu zvíře zasazovalo předními tlapami do ramene. Sekal a sekal, až z nestvůry zbyly jen zkrvavené cáry masa.

Za okamžik se obrátil, neboť ucítil lehký dotek na svém rameni. Za ním stál Ronin nad dalším zvířetem, které předtím pouze poranil a které pak pustil z hlavy. Ta chyba ho málem stála život. V Roninově tváři se mihl úšklebek a G’fand si potěšené uvědomil, že navzdory vyčerpání mu přispěchal na pomoc.

Otřeli si zkrvavené zbraně do chuchvalce kožešiny. Mršiny nechali ležet bez povšimnutí. Zamířili napříč náměstím a jen neradi se ponořili do spleti úzkých uliček, tmavých a příliš těsných, které neodmyslitelně patřily k tomuto podivnému světu.

Spěchali křivolakými cestičkami, tu zahnuli vlevo, tu vpravo. Nacházeli se v místech, kde nízká stavení netvořila hustou zástavbu a mezi domy zůstávalo dost volného prostoru. Ale i tak byla tato čtvrť rozdělena do pravoúhlých bloků. Bylo zde poměrně dost světla, i když ne zase tolik jako na náměstí. Jak pokračovali v cestě, ulice už nebyly tak úzké a spletité a napřimovaly se.

Občas zahlédli nějaká drobná zvířata, některá připomínala hlodavce podobné těm, kteří žili ve Freeholdu, ale další živočichové se ani vzdáleně nepodobali žádným, s nimiž se v nedávné době setkali. Ale byla to celkem malá stvoření a nevypadala nijak zvlášť nebezpečně. Občas zahlédli úzké protáhlé oči, které je pozorně sledovaly za přivřenými dveřmi nebo z temných průchodů mezi domy, ale jejich pohledy nebyly nepřátelské, snad jenom vyplašené. G’fand na ně ukazoval, ale jinak jejich přítomnost bral na lehkou váhu, zatímco Ronin byl z nějakého důvodu znepokojen a ty drobné bytosti ho rozčilovaly. Pokoušel se nepříjemný pocit zaplašit, vždyť byli na dosah svému cíli, domu z glazovaných cihel. Roninovy obavy spíš narůstaly.

Měli před sebou už jen několik nároží, kolem kterých museli projít. V ulici panovalo mrtvé ticho. Šramocení a občasné pištění drobných zvířátek už ani nevnímali. V dokonalém tichu měli dojem, že k nim odněkud z Temné Čtvrti doléhá jakýsi monotónní zpěv. Ale bylo to asi jenom pouhé zdání.

Minuli poslední nároží a před jejich zraky se objevil dům z glazovaných cihel se šikmou, mědí pobitou střechou, která se leskla v dopadajícím světle. Chvíli na dům beze slova zírali. Pak G’fand radostně vykřikl a Ronin se pousmál. Vzápětí se vydali jeden za druhým dolů ulicí.

Ronin, který teď myslel na svůj úkol, se právě chystal vstoupit do okázale velikých a doširoka otevřených dveří, když jej zarazil silný odporný zápach. Po zádech mu z toho přejel mráz.

Připravil si meč a zamával jím, až se ostří zalesklo.

A v tu chvíli se G’fand vrhl do temného dveřního otvoru a zmizel uvnitř domu. Následoval přidušený výkřik. Ronin neváhal a skočil za ním.

G’fand neměl ani kdy tasit meč. Paže měl pevně přitisknuté k tělu, neboť jej svírala v objetí jakási těžko popsatelná nestvůra. Ronin zahlédl, jak se jí v přivřených žlutavých očích zablesklo a cosi černého se zvolna sunulo proti němu. Rozpřáhl se a zaťal meč do bestie.

Roninův obličej se znetvořil bolestí, která projela jeho znavenou paží. Prsty začaly tuhnout, a proto si musel pomáhat volnou rukou. Uchopil meč oběma rukama a vyprostil jej z těla zvířete.

Těžce se mu dýchalo a pot mu stékal do očí, které se pátravě rozhlížely v přítmí. Zahlédl nejasné obrysy asi třímetrové nestvůry, jejíž svalnaté zakřivené končetiny vzdáleně připomínaly obrovské pracky. V domě bylo málo světla a Ronin si jejím vzhledem nebyl tak docela jistý. Spatřil ještě silný zahnutý ocas. Tělo nestvůry se pravidelně vlnilo a rytmické záchvěvy jejích boků připomínaly srdeční puls. Zvíře obrátilo hlavu a Ronin si je mohl lépe prohlédnout. Ozvalo se ostré zasyčení pronikající mezi zaťatými zuby. Hrůzou se mu zježily všechny chlupy po těle.

Díval se do úzkých, protáhlých očí, naprosto odlišných od lidských. Měly úzké, kolmo postavené zřítelnice, které pulsovaly zároveň s tělem. Dvě nepravidelné štěrbiny pod očima sloužily zřejmě jako nozdry. Pod nimi se doširoka rozevíral skvrnitý ohavný zoban, zahnutý a ostrý jako břitva. Z něho vykukoval zakrnělý krátký jazyk, který působil v kontrastu s tělem poněkud komicky.

G’fand se stále ještě marně pokoušel osvobodit ze sevření. Ronin přiskočil a zasadil zvířeti ránu. Zbraň pronikla do šupinatého těla. Ronina obestřely mrákoty, sotva mohl dýchat. Vytáhl meč a znovu ťal. A ještě a další ránu. Zvíře vydalo zvuk připomínající táhlé zavytí a Ronin zjistil, že jeho rány bestii příliš neublížily. Nestvůra stále ještě pevně svírala G’fandovo umdlévající tělo v obrovských prackách. Ronina poléval ledový pot. Nedbal na palčivou bolest, která brzdila jeho paže a znovu zaútočil.

Oči fantastického zvířete se na temném pozadí ďábelsky leskly a vzduch zaplavil nepředstavitelně odporný zápach, který zahltil Roninovo hrdlo a zvedal mu žaludek. Plíce mu vypovídaly poslušnost, avšak Ronin stále mával a sekal mečem. Jeho pohyby připomínaly spíš stroj než živého člověka. Zkázonosný smrtící stroj. Adrenalin se mu v žilách zkoncentroval a nedovolil mu, aby podlehl bolesti. Stiskl pevně zuby a svaly napínal až k prasknutí. Příšera neumdlévala a zuřivě po něm sekala zobanem.

Roninovi se před očima začaly dělat mžitky a pozvolna si uvědomoval, že mu síly ochabují. Vzápětí mu cosi těžkého a mohutného dopadlo na záda, ucítil žár cizího těla. Najednou nebyl schopen protiúderu a nemohl se ani pohnout. Škubalo to s ním, velmi hrubě a drsně, cítil to až někde u hlavy. Nakonec bylo jeho tělo značnou silou vrženo vpřed. Snažil se ze všech sil nalézt oporu a vrávoral proti zdi. Chvíli předtím, než k tomu došlo, si uvědomil, že druhá nestvůra na něho číhala ukrytá v temném výklenku. Pak už jen cítil, že se propadá do temné bezedné propasti.

Najednou mu připadalo docela pěkné, že má kolem sebe tolik volného prostoru, pronikl jím pocit příjemného tepla a bezpečí. Pozoroval jemné nazlátlé paprsky tam kdesi nahoře a obestíral jej dokonalý pocit odloučení. Světlo vytvářelo neuvěřitelné obrazce. Ležel pokojně jakoby na dně hluboké studny, odloučen od okolního světa, s nímž ho spojoval pouze oválný otvor tam kdesi vysoko nahoře. Napadla jej bláhová myšlenka, že by mohl vstát a vyšplhat vzhůru, ke světlu. Věděl ovšem, že na to nemá dostatek sil. Byl sám, vydaný napospas svému osudu.

Zamžoural očima. Uvědomil si, Že odněkud vychází jakési bublání, jako když se voda dere na povrch. Netečně pozvedl oči ke světlému oválu nad hlavou. Opět zamrkal a najednou se mu v hlavě rozsvítilo.

Pokusil se posadit. Trochu to přehnal. V polovině cesty jej udeřila do hlavy závratná bolest. Pozvolna se pokládal, až se mu záda dotkla o stěnu místnosti. Opřel se a podržel si hlavu rukama. Uvolnil napjaté svaly, avšak musel vyvinout značné sebezapření. Počkal, dokud bolest nepominula.

Rozhlédl se kolem: asi dva metry od něho leželo G’fandovo tělo natažené na zemi. G’fand byl v obličeji smrtelně bledý. Přitáhl si ho blíž k sobě. Jejich vzdálenost mu připadala ne jako dvoumetrová, ale tisíckrát delší. Zjistil, že G’fand ještě slabě dýchá. Otevřel láhev a snažil se mu do úst vpravit kapku vody. G’fand trochu ožil a plíce začaly náležitě pracovat. Teprve potom se také Ronin trochu napil. Když se osvěžil, vstal a vydal se po místnosti hledat ztracený meč. Zároveň objevil i dveře.

Při návratu spatřil G’fanda, jak se snaží posadit. Protřel si oči a zašeptal: „Ať mě Mráz sežehne, mám pocit, že mi někdo zpřelámal celé tělo. Co se tu vlastně stalo?“

Ronin mu pomohl na nohy. „Máš pravdu. Nejde na tebe závrať?“

G’fand zavrtěl hlavou. „Ne, ne.“ Vykročil trochu toporně ke dveřím a opřel se o ně. „Jsme na konci naší cesty. Co jsme už vytrpěli, teď mám pocit, že ten pergamen máme na dosah ruky.“

Dům ze zelených glazovaných cihel tonul v poklidném šeru. Stál na samém konci slepé ulice, což bylo v tomto městě značně neobvyklé, vzhledem k tomu, jakým způsobem byla pojata celková městská architektura. Kromě toho byl dům postaven tak, že měl více stěn, než bývá obvyklé. Zdi směrem vzhůru ustupovaly, takže první patro mělo menší půdorys než přízemí. Jednoduché, glazurou opatřené cihly vypadaly jako nové; vůbec, celý dům budil zdání, jako by byl dokončen během poslední Periody. Skutečně vypadal velmi zachovale.

Z místa, kde právě stáli, neviděli ve zdech žádná okna. Průčelí domu vévodily obrovské dřevěné dveře, pobité silnými pásy oceli. Ke vstupu vedly široké schody z Černého kamene prorostlého růžovými a nazlátlými žilkami. Když přistoupili blíž, všimli si, že dveře jsou vyrobeny z měděných plátů, a ne ze dřeva. Museli se tedy splést, neboť zprvu se opravdu domnívali, že jsou dřevěné. Místo kliky byl do dveří zapuštěn Železný zčernalý kruh. Ronin jej pevně sevřel a opřel se zády do kovových veřejí, které pod váhou jeho těla povolily.

Dveře zavrzaly, tak tiše a nevtíravě, Že to spíš připomínalo zvuky, které vydává hmyz ve vysoké trávě za horkého letního dne. Pak se dokořán otevřely.

Ovanula je těžká vůně vzdáleně připomínající směs koření. Jako by kdosi v těchto místech po dlouhou dobu pálil vonné byliny a tyčinky, natolik byla silná a pronikavá.

Stáli v dlouhé vstupní chodbě, nad jejich hlavami se klenul vysoký strop. Podlahu tvořila silná dřevěná prkna opatřená tmavým nátěrem, která ležela kolmo ke stěnám. Mezi stěnami a podlahou byl úzký volný prostor, což vzbuzovalo dojem, Že se podlaha vznáší ve vzduchu.

Do chodby vedly troje mosazí okované dveře z tmavého dřeva s načervenalými léty. Na dveřích byly vyryty nějaké nápisy. „Rozumíš tomu alespoň trochu?“ obrátil se Ronin ke G’fandovi.

G’fand si nápisy pozorně prostudoval. „Nejsem si zcela jist, ale…“ Opět se zahloubal do nápisů. „Zkusme tyhle třetí.“

Ronin stiskl mosaznou tepanou kliku a zjistil, že se jí dá docela lehce otáčet.

V přízemí domu se nacházelo celkem osm místností. Na podlahách ležely tenké vytkávané běhouny a podél zdí byly rozestavěny drobné kusy nábytku z tmavého dřeva. Na stěnách visely tkané gobelíny s pozoruhodnými loveckými motivy. Zobrazovaly neznámé a hrozivě vypadající nestvůry a postavičky mužů a žen oblečených do slavnostních úborů vzdáleně připomínajících obleky, které nosili Saardinové. Všude kolem byla spousta nízkých mosazných prosklených vitrín, ve kterých spatřili nepřeberné množství vzácných předmětů z drahokamů, slonoviny a jemného porcelánu. Všechno vypadalo jako nové, nikde ani stopa po usazeném prachu.

Ve čtvrtém pokoji objevil Ronin nádherné točité schodiště, které vedlo do prvního poschodí. G’fand, který byl úplně vyveden z míry těmi nevídanými poklady, zatím horečnatě přebíhal od jedné věci ke druhé. Ronin jej vyhledal a řekl: „To by, myslím, mohlo stačit. Teď půjdeš se mnou tam nahoru.“ A jako první vykročil směrem ke schodům.

Nahoře byly tři pokoje. První pravděpodobně sloužil jako ložnice. V další místnosti byla podle Roninova názoru nějaká alchymistická laboratoř. Alespoň mu to tak připadalo podle vybavení. A poslední pokoj byl právě ten, který hledali. Od podlahy ke stropu byly plné dvě stěny obloženy samými knihami. Ke svému úžasu Ronin zaznamenal, že místnost má šestiúhelníkový půdorys. Na další stěně viselo zrcadlo z tepaného a leštěného stříbra. Také ono mělo tvar šestiúhelníku. Bylo zasazené do tmavě zeleného rámu vyrobeného z lesklého průzračného onyxu, prorostlého tmavšími žilkami.

U sousední stěny stály police plné pergamenových svitků, z nichž některé byly navinuty na válečcích z leštěného dřeva. Ronin k nim okamžitě přistoupil a podle pokynů Velkého Mága se pustil do hledání.

Náhle koutkem oka zahlédl nějaký podivný záblesk. Otočil hlavu. Zdálo se mu, že paprsek vyšel ze zrcadla. Když se však pečlivě rozhlédl pokojem, nenašel nic, co by mohlo takové odlesky házet. Zamířil tedy k zrcadlu a zahleděl se na vlastní obraz. A opět spatřil ten záblesk, který připomínal odraz světla na padající kapce vody.

Teď už přestal vnímat svůj obraz a místo toho sledoval cosi beztvarého, neurčitého, tvořeného světlem a barvami. V zrcadle se cosi pohnulo. Obraz před očima začal zběsile vířit. Ronina se zmocnila mírná závrať, pocit lehkosti, zdálo se mu, že se vznáší. K uším mu doléhalo jakési jemné šustění, jako když se v lese rozechvěje listoví stromů náhlým poryvem větru.

Náhle cítil, že je v nějaké chladné místnosti ozářené teplým, avšak tlumeným světlem. Místnost byla značně prostorná a na stěnách měla obklady z žilkovaného mramoru. Odněkud zdáli k němu doléhaly tiché kroky a šustění látky. Zvuky spolu chvíli ladily a vzápětí si odporovaly.

Vznášel se vysoko pod klenutými stropy chodeb a komnat. Postupně si uvědomil, že slyší směsici tónů linoucích se z mnoha hudebních nástrojů. Byla svižná, avšak tlumená, zvuky strun se slévaly do vířivé melodie. Okouzleně naslouchal té podivné vtíravé hudbě.

Nad hlavou mu proletěl smolně černý pták, dlouhými perutěmi tepal těžký vzduch. Ronin se podvědomě snažil zastřít si tvář, jaké však bylo jeho překvapení, když zjistil, že mu chybí tělo! Vznášel se a zjišťoval, že je nehmotný. Cítil pouze vlastní podstatu. Pták s dlouhým lesklým peřím a karmínově rudýma očima s temnými zřítelnicemi ho začal náhle pronásledovat. Měl neobyčejně veliké pařáty. V jednom svíral svíjející se ještěrku. Pták pak pařát otevřel a ještěrka spadla do ohně, který hořel kdesi pod nimi. Pták otevřel protáhlý zobák a kolem se rozlehl hromový lidský smích.

A potom Ronin zahlédl K’reen. Stála k němu zády a hovořila s nějakou tmavou postavou kdesi v pozadí. Ronin zřetelně rozeznával hřívu jejích jemných vlasů, křivky jejího těla, její bílou pleť, pevné svaly i její gestikulaci. Neznámý na ni tiše cosi vykřikl a několikrát ji udeřil do obličeje. Hlava se jí otáčela ze strany na stranu. Pak se náhle obrátila a ohlédla se. Ronin zůstal jako opařený: měla jeho obličej, byl strhaný a uplakaný.

Vzápětí se ocitl na jiném místě onoho podivného domu. Nebo to snad byl jiný dům, ale byl stejně záhadný. Opět dlouhá vstupní chodba. A na druhém konci stojí vysoká postava v černém lesklém kroužkovém brnění, vykládaném modrozeleným nefritem a světle modrým lazuritem. Bylo docela možné, že neznámý měl helmu, neboť silueta jeho hlavy byla mírně zašpičatělá. Ostatně, ten tvar byl Roninovi odněkud povědomý a známý, avšak postava byla příliš daleko a stála v přítmí, takže si nebyl tak docela jist. Po boku měla zavěšené dva meče, uložené v pochvách. Meče byly tak dlouhé, že se téměř dotýkaly země. Postava pohybovala rukama takovým způsobem, že Ronina napadlo, že třeba cosi hledá. Celé to trvalo jen krátce, pak se postava otočila a zamířila pryč.

Odněkud k němu dolehl chladný závan. Kadidelnice zavěšené na bronzových řetězech se začaly kymácet. Vítr sílil. Ronin cítil jeho studené objetí. Ledový dotek hledající svůj cíl – jaký? – jej citelně zasáhl. Odvrátil se, jako by se ho dotklo mrazivé ostří. Vstupní hala z mramoru tam dole se dostala do smrtonosného ledového objetí. Ronin zápasil s dechem. Zalykal se strachem a obestřela jej děsivá hrůza, která ho úplně paralyzovala. Cítil se zcela vyčerpaný a zesláblý, zmatený a opuštěný.

Náhle uprostřed všeho chaosu, do kterého se propadal, ucítil kapky vody. Dopadaly mu na obličej i na tělo. Pozvedl proto hlavu k rozvířeným purpurově zbarveným oblakům. Do uší jej zasáhla silná rána a půda pod jeho nohama se zachvěla. Oblohu pročíslo ostré bílé světlo. Napřáhl před sebe ruku.

Opět se zablesklo, nový světelný vodopád jej na okamžik oslepil.

„…a ne tam dole,“ zaslechl těsně vedle sebe G’fandův hlas.

Otřásl se.

„Ronine, posloucháš mě vůbec? Ty pergameny musí být někde tady.“

Zamžoural očima a navlhčil si vyprahlé rty. „Já myslím – spatřil jsem cosi v zrcadle,“ vyhrkl hlasitě.

G’fand k němu přistoupil. „V jakém zrcadle?“

Ronin přivřel oči a zahleděl se na šestihranný kovový plát, dokonale hladký, avšak slepý. Připadalo mu, že na něho onyxový rám významně pošilhává. Zavrtěl hlavou. Je to prokletý dům.

Pokrčil rameny a otočil se k zrcadlu zády. „Pojďme,“ vyzval G’fanda.

Probírali pergameny pěkně jeden za druhým, kus po kusu. Ještě jednou během práce se Ronin poočku podíval na šestihranné zrcadlo za svými zády. Přemýšlel o tom, co prožil, přemýšlel o tom, co to všechno znamená. Teď už byl přesvědčen, že mu Borros říkal pravdu. Tam na povrchu planety byl skutečně obyvatelný svět. Tak proč se mu Salamandr pokoušel něco nalhávat? Ne, to nechápal. Ale i tak mu bylo jasné, že se dostal do pěkně složité situace. Ještě do toho tolik neviděl, ale byl by hlupák, kdyby té příležitosti nevyužil. Snad to byla nuda, zvědavost či umíněnost, snad to byla řada malérů, které jeho rtuťovitou povahu přivedly až do těchto míst. Z jakého důvodu sem ještě zamířil? Jen v duchu pokrčil rameny a dal se znovu do práce.

Svitek v knihovně neobjevili. Připadalo jim to nepochopitelné. Vždyť se kvůli němu trmáceli takovou dálku, co všechno museli podstoupit, a nadarmo. Jenže Ronin nebyl zvyklý vracet se zpátky s prázdnýma rukama. Na to ani na okamžik nepomyslel. Pro něho to nebylo jen pouhé objevení pergamenu.

Poslal G’fanda, aby se porozhlédl po sousedních místnostech. On sám chtěl pořádně prozkoumat tento pokoj. V místnosti byla dřevěná podlaha z tmavě hnědých nablýskaných prken. A opět ani památky po nějakém prachu nebo opotřebení. Vedle stěn s knihami stály dvě nízké židličky, kterých si předtím nepovšiml. Sedačky měly potah z volských kůží, ještě dostatečně pevných, avšak již částečně otřelých. Polštáře k sezení byly vypouklé a po stranách se svažovaly. Užší strany měly zkosené a ke zkříženým dřevěným nohám byly připevněny pořádnými koženými řemeny sepnutými posuvnou mosaznou sponou.

Podél stěny, která byla přímo proti dveřím, se leskly tři skleněné vitrínky. Zamířil k nim, první byla prázdná, avšak na zelené plstěné podložce byla jasně patrná místa, kde ještě nedávno ležely dva předměty silné asi jako mužská paže. V druhé skříňce objevil velikánskou knihu, na první pohled značně starou. Byla otevřená. Z jedné strany leželo modré pisátko. Stránky však nebyly popsány. Ronin přistoupil ke třetí vitrínce a v ní spatřil cosi, co připomínalo dokonalý model vstupní haly, avšak bez stropu, takže se pohodlně dalo nahlédnout dovnitř. Model byl patrně vyroben z mramoru. Po obou stranách vstupní haly stály dvě řady sloupů a na nich byly v pravidelných rozestupech zavěšeny maličké kovové kadidelnice. Byla to mistrovská práce, vypracovaná do nejmenších detailů. Ronin se naklonil blíž a vzápětí dostal zvláštní nápad. Vždyť tohle je přece chodba, kterou spatřil v zrcadle, které není zrcadlem! Vrhl přes rameno rychlý pohled na osleplé zrcadlo.

Opět se sklonil k modelu. Tady je přece to místo, kde stál onen válečník v brnění, a tamhle vchod, kterým ta podivná postava asi vstoupila. Opět si připomněl omamnou melodii. Odstranil skleněný poklop. A tu si něčeho povšiml. Podlahou prosvítal paprsek nazlátlého světla. Chvíli na něj zíral a pochopil.

Vytáhl dýku a vrazil její špičku do podstavce, na němž spočíval model. Opatrně zabral, ale materiál odolával. Zkusil to na opačném konci a opravdu, po krátké manipulaci se mu podařilo dno vypáčit.

Celý rozčilený vytáhl ze skrýše list pergamenu, byl to patrně svitek, který tak dlouho hledali. Když uvolnil ostří dýky, model dosedl zpět na původní místo. Zavolal G’fanda. Oči přitom nespustil z popsaného archu. Celý svitek byl hustě popsán drobnými šiframi.

Vzájemně si poklepali po ramenou. Seběhli po širokém točitém schodišti, G’fand stále pevně svíral pergamen v dlani. Kroutil přitom hlavou. „Je to napsáno takovým písmem, které se mi asi nepodaří rozluštit.“

Ronin od něho svitek převzal. „Však on už se někdo najde, komu se to podaří.“ Stočil jej tak pevně, jak jen to šlo. „Hlavní je, že ho máme. A za žádnou cenu ho nesmíme ztratit.“

Stíny se prodlužovaly, šikmé paprsky světla dostávaly nazlátlé zabarvení. Když sestupovali po černých kamenných stupních, zlaté žilky hrály všemi duhovými barvami. V tu chvíli jim město připadalo poklidné, jak dne ubývalo, snášel se na ně melancholický a ospalý přísvit. Vydali se na zpáteční cestu stejnými uličkami, kterými prve přišli. Cítili únavu, ale zároveň je prostupoval pocit štěstí, protože dosáhli svého cíle.

Snad to bylo tím, že si spolu hlasitě povídali, snad povznesenou náladou, která je zaplavila, či snad to způsobil malebný pohled na město tonoucí v měkké záři, které jim teď připadalo mnohem přátelštější.

Možná v tom bylo i něco docela jiného, ale důležité bylo, že si přestali dávat pozor na to, co se děje v jejich nejbližším okolí. A najednou to přišlo. Opět ten pronikavý smrdutý zápach. Ronin se prudce otočil a bleskově tasil. Avšak už bylo příliš pozdě. Jakási obrovitá pěst ho doslova smetla. Dovrávoral na okraj ulice, kde se složil do příkopu. Plíce měl v jednom ohni a nebyl schopen se pořádně nadýchnout. Zběsile lapal po vzduchu, až se zalykal.

Jako ve snu zahlédl děsivou nestvůru, která je již jednou napadla, právě když směřovali k tomu začarovanému domu. Švihala silným ocasem ze strany na stranu a zuřivě se sápala na G’fanda. Ten tasil a snažil se všemi silami bránit. Byla to však marná snaha.

Ronin se zkoušel postavit na nohy, ale připadal si jako ochrnutý. Ležel v příkopu a snažil se pozvednout meč. Když se příšera přiblížila ke G’fandovi, zatajil se v něm dech. Zvíře otevřelo hrozitánský zoban a křečovitě jej sklaplo. Pak hráblo po G’fandově zbrani a uchopilo meč za ostří. Pod mohutným stiskem šestiprstých spárů kov doslova zapraštěl.

S nadlidským úsilím se Ronin zvedl na kolena a vzepřel se o zbraň. Hlava se mu kymácela jako hadrovému panákovi. Postavil se na nohy a snažil se znovu nalézt ztracenou rovnováhu. Meč měl stále opřený špičkou o dláždění. Pak vytasil dýku a napadl zvíře zezadu.

Nestvůra zatím stiskla G’fandovi hrdlo. Jeho tělo teď viselo bezvládně a zdálo se, že už mu není pomoci. Ronina opět ovanul smrdutý zápach a zamrazilo jej. Usilovně bušil nestvůře do zad. Bylo to, jako by mlátil do zdi. Zvíře si jej nevšímalo. Odskočil stranou a na okamžik zahlédl G’fandovy nohy, jak se klátí ve vzduchu. Oči měl vytřeštěné. Pak Roninovým tělem projela palčivá bolest a zakousla se do svalů. Ozval se jakýsi skřek. Vteřiny prchaly.

Připadal si jako zrnko máku proti té hoře masa, kterou nebyl schopen ztéci. Dýkou nepříčetně bodal kolem sebe, dokud mu síly stačily. Stále měl před očima G’fandův obličej znetvořený bolestí, a to mu dodávalo sílu. Celé tělo ho nesnesitelně bolelo a měl dojem, že od pasu dolů mu všechno odumřelo. Nohy sice stále ještě pracovaly a snažily se vyšplhat vzhůru po šupinatém těle, ale on je už vůbec nevnímal, jako by ani nepatřily k jeho tělu. V jedné ruce ještě stále křečovitě svíral dýku. Zalapal po vzduchu, avšak jeho plíce se tomu odpornému smradu vzepřely. Zvedl se mu žaludek. Oči měl zalité slzami. Stále ještě je upíral na lesklý hrot svého meče.

Zdálo se mu, že mu zápach prostoupil celým tělem. Cítil, že postupně tuhne, strnulost pokračovala stále výš. Brzy zachvátí mozek, a to bude jeho konec. Jakoby z jiného světa k němu dolehl strašlivý skřek, děsivě zdeformovaný, připomínající lidský hlas vycházející ze zvířecího hrdla. Všechno se s ním zatočilo v děsivém víru a Ronin cítil, že ho tělo přestává poslouchat. Ztuhlost postupovala výš a výš.

Zoufale se snažil přinutit své oči, aby zůstaly otevřené, když pohlížel do ohromných žlutavých, ale chladných očí té nestvůry. Měla temné zřítelnice, úzké a ostré jako odštěpek obsidiánu, a oči veliké jako kola. Zaslechl smích.

Vynaložil veškeré zbytky vůle a s vypětím všech sil pozvedl meč vysoko nad hlavu. Pak jej vrazil do rozšklebené tlamy a rozpáral ji.

Ronina zasáhla další vlna neuvěřitelného puchu. Začal se dávit. Jen matně si uvědomil, že slyší jakýsi zvuk, podobný tomu, jaké vydávají uvolněné dráty ve větru. Uchopil zbraň oběma rukama a mocně jí bušil do netvora. Do úderů vkládal všechno, co v něm ještě zbývalo. Vzápětí začalo zvíře kolem sebe chňapat, třáslo se a pronikavě skučelo. A pak se Ronin propadl do sametové tmy, zprvu se jí bránil, avšak byl natolik vysílený, že jí podlehl.

Když se probral, ještě stále jej sužoval ten děsivý zápach. Odkašlal si a otřel si rty. Dláždění kolem bylo kluzké, protože všude stály kaluže karmínově červené zasychající krve, která pozvolna černala. G’fand ležel několik metrů od něho, ale po nestvůře nebylo ani památky. Pomalu, opatrně povstal, přistoupil ke G’fandovi a poklekl vedle jeho těla. G’fand měl oči vyvalené, odulý jazyk visel z pootevřených úst, rty měl promodralé. Po bradě mu stékala narůžovělá pěna, která pozvolna zasychala. Pleť měl doslova průsvitnou. Krk svíral s trupem prapodivný úhel. Hrdlo bylo rozerváno na cáry, až prosvítala rudá průdušnice.

Roninovy oči vypadaly jako potažené našedlou blankou, když se skláněl nad tělem svého přítele. Poklekl mezi pozůstatky hrozné bitvy a upřeně na G’fanda zíral. Hlavou mu vířila spousta myšlenek, zmatených a neskutečných.

Stíny se pozvolna pokládaly na ulici, objímaly starobylé a záhadné budovy a dotýkaly se věkovitých dlažebních kamenů. Kdesi daleko vyštěklo nějaké zvíře, krátce a ostře, jakoby polekaně. Opodál se vynořila nějaká drobná zvířátka. Snad je přivábil pach čerstvé krve, ozývalo se jejich tiché ťapkání.

Ronin však nic z toho nevnímal. Ztěžka oddechoval a upřeně zíral na mrtvé tělo, které ještě nedávno myslelo, hovořilo, radovalo se a tesknilo.

Povstal. Zdálo se, že z něho téměř všechna bolest spadla. Sklonil se. Opatrně pozdvihl G’fandovu mrtvolu a přehodil si ji přes rameno. Připadalo mu, že je lehká jako pírko. Vykročil po kluzkém dláždění, aby sebral svůj meč. Špičkou boty narazil do nějakého předmětu, který odletěl o kus dál. Byla to rukojeť jeho dýky, z níž odpadlo ostří. Zvedl meč a uložil jej do pochvy.

Dláždění na náměstí se v houstnoucím šeru mdle lesklo. Ronin míjel napůl ohlodané mrtvoly zvířat, která předtím pobili. Rozhlédl se kolem sebe: na náměstí byl pouze on sám.

Došel až ke studni a bez rozmýšlení svrhl G’fandovo tělo do propasti. Teprve po dlouhé době k němu dolehlo tiché šplouchnutí a jemu se zdálo, že tam hodil pouze drobný kamínek.

Byla už skoro úplná tma, pouze několik nazlátlých paprsků ještě bloudilo ulicí. Místo světla teď panovalo venku hluboké příšeří. A tehdy konečně celý utrmácený dorazil k oprýskaným dveřím domu, kde bydlel Bonneduce Poslední, a opřel se o ně. Netušil, jak dlouho tak stál. Kdesi za jeho zády, v uličce, se ozvalo jakési čmuchání. Připadalo mu povědomé, jako by ten zvuk někde zaslechl, ale byl natolik vyčerpaný, že nedokázal pozvednout hlavu, aby se podíval. Za dveřmi se ozvalo Hyndovo zaštěknutí, a když se otevřely, zhroutil se Ronin do náruče Bonneduce Posledního.

Ve chvíli, kdy Hynd zaštěkl, sestupoval Bonneduce Poslední dolů po schodech. V jedné ruce nesl starý kožený pytel. Cosi do něj vložil a pravil: „Už je nejvyšší čas.“ Pak přehodil pytel přes židli a neobyčejně hbitě zamířil ke dveřím. Rameno na straně, kde měl postiženou nohu, mu přitom poskakovalo. Zabral za vstupní dveře.

Hynd s vrčením vyrazil do uličky. Po něčem chňapl a vytrhl z neznámého pořádný kus masa. Zatímco Bonneduce Poslední vlekl Ronina dovnitř, bylo slyšet bolestné kvílení. Pak jej Bonneduce Poslední usadil do širokého pohodlného křesla. Hynd vběhl dovnitř, olizoval si pysky a svým dlouhým čenichem za sebou přirazil dveře. Potom zalehl a pozoroval svého pána, který se pilně věnoval Roninovi.

Nejdříve se chvíli potýkal se špinavým a potrhaným korzetem. Pak stáhl z Ronina pozůstatky košile, ze které zbyly jenom cáry. Při pohledu na zubožené tělo se zdálo, že Bonneduce Poslední o hodně zestárnul.

„Takže Makkoni se dostali přes hranici,“ pronesl. „A pronikli až do těchto míst.“

Hynd pozvedl hlavu a postavil se tiše ke dveřím. Hlídal. Mužík si přitáhl kožený pytlík a vytáhl z něho mast, kterou Roninovi potíral paži a hruď. Přitom promlouval k Hyndovi: „Kostky mi sdělily pouze částečnou pravdu. Tenhle mladík se podle jejich řeči už neměl nikdy vrátit.“ Ruce se mu jen kmitaly. „Přestanu Kostkám věřit, to bych se z toho musel zbláznit, kdybych bral vážně všechno, co říkají. Asi to tak bude nejlepší.“

Bonneduce Poslední odběhl kamsi do nitra domu a vrátil se s pohárkem vody. Vhodil do nádobky trochu hrubozrnného nahnědlého prášku a snažil se vpravit tekutinu Roninovi do úst. Nejdříve však musel pořádně zabrat za bradu, aby se mu je podařilo otevřít.

„Teď se z toho vyspí a trochu se dá dohromady.“ Zbytek nápoje vychrstl do vyhaslého popela v krbu. „Beztak si už vytrpěl svoje. A to ještě jeho utrpení neskončilo. Co naplat. Čeká ho ještě další peklo.“

Zvedl se a hbitě odrázoval někam dozadu. Když se vracel, svíral v dlani malou věcičku z hnědého onyxu a rudého jaspisu. Vstrčil ji do pytlíku. „A teď mi zbývá ještě jedna povinnost, než opustím tohle Město.“ Vytáhl cosi z koženého pytlíku a na chvíli tu věc podržel v ruce. Krátce ji pomnul mezi prsty. „Ano,“ pravil tiše, „tohle mu hodně napoví.“ Položil věc na stolek před spícího Ronina.

Probudilo jej ticho, hluboké a dokonalé ticho. Něco mu však v tu chvíli scházelo a okamžik trvalo, než na to přišel. Naprosto jasně si uvědomoval, kde se nachází. A pak mu došlo i to ostatní; neslyšel tikání.

Vstal a zavolal. Žádná odpověď. Přešel pokoj a vyběhl po schodech. Podivil se, že jej tělo už vůbec nebolí. Pokoje zely prázdnotou. A v přízemí také nic nenašel. Bonneduce Poslední s Hyndem po sobě nezanechali sebemenší památku, jako by tu ani nikdy nebyli.

Dopadl zpět na židli. Okny zanesenými špínou se prodíraly první paprsky. Ronin pozoroval dopadající světlo a jeho pohled padl na lesklou rukavici, která ležela před ním na stole. Byla to jediná cizí věc v tomto domě.

Sáhl po ní. Udivilo jej, jak podivně vypadá. Byla značně těžká. Všiml si, že ve špičkách prstů není sešitá. Jako by v těch místech bylo volné místo pro nehty. A potom ho do očí udeřily další dvě věci: rukavice byla celá poseta šupinami a byla šestiprstá. To snad není možné, pomyslel si v šoku. Avšak čím déle nad tím uvažoval, tím více nabýval jistoty. Skutečně držel v ruce rukavici, kterou na sobě měla ta příšera, s níž se společně s G’fandem utkali. A ten netvor pak Vědce usmrtil. V očích se mu zablesklo. Znovu si vybavil náměstí, tělo padající do bezedné studny, tiché šplouchnutí. Věděl, že v té chvíli nemohl jednat jinak. Teď už o ničem nepochyboval.

Bez otálení si na levou ruku navlékl rukavici a ohnul prsty. Stříbřité lesklé šupiny se zaleskly v ranním světle.

Pak vyšel z domu a pustil se křivolakou uličkou. Chladivý, čerstvý vzduch mu proudil do tváře. Vydal se na zpáteční cestu, zpět k Borrosovi, zpět do Freeholdu.

18

Ještě se leskly. Byly vlhké, ale kalné. Vešel se do nich celý svět, viděly všechno a přece už nespatřily nic. Ronina nejbolestněji zasáhlo, že se v jeho rysech usadily pozůstatky strachu. A ještě k tomu krvavé podlitiny. To musel skončit zrovna takhle? Už podruhé v krátké době se Ronin střetl se smrtí.

Stál v Medicinmanově malém pokojíku. Původně šel navštívit Borrose a nenalezl ho.

Zíral na tělo ležící na lůžku. Zaživa míval Medicinman také takový uštvaný a vyděšený výraz. Zakalené oči tupě zíraly někam do stropu. Co jen to s tebou provedli, Stahligu?

Plamínek osamělé lampičky se roztančil průvanem. Dveře do Koridoru se otevřely a Roninova ruka instinktivně sáhla po zbrani.

„Rád bych ti dopřál, abys ji mohl použít,“ pravil Freidal tiše. Ronin se zvolna obrátil a zahlédl Saardina ze Security v doprovodu tří Daggamů. Freidal přešel k tajným dveřím a otevřel je. Za nimi stáli další čtyři Daggamové.

Saardin se příšerně zašklebil. „Jen račte vstoupit. Kdepak máme ty hrdiny, před kterými se chce Bladesman vytáhnout?“ Za tichými slovy se skrývala potlačovaná škodolibost. „Nechceš si vybojovat cestu ven? A nás všechny pobít?“ Zdravé oko se ďábelsky zalesklo. „Odeberte mu zbraně,“ vyštěkl Freidal. Daggamové ochotně splnili jeho příkaz. Ronina napadlo, že si Freidal dovedl vybrat příhodné místo. V tak malé místnosti se nemohl pořádně bránit. Neměl žádnou šanci.

Freidalův obličej připomínal strnulou masku. Ulízané vlasy se jen leskly. Vypadal spokojeně, téměř šťastně. „Nenapadlo tě ani na okamžik, že není možné opustit vyhrazená Poschodí tak, abych se to okamžitě nedověděl?“ Přes úzké bezkrevné rty přeběhl kratičký úsměv. „Ty hlupáku!“ Při řeči se mu jazyk zvolna odlepoval od horního patra. „Varoval jsem tě. Bral jsem na tebe ohledy, ale tys nedbal.“ Freidal přistoupil do jeho těsné blízkosti. Zároveň přiskočili dva daggamové a popadli Ronina za zápěstí, ačkoliv ten se ani nepohnul.

Saardin přistoupil ještě blíž a rozhalil Roninovi korzet. Se zájmem si prohlížel šrámy na jeho hrudi.“Jak vidím, tak jsem se nemýlil.“ Přejel prsty podél zhmožděného místa. „Víš, pořád jsem z toho zatraceného Velkého Mága nemohl vyrazit to, co jsem potřeboval. Hlupák jeden! Ale k tomu dalšímu přišel opravdu jen náhodou.“ Nepříjemně, skřehotavě se zasmál. „Já věděl, že se vyplatí dát tebe s Borrosem dohromady.“

Ukázal prstem pod Roninův pás. „Ale, copak je tohle?“ Popadl jeho pravou paži a odstrčil Daggama, který stál vedle. Pozvedl Roninovu paži vzhůru. V tlumeném světle se zaleskla rukavice. „Snad to není ta věc? Nebo pro co tě vlastně poslal tam Dolů?“ Zahleděl se Roninovi zpříma do očí a ostře vyštěkl: „Je to ono?“ Falešné oko se zablýsklo. „Jak vidím, teď půjde o to, kdo s koho.“

Ronin si vzpomněl na Nirrena. Kde asi teď zrovna je? Tehdy, když odcházel tam Dolů, jej už nestačil vyhledat. Teď to vypadá tak, že Nirren možná porušil dohodu. Avšak, pomyslel si, v životě bych neřekl, že to vezme takový spád. Nebo že by mu pomohlo to, co se ode mě dozvěděl o Borrosovi? Teď už neměl šanci, aby zjistil, jak to vlastně bylo.

Freidal mu pevně sevřel paži a švihl jí stranou. „Medicinman neměl dvakrát pěknou smrt. Pokoušel se tě krýt, ale potom dostal strach.“ Ronin si připomněl, jak tehdy Stahlig protestoval, jak ho varoval. Starý pán se mu snažil domluvit.

„Jak to, že ze sebe děláš hlupáka? Vždyť se podívej, co z něho zbylo. Jen kus masa, zahnívajícího a smradlavého masa.“ Freidal nakrčil nos a s odporem do sebe nasál vzduch. „Mrtvoly se mi odjakživa hnusily. Ale Stahliga jsem nechal přinést z jiného důvodu. A jenom takový pitomec jako ty to neumí pochopit.“ Šťouchl do Ronina, až se předklonil, a potom dal znamení dvěma Daggamům, kteří mrtvolu převrátili. Freidal si zatím pohrával s rukavicí. „Dávej pořádný pozor. Jestli se zrovna nevyžíváš v násilí, snaž se nejdřív, aby sis zachránil život.“ Udeřil Ronina do obličeje, měl ledovou dlaň. „Byla by věčná škoda rozmašírovat takové tělo.“ Pleskl rukavicí podél stehna. „Že bys to nechtěl pochopit?“

Náhle k němu dolehl nějaký povyk z vedlejší místnosti. Freidal vyrazil vpřed, jako by zapomněl, že se všude kolem nich rozkládají stěny Freeholdu. Otočil hlavu, aby zjistil Roninovu reakci.

Ronin zahlédl, jak tři muži v krátkých kalhotách přiléhavého střihu a v kožených kabátech hořčicové barvy odstrčili do rohu jednoho z Freidalových Daggamů. Byl to ten, který právě před chvílí manipuloval s mrtvolou. V čele skupinky stál štíhlý rudolící muž s plnými rty. Přes hruď měl široký pás s několika dýkami, jejichž rukojeti byly posázeny drahokamy.

„Saardine,“ oslovil Freidala uhlazeně.

„Vossi,“ ucedil Freidal mezi zuby. „Co to má znamenat?“

Voss spočinul pohledem na Roninovi. „Á, tady ho máme. Už jsme byli strachem bez sebe, že se mu něco zlého přihodilo.“ Následoval vítězoslavný úsměv. „Řekl bych, že rozhovor s muži od Security není zrovna to nejpříjemnější trávení volného času.“

Freidalovo zdravé oko skoro vypadlo z důlku a v tváři mu cukalo. „Vaše chování je neomluvitelné! Bakka! Turis! Dohlédněte, ať ty lidi odtud okamžitě zmizí!“

Chondrin pozvedl ruku. „Tak moment, Saardine. Salamandr si přeje, aby ho Ronin navštívil. Je znepokojen tím, kde se momentálně nachází. Pochopte, jeho bezpečnost…“

Freidalův obličej zbrunátněl. „Cože jste to řekl?“

Celý se třásl potlačovaným hněvem, nepominul jste se náhodou na zdravém rozumu? Tohle je jasně záležitost Security.“

Voss se chladně pousmál. „Ne. Já jsem v pořádku. Avšak mám obavy, zda vy jste se nespletl.“

Saardin zpražil Chondrina svým zdravým okem. Pak se otočil a vztekle máchl rukou. „Tak si ho tedy odveďte,“ zařval mocným hlasem. „Sbalte si ho a koukejte vypadnout!“

Voss se obrátil k jednomu ze svých mužů, který převzal od Daggama Roninovu zbraň. Poté přistoupil k Freidalovi a pravil: „Tohle mu máme také donést.“ Vyškubl rukavici ze Saardinovy dlaně a vzápětí se všichni čtyři vzdálili.

Místo, kde posledně seděla žena s rozpláclým obličejem, dnes obsadil nějaký muž. Prošli vnitřními dvojitými dveřmi a pustili se průchozí halou dál. Muž, který až dosud nesl Roninovy zbraně, na konci chodby předal veškerou výzbroj Vossovi a zmizel v pravých dveřích.

Voss otevřel protější dveře a uvedl Ronina do místnosti s nízkým stropem, která byla osvětlena několika lampičkami. Ronin nespatřil žádné Lustry. Stěny místnosti byly tmavé a holé. Naproti ve stěně zahlédl další dveře. Uprostřed stála jednoduchá dřevěná židle. Voss Roninovi naznačil, aby usedl. Ronin s pokrčením ramen poslechl. Neměl naprosto tušení, proč jej sem přivedli. Už toho ve svém životě zažil tolik, že se tomu ani příliš nedivil.

Vzápětí jej ovanula silná kořenná vůně. Neslyšel, že by se dveře otevřely. Spatřil Salamandra, který se zastavil u jeho židle. Byl oblečen v černé košili a kalhotách. Na nohou měl nataženy vysoké úzké boty. Jemná síťovaná vesta z červeného zlata se jen leskla. Na širokém koženém pásu karmínové barvy měl zavěšený meč. Pod hrdlo si připevnil rubínovou ještěrku.

Vos, který se opíral o Roninův meč, podal Salamandrovi rukavici. Salamandr si odfrkl a pak si ji navlékl na svoji obrovskou ruku. „Ale?“

Voss pokrčil rameny. „Vypadá to, že tu věc přinesl, když byl tam Dole.“

Salamandr se zahleděl na Ronina. „Kam až ses dostal?“

„Tam, kam jsem potřeboval.“

Pak se Salamandr obrátil k Vossovi. „To se nedivím, že o něj měl Freidal takový zájem.“

Někde za zády zaslechl Ronin nezřetelný pohyb, jako by kdosi další vklouzl do místnosti, avšak Salamandr se neobrátil a Ronin se na židli nemohl otočit.

„Drahý chlapče, doufám, že si uvědomuješ, co jsem pro tebe právě udělal. Freidal asi není příliš potěšen, když si na to vzpomene.“

Ronin pohlédl do uhlově černých očí. „Taky jsem si všiml. A oddělal Medicinmana.“

„Ale?“ Salamandr pozdvihl obočí. „To je mi líto. Znals ho hodně dlouho.“ Rozhodil ruce. „Opravdu mě to velice mrzí.“

„A myslím, že Velkého Mága taky odstranil.“

„Ach ne, můj milý. O to se jen pokusil. Ne, Borros má příliš velkou cenu. Teď sedí pod zámkem o několik Poschodí níž.“

„To jsem netušil, že máte o Borrosovi tak dobré informace.“

„No, vidíš.“ Salamandr se ušklíbl. „Nebylo to ode mě zrovna prozíravé.“ Trochu zaváhal. „Avšak ty, milý hochu, si pamatuj, že k tobě budu přistupovat jako k příteli, ke svému spojenci…“

„Vás asi mrzí, že on je…“

„Ale ani v nejmenším, drahý chlapče, ani v nejmenším. Já pouze chci, aby ses dostal na úroveň, která ti náleží. A u mě jsi vždycky vřele vítán.“

Voss se ošil.

„Tím chcete naznačit, že bych se měl stát vaším Chondrinem? Vždyť už jednoho máte. Ale o tom jsme už někdy dřív mluvili. Jak by se vám líbilo, kdybych si dělal zálusk na vaše postavení?“

Salamandr se přestal ovládat. Oči mu plály. Udeřil Ronina do obličeje. „Jsi zatracený pitomec. Já ti vycházel všemožně vstříc a ty na mě pliveš. Cožpak si myslíš, že zapomínám?“

„Jednu chvíli jsem měl opravdu dojem, že byste mohl pochopit, že…“

„Á, tak já bych měl něco chápat! Já tě trénoval, aby na tebe ve Freeholdu nikdo neměl, já dohlížel na to, aby se tvé schopnosti rozvíjely. Dalo mi pořádně zabrat, než jsem tě odtamtud dostal. Musel jsem ti dát pořádnou výchovu a rozvíjet tvé schopnosti. Jako tvůj Instruktor jsem to s tebou neměl lehké.“

„Tak se mi zdá, že děláte, jako by to všechno byla jenom vaše zásluha.“

„Taky že je! Dal jsem si na tobě záležet. Všechno, co jsem uznal za vhodné, jsem ti dopřál.“

„Ne tak úplně.“

Salamandr se naježil, ale dál pokračoval sametovým hlasem. „Trénoval jsem tě, abych z tebe jednou udělal svého Chondrina, abys byl neporazitelný. Cožpak si neuvědomuješ, kolik jsem věnoval času výběru vhodných chlapců a jejich tréninku? To přece nemůžeš popřít. A čeho jsem se od tebe dočkal? Akorát mi vrážíš dýku pod pás.“

„Ale to sem přece.“

„Mlč!“ zařval Salamandr, celý brunátný. V celé své mohutnosti se naklonil nad Roninem jako bůh pomsty. „A nemysli si,“ ucedil ledově, „že mi tu budeš vyprávět nějaké báchorky.“ Nachýlil se kupředu. Ronin vycítil Vossovu přítomnost těsně za svými zády, třebaže jej neviděl.

„Je mi jasné, na co hraješ, ty jsi totiž nebyl přijat do stavu. Odjakživa jsi býval lehkomyslný a přemýšlení jako takové jsi bral na lehkou váhu. A to je velká chyba, nenapravitelná chyba.“ Uhrančivé oči se leskly jako v horečce, když Ronina upřeně sledoval. „Tady Voss přijat byl. On – musel odstranit dva další Studenty, aby byl hoden svého postavení Chondrina.“ Zasmál se, byl to úsečný a podivný smích. „A kvůli tobě se ho vzdávat nebudu. Takový nesmysl!“ Povstal a pohlédl na Roninovu hlavu. Pak odvrátil zrak. „No, a teď vyzkoušíme, jak dlouho ti bude trvat, než mi povíš všechno, co mě zajímá.“ Pokynul Vossovi. „Přines mi…“

V tom okamžiku se rozlétly dveře do haly a dovnitř vpadl jeden Bladesman. Salamandr vzhlédl.

„Velký Mág,“ vyrazil příchozí, „Velký Mág unikl hlídce Security.“

Salamandrovy oči opět zabloudily kamsi za Roninova záda. Někdo se tam pohyboval. „Ten pitomec!“ Pohlédl na Vosse a hodil mu rukavici. „Víš, co máš dělat.“ Otočil se na podpatku a vyběhl za poslem.

„Tak se zvedneme,“ pobídl jej nezúčastněně Voss. Rukavici si zasunul za opasek.

Ronin povstal a společně vykročili z místnosti. V předpokoji minuli šest mužů, dva z nich střežili dvojité dveře vedoucí do Koridoru. Ronin si pomyslel, že Freidal měl pravdu, když říkal, že teď to všechno teprve začne.

Prošli dveřmi a Voss jej postrčil směrem vpravo, dolů do Koridoru. Zaslechli nějaký povyk kdesi daleko od nich, ozývalo se dupání, řinčení zbraní a nesouvislé výkřiky. Ronin cítil špičku Vossovy dýky na svých zádech.

„Kam se to vlastně ženeme?“ vyptával se Ronin.

„To vás nemusí zajímat.“

Ronin jen pokrčil rameny.

„Jak jste to vlastně dokázal?“

Ronin se pootočil, do zad jej píchl kovový hrot. „A co jako?“

„No přece jste se odtamtud dostal zpátky živý.“

„Nějak už jsem si poradil.“

„Pch! Salamandr měl pravdu. Vždyť vy jste učiněný šílenec! Copak si neuvědomujete, jak jste mu zavázaný?“

Ronin mlčel.

„Máte k němu morální závazky…“

Asi si toho nevšiml. Za ohybem Koridoru se od stěny odloupl temný stín a vyrazil proti nim. Ronin si nebyl jistý, zda jej Voss rovněž zaregistroval. Snažil se udržet krok a napadlo ho, že teď může dojít ke zvratu. Tady v Koridoru je Voss značně zranitelný. Až dojdou na místo určení, nebude mít Ronin skoro žádnou šanci. Připomněl si šumění větru, žlučovitá slova, zvláštní kořennou vůni, která se mísila se zpěvem ptáků, a přesnost, s jakou dovedl Voss zasáhnout vyhlédnutý cíl.

Před nimi se v přítmí rýsovala mužská postava, avšak Voss si dosud zřejmě neuvědomoval, k čemu se schyluje. Ten člověk musí být doslova přilepený na stěnu, napadlo Ronina.

„Vděčíte mu za to, že vám zachránil život,“ pokračoval Voss. „Měl byste s ním spolupracovat.“

Temný stín se odlepil od zdi. Ronin uskočil vpravo, zároveň pozvedl pravou paži, aby odvrátil úder dýky, který vzápětí očekával. Avšak Voss mu nevěnoval pozornost. Stál a tupě zíral na postavu před sebou. Oči na něho prozradily, že je naprosto šokovaný.

Také Ronin cítil, jak mu v žilách bouří zpěněná krev. Nirren! To Nirren teď stál před Vossem, v ruce svíral meč, který napřáhl před sebe.

Voss se trochu vzpamatoval. „Co tady pohledáváte, na tak vysokém Poschodí?“

Nirren se zašklebil. Rty se mu sevřely do úzké štěrbiny. „Kam ho vedete?“

„To není vaše starost. Kliďte se stranou!“

„A co když se mu nebude chtít pokračovat v další cestě?“

„Tenhle si moc vybírat nemůže.“

„A já říkám, že může.“

Voss bleskově sáhl po zbrani, avšak Nirren přešel do neočekávaného výpadu podobně jako nějaký tanečník, nakročil jednou nohou vpřed a mírně se zhoupl v koleni. Vzduchem cosi zasvištělo. Voss se zatvářil překvapeně. Stále ještě upíral oči na svoji dýku s rukojetí vykládanou drahokamy, která se zabodla do protější stěny ve výši lidské hlavy. V tu chvíli mu pronikl meč hrudí. Chvíli tak stál: krev skrápěla ostří meče. Nirren vytáhl meč. Vossova pravá ruka se rozkomíhala a tělo bez života se skácelo k zemi.

Nirren se Vossova obličeje dotkl špičkou boty, hlava se pomalu otočila. Obrátil ji obličejem k Roninovi a ušklíbl se. „Tohle není zrovna nejlepší řešení. Raději bych viděl, že si s ním sám nějak poradíš.“ Povzdechl si. „No, nic. Kdeže jsi byl tak dlouho? Taky G’fand se někam vypařil.“

Ronin obešel Vossovu mrtvolu a vzal si svou zbraň. Pak vytáhl rukavici, která vykukovala zpod opasku. „Vydal jsem se na cestu tam Dolů. Poslal mě tam Velký Mág.“

„Takže tys tam šel kvůli němu!“

„Jistě, a rád bych ti o tom něco pověděl,“ odvětil Ronin a připevňoval si meč k opasku. Blížili se k jedné ze Schodišťových Šachet. „Ale nejdříve se musím setkat s Velkým Mágem. Prý utekl Freidalovi.“

Nirren přisvědčil. „Ano, vím to. A na tu Krysu se taky chystám. Myslím, že jsem konečně zjistil, co je zač, i když mi to připadá příliš fantastické…“

Ronin ho přerušil. „Poslouchej, když jsem byl tam Dole, tak jsem se dozvěděl neuvěřitelné zprávy. Velký Mág má pravdu, na této planetě nežijeme jenom my.“

„Cože?“

Oba dva zároveň si povšimli jakéhosi záblesku, ale už se nedalo nic dělat. Nirrenova dolní čelist poklesla, pak reflexivně pozvedl paže, jako by se chtěl ochránit. Ze zad mu vytryskl proud krve. Nachýlil se dozadu a pozvolna klesl na zem.

Ronin vyrazil směrem ke Schodišťové Šachtě, avšak směsice zvuků tvořená dusotem bot a nesouvislými výkřiky mu zabránila v tom, aby zjistil, kterým směrem útočník zmizel.

Vrátil se zpět do Koridoru a poklekl vedle Nirrena. Na hrudi mu oděvem prosakovala krev. Roztrhl košili a vytáhl zaraženou dýku. V dlani ucítil chladné drahokamy, které zdobily rukojeť. Zející otvor ucpal smotaným kusem látky. Bílá tkanina se zbarvila rudou krví.

Nirrenovy oči byly stále jasné, ještě byl při smyslech. Původně se chtěl Ronina zeptat na záměr Velkého Mága. Teď namísto toho řekl: „Co se přihodilo G’fandovi? Pověz!“

Ronina začaly nesnesitelně pálit oči. „Vzal jsem ho s sebou. Říkal jsem si, že by mi mohl pomoct, když se vyzná v těch tajných šifrách.“

„A pomohl ti?“ Dech se ztrácel, neboť Nirren se pozvolna dostával do komatu.

„Ano.“ Ronin se mu podíval do očí. „Zabili ho. G’fand…“

Nirren se celý otřásl. Na zádech byl už úplně zmáčený od vlastní krve. Křečovitě sevřel Roninovu paži a v očích se mu objevilo zoufalství, které Ronina doslova deptalo. „Ta Krysa,“ promluvil s přemáháním. „Teď to vím jistě, podle té dýky. Jdi tam Nahoru a potom…“ Hlava se mu svezla a Ronin ji zachytil. „Nahoru, musíš tam Nahoru…“ Namísto dalších slov se ozvalo jen zachroptění. Světlo v Nirrenových očích pohasínalo, už teď připomínaly mrtvý kámen. „Myslím si, že je to… sebranka… nic než sebranka.“ Zavřel oči, vypadal strhané. „Teď už na tom nesejde, Ronine. Promiň mi to.“ Z úst mu vytryskl pramen krve, který až dosud s maximálním úsilím zadržoval.

19

Nahoru. Nahoru. Stále vzhůru, pořád výš. Tmy neustále přibývalo a tam kdesi hluboko dole pod ním pozvolna utichal bláznivý mumraj. Měl pocit, jako by mu v uších fičel ostrý vítr a neustále slyšel Nirrenovo: „Teď už na tom nesejde.“ A moc dobře věděl, že je to pravda. Svět se pro něho zhroutil. Potácel se v temnotách, bez cíle. Jen jeho nohy jako by nechtěly rozumět. Nesly ho bez zaváhání, pořád výš Schodišťovou Šachtou, „…musíš tam Nahoru,“ řekl Nirren a on jej poslechl. Kdesi ve svém nitru si uvědomoval rozhořívající se požár, požár nenávisti, který se neustále rozrůstal a sílil, požár, který byl živen vším, co až dosud prožil. Určitě to byla Krysa, která Nirrena připravila o život. Nirren jí byl na stopě a už ji měl na dosah ruky. A byla blíž, než si Nirren uvědomoval. Vybíhal do jednotlivých Poschodí. Plíce mu hrozily prasknutím. Výš a ještě výš. Podíval se na své ruce: v jedné dlani svíral dýku, kterou byl jeho přítel zavražděn. Na druhou ruku si navlékl stříbřitou rukavici. Dýka měla rukojeť vykládanou drahokamy. Vzápětí se mu myšlenky stočily na Borrose. Kam asi zamířil poté, co unikl Security? Určitě sem Nahoru.

Dostal se až na samý konec Schodiště. Procházel Koridorem se zářivě žlutými stěnami. Na podlaze ležela silná vrstva prachu, i po stěnách se držel nános prachu. Pohlédl na zem. Spatřil řadu nejrůznějších stop, určitě tudy prošlo dost lidí. Rozběhl se do sousedního Koridoru, barva stěn byla v těchto místech poněkud tmavší. Ani tam neobjevil žádný průchod. Rychle se vrátil zpět a cestou si spílal. Teď už šlo o krk.

Koridor končil. Tady Nahoře, téměř na samém vrcholu Freeholdu, nevytvářel Koridor kruhovou chodbu, jak to bylo obvyklé v nižších Poschodích. Ronin se zastavil před tmavými dveřmi Výtahu. Stiskl Černý knoflík a dveře se rozevřely. Rychle vstoupil dovnitř. Výš, ještě výš. Byl tu ještě jeden knoflík. Stiskl jej. Kabina začala stoupat vzhůru. Oči studené jako kámen. „Promiň mi to, Ronine,“ řekl mu Nirren. Co tím vlastně myslel? To já bych se ti měl omluvit, příteli. Ale přišla smrt a neexistovalo nic, co by ji zastavilo.

Zdálo se, že Výtah zastavuje. Dveře se otevřely. Byl skoro Nahoře, pod samým povrchem planety. Tak blízko. Že by tam vedly nějaké schody? Vystoupil z Výtahu. Stál v místnosti s rudými stěnami a oválným půdorysem. Uprostřed byla černá deska, z níž vedl žebřík kolmo vzhůru a mizel nahoře v kruhovém stropním otvoru. Ve stěně zahlédl malá otevřená dvířka a za nimi úhledné hromádky nějakého prádla. Jedna z nich však byla pořádně zpřeházená. Roninovi to pomalu docházelo. Vzpomněl si na Borrose…

Zaslechl nějaký pohyb. Zpozorněl. Sáhl po meči a otočil se. Dýku měl ještě zasunutou v pouzdře. Proti němu zasvištěl meč. Stačil jej však odrazit. Zbraně se zkřížily. Kdyby jen trochu nesprávně pohnul zápěstím, měl by co dělat, aby ruku ze sevření vyprostil.

Pohlédl na útočníka a ustrnul. Krev ve spáncích mu začala divoce bušit a měl pocit, že všechno kolem něho se dostalo do divokého víru. Byla to ona: na sobě měla úzké kalhoty a přiléhavý kabátek v barvě světle hnědé kůže. Přes hruď jí vedl úzký pás, na němž jí mezi ňadry visela pochva z červené kůže.

Zaujímala běžný postoj charakteristický pro Combat. Široce se rozkročila, kolena mírně pokrčená, hruď natočenou bokem tak, aby soupeři vystavila co nejmenší část svého těla. Rukama pevně svírala meč téměř totožný s tím, který měl Ronin. Tmavé vlasy si sčesala z očí dozadu a upevnila je plochou zlatou sponou. Její účes tak trochu připomínal helmu.

Jak před ním stála, všiml si drobných krůpějí potu, které jí vyrazily na čele v blízkosti vlasové linie. Oči se jí leskly jako v horečce. Zornice měla značně rozšířené, takže téměř překrývaly duhovku. Usmála se a z jejího úsměvu dýchl ledový závan. Vycenila drobné, pravidelné zuby. Vypadala skutečně hrozivě.

„K’reen,“ vydechl.

Ostře se zasmála, v jejím smíchu bylo cosi trpkého. „Co já jsem se na tuhle chvíli načekala!“ pronesla pevným hlasem. Švihla proti němu mečem a on se pouze zmohl na to, aby jej instinktivně odrazil. Zdálo se mu, jako by mu pod nohama ujížděla pevná zem. Byl z toho naprosto vedle. Nebyl schopen pohybu. Nebyl schopen z ní spustit oči. Pomalu jej obcházela a jejich pohyby připomínaly zpomalený tanec podle nějaké prapodivné hudby. Opět zaútočila. Zase se jen bránil.

„Ty a Bladesman,“ zašeptal. „Je to možné?“

„Tak pojď,“ vyzvala jej hlasitě. „Pojď a ověř si to.“ Opakovaně na něho dorážela a nutila ho k ústupu. V očích jí planulo studené světlo. Tvářila se vítězoslavně, když před ní couval.

Zíral na ni a pomalu si skládal jedno k druhému. Ona už nebyla tou krásnou něžnou dívkou a už vůbec se k ní nehodila slova, která si běžně spojoval s její osobou. Stála teď před ním jakoby obnažená a vysvlečená ze své ženskosti. Najednou měla cosi navíc a naopak zase postrádala něco, co k ní v minulosti patřilo. Byla úplně změněná.

Sálala z ní síla.

Stísněnou místností se rozléhalo řinčení zbraní.

„Tak teď konečně vidíš, kdo doopravdy jsem!“ vykřikla divoce. „Nejsem ta, za kterou bys mě chtěl mít. Salamandr mě dobře odhadl – a udělal ze mě Bladesmana. Nechtěl se však protivit Tradicím. Léta jsme pracovali potají, aniž by ostatní Saardinové pojali podezření, nebo si dokonce něčeho všimli.“

Pohybovali se podél oválné místnosti: ona útočila, on ustupoval. Ustavičně na něho dorážela, prověřovala jeho síly, zkoušela.

„Proč?“ zeptal se jí. „Proč tě trénoval?“

Ledově se usmála. „Zčásti proto, že potřeboval soustředit moc do svých rukou. Možná že bys o tom sám mohl něco vědět,“ dobírala si ho.

I když se to v tuhle chvíli nehodilo, připomněl si Ronin Salamandrovy výčitky. Ale na vzpomínky nebyla vhodná chvíle, raději to rychle pustil z hlavy. „Vždyť i ty jsi mohl být jeho Chondrinem!“ zasyčela a zaútočila proti němu. „Mohl jsi být v jeho službách, když jsem se k němu dostala. Mohl nás dát dohromady a pak bychom spolu dokázali, co bychom jen chtěli!“

Zmocnil se jej podivný pocit, sledoval brutální záblesky v jejích očích. Pot jí skrápěl tváře a hruď se jí dmula. A pak si povšiml toho, co předtím z nějakého důvodu přehlédl: mezi ňadry se jí pohupovala dýka s rukojetí vykládanou drahokamy. Pak mu pohled mimovolně sklouzl k jejímu boku, kde byla další, tentokrát prázdná pochva.

„Tak tos byla ty,“ zašeptal. „Ty jsi ta Krysa. Tys zavraždila Nirrena. Proč jsi to udělala? Vždyť to byl náš přítel.“

Pohodila hlavou. „Nepřítel,“ pravila nesmlouvavě. „Byl to nepřítel. Stejně jako teď ty!“

„Ale to přece nedává žádný smysl.“

„Otočil ses k němu zády. Potom, co tě vyučil a vycvičil, jsi mu odmítl sloužit. Pro Salamandra jsi ztratil cenu.“

Musel neustále odrážet další údery.,,Nebyl jsem ničím služebníkem,“ pravil tiše. „To je jediná věc, kterou jsem si jist.“ A pak mu blesklo hlavou: „Že tys stála v té místnosti za mými zády!“

„Jasně!“ sykla. „Celá jsem se třásla, abych ti mohla padnout kolem krku, když jsi nás konečně přišel navštívit.“ Švihla po něm mečem. „Dával ti možnost, abys napravil svůj poklesek. A ty ses na něho místo toho vykašlal.“

Kam se poděla ta žena, kterou kdysi znal? Chovala k němu vůbec někdy nějaké něžné city? Věděl však velmi dobře, že city nelze přivolat zpět, jsou nenávratně pryč. Teď teprve poznal, že dělal chybu. Kdyby si dříve dával trochu větší pozor, určitě by si toho všiml. Ale za tu dlouhou dobu si na ni zvykl a uvědomoval si, že tohle, stejně jako její trénink a Salamandrovo školení, byly příčinou toho, že nepojal žádné podezření.

„Ale Nirren…“

„Akorát všechno zhatil,“ skočila mu do řeči. „Nemohla jsem předpokládat, že si náhle stoupne před tebe.“ Zastavil se a otíral si zpocené čelo. Od řinčících mečů odletovaly jiskry. „Svoji chybu jsem draze zaplatila,“ přiznala hořce. „Ten stařík byl rychlejší, než jsem původně předpokládala. Propásla jsem ho o chviličku.“

„Víš jistě, že Borros pronikl Nahoru?“

„Co na tom sejde? Stejně tak jako tak brzy zahyne. Zmrzne a sníh ho pohřbí.“

Ale uvnitř Roninovy duše cosi zajásalo. Teď pochopil, že musí jednat. Pohodil hlavou. „To se pěkně pleteš. Bude žít. A já půjdu za ním.“ A pak si řekl: Vždyť ona zavraždila Nirrena! Musím přece pomstít svého přítele! Nejsem ničí služebník. Pot mu smáčel šíji a chladil jej. Promiň mi to, Ronine, řekl přece Nirren.

Zavrčela a znovu vycenila zuby jako nějaké dravé zvířátko. „Ale, to snad ne,“ řekla. „Odsud se živý nedostaneš.“

Vyrazila vpřed, meč pozdvihla vysoko nad hlavu a celého jej zmátla neočekávaným, mocným úderem. Pozdě si uvědomil její prohnanost. Jejich meče se zkřížily. Znovu se ohnal a zkroutil ruku v zápěstí. Avšak dívka odolávala a meče se opět střetly v podivném úhlu. Náhle se její meč rozlomil, neodolal mocnému úderu protivníkovy zbraně. Bleskově popadla ozdobnou dýku. Také Roninova dlaň se sevřela kolem rukojeti. Pozvedl napřaženou ruku před sebe. Teď dosáhla svého, napadlo ho. Je daleko zkušenější v boji s krátkou zbraní.

Obcházeli se navzájem omezováni stísněným prostorem, odhadovali vzdálenosti, oči upřené na pohybující se lesklá ostří zbraní. Přál si, aby měl v hlavě jasno, ale protichůdné emoce mu neustále vířily myslí. Byly tak rychlé, že nebyl schopen se na ně soustředit.

Možná že vyčetla z jeho očí zmatek a právě proto se na něho neočekávaně vrhla. V jednom chumlu se skáceli na podlahu, ruce zaťaté v pěsti. Převraceli se jeden přes druhého.

V obličeji ucítil její horký dech a rozpoznal její vůni. Nohy se jim vzájemně proplétaly a oba namáhavě oddechovali. Chroptěli a pevně jeden druhého navzájem svírali. Zoufale se snažili vybojovat si vhodnou pozici. Pohlédl jí do očí. Byly doširoka rozevřené, hluboké a neproniknutelné. Kdesi v jeho nitru narůstalo pobouření. Stačilo jenom pomyslet na to, co provedla a co měla v plánu. Prostupovala jím pozvolna nenávist. Snažil se zapudit všechny své pocity. Upírala na něho svůj odlidštěný pohled, ale on si nebyl jistý, zda jím zmítá nenávist nebo nezvládnutelná touha.

Žár jejího těla a její pot jej doslova rozpalovaly. Její dlouhé vlasy mu spadaly do obličeje. Měla pevné svaly, ale zároveň jemné, když se svíjela v jeho sevření.

„Já tě zabiju,“ zasyčela. „Zabiju tě.“ Mezi koleny svíral její stehno. Druhou nohu mu ovinula kolem boku a lýtkem naléhala na jeho hýždě. Narůstalo v něm rozčarování podobné velikému opeřenému ptáku, který se potýká se vzdušnými víry. Měla hluboký a pevný hlas a neustále opakovala: „Chci tě zabít.“ Ale znělo to zároveň trochu jako vzdech. Jejich těla se vzájemně proplétala. Na hrudi cítil tlak jejích ňader.

Pak jej cosi udeřilo zezadu do hlavy a do očí mu začala stékat horká krev. Projela jím bolest. Musel se udeřit o tu desku, která byla uprostřed místnosti. Celý omámený ještě stále svíral její zápěstí, avšak K’reen použila veškerou svoji sílu, aby se vykroutila z jeho sevření. Zalesklo se ostří nabroušené dýky.

Zprudka oddechovala otevřenými ústy, rty měla rozevřené a odhalovala bílé zuby podobné perličkám. Svírala jej pevně svými vypracovanými stehny. Snažil se ji položit na záda a zneškodnit objetím. Neznatelně pohodil hlavou.

Začala se třást. „Já tě zabiju,“ vyrážela trhaně. Jen s námahou udržela oči otevřené. Křečovitě svírala dýku, až jí prsty samou námahou zbělely. Zaúpěla a přiblížila ostrý hrot k jeho hrdlu. Pánví do něho opakovaně vrážela a on si uvědomil, že má slzami podlité oči. Jen mlhavě zahlédl záblesk ostří a napadlo jej, zda ještě stále cítí, jak se její slabiny přitiskly k jeho tělu. Zalilo jej horko a začínal se dusit. Instinktivně zvedl ruku. Je to marné, dopadnu jako Nirren, blesklo mu hlavou.

Špička dýky se mu zabodla do dlaně. Vzhledem k tomu, že to byla právě ta ruka, na kterou si natáhl rukavici, svezlo se ostří po šupinaté látce a nezpůsobilo mu žádné zranění. Ale i tak jej udivila síla, kterou byla dýka vedena. Opět zvrátil hlavu a zatlačil na šikmo postavenou dýku. Vynaložil veškerou sílu, aby ji zadržel. K’reen ji však pevně svírala oběma rukama a zaujímala výhodnější pozici než on.

Hrot dýky se pomalu blížil. Špička se mu zabořila do hrdla a prořízla kůži. Vyvalila se krev. Podařilo se mu však osvobodit levou ruku. Zašátral po podlaze v místech, kam předtím upustil svoji dýku. V jeho chování bylo cosi sebezáchovného, v té chvíli rozumně neuvažoval. Podařilo se mu dýku uchopit a bleskově ji protáhl mezi jejich těly. Ostří pronikalo jeho hrdlem stále hlouběji. Sevřel pevně dýku a zabodl ji prudce do jejího břicha.

Doširoka vytřeštila oči, až jí bělmo zasvitlo, a vydala mohutný sten. Krátký hrdelní zvuk ho nesmírně zabolel. Oči se mu podlily krví, ale Ronin vytáhl čepel z rány a zabodl jí zbraň mezi ňadra.

Hlava se jí pozvolna svezla na stranu a nakonec přepadla dopředu. Jejich rty, žhavé sametové rty, se vzájemně dotkly.

Cítil, jak se pod ním rozlévá horká krvavá kaluž, a křečovitě odhodil K’reenino tělo stranou. Poklekl a postavil se nejistě na nohy.

K’reen ležela na boku, lesklé oči stále dokořán. Uprostřed hrudi jí trčela dýka s rukojetí posázenou drahokamy, které odrážely odlesky dopadajícího světla. Z rány pozvolna vytékala krev.

Co jsem to jen udělal? pomyslel si a tupě na ni zíral. Teď už na tom nesejde, ozvalo se cosi uvnitř jeho duše. Obestíraly ho mrákoty a zmocňovala se ho slabost, avšak Ronin tyto pocity zaplašil. Vykročil směrem ke svému meči a zasunul jej do pochvy. Pak přistoupil ke stěně, kde byla otevřená dvířka. Rozbalil jeden oblek. Byl stříbřitý, jemně se leskl a téměř nic nevážil. Velice zvláštní kostým to byl. Ale Ronin věděl, k čemu slouží.

Rychle ze sebe shodil své potrhané šaty a převlékl se. Podle očekávání byl oblek velmi pohodlný a hřejivý. V tom se jen tak neprochladne, napadlo ho. Do bočních kapes si nacpal potravinové balíčky. Pak si připevnil pás s mečem.

Zaslechl nějaký hluk. Sáhl po meči. Dveře Výtahu se otevřely a Ronina ovanula kořenná vůně. Zůstal ve střehu. Ve zšeřelé výtahové kabině se cosi pohnulo a ze stínu se vynořila Salamandrova temná postava. Zpod hustého obočí si prohlédl scenérii, která se mu naskytla.

„To jste mě přišel zadržet vy osobně?“ vyštěkl Ronin a pozvedl hrot meče.

Salamandr se trochu pousmál, zdálo se, že je velmi spokojený. Do místnosti však nevstoupil. „Ale ne,“ pravil uhlazeně. „To měl na starosti někdo jiný. Ale jak vidím, neměl zrovna štěstí.“

Ronin vykročil vpřed. „Odcházím odsud,“ oznámil pomalu a pevně. „Máte smůlu. Nedostal jste ani Velkého Mága, ani informace, které jsem nashromáždil. Teď si tu můžete zápasit sám.“

Salamandr si teatrálně povzdechl. „Přestál jsi řadu utrpení, milý hochu, a to tě poznamenalo. Ale ještě pořád se máš co učit.“ Opět se usmál. Budil dojem, že je velice potěšený. „Na své cestě jsi o mnohé přišel, stejně tak jako já. A možná že jsi ztratil víc než já.“

Ronin na něho zíral, osušil si pot, který mu vyrazil na obličeji a tiše zaklel. Přistoupil o něco blíž. Však já tě dostanu, pomyslel si. A hlasitě pronesl: „Ano, vím to.“

Salamandr, který se skrýval ve stínu výtahové kabiny, zahalený v purpurovém plášti ozdobeném rubínovou ještěrkou, která se mu leskla pod krkem, se dlouho a hlučně smál. Pak pronesl: „Ach ne, drahý chlapče, nic nevíš. Alespoň dosud nic nevíš.“ Pak doširoka rozpřáhl paže. „Jen pohlédni na obličej u svých nohou. Koho to vidíš? Ženu, se kterou jsi spával.“

„A vy jste ji trénoval.“ Opět se o něco přiblížil.

„Ano, zajisté. Ale mělo to svůj důvod.“ Oči měl temné a neproniknutelné. „Bývali jsme si blízcí, ty a já. Až do té doby, než jsi – ale proč si připomínat to, co bylo?“ Zdálo se, že Salamandr neprohlédl Roninův záměr. „Moji lidé ji objevili kdesi v Koridoru. Víš, doslechli se něco o tom, že Dělníci našli nějaké dítě. Chovali se k ní dost hrubě, protože nevěděli nic o jejím původu. Vyprávěli mi o tom, ale o tobě se ani slůvkem nezmínili. Já to ovšem nepovažoval za náhodu. Byla by to náhoda příliš nepravděpodobná, příliš fantastická. Poslal jsem je, aby dítě přivedli, a když jsem ji spatřil, bylo mi všechno jasné. Muselo to tak být, opravdu nebyla dítětem Dělníků. I její věk mnohé napovídal. Utajil jsem její nález a v tajnosti jsem ji začal trénovat.“

Mluvil hlasitě a vychloubačně a Ronin se celý rozechvěl. „A pak jsem jí dal volnost. Byla dobrá, velmi dobrá. Dělala přesně to, co jsem jí nařídil. No, a teď splnila svůj poslední úkol.“ Opět se zasmál. „Samozřejmě že sama nic netušila. Neměla ani stín podezření. A tím to všechno bylo mnohem pikantnější!“ Doslova se ve svých slovech vyžíval.

Ronin se zamračil. „Jak tomu všemu mám rozumět?“

„Já možná nemám Borrose a jeho tajemství. Ale ty,“ pravil vemlouvavě, „ty, abys unikl z tohoto místa, jsi zavraždil svoji dlouho hledanou milovanou sestru.“ Znovu se rozlehl jeho smích. Burácel stěnami oválné místnosti, jako by v ní byl uzavřen po celá staletí.

Ronin se pokusil zaplašit vidinu, kterou měl tehdy v onom prokletém domě, ale neubránil se jí. Opět spatřil K’reen. Teď se k němu otočila. K’reen s jeho vlastním obličejem. A tenhle prchavý okamžik, tahle krátká vzpomínka byla přerušena kovovým skřípěním zavírajících se dveří Výtahu.

Ronin tlumeně vykřikl a vrhl se za Salamandrem, avšak jeho meč se svezl po zavřených dveřích. Ronin zaslechl nezřetelná slova: „Teď ne, teď ještě ne.“ A znovu k němu dolehl vzdálený smích.

V šíleném návalu zuřivosti začal páčit mečem zavřené dveře a zarýval do nich prsty, až si ulámal nehty a konečky prstů si celé zkrvavil. Dveře nepovolily. V tom okamžiku začala kabina klesat.

Po chvíli se odvrátil a konečně pohlédl do K’reenina obličeje. Cosi se v něm hnulo a Ronin poklekl na kolena vedle jejího těla. Dotkl se její tváře. Můžeš mi někdy odpustit? pomyslel si. A odpustím to sám sobě vůbec někdy?

Jemně jí zatlačil oči. Opatrně překročil mrtvé tělo a začal stoupat po kovovém žebříku vzhůru k Stropnímu Poklopu. Průlez, který nebyl po staletí používán, vedl na sám povrch planety. Ronin se už neohlédl.

A i kdyby tam dole pod ním někdo stál, jeho obličej by už nespatřil.

Digitalizoval Wendy

05.03.2007

Eric Van Lustbader: Osamělý bojovník

Copyright © 1977 by Eric Van Lustbader

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Široká 22, Praha 1

v roce 1995 jako svou 144. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu The Sunset Warrior vydaného

nakladatelstvím Berkley Books, New York, v roce 1977.

Český překlad © 1995 Alena Šimková

Přebal a vazba © 1995 Valentino Sani a Baronet

Sazba a grafická úprava studio Ricardo, Praha

Vytiskla a svázala Severografie Most s.p., Obchodní 249, Most

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována,

kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného

povolení.

ISBN 80-85890-40-2

BARONET Praha 1995

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai