Plovoucí město

Eric Van Lustbader

(1994)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

„Koupil jsem vám pistoli,“ zavrčel Šindó. „Víte, jak se z ní střílí?“„Vím. Ale nikdy nepoužívám střelné zbraně.“Šindó zabručel, zašlápl nedopalek cigarety a zapálil si novou. „Tady jsme v Saigonu. To není jako v Japonsku. Není to tady bezpečné. I děcko v plenkách už může mít pistoli.“ Znechucení z něj přímo čišelo. „Co uděláte, až na vás někdo namíří?“Nicholas byl nejen nindža, ale také tandžian, dědičný adept synkretické duchovní disciplíny, která byla starší než kterékoli bojové umění. Základem Tau-tau bylo kokoro, membrána veškerého života. Stejně jako ve fyzickém světě byla excitace atomů základem všeho pohybu – nejen lidského, ale i světla, tepla a zvuku – tak i úder na kokoro vyvolával duševní energii. Přeměna myšlenek v činy představovala jádro výcviku tandžianů.

Eric Van Lustbader

Plovoucí město

Eric van Lustbader

Plovoucí město

© Eric van Lustbader 1994

First published by Harper Collins Publishers 1994

© Translation Tomáš Hrách

© Ilustration Václav Kubec

© 1996 ARMEX Praha

ISBN 80-901497-6-6

Poděkování

Především Jeffreymu Arbitolovi za nedocenitelnou pomoc při vytváření a manipulaci 114m a všech nukleárních záležitostí.

Mému informačnímu středisku pro Washington a jihovýchodní Asii: Sičanu Sivovi a Martě Pattillo Sivové.

V ohledech týkajících se Saigonu a Vietnamu děkuji Sestovi Vecchimu.

Katy za její společnost a za dokonalý dárek Inkoustově temný měsíc.

Nickovi Sayersovi za pomoc při dohledávání podrobností o Londýně.

Tomomi-sanovi.

Letecké trasy Nicholase Linneara sestavuje výhradně Bob Kunikoff z Valerie Wilson Travel v New Yorku.

Mé milované Viktorii: mé neúnavné zastánkyni a mé nejlepší přítelkyni – bez ní bych se zcela určitě ztratil

Svítilny lovců

na hoře Ogura pohasly

a laně volají své druhy…

Snadno bych mohl spát,

kdybych nesdílel jejich obavy.

Ono no Kómači

V praxi to vypadá velmi dobře, ale teoreticky to nemůže fungovat.

Francouzský princip řízení

Linka do džungle

V přírodě se odporná housenka

mění v nádherného motýla.

Mezi lidmi se však nádherní motýli

mění v odporné housenky.

Anton Pavlovic Čechov

Šanská plošina v Barmě -

podzim 1983

Syn divočiny se mu prý říkalo proto, že viděl všechny filmy o Tarzanovi a znal jména všech představitelů Tarzana od Elmo Lincolna. Měl samozřejmě své oblíbence, ale jinak tvrdil, že je zbožňuje všechny.

Lidé – totiž horské kmeny na Šanské plošině – neměli žádný důvod mu nevěřit, protože filmy o Tarzanovi byly tou největší módou ve všech městech na úpatí hor, která měla to štěstí, že vlastnila promítací přístroj a mohla si pronajímat filmy dopravované letecky z Bangkoku.

Po pravdě řečeno, Šanové, kteří Rocka znali – tedy všichni, kdo měli něco společného s pěstováním, sklízením, zpracováním, prodejem a přepravou šťávy z makovic – jej nazývali Synem divočiny, protože jej už mnohokrát viděli, jak sestavuje svůj na zakázku vyrobený raketomet, opírá si jej o pravé rameno a posílá své nepřátele přímou cestou do pekel.

V průběhu let se Rocka pokoušel zabít jeden opiový baron za druhým, ale Syn divočiny se držel svého vlastního hesla, že jej „odkojila válka a rock n’roll“. Byl vietnamský veterán který, když válka vrcholila, měl na starosti nábor místních obyvatel do Nepravidelných civilních obranných skupin neboli CIDG a do boje proti vietcongu přijímal příslušníky všech možných horských kmenů z Barmy, jako Wa, Lu nebo Lisu, stejně jako Kambodžany z delty řeky Mekong.

Patřil k těm vzácným krvavým démonům, kteří zjišťují, že se bez blízkosti smrti neobejdou. Na smrti miloval všechno: její pach, utichání srdečního tepu a vyvolané vzrušení, její zvuky i ticho, které ohlašuje její příchod. Nejvíce ze všeho však miloval uspokojení, které mu přinášela; to, jak otupovala ostré hrany jeho mysli, které se jako diamantové čepelky snažily rozřezat jeho realitu na nerozlišitelné kousíčky.

Nepatřil k těm obětem války, které se vracely domů s hlavou plnou komunistů, vrtulníků a záplavy roztrhaných těl a tekoucí krve, která byla tak vysoká, že jim nedovolila, aby se z té Díry jednou dostali. Tou Dírou byla Asie a všichni se v ní pořádně vymáchali.

Totéž platilo o Rockoví, jenže ten si v tom na rozdíl od nich liboval. To proto, že válka mu jako první věc v jeho životě dala nějaký smysl. Tento smysl jej zavedl sem, na Šanskou plošinu, do vrcholku legendárního Zlatého trojúhelníka, oblasti, kde se střetávala Čína s Barmou a Thajskem a kde byla nadmořská výška, počasí i půda ideální pro pěstování máku.

Rock se s útoky na svůj život nejen smířil, ale dokonce je vítal. Správně je považoval nejen za možnost prokázat svou mužnou sílu, ale i za způsob, jak zapadnout do výsostné atmosféry Šanské plošiny. Místní obyvatele znal natolik dobře, aby chápal, že pokud jej nepřijmou mezi sebe, bude stále pouhým tulákem, přízrakem džungle o nic lepším než nejhorší žebrák, který si vydělává na živobytí od jednoho barona k druhému, jimž prodává svou vlastní značku smrti. Navíc jej měli za barbara ze Západu.

Dokud jej nepřijmou mezi sebe, nemohou mu Šanové důvěřovat. A Rock věděl, že bez jejich důvěry nikdy nezbohatne. Rock nesmírně toužil po tom, zbohatnout. Byla to jediná věc, na níž mu záleželo, samozřejmě s výjimkou důmyslné či rychlé přípravy smrti.

Nakonec se dokázal vyrovnat s každým, koho proti němu poslali, a vzdoroval tak veřejně vyslovené pohrůžce generála Quana, že „jeho utrpení bude nekonečné.“

Byl to právě generál Quan, opiový baron ze Šanské plošiny, který během posledních pěti let systematicky vyvražďoval ostatní vůdce opiových gangů – samé Číňany – a který tak získal monopol na ta nejbohatší a nejúrodnější maková pole na světě. Jako Vietnamec se mohl generál Diep Nim Quan spolehnout na mnohem lepší výzbroj – s oficiální a ochotnou podporou ze Saigonu – než jeho konkurenti, kteří byli odkázáni na podřadné zbraně kupované od potulných sovětských pašeráků.

Zatracení Vietnamci, říkal si Rock, už je mám na krku zase. Kdo tvrdil, že válka skončila?

Rock právě sestupoval po úbočí hory. Čekal na peníze, které mu slíbili, ale neposlali. Nyní byl na cestě do Rangúnu, aby poslal svému společníkovi dálnopis. Potřeboval vědět, jak dlouhé zpoždění bude.

Zakopl přitom o Mai, která ležela přes cestu, s nohou zaklesnutou pod převráceným dřevěným vozíkem. Tím, kdo si nohu skutečně zlomil, bylo ovšem zvíře, které původně vozík táhlo.

I přes svou paranoiu musel Rock uznat, že Mai byla díky své zlatě se lesknoucí pleti, dlouhým štíhlým nohám, velkým očím a pevným ňadrům s tuhými bradavkami naprosto neodolatelná.

Rock zvedl vozík, prohlédl Mai a zastřelil zvíře, aby ukončil jeho utrpení. Zručně je stáhl, rozčtvrtil a vykostil.

Syn divočiny jednal jako pravý Asiat: nedovolil, aby něco přišlo nazmar. Ostatně se dalo říci, že sám sebe považoval za Asiata. Kdysi byl možná Američanem, ale nyní pro něj národnost představovala prázdný pojem. Každou chvíli přejížděl prsty kovové psí známky, které měl stále zavěšené na krku, jako by to byl nějaký mocný talisman, něco jako jadeit u Číňanů. Nikdy se na ně však nedíval. Byl Rock, Syn divočiny, stát ve státě, který si psal vlastní zákony.

Všechno – maso, kůži, kosti (na polévku) a dívku – uložil na vozík. Když ji zvedal, přejela mu lehce dlouhými nehty po kůži. Safír v lalůčku jejího levého ucha se leskl ve slunci.

Rock dotáhl naložený vůz sedm mil do svého dočasného tábora. Třebaže už na plošině žil třetím rokem, neměl stále ještě žádné trvalé bydliště; takový luxus si bude moci dovolit až později, až si získá všeobecný souhlas a důvěru. Prozatím však potřeboval co nejvíce ztížit práci nájemným vrahům, kteří ho hledali. Bylo to součástí hry, další důkaz jeho schopností.

Mai mu vylíčila, že pochází z rolnické vísky vysoko v horách, „na střeše světa“, jak říkala. Tím myslela kraj makových polí.

Všiml si udiveného pohledu jejích očí. Poznal ho, protože jej zde v jihovýchodní Asii zahlédl již tolikrát předtím, a protože se tak dokonale sžil s asijským způsobem myšlení. Mohla za to jeho výška. Měřil sto osmdesát osm centimetrů. Ve Spojených státech to znamenalo střední postavu; tady v Asii jej měli za obra. Rock se v duchu zasmál. Viděl jí až do žaludku. Jistě uvažovala, jestli je tak velký všude. Brzy to měla zjistit.

Zatímco si ošetřovala velkou nachovou modřinu na noze, Rock připravil večeři z čerstvého masa, které přivezl. Když to v kotlíku začalo bublat, dal se do oškrabávání kůže, aby ji připravil k vydělání. Zatímco pracoval, uvažoval o jejích dlouhých nehtech, které u žádné venkovanky nikdy neviděl. Jeho šestý smysl – to, čemu Japonci, u nichž se učil boji muže proti muži, nazývají haragei, božská energie – začal zaplavovat jeho duši jasným světlem.

Když zvedl oči, spatřil Mai, jak stojí nahá těsně u stanové plachty. Zadíval se na ni a pomyslel si, Tahle není jako ostatní. Ruce a předloktí měl pokrytá krví. Ucítil pnutí v podbříšku. Už nějakou dobu žádnou ženu neměl, ale stejně věděl, že při pohledu na Mai nerozhodovalo, jestli se miloval třeba před hodinou – vzrušil by se tak jako tak.

Odhodil svůj obrovský bojový nůž na zarudlý rub kůže a vstal. Všiml si, jak Mai přejíždí očima z jeho tváře na místo mezi jeho nohama. Byl tak dlouhý, až už to dál nešlo. Obrátila se a vstoupila do stanu. Rock ji následoval, trochu shrbený pod tíhou erekce.

V šeru uvnitř poklekla. Pokynula mu, aby přistoupil, a zvedla dlaně na prsa. Rock si rozepnul opasek a o zbytek se postarala sama. Jemně ho uchopila do rukou.

Sklonila hlavu a vodopád jejích zářivých vlasů jej hladil na nahých stehnech jako křídlo nějakého nočního ptáka. Dotkla se ho nejprve špičkou jazyka, pak jej přejela celou jeho plochou. Nakonec nasadila rty.

Pohltila ho a zatímco Rock přimhouřenýma očima sledoval, jak se jí propadají tváře, osvítil jej záblesk prozření, který Šanové nazývají Rubínovým. Z její zručnosti a zkušenosti pochopil, o koho se jedná. Pochopil, odkud přišla a kdo ji poslal. Věděl také, co musí udělat.

Pokorně sála. Jednou rukou ho jemně uchopila za šourek, druhou mu proklouzla mezi stehny a nahmatávala druhý otvor.

Rock se naklonil, objal Mai kolem útlého pasu a pomalu ji obrátil, dokud se mu její prsa nepřitiskla na podbříšek a její stehna mu nespočinula na ramenou. Ucítil, jak se zachvěla a zasténala, když vnořil svou tvář do jejího vlhkého rozkroku.

Chutnala po mangu a koření. Pracoval jazykem, dokud se její kyčle plné očekávání nenapjaly a dokud se její svalstvo nezačalo křečovitě vzpínat. A znovu.

Sála stále zuřivěji a se sténáním čekala na jeho vyvrcholení. Rock ji položil na zem a vstoupil do ní. Nebylo to snadné. Byl hodně velký a ona malá. Postupně se mu však rozechvěle přizpůsobila.

Rock začal pevně a rytmicky narážet; cítil přitom, jak k němu vysílá něco, co mohl považovat za upřímnou touhu. I když se mu trochu zakalil zrak, nepřerušil své spojení s haragei a se sítí klamu a přetvářky, která jej obklopovala.

Blížil se k vrcholu a dal jí to ještě zuřivějším sténáním a pohyby najevo. Ucítil, jak Mai zvedá pravou ruku z jeho ramene, kde jej s upocenou odevzdaností svírala. Koutkem oka zahlédl jasný záblesk něčeho, co připomínalo jehlu a co ve skutečnosti bylo kovovým pláštěm nasazeným na nehtu, se špičkou temnou jedem.

Hrábl po její ruce, ale buďto špatně odhadl její mrštnost, nebo neměl tak silnou vůli, protože v témže okamžiku do ní začal stříkat. Její zápěstí mu vyklouzlo a Rock spatřil, jak se nehet zahnutý jako ocas štíra blíží k jeho krku a krční tepně; věděl, že během několika vteřin zemře.

Bez přemýšlení, vznášeje se ve světě haragei, jí udeřil loktem do obličeje a s uspokojením uslyšel praskot kostí, ucítil žár její tkáně a pach krve, který sílil, jako když rozkvétá růže.

Tehdy ji uchopil za pravé zápěstí, popadl ji za ukazováček a zabořil jí otrávený nehet do solární pleteně.

* * *

Druhý den ráno se vydal na dlouhou a namáhavou cestu na území generála Quana. V noci pršelo a ve dne bylo horko, což bylo v této výšce přece jenom neobvyklé. Když Rock zahlédl první Quanovu hlídku, pot se z něho jen lil.

Složil na zem své vaky, opřel se o kmen stromu a ve stínu pojedl trochu sušených ryb. Napil se vody z polní láhve. Když skončil, začal rozdělávat oheň, nad který zavěsil svůj kotlík. Do kotlíku nasypal obsah jednoho svého vaku.

Tou dobou si už hlídka generála Quana všimla kouře stoupajícího z jeho ohniště. Přiblížili se k němu s namířenými kalašnikovy. Všiml si, že jich je pět. Výborně. Začal si pohvizdovat „Light My Fire“ od Doors.

Syn divočiny vytáhl svůj raketomet, složil ho dohromady, vypálil a jediným zásahem vyřídil tři z nich.

„Sežeňte mi generála Quana!“ zavolal na ně v jejich nářečí. „Řekněte mu, že s ním chce mluvit Syn divočiny.“

Zbylí dva vojáci se odplížili a Rock čekal. O hodinu později se vrátili s jakýmsi důstojníkem. Oba Šanové se drželi v uctivé vzdálenosti.

„Kdo jsi,“ ptal se důstojník, „že přikazuješ, aby generál Quan opustil své ležení?“

Rock chápal, že jde o to, zachovat si tvář. Na tom ostatně v Asii záleželo vždycky. Ten, kdo na tohle pravidlo zapomněl, nebo si myslel, že ho nějak obejde, nemohl v téhle části světa přežít.

„Jsem Syn divočiny,“ odpověděl Rock a zvedl svůj raketomet. „Nepřikazuju nic. Požádal jsem jen, aby mne generál Quan přijal. Jsem zdvořilý člověk. Přikazovat sluší jen barbarům.“

Na velitele, který o Synovi divočiny již slyšel, udělala jeho řeč přece jen jistý dojem. Zabručel: „Generál tě možná přijme, pokud přistoupíš na jisté podmínky. Kupříkladu je třeba poskytnout odškodné za tři muže, které jsi zabil.“

„Byla to nešťastná náhoda. Jen jsem se pokoušel bránit.“

„S takovým vysvětlením se generál Quan nespokojí. Tři rodiny budou nyní hladovět.“

„Dám jim peníze, aby nehladověly,“ odvětil Rock, který znal dobře, co se patří.

„Máš dary pro generála Quana?“

„Jistě. Jenom barbar nebo hlupák by přišel k vládci Šanů s prázdnýma rukama.“

Velitel se tím nechal obměkčit a pokynul Rockoví, aby jej následoval. Rock si velmi opatrně zabalil své věci. Dal si záležet, aby si všimli, že rozebírá svůj raketomet a ukládá jej do vaků, čímž chtěl dále zaplašit veškeré obavy, které mohl velitel ještě mít.

Velitel šel první a oba vojáci kráčeli po stranách Rocka. Vůbec neměl strach. Nacházel se pod laskavou ochranou generála Quana. Kdyby nyní na hlídku někdo zaútočil, byli vojáci povinni jej chránit s nasazením vlastního života.

Když dorazili na místo, ležení generála Quana se hemžilo ozbrojenci. Zdálo se, že před Rockovým příchodem povolali do služby všechny muže, které měli. Takové poněkud primitivní předvádění nadřazenosti na Rocka zapůsobilo. Znamenalo totiž, že jej berou vážně. To bylo dobré znamení pro úspěch jednání.

Generál Quan byl na Šanskou plošinu vyslán před pěti lety, aby něco z pohádkového bohatství vzešlého z nezákonných obchodů přenesl do své nesmírně chudé země. Věděl, že se musí obávat spíše čínských opiových baronů, kteří tehdy Šanskou plošinu ovládali, než neschopné barmské armády, která občas prováděla zoufalé pokusy o vyčištění oblasti, již nebylo možné uhlídat.

Když velitel uvedl Rocka do hlavní budovy, nebylo generála nikde vidět. Rocka nechali o samotě, aniž by k němu poslali třebas jen jediné děvče, aby mu podalo čaj. Generál tímto způsobem porušil společenská pravidla schválně, aby mu dále dokázal své nadřazené postavení.

Za hodinu do místnosti skutečně vstoupila mladá žena. Byla krásná. Odvrátila pohled od Rocka a poklekla před začernalý otvor v podlaze, nad nímž byl zasazen železný kolík, postavila hraničku ze suchých větévek a zažehla oheň. Do plamenů vložila tři polena a odešla.

Uběhla další půlhodina, během níž Rock neslyšel nic kromě štěkotu psů venku a vyřvávaných rozkazů.

Generál Quan dorazil s plnou parádou. Měl na sobě kožené kalhoty a hrubou mušelínovou košili, přes níž měl přehozenou americkou kozinkovou leteckou bundu se znakem Čtrnáctého leteckého sboru na pravém rukávu. Na rozdíl od jiných šanských náčelníků, s nimiž se Rock setkal, nenosil žádné klenoty s výjimkou rubínového a safírového náhrdelníku, který pocházel z barmských nížin. Kolem něj se motali dva šanští tělesní strážci s krátkými samopaly.

Mladá žena se vrátila s kotlíkem a dvěma keramickými šálky na lakovaném podnose. Kotlík zavěsila na železný kolík nad ohništěm. Podával se čaj, hustý a sladký, jak je zvykem v Thajsku. Byl velmi osvěžující. Rock už několik měsíců pořádný čaj nepil, a tak ho nyní pomalu a pečlivě vychutnával.

Nakonec pronesl: „Souhlasil jsem, že poskytnu náhradu za onu nepříjemnou nehodu dnes ráno. Pochopitelně je to moje vina a rád bych odškodnil rodiny těch, kdo tak nešťastně přišli o život.“

Generál Quan chvíli uvažoval. Jeho podřízený velitel ho již samozřejmě o všem informoval, ale přece jen jej těšilo, když viděl, že ten Syn divočiny má nějaké vychování. Ne snad, že by jeho civilizované chování dokázalo generálovi Quanovi zabránit v tom, aby toho cizího ďábla dal zabít. Začal být příliš nebezpečný na to, aby mu mohlo být dovoleno setrvat v šanských státech o něco déle.

Generál Quan postřehl v očích toho cizího ďábla hrabivost stejně snadno, jako by si všiml slizu na slimákovi. Syn divočiny chtěl urvat trochu šťávy z makovic – co jiného by ostatně mohlo takového barbara přimět, aby došel až sem, do zakázané oblasti, pokud se barmské vlády týkalo.

Hm, jeho wa není tak silné, jak se vypráví, pomyslel si generál Quan, zatímco sledoval obra přes okraj svého šálku. Teď, když ho mám tady, mohu ho ponížit a oplatit mu tak ztrátu tváře, kterou jsem kvůli němu utrpěl. Potom ho dám zahrabat až po ten tlustý krk a nechám mravence a vedro, aby se o něj postarali.

Jediné, co mu kalilo radostné představy, byla Mai. Kde mohla být? A proč toho cizího ďábla nezabila, jak měla přikázáno? Možná, uvažoval generál, ještě nevymyslela žádný dobrý způsob, jak se s ním setkat. Pak se mu však v mysli nečekaně vynořila temná představa, hnusná jako výkaly, že se Mai mohlo něco stát. Třeba se v džungli poranila nebo ji opět unesl některý z mnoha nepřátel generála Quana. Při takovém pomyšlení se mu bolestivě sevřel šourek. Jak by se bez své nejdražší Mai obešel? Byla jeho talisman; všechno dobré, co v životě zažil, jej potkalo právě v její společnosti.

Generál Quan se na Rocka usmál. „Ještě trochu čaje?“

Rock přikývl. „Děkuji za vaše pohostinství,“ pronesl s úklonou. „Takovou štědrost si ani nezasloužím.“ Když sledoval, jak mu dívka nalévá čaj, uvažoval, zda není třeba Maina sestra. Rock totiž věděl, že Mai patřila generálovi Quanovi tak jistě, jako že s ním právě popíjel čaj.

Během svého dlouhého pobytu mezi kmeny Wa, Lu a Lisu mnohokrát slyšel zvěsti o tom, jak zručně dokáže Mai přinášet mraky a déšť, jak Číňané nazývali naprosto nepřekonatelné orgasmy. Považoval je ovšem jen za pouhé klepy, které se přikrašlovaly každým dalším vyprávěním. To však jen do chvíle, než jej Mai vzala do úst. Tehdy pochopil – Rubín mu všechno sdělil tak jasně, že nad tím nemohl mávnout rukou.

Když dopili druhý šálek čaje, Rock pravil: „Kromě odškodnění pro truchlící rodiny jsem generálovi přinesl zvláštní dárek.“ Začal rozbalovat svůj kotlík a vaky. Generálovy stráže na to reagovaly tím, že sklopily hlavně svých samopalů.

„Jídlo!“ vykřikl Rock a se smíchem nabíral guláš do kotlíku, který pak zavěsil nad oheň. „Pochoutku hodnou samotných bohů!“

Generál jej pozoroval roztrpčeným pohledem. „Už mi dávali rubíny, safíry, jadeit i zlato. Ale jídlo nikdy.“ Přesto však nebyl nijak zvlášť zklamán. Dobré jídlo patřilo k jeho vášním, jak se Rock dověděl od svých známých.

Syn divočiny nabral guláš a postavil jej před generála Quana, který se naklonil nad dýmající misku a roztáhl chřípí. „Voní to báječně.“

Pokynul jednomu svému strážci, který si přehodil samopal přes záda, zvedl misku, ponořil do guláše prsty a snědl několik soust. Generál Quan ho pln očekávání sledoval.

Nakonec strážce říhl, pokývl hlavou a vrátil misku svému vůdci. Generál Quan se za toto zdánlivé porušení zdvořilosti nijak neomluvil a Rock to po něm ani nežádal.

Generál uchopil zlaté jídelní tyčinky posázené rubíny a safíry, vzal si misku do dlaně, přidržel si ji pod bradou a začal si jídlo hrnout do úst. Vypadal jako nějaký stroj; dokonce i na Syna divočiny zapůsobilo, jak metodicky a rychle se dokáže krmit. Generál ustal v jídle jen na okamžik, aby zalapal po dechu: „Chutná to ještě lépe, než voní.“

„Jste velice laskav.“ Rock se znovu uklonil. Napřáhl ruku. „Prosím. Dovolte mi, abych generálovi nabral další porci.“ Zalovil naběračkou u dna kotlíku a naplnil misku, kterou mu generál podal.

Zatímco sledoval, jak generál Quan pokračuje v jídle, Rock nadhodil: „Slyšel jsem, že generál se dokáže radovat z žen stejně jako z dobrého jídla.“ Obrátil hlavu směrem k dívce. „Teď už vím, že pověst nelže.“ Generál se s očima téměř zavřenýma blahem dál cpal Rockovým vynikajícím gulášem.

„Také jsem slyšel,“ pokračoval Rock, „že pravým klenotem mezi generálovými ženami je jistá Mai. Je zde, generále? Mohu ji vidět?“

„Uhm.“ Krmení na okamžik ustalo.

„Ne? To je škoda.“ Rock se usmál. „Myslím, že mne to ani nepřekvapuje. Takový vzácný poklad se přece jen tak neukazuje ani váženým hostům, nemám pravdu?“

„Uhm.“

Rock pokrčil rameny. „Ale kdo ví, možná, že Mai od nás není ani v tuto chvíli příliš vzdálena.“

Generál Quan již téměř dojedl druhou misku. Tvář se mu leskla potem a mastnotou. Vrhl na Rocka zuřivý pohled. „Co to plácáte za nesmysly?“

„Už jste na dně? Myslím té misky.“

Generál Quan hrábl tyčinkami do zbytku husté omáčky. „Ještě jeden kousek báječného masa.“ Zvedl jej tyčinkami a chtěl si jej vsunout do úst, když mu něco padlo do oka. Podržel kousek masa tak, aby se mohl lépe podívat. Setřásl zbytky omáčky.

Před očima mu nezaměnitelným způsobem zazářil skvostný barmský safír. Pomyslel si, Aha, ten cizí ďábel je přece jenom chytrý- tohle je ten pravý dárek pro mne.

Pak však vytřeštil oči a všechno, co snědl, z něj vytrysklo společně s dlouhým, tichým zaúpěním.

Safír trčel v celém lidském uchu. V uchu jeho milované Mai.

*******

Kniha první

Legendy o zlu

Vždycky padnete na nějaké Eskymáky

ochotné radit černochům z Konga,

co dělat v období veder.

Stanislaw Lem

1.

Saigon – Tokio

Nicholas Linnear čekal na svého člověka. Mezitím popíjel teplé pivo a díval se, jak šváb velký jako palec přehlíží špinavou místnost jako nějaký šógun z feudálního Japonska. Seděl ve třetím patře hotelu Anh Dan, nadmíru nepříjemného podniku, který však vyhovoval jeho účelům – v pokoji s výhledem na ulici. Matné světlo vrhané zoufalou čtyřicetiwattovou žárovkou odhalovalo na stěnách praskliny, odporné skvrny a odlupující se malbu. Za předpokladu, že šel proud (což se nestávalo příliš často), svítilo jen tehdy, pokud jste spojili dráty na místě, kde měl být na zdi vypínač. Celý hotel páchl splašky a zaschlým semenem, to vše za strašlivého lomozu z ulice Nguyen Trai, který neutichal ve dne ani v noci. Ostatně, tohle byl Saigon, přesněji řečeno čtvrt Cholon, kde dříve či poději končilo všechno bahno velkoměsta.

Nicholas se otočil po Džisaku Šindóovi, japonském soukromém detektivovi, kterého najal jeho společník Tanzan Nangi, aby odhalil tajemství vraždy Vincenta Tinha, bývalého ředitele saigonské pobočky Sató International, obřího keirecu – průmyslového konglomerátu – jehož majiteli Linnear a Nangi byli.

„Myslíte, že přijde?“

„Přítel přítele říkal, že ano.“ Vlhký vzduch proťala Šindóova úsečná mluva.

Nicholas se v duchu probíral činy Vincenta Tinha. Zdálo se, že Tinh sledoval nějaké soukromé zájmy. Svou práci u Sató International používal jako zástěrku, kterou maskoval své nekalé skutky, mezi něž patřilo i ukradení a prodej přísně tajné technologie projektu Či. Projekt Či, který řídil Nicholas osobně, spočíval ve vytvoření revoluční generace počítačů, která měla být o pořádný kus dál než cokoli, co v té době bylo k dostání na trhu, nebo co se tehdy vyvíjelo. Počítač Či první generace, zbudovaný na základě neuronových sítí, zpracovával data stejným způsobem jako lidský mozek.

Stejně jako u mnoha jiných zločinců – i těch nejgeniálnějších – přivodila Tinhův pád jeho vlastní nenasytnost. Poté, co spojil vše, co se mu podařilo ukrást z technologie Či, se součástmi nového amerického počítače Úl (také založeného na neuronovém čipu), postavil zde v Saigonu zparchantělý hybrid, který začal prodávat na širokém a nesmírně výnosném pololegálním trhu jihovýchodní Asie.

Kvůli Tinhovi byla americká pobočka Sató International – Sató-Tomkin – a Nicholas osobně obviněni americkou vládou z krádeže, nezákonné výroby a špionáže vedoucí k vlastizradě. Nicholas, který Tinha osobně najal, měl silný osobní i profesionální zájem na tom, aby zjistil, jaké škody stačil Tinh před svou smrtí napáchat.

Ještě znepokojivější ovšem bylo, že nyní, když si Nicholas na místě vyslechl Šindóův vlastní názor na celou situaci, dospěl k závěru, že Tinh nebyl jediným původcem nesmírné rány, kterou utrpěla obchodní činnost a pověst Sató International.

Tak třeba, kdo vlastně postavil onoho křížence Či s Úlem? Tinh samozřejmě neměl potřebné znalosti a zkušenosti s konstrukcí náročných počítačů, aby se o něco takového sám vůbec pokusil. Skutečně, sloučení dvou podobných, ale nepochybně značně rozdílných kybernetických koncepcí bylo činem, který by většina počítačových techniků zvládala jen stěží. Jistě, existovaly milióny počítačových maniaků, kteří se dokázali nabourat do kteréhokoliv existujícího systému, ale na takovouhle práci bylo třeba nesmírně talentovaného a zkušeného odborníka s rozsáhlými teoretickými znalostmi.

Koho si Vincent Tinh pro takový úkol našel?

A pak zde byla otázka Tinhovy podivné smrti.

Podle vrchního inspektora Hang Van Kieta od saigonské policie zemřel Vincent Tinh náhodou v okamžiku, kdy se vloupal na cizí pozemek. Řečeným pozemkem byl obrovský rozvrzaný sklad v severní čtvrti, kde byly uloženy sudy s kyselinou sírovou, solí, benzinem, bikarbonátem sodným a manganistanem draselným. Jinými slovy, továrna na drogy. Nicholas věděl, že Van Kiet lže.

Minulý týden mluvil Šindó s vrchním inspektorem. Van Kiet, hubený Vietnamec s lstivým obličejem, žlutýma očkama a dravčími zuby, zatvrzele trval na své pohádce o tom, že Tinh zemřel nešťastnou náhodou. Když na něj Šindó naléhal, odpověděl míněním, že vzhledem k tomu, že Tinh byl na pozemku neoprávněně, bude mnohem lepší nechat celou záležitost spát.

Šindó se moudře nezmínil o tom, že přítel jeho přítele mu předal kopii pitevní zprávy, která hovořila o tom, že Tinh sice skutečně utrpěl značné popáleniny po pádu do sudu s kyselinou sírovou, ale že koroner z jeho mrtvoly vytáhl také dvacet pět kulek z těžkého kulometu. Šindó se rozhodl, že bude lépe, když Van Kiet nebude mít ani tušení, že o něčem takovém ví.

Šindó vrchního inspektora rychle odhadl – v jeho oboru bylo takové umění nutností – a nahlásil své podezření, že Van Kiet toho o Tinhově smrti ví mnohem víc, než je ochoten přiznat. Šindó pak dal vrchnímu inspektorovi jasně na srozuměnou, že je ochoten za informace zaplatit americkými dolary.

Van Kiet se okamžitě naštětil a zčistajasna ukončil rozhovor, což byla na Vietnamce dosti nezvyklá a přímo nezdvořilá reakce. To bylo skutečně zlé. Znamenalo to, že vrchní inspektor se takto neslušně zachoval jen proto, že mu to radil dobře vycvičený pud sebezáchovy.

Policie neměla v Saigonu žádný skutečný vliv – rozhodně ne takový, na jaký je civilizovaný člověk zvyklý. Tohle město – a vlastně celá země – natolik uvyklo válečným běsům, že se celá společnost přizpůsobila naprosté nezákonnosti, která byla jedním z hlavních vedlejších účinků války. Vládla zde zuřivá anarchie založená na službách a protislužbách. Výsledkem bylo, že policie měla ještě menší moc než armáda, která zase byla slabší než obskurní skupiny profesionálních zabijáků pohybující se na okraji společnosti, skryté, ale přesto jasně vymezující její hranice. Tito lidé už od kolébky vstřebávali chaos po staletí vedeného boje proti chánům, Kambodžanům, Francouzům, Číňanům, Rusům a Američanům.

Byla to válka, která se jako velký had svlékající své lesklé šupiny neustále proměňovala, až se nakonec stala jakousi zhoubnou podobou psychedelického zážitku, absurdní haldou svrženého napalmu, psychofarmak, nahromaděných trhavin a hlasitého rock’n’rollu, rohem hojnosti všemožných prostředků ničení, cestou z chudoby a masového zmatku, soustředěným uvolněním zášti, ponurou a siláckou hrou o přežití. Zkrátka a dobře, šlo o konečný boj mezi z dálky viditelným masovým vražděním a zvířeckým zabíjením pod rouškou noci.

Každý vietnamský úředník byl na prodej – byl to také způsob života. Van Kiet však odmítl. Proč? Strach byl jediným dostatečně silným motivem na to, aby překonal hrabivost. To znamenalo, že existuje hrozba jakési vyšší moci, která tahá za nitky a nutí i vrchního inspektora saigonské policie, aby skákal tak, jak ona píská. Pátrání se tím dostávalo do zcela nové a nebezpečné roviny; proto byl také Nicholas zde a proto jej Šindó tolik nenáviděl.

* * *

Šindó dál pokuřoval a na Nicholase se ani nepodíval. Byl hubený, středně vysoký a jeho vrásčitý obličej připomínal starce. I kdybyste se na jeho obličej dlouho dívali, hned byste na něj zapomněli: nebylo na něm nic výrazného. V jeho oboru byla taková tvář pravý poklad: jiní jeho kolegové se museli pracně snažit, aby si jich nikdo nevšiml. Měl bílou košili, šedé polyesterové kalhoty a tmavou kravatu bez vzorku, úzkou jako čepel nože.

Nicholas lenivě popíjel pivo a sledoval švába, který se v této díře zřejmě cítil mnohem víc doma než on. Od jeho bledého krunýře se odráželo světlo a deformovalo jej. Díval se na hmyz shovívavě jako na nějakého rodáka, od něhož se mohl dovědět, jak v této zapařené městské džungli lépe přežít. Do Saigonu dojížděl jen zřídka, na rozdíl od Šindóa, který zde pobýval často. Šindó měl mezi Vietnamci mnoho přátel a známých.

Z vedlejšího pokoje zaslechl Nicholas těžké a rytmické nárazy těl na postel, zvířecí supění a vlhké savé zvuky zuřivé soulože.

Šindó si z pouzdra na zádech vytáhl pistoli. Byla to armádní pětačtyřicítka americké výroby, stará devět let a možná víc, která musela stát malé jmění; rozhodně však dělal dobře, že se nespoléhal na lacinější sovětské nebo čínské zbraně, které se prodávaly v cholonských uličkách.

„Koupil jsem vám pistoli,“ zavrčel Šindó. „Víte, jak se z ní střílí?“

„Vím. Ale nikdy nepoužívám střelné zbraně.“

Šindó zabručel, zašlápl nedopalek cigarety a zapálil si novou. „Tady jsme v Saigonu. To není jako v Japonsku. Není to tady bezpečné. I děcko v plenkách už může mít pistoli.“ Znechucení z něj přímo čišelo. „Co uděláte, až na vás někdo namíří?“

Nicholas byl nejen nindža, ale také tandžian, dědičný adept synkretické duchovní disciplíny, která byla starší než kterékoli bojové umění. Základem Tau-tau bylo kokoro, membrána veškerého života. Stejně jako ve fyzickém světě byla excitace atomů základem všeho pohybu – nejen lidského, ale i světla, tepla a zvuku – tak i úder na kokoro vyvolával duševní energii. Přeměna myšlenek v činy představovala jádro výcviku tandžianů.

Dvě základní učení Tau-tau se jmenovala Akšara a Kšira, Cesta světla a Stezka temnoty. Nicholasovi se dostalo vzdělání v Akšaře, ale celou tu dobu jej Kansacu, jeho sensei, infikoval některými zásadami odvrácené strany Tau-tau. Někteří se domnívali, že silně disciplinovaná mysl dokáže pojmout jak Akšaru, tak Kširu, ale v průběhu staletí vždy získala temná stránka vrch a ovládla všechny adepty, kteří se snažili ovládnout ji; přitom je svedla na scestí, aniž by si toho byli vědomi, a proto se jen zřídka vyučovala.

Když se však Nicholas nořil stále hlouběji do Akšary, začal lépe chápat lákadla Kširy, protože mu bylo pořád jasnější, že Cesta světla je svým způsobem neúplná. Na tomto základě postavil svou teorii, že na počátku času bylo Tau-tau jednotné a představovalo jedinou nesmírně mocnou disciplínu složenou ze světlé a temné poloviny. Avšak v průběhu staletí se schopnost Kširu spoutat vytratila.

Po mnoho staletí se tandžianští adepti pokoušeli vytvořit Šuken, Vládu. Šuken byl celkem, dokonalým spojením Akšary a Kširy. Bez Šukenu, který byl jediným klíčem, se adepti snažící se o zvládnutí obou částí Tau-tau bez výjimky stávali obětí temné poloviny. Tak skončil i Kansacu, poražen nesmírným zlem Kširy.

Připravoval snad Kansacu pro Nicholase stejný osud? Nepochybně mu nyní v hlavě odtikávala časovaná bomba, připravená jej každým okamžikem zničit. Proto se také tak zoufale snažil objevit tajemství Šukenu.

Ukazovalo se však, že Šuken není tak snadno dosažitelný. Bylo možné jej dosáhnout pouze prostřednictvím korjóku, Osvětlující síly. Nicholas se dověděl, že Mikio Okami vládne korjóku, která mu ostatně pomohla při jeho vzestupu k moci a ovládnutí ostatních ojabunů Jakuzy. Proto měl Nicholas také osobní zájem na tom, aby našel Okamiho živého a zdravého: chtěl od něj získat tajemství korjóku a s tím i Šukenu.

„Dejte tu pistoli pryč. Máte teď jiné starosti,“ odtušil Nicholas a v duchu se vrátil ke zřetelné nenávisti, kterou k němu Šindó pociťoval.

Šindó, který si právě zapálil další cigaretu nedopalkem té předchozí, vypadal stejně nezaujatě jako kamenný Buddha. Zbraň zmizela, jako by nikdy ani neexistovala, ale z jeho pohybů bylo zřejmé, že se zbraněmi dovede zacházet.

„Měl jste ve válce nějaké přátele?“ zeptal se Nicholas ve snaze navázat se soukromým detektivem bližší kontakt. Šindó si ho chvíli prohlížel přes clonu dýmu. Opřel se o mastnou stěnu jako pasák v nějakém bordelu. „Znal jsem lidi… na obou stranách.“ Zatáhl z cigarety a se zuřivým zasyčením vyfoukl kouř. „Nejspíš vás to překvapuje.“

„Ani ne. Ve vašem oboru…“

„Aspoň máte opravdový důvod, proč mi nevěřit.“

Tak o tohle šlo. Šindó se domníval, že Nicholasův příjezd na scénu je výrazem nedůvěry jeho chlebodárců.

„Kdybych vám nevěřil,“ pronesl Nicholas, „okamžitě bych vám vypověděl smlouvu.“

Šindó odlepil rameno od stěny, jakoby s probuzeným zájmem. „Co vlastně víte o válce?“

Nicholas o tom chvíli uvažoval. „Hodně se psalo o tom, jak byli Američané z té války traumatizovaní, ale podle mne šlo o něco mnohem strašnějšího, o něco, o čem se lidem budto nechtělo mluvit, nebo to vůbec nepochopili. Děcka odevšad – z městských ghet i z odumírajících městeček – najednou mohla bez omezení používat smrtící zbraně. Vycvičili je, jak střílet ze samopalů, raketometů a plamenometů, a řekli jim, že zabíjet je nejen správné, ale dokonce se to od nich očekává. Myslím, že pro spoustu těchhle lidí se stala válka nepředstavitelnou drogou, ještě lepší než hašiš nebo heroin – úplný halucinogen. A jak by to také mohlo být jinak? Ta děcka se najednou ocitla v situaci, kdy stála nad zákonem a rozhodovala o životě a smrti.“

Šindó jej pozoroval očima zúženýma kouřem a dojetím zároveň. „Ano, „ přisvědčil po chvíli, „přesně tak to bylo.“

Dvojice ve vedlejší místnosti skončila se svými upocenými cviky a Nicholas zaslechl, jak se otevřeným oknem dovnitř prodralo několik taktů písně, v níž zpěvák francouzštinou s těžkým vietnamským přízvukem zpíval cosi o opuštěné a zmučené duši. Atmosféra písně, zvýrazněná hlasem plným úchylného sexuálního patosu, se k Saigonu dokonale hodila.

V Šindóově hlase zaznělo cos) nezvyklého a Nicholas se rozhodl, že zjistí, o co jde. „Válka se vás dotkla osobně.“

Šindó zamířil přes pokoj. „Měl jsem milence. Původně to byl voják. Sloužil tady.“

„A přežil.“

„Svým způsobem.“ Šindó se zadíval na zářící konec své cigarety. Píseň, jejíž rytmus se stále zrychloval, proudila do místnosti a přízračně v ní vířila. „Nakonec už vůbec nechtěl žít. Nedokázal to. Válka do něj nasadila démony, kteří ho rozežírali zaživa.“

Zvláštní věc, napadlo Nicholase, jak naprosto cizímu člověku dokážeme říci něco, co by nás jinak ani nenapadlo. „Co se stalo?“

„To, co se muselo stát.“ Šindó vypadal jako vytesaný z vlhké noční tmy, jako by patřil spíše sem než do Tokia. „Řeknu vám, co je na tom zvláštní. Ti lidé, co tady byli, co tu bojovali – teď myslím obě strany, protože nakonec mezi nimi vlastně žádný rozdíl nebyl – tu válku potřebovali. Šílenství se pro ně stalo normou, byla to jejich skutečnost, do níž se ponořili tak hluboko, že už se z ní nedovedli vymanit. O válce se jim i zdálo – přitahovala je jako plamen, živila jejich nejhorší pudy, zakrývala jejich lidskost pod nános touhy po zabíjení – a oni nechtěli, aby to někdy skončilo.“ Zvedl oči od žhoucího uhlíku a pohlédl na Nicholase. „Stalo se tohle: zabil jsem ho tak, jak mne o to sám požádal.“

Píseň, která už téměř končila, zanikla v rámusu další dvojice, která se začala zmítat v křečích pohlavního spojení, tentokrát hlasitěji, až měl Nicholas dojem, že muž ženu dost hrubě tiskne na stěnu, která je oddělovala od jejich pokoje. Pokud si nedají pozor, sežehnou je obnažené elektrické dráty, jak se již toho dne stalo jednomu muži a jeho děvce, o čemž je s úšklebkem informoval recepční. Nicholase napadlo, že sex a smrt, které k sobě ani jinak neměly příliš daleko, jsou v Saigonu skoro nerozlišitelné.

Šváb byl, na rozdíl od Nicholase, dokonale lhostejný. Šváb ovšem také nevyslechl Šindóův příběh. Podlaha se třásla pod náporem starodávného rituálu a Nicholas si byl jist, že cítí ženské pižmo. Přesunul se na druhou stranu pokoje, dál od toho rámusu a také dále od otevřeného okna, které by oznámilo jeho přítomnost v této domorodé čtvrti stejně jistě jako jeho portrét v pozlaceném rámu.

„Jestli přijde, bude tu už brzo,“ připomněl Nicholas. „Je čas, abyste šel.“

„Stejně si myslím, že je chyba, když se s tím člověkem chcete sejít sám. Nic o něm nevíme.“

„Já vím, o co v tom neuronovém čipu jde. Když bude podezíravý a začne se vás vyptávat, bude po nás.“

„Můžeme přece…“

„Ne. Řekl mi, že to musí být mezi čtyřma očima. Kdybych byl na jeho místě, vzal bych nohy na ramena, sotva bych zjistil, že jsme dva.“

Ze své nové pozorovatelny viděl Nicholas kus rušné ulice. Kolem ujížděly cyklos, nájemné tříkolky, společně se starými sovětskými nákladními auty, která vypouštěla oblaka odporného dýmu. Po stranách větších vozidel se mačkaly houfy cyklistů a každou chvíli kolem přerachotilo takzvané svatební taxi, starý americký automobil z 50. nebo 60. let s velkou spotřebou, opatřený žebry a křidélky jako vesmírná loď a široký jako prám. Bandy otrhaných uličníků nedbaly nebezpečí a strkaly ruce do kapes obchodníků, kteří se pokoušeli ve dne využít nového saigonského boomu a budovat velké podniky s nízkými výrobními náklady, aby si mohli v noci dopřát z bohaté a stejně laciné sexuální nabídky zde v Cholonu. Vojáci v khaki uniformách se zde mísili s buddhistickými mnichy v hábitech barvy šafránu, lehce oděnými prostitutkami a celou armádou mrzáků s chybějícími údy. Vietnam byl vždycky plný mrzáků, mladých dospělých zraněných v boji a dětí s vrozenými vadami způsobenými chemickými defolianty na bázi dioxinu, jako byl třeba Agent Orange.

Nicholasovy myšlenky, jako již tolikrát za posledních několik měsíců, zabloudily k Mikiovi Okamimu. Okami byl Kaišó – vrchní náčelník ojabunů, hlav klanů Jakuzy. Během americké okupace Japonska koncem 40. let se stal blízkým přítelem Nicholasova otce, plukovníka Denise Linneara. Nicholas svému otci slíbil, že Okamimu pomůže, pokud by to Kaišó někdy potřeboval.

Nyní ta chvíle nadešla. Okamiho vztah se členy jeho rady se už nějakou dobu zhoršoval. Zdálo se, že poslední kapkou bylo Okamiho spojení s Dominicem Goldonim. Rada byla součástí plánu, který inicioval sám Okami. Skupina známá jako Godaišu – Pět světadílů, která měla plán na starosti, sestávala z pečlivě vybraných zástupců Jakuzy, japonské vlády, mafie a vlády Spojených států, kteří měli pomoci při vytvoření toho, co se dalo nejlépe popsat jako mezinárodní zločinecký syndikát, který by vydělával nesmírné částky na zbraních i na zákonném podnikání. Jak se zisky zvyšovaly, začala rada požadovat rozšíření činnosti i na jiné, temnější oblasti, třeba na obchod s drogami.

Okami s Goldonim se proti tomu vzepřeli a potají připravili vlastní plán. Jejich spojenectví však bylo vyzrazeno: Goldoni byl brutálním způsobem zavražděn a Okami ze svého benátského sídla požádal Nicholase o pomoc. Nicholas se v Benátkách setkal s jednou ze sester Goldoniových, s Celeste, která se také zavázala Kaišóovi pomoci. Nakonec byl Okami přinucen se ukrýt na neznámém místě, když o vlásek unikl smrti. Zatímco byl nyní Nicholas ve Vietnamu, jeho dávný přítel, bývalý detektiv newyorské policie Lew Croaker, sledoval v New Yorku Goldoniho další sestru Margaritu v domnění, že tak vysleduje Okamiho informační zdroj Nišiki až k samotnému Okamimu. Margarite, která po svém bratrovi zdědila moc, se musela dříve nebo později se sítí spojit, protože právě síť Nišiki poskytovala informace o vlivných politicích a průmyslových magnátech, díky nimž si rodina Goldoniů získala v americkém podsvětí nesmírnou moc.

Nicholas se svým přítelem soucítil. Muselo pro něj být těžké zachovávat takový odstup od ženy, kterou zcela zjevně miloval, a přitom tajně sledovat každý její krok. Nicholas se mohl jenom dohadovat, jaké temné emoce může taková činnost vyvolat. Přesto se společně s Croakerem dohodli, že není jiné řešení.

Nicholas se domníval, že Okami prostě zmizel ze světa. Přesto jim zanechával vodítka, která Nicholase a Croakera dovedla nejprve k firmě Avalon Ltd. a posléze i k síti Nišiki. Proč? Nicholas měl zprvu za to, že kvůli tomu, že Tinh byl dodavatelem firmy. Nyní si však uvědomil, že se jim Okami snaží sdělit, že Tinh byl jen malá ryba. Nicholas znovu zauvažoval nad tím, kdo mohli být Tinhovi obchodní partneři.

Tinhovo tělo si vyzvedl muž, který se vydával za Tinhova bratra. Tinh ovšem žádné příbuzné neměl a později se zjistilo, že onen záhadný muž patřil k Jakuze. Mohl to snad být člen některé z rodin, které patřily ke Kaišóově radě?

Kupodivu uvedl jako svého zaměstnavatele Avalon Ltd., tajemný mezinárodní syndikát zabývající se obchody se zbraněmi. V jeho pečlivě střeženém počítačovém systému objevil Nicholas zmínku o čemsi, co bylo označeno názvem PLAMEN 153. Společně s Lewem Croakerem předpokládali, že Plamen je nějaká nová zbraň a 153 znamená datum – 15. března. I když pro to neměli žádný důkaz, to, že je Okami k firmě Avalon sám zavedl, přidávalo jejich domněnce na závažnosti.

Nicholas věděl, že Okami po něm chce, aby vyhledal a odstranil ty, kdo měli na svědomí pokus o jeho zavraždění. Vedla snad stopa sem, do Saigonu, kde si člen Jakuzy vydávající se za bratra Vincenta Tinha a zaměstnance Avalon Ltd. vyzvedl tělo zavražděného? Proč vůbec uváděl jméno firmy – a zrovna téhle firmy? Že by Kaišó Nicholasem znovu důmyslně manipuloval? To byl další důvod, proč se vydal do Saigonu osobně.

Nicholas se nemohl zbavit podezření, že když jej Okami uvedl na stopu firmy Avalon, schválně jej uvedl i na stopu Plamene 153. Šlo o nejdůležitější část skládanky, kterou měl pro Kaišóa vyřešit.

Nicholas si všiml postavy, která přes ulici Nguyen Trai mířila rovnou ke vchodu do hotelu Anh Dan. Odložil láhev s pivem, automaticky se podíval na hodinky a odvrátil se od okna.

Půlnoc.

„Není čas na dohadování, Šindó. Vypadněte odtud. Teď hned.“

Jeho člověk dorazil.“

* * *

Naohiro Ušiba zaujal známou pózu a postavil se čelem k reflektorům, kamerám a otázkám, které se staly jeho denním chlebem od okamžiku, kdy skandály roku 1992 roztrhaly pevné předivo japonské politické, hospodářské a úřední infrastruktury.

Ušiba byl Daidžin, vrchní ministr ministerstva pro mezinárodní obchod a průmysl, nejmocnější politicko-ekonomické entity v Japonsku. Právě toto ministerstvo, MITI, pohánělo a směrovalo japonský poválečný hospodářský zázrak, jemuž vdechlo svou politiku rychlého růstu. MITI se zaměřilo na průmyslová odvětví, z nichž mohlo mít Japonsko největší prospěch, a pomocí slev a daňových opatření zvýhodňovalo různá keirecu – průmyslové konglomeráty, která se rozhodla do těchto odvětví vstoupit. Avšak nyní, když téměř každý týden propukal nový skandál – naposledy s nesmírně protahovanou reformou politické moci – hospodářská, politická a finanční základna Japonska doslova praskala ve švech.

Během devětatřiceti let od chvíle, kdy byla založena Liberálně demokratická strana, se svět výrazně změnil. Tehdy tato strana představovala japonskou budoucnost – jedinou alternativou byli komunisté a socialisté. Řada liberálně demokratických premiérů pak ve spojení s Daidžiny MITI pomohla vybudovat z Japonska hospodářský kolos, jímž bylo dnes. Liberálně demokratická strana však pod tíhou téměř čtyř desetiletí u moci zbytněla a podlehla korupci, takže nyní, v posledních volbách, utrpěla porážku. Ušibu napadlo, že už možná byl nejvyšší čas.

Došlo tedy k nevyhnutelnému: MITI čekalo vystavení nesmírnému tlaku a veřejnému zkoumání. Dva ministerští tajemníci již byli obviněni z braní úplatků v souvislosti s počítačovým softwarem; aféra se dotkla i několika výrobců, kteří obdrželi od ministerstva příliš velké úlevy.

Ušiba, který hodlal v nadcházející bouři skandálů a sporů zůstat nestranný, obviněné zaměstnance okamžitě propustil. Dokonce i protivládní tisk se pozastavoval nad rychlostí a důkladností interního vyšetřování. Škodě se však již nedalo zabránit a nad MITI stále ještě visel mrak, jak dokazovaly časté novinové úvodníky a články v novinách.

Výsledkem bylo, že se dnes každá otázka zdála nesmírně ožehavá. „Jak můžete vysvětlit účast MITI na umělém realitním boomu v 80. letech, který se nyní změnil v pohromu pro naše hospodářství a především pro banky?“ zeptal se jeden reportér.

„Myšlenka, na níž se zakládalo zvýšení cen japonských realit, byla zdravá, a důkladně jsme ji prozkoumali,“ odpověděl Ušiba sladce. „V osmdesátých letech byl jen tak silný, že zahraniční platby naši ekonomiku výrazně oslabovaly. Zvýšit ceny realit v tuzemsku byl výtečný způsob, jak oživit investice v Japonsku samém.“

„Daidžine, co nám můžete říci o historkách o účasti Jakuzy na naší hospodářské politice, které se nám v poslední době donesly?“ ptal se jiný novinář. „Konkrétně o Akirovi Čósovi, který se zřejmě snaží vstoupit do mocenského vakua vyvolaného zmizením Mikia Okamiho.“

Ušiba si odkašlal. Jeho štíhlému, svalnatému tělu vévodila hlava, jejíž krásné rysy by se skoro daly nazvat zženštilými. Na rozdíl od západních kultur znala japonská historie mnoho případů, kdy se takoví muži zařadili mezi hrdiny. Říkalo se jim bišonen, krásní mladí muži, kteří žili pod ochranou někoho staršího.

„Jak vy reportéři jistě víte, Akira Čósa je ojabunem klanu Kokorogurušii. Jméno tohoto klanu je ironické a vcelku typické pro patos, jímž se Jakuza tak ráda pyšní. Kokorogurušii znamená ‚bolestivý‘. Slovo Jakuza je složeno z čísel, která při hazardní hře znamenají prohru; v Jakuze se tedy stále projevuje jakýsi flagelantský podtext, jakési tušení, že je za život mimo zákon třeba platit.“

Ušiba se rozhlédl po místnosti a jeho oči se ve světle reflektorů vlhce leskly. „K tomu mi dovolte dodat, že Jakuza začala v poslední době vyvíjet větší aktivitu. Po pravdě řečeno jsme odhalili systém obchodních styků, z etického hlediska značně pochybných, mezi členy Jakuzy a některými významnými kapitálovými a finančními firmami. Čósa skutečně vyvíjí jistý tlak, ale mohu vás ujistit, že MITI spolupracuje s tokijskou prokuraturou na tom, aby s těmito nezákonnými aktivitami skoncovalo jednou provždy.“ Ušiba se poněkud předklonil, aby zdůraznil svá poslední slova. „Čósa je pouze jeden z ojabunů, jejíchž činnost působí rozkladně jako jed v krvi Japonska. Musíme je vykořenit, jak nejrychleji to půjde.“

„Můžete nám říci co přesně se v tomto ohledu dělá, Daidžine?“ vyptával se třetí reportér. „Japonská ekonomika je už takhle v dost špatném stavu, než aby ji mohla dál vysávat Jakuza.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ přisvědčil Ušiba. „Ujišťuji vás, že jsme na MITI vyhlásili křížové tažení proti nezákonným praktikám všeho druhu. Za každou cenu musíme obnovit důvěru veřejnosti v náš způsob života. Nemusím vám jistě připomínat, že už několik desetiletí bylo MITI neohroženým strážcem fenomenálního, ale často obtížného a bolestivého hospodářského růstu naší země. MITI se svým povinnostem nezpronevěřilo ani jednou. Nyní chápeme, že se naše povinnosti dále rozšiřují. Můžete počítat s tím, že MITI bude chránit zájmy japonského lidu.“ Pokračoval skvělou statistikou, kterou připravili jeho vedoucí oddělení a která pojednávala o případech korupce, které byly již vyřešeny nebo se právě vyšetřovaly. Pak odpověděl ještě na několik dalších otázek a předal řízení tiskové konference muži se zachmuřenou tváří a úctyhodným vzezřením, který se jmenoval Tanaka Gin a byl nejslavnějším úředníkem tokijské prokuratury, s nímž už Ušiba několik měsíců spolupracoval.

Když se Ušiba vrátil do kanceláře, prohrábl si vlasy rukou a zjistil, že je má mokré. Znechuceně zašel do své soukromé umývárny a spolkl tabletku. Pak si otřel vlasy ručníkem a nastříkal si na obličej studenou vodu.

Třebaže tyto tiskové konference byly od začátku jeho nápad, nyní zjišťoval, že je dokáže absolvovat jen s obtížemi. Přesto se z nich nemohl vykroutit. Stalo se z něj něco na způsob hvězdy. Jeho výtvor mu přinesl chvilkovou slávu, která se promítla i na MITI, což obklíčení úředníci považovali za navýsost prospěšné.

Když se vrátil do kanceláře, jeho dorozumívací zařízení bzučelo. Sekretářka mu oznámilo, že za ním přišel Jukio Hadži. Ušiba se podíval na svůj nabitý denní rozvrh. Hadžiho jméno v něm nikde neviděl, ale protože Hadži patřil k mladým tajemníkům, které školil sám Ušiba, požádal sekretářku, aby ho pustila dál.

Zachmuřený Hadži vstoupil a posadil se do židle s kovovým rámem, na kterou Ušiba ukázal. Hadži byl vážný mladý muž, který na MITI přišel ze školy s nejlepšími známkami, několika vyznamenáními a skvělými doporučeními. Ušiba byl od začátku rozhodnut, že z něho něco udělá.

„Daidžine, vím, jak jste zaneprázdněn, ale jdu za vámi ve vážné věci, která nesnese odkladu.“

Ušiba se opřel v křesle, zapálil si cigaretu a zadíval se do mladíkova hladkého obličeje. Tohle byl typický produkt nového Japonska, neustále tlačený k tomu, aby ze sebe na každém stupni vzdělávání vydával co nejvíc pod hrozbou nekonečných zkoušek, testů a dalšího tlaku. Přijetí na MITI mu mělo být odměnou, ale Ušiba si dal záležet na tom, aby tím jeho požitky nekončily. Hadži byl možná dítětem postmoderního věku, avšak Ušiba osobně dohlížel na to, aby do sebe vstřebal kanrjódó, ducha samurajského úředníka. Tento zákon cti, stejně přísný jako Bušido dávných samurajů, zde v plné míře platil a nově přijatí zaměstnanci jej budto brali jako evangelium, nebo je čekalo převedení na jiné, méně důležité ministerstvo.

„O co jde?“ zajímal se Ušiba.

„Chtěl jsem tento měsíc zaplatit ze svého účtu nájemné a zjistil jsem, že nemám dostatek prostředků.“ Hadži mu podal složený list papíru. „Prosím, abyste přijal mou výpověd. Odcházím z ministerské služby. Je zřejmé, že jsem se přes svou snahu mnoho nenaučil.“

Ušiba si vzal nabízenou výpověd, ale neotevřel ji. Místo toho škrtl zapalovačem a přiložil plamen k rohu papíru. Když mu od prstů odpadl poslední oharek, zeptal se: „Kolik dlužíte?“

Když mu to Hadži řekl, Ušiba vypsal šek a podal jej svému udivenému chráněnci. „Přečtěte si Hagakure, Knihu samurajů. Vaším jediným prohřeškem je, že neznáte její moudrá slova.“ Neptal se, za co Hadži své peníze utratil, protože ho to ani nezajímalo. Zajímalo ho jen dodržování kanrjódó a to, aby si prohřešku uvnitř této úzce vymezené třídy nevšiml nikdo zvenčí. „Mladická lehkovážnost je zcela pochopitelná a vlastně se s ní dá i počítat. Nehodlám kvůli ní přijít o jednoho ze svých nejlepších spolupracovníků. Jsem váš nadřízený a tudíž za vás zodpovídám. Vezměte si ten šek a více o tom nebudeme mluvit. Věc je vyřízena.“

* * *

Ten Vietnamec rozhodně nebyl žádný kus chlapa. Při pohledu na drobnou postavu ve dveřích pokoje se Nicholase zmocnilo jisté zklamání. Šváb zmizel, zřejmě utíkal do svého úkrytu, sotva se ozvalo zaklepání. Nicholas otevřel dveře levou rukou a zůstal stát stranou.

V bzučícím fluoreskujícím světle chodby stál štíhlý muž s útlými boky. Tvář měl částečně zastíněnou měkkým kloboukem v americkém stylu. Na sobě měl dobře střižený oblek, na němž bylo jasně poznat, že byl ušit na míru. Vázanku a košili měl z thajského hedvábí a lehce páchl sladkým parfémem, z něhož začal Nicholase svrbět nos. Celkem vypadal poněkud afektovaně, což se Nicholasovi nijak nezamlouvalo, ale na druhé straně na něj udělalo dojem, že neznámý nespouští oči z jeho pravé ruky, která by za těchto okolností byla Nicholasovou hlavní zbraní.

Muž vstoupil do místnosti a zeptal se: „Vy jste Gotó?“ Tohle jméno uvedl Nicholas příteli Šindóova přítele, který jim byl ochoten pomoci.

„Právě ten.“

Muž se rozhlédl po pokoji, spíše zvědavě než podezíravě. „Můžeme jít?“

„Nevím, jak se jmenujete vy.“

Pokrčil rameny. „Říkejte mi Trang. Na jméně přece nezáleží, nemám pravdu, Ču Gotó?“ Trang se usmál a odhalil za našpulenými rty bílé, pravidelné zuby.

Nicholas si vzal sako a společně vyšli ven. Se zamykáním pokoje se neobtěžoval – zaplatil předem a vracet se nemínil.

„Vždycky si vybíráte takové, ehm, luxusní bydlení?“ Trangův hlas zněl trochu ochraptěle, jako by byl těžký kuřák a piják, což podle Nicholase mohla klidně být pravda.

U vchodu do hotelu postával houf polonahých žen. Nicholase napadlo, že jsou stejně zmalované a stejně mladé jako rockové fanynky. Taky způsob života. Když kolem nich oba muži procházeli, pomlaskávaly rty a osahávaly si prsa. Páchly lacinými voňavkami a pohlavím.

Trang kráčel rychlými dlouhými kroky a Nicholas si musel pospíšit, aby mu stačil, když se Vietnamec vrhl do davu, který se i takhle pozdě v noci mačkal na bulváru Liem Van Chau. Dusivé výfukové plyny projíždějících aut se mísily s oblaky kouře z pouličních stánků, kde se nad dřevěným uhlím škvařilo maso a zelenina.

Nicholas opatrnému příteli Šindóova přítele namluvil, že získal prototyp neuronového čipu druhé generace. Potřeboval ovšem nějakého odborníka na počítačový jazyk, který by dokázal přijít nové technologii na kloub a postavit na ní funkční počítač – co nejrychleji. A ať už to bude kdokoli, zdůraznil Nicholas, bude muset umět držet jazyk za zuby. Šlo o to, že ten, kdo postavil Tinhův počítač s neuronovým čipem první generace, jistě využije příležitosti, aby se zmocnil čipu druhé generace, protože Nangi nechal nezákonně postavený počítač vytlačit z východoasijského pololegálního trhu, sotva se o něm dověděl.

Příslib čipu druhé generace se rovnal nabídce nezdaněné miliardy dolarů – existovaly nekonečné možnosti vybudování kybernetického stroje, který by byl tak moderní, že by proti němu neměla žádná konkurence šanci.

* * *

O dvaasedmdesát hodin později mu přítel přítele zavolal a sdělil mu podmínky setkání. Nicholas souhlasil s datem i hodinou – příštího dne o půlnoci – ale změnil místo na hotel Anh Dan v Cholonu, který Šindó dobře znal včetně vchodů, východů a nejrůznějších úkrytů i okolí. Byloto rozumné a zároveň opatrné. Nicholas už dávno poznal, že je při každé schůzce nutné nejdříve prozkoumat „pach“ místa – celou mozaiku pohledů, zvuků, vůní, chutí a hmatových vjemů. Abyste totiž poznali, že je něco v nepořádku, musíte znát všechny součásti, které společně utvářejí celek daného místa.

Nicholas chápal, pod jakým tlakem Šindó je. Ve Vietnamu, kde byla paranoia normou, se každé pátrání muselo odehrávat v nejvyšším utajení. Nestabilní politické skupiny neustále bojovaly o moc s rozdělenou armádou, povstalci v horách a samozvanými milicemi a všichni cizinci byli automaticky podezřelí. Kromě toho ani Šindó, ani Nicholas nevěděli, kdo je jejich nepřítel a jak je silný. Vincent Tinh a jeho společníci mohli být napojeni na pašeráky drog, černé obchodníky se zbraněmi, čínské horské náčelníky žíznící po moci nebo na Jakuzu – seznam se mohl táhnout donekonečna. Jedna věc byla ovšem jistá: všechny tyto frakce byly nesmírně nebezpečné a celý Saigon byl prolezlý jejich špehy. Nicholas věděl, že proti takové přesile může obstát jen tehdy, bude-li postupovat opatrně, aby na něj a na Šindóa znenadání nepadla celá váha jejich nepřátel.

„Trangu,“ ozval se nyní, „jak dlouho jste pracoval pro Vincenta Tinha?“

„Pro Vincenta Tinha?“ Trang se zarazil a zůstal trčet jako skála uprostřed hustého provozu.

„Ano.“ Nicholas hledal v Trangově obličeji známky falše, ale našel v ní něco jiného, o čem zpočátku nedokázal zjistit, co to je.

Ulici zaplnil ohlušující řev výfuků projíždějících motocyklů, který roztřásl výkladní skříně obchodů. Kolem se přeřítil jekot naplno puštěného rock’n’rollu, písně, v níž Mick Jagger hulákal něco o válce.

„Pracoval jste pro něj, ne?“ trval na svém Nicholas.

Trang natočil hlavu a v očích se mu zalesklo světlo pouličních luceren. „Kdybych pro něj dělal, byl bych už teď po smrti.“

Z téhle odpovědi Nicholas usoudil, že ťal do živého. I když pro něj Trang nepracoval, jistě něco věděl o tom, co se Tinhovi přihodilo a proč. To okamžitě v Nicholasových očích zvýšilo jeho cenu.

Natáhl ruku. „Moment, Trangu –“

Jenže Trang se mu vytrhl a vyřítil se do kypícího davu; Nicholas za ním. Co měl k čertu za lubem?

Trang utíkal směrem na jih, ke kanálu Kinh Ben Nghe, který víceméně představoval jižní hranici centra Cholonu. Otočilo po něm hlavu několik mnichů v žlutých hábitech, s pozorným a vyrovnaným výrazem. Pokusilo se ho zastavit několik dětí, jejichž napřažené ruce připomínaly mořské sasanky. Jedna kolemjdoucí jej sledovala zpoza strašlivých falešných řas. Vypadala jako děvka z Carnaby Street roku 1969. Zdálo se, že celý Saigon se propadl do jakéhosi psychedelického časového tunelu, v němž se zoufale snažil vrátit do dnů své největší slávy, které paradoxně nastaly uprostřed války.

Nicholas už málem Tranga dohonil, když zahlédl Šindóa, který se prodíral davem směrem k němu. Potom mu však zmizel a Nicholas pospíchal dál za Trangem, který klouzal mezi zástupem jako úhoř korálovým útesem. Nicholasova úzkost se jen zvýšila, když si vzpomněl na Šindóovo varování. Tohle byla jeho parketa, ne Nicholasova.

Proklouzl kolem jakéhosi hloučku, proběhl přes krátký volný úsek ulice a skočil po Trangovi. Z opačného směru právě k Vietnamci někdo mířil. Nicholas se právě natahoval, aby Tranga ochránil, když zaslechl výstřel.

Téměř ve stejném okamžiku se hlava muže vedle Tranga rozskočila jako rozbitý meloun. Vylétla z ní sprška krve, tkáně a rozdrcených kostí a Nicholas dopadl na zem. Do nosu mu vnikal smíšený pach kadidla a smrti. Na úzkou uličku padlo vyděšené ticho, do něhož se náhle ozval první výkřik, po němž rychle následovaly další.

Nicholas poklekl a ponořil se do Akšary; klesal dolů ke kokoru, jádru věcí. Zvolil jeden ze starodávných rytmů Tau-tau, zabušil na blánu kokora a vytvořil duševní rezonanci, která převáděla myšlenky na činy. Zablesklo jakési světlo, které rychle pohaslo, barvy splývaly jedna v druhou a čas se postupně ztenčoval, až zmizel úplně. Takto vyzbrojen otevřel své tandžianské oko a vyslal svou duši před sebe. Muž byl mrtev. Jeho duch se automaticky pokusil zjistit přítomnost jiného tandžiana, ale žádný tu nebyl. Když obrátil svou pozornost znovu k mrtvole, všiml si úzké tmavé vázanky. Teď už měla vzorek: krvavou pavučinu, kterou jako by nastříkal Jackson Pollock.

Ach Bože, pomyslel si. To je Šindó.

Natáhl ruku, ale Trang přiklekl k němu. „Ne! Není čas!“ zařval Nicholasovi do ucha a postavil ho na nohy. Trang se náhle otočil vlevo a zmizel v šeru. Nicholas se ještě rychle ohlédl po Šindóově nataženém těle a následoval Vietnamce.

Stalo se tohle: zabil jsem ho tak, jak mne o to požádal, řekl Šindó o svém milenci. Nyní si však Nicholas uvědomil, že mluvil i o sobě samém. Nedokázal bez Vietnamu vydržet. Válka jej opředla svým zlověstným kouzlem a nakonec zemřel tak, jak si přál, nepřátelskou kulkou v téhle zemi.

Nicholas s Trangem utíkali jednou úzkou uličkou za druhou, které po sobě následovaly v tak rychlém sledu, že Nicholas dokonale ztratil orientaci. Předpokládal, že o to také šlo: pokud byl zmatený on, jistě se jim podařilo zmást každého, kdo by se je snažil pronásledovat. Chtěl Trangovi položit spoustu otázek, z nichž ta hlavní zněla, zda ta střela byla určena pro něj?

Nakonec dorazili na ulici Tran Van Kieu. Před nimi se městská světla odrážela od vln kanálu Kinh Ben Nghe. Rozběhli se k mostu, jímž přes kanál přecházela ulice Con Gluoc. Pod nimi se rozprostírala naprostá temnota.

Trang vklouzl pod most. Nicholas zaváhal a ohlédl se přes rameno. Ta tma dole se mu vůbec nezamlouvala. Tranga neznal a nemohl mu úplně důvěřovat. Co když to byla past?

K čemu vlastně tyhle pochybnosti? napadlo ho. Jestli je Trang opravdový, potřebuje ho. Šindó byl po smrti a Trang byl nyní jeho jediným vodítkem. Věděl jen to, že pravdu nikdy nezjistí, pokud zůstane stát na místě.

Sklonil hlavu a ponořil se do tmy. Okamžitě zapadl po kolena do špíny. Ze zápachu se mu zvedal žaludek. Když však nyní jeho oči přivykly tmě, zahlédl matný obrys lodky přivázané ke kamenným pilotům. Ve tmě se pohyboval Trang a Nicholas zaslechl šustění šatstva. Potom Trang vlezl do lodky, odvázal ji a odrazil od břehu, sotva do ní Nicholas naskočil. Plavidlo se nebezpečně kymácelo a Nicholas byl nucen zůstat stát s rozkročenýma nohama, aby se nepřevrátilo.

To už vypluli zpod mostu. Nicholas přejížděl očima břeh a hledal každého, kdo by o ně projevoval nezvyklý zájem, avšak zbytečně. Při takovém množství obličejů, šeru a neustálém kymácení lodky neměl šanci. Otevřel své tandžianské oko a hledal někoho se zlými úmysly, ale shon lidí na břehu jej příliš rušil. Čtení myšlenek nepatřilo k tandžianským uměním. Adepti tohoto učení mohli pomocí psychického vhledu, pozorování a intuice zjistit, na co jejich protějšek asi myslí, ale o skutečné čtení myšlenek nešlo a bylo tedy třeba postupovat nadmíru opatrně.

Nicholase napadlo, že tady na vodě jsou příliš zranitelní, a obrátil se k Trangovi, aby mu to řekl.

Trang zmizel. A vlastně, jak si Nicholas s údivem uvědomil, ani nikdy neexistoval. Štíhlá postava, která obsluhovala hlučný motor u kormidla, už neměla ani měkký klobouk, ani oblek, a Nicholas náhle zjistil, že je po všech stránkách ženská. To byla ona zvláštnost, které si povšiml už dříve, ale nedokázal ji patřičně pojmenovat.

„Sakra,“ ulevil si a ztěžka dosedl na sedačku, „kdo k čertu jste?“

„Jmenuji se Bay,“ odvětila dívka. Konečně si ji mohl pořádně prohlédnout: byla to krásná Vietnamka s čistou pletí, velkýma zářivýma očima a dlouhými vlasy. Klobouk byl tedy důležitou součástí převleku a nikoli znakem afektovanosti. Pocítil k ní jistý obdiv. Z Trangovy podoby, kterou tak zkušeně ztělesnila, nezbyla ani špetka.

„Kde je Trang?“

Usmála se masitými, smyslnými rty a zeširoka obeplula loď, která se k nim blížila. „Usnadněme si to a řekněme, že Trang zahynul tam na té ulici.“

„Ne. Zavraždili tam člověka, který pro mě pracoval, a vy jste ho prostě nechala…“

Otočila se k němu a zadívala se mu zpříma do očí. „Ten člověk jste mohl být vy. Na to byste neměl zapomínat. Všiml jste si, co mu zbylo z lebky? To, co hledáte, je proti zákonům a zároveň velmi nebezpečné, Ču Gotó. Kdo může za smrt toho člověka, já nebo vy?“

Nicholas otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale zdálo se, že jeho jazyk se odmítá pohnout. Zarazila ho nejen tím, co řekla, ale i důrazem, s nímž to pronesla.

„Muži se mění v ženy, na ulicích se vraždí, utíkáme před neznámým a neviditelným nepřítelem. Co se to tady děje?“

„Tohle je vaše cesta, Ču Gotó. Sám jste si ji vybral.“

Nicholas neodpověděl a přemýšlel o všem, co se odehrálo od okamžiku, kdy se tato maskovaná žena objevila ve dveřích jeho hotelového pokoje. Nejvíce ho trápilo, že její převlek okamžitě neprohlédl. To se dotklo jeho pýchy a co bylo horší, zdálo se, že ona si toho všimla. Co vlastně o něm věděla? Počítal s tím, že tady v Saigonu jej nikdo nepozná.

„Musíte mi věřit,“ pronesla Bay naléhavě. Zamířila s lodí k tmavému a opuštěnému břehu. Nicholas odhadoval, že se nacházejí tak tři míle jihovýchodně od místa, kde se nalodili. „Zavedu vás k člověku, s kterým se chcete setkat.“

„K tomu počítačovému technikovi?“

Bay přikývla. „Ano. Je to ten ruský Žid, Abramanov.“

*******

2.

Tokio - Saigon

Akira Čósa, ojabun klanu Kokorogurušii, naslouchal hlaholu chrámového zvonu. Zvon vyrobený ze slitiny bronzu a mědi měl výšku tří mužů. Byl slit před více než dvěmi sty padesáti lety ve stejné chrámové kovárně, která produkovala jedny z nejlepších samurajských brnění a katan v Japonsku.

Za úsvitu, za soumraku a o půlnoci rozeznívali zvon tři šintoističtí kněží silným bronzovým válcem, který visel vodorovně vedle zvonu. Jeho půlkulovitý konec byl zabalen do zvláště tkané indigově zbarvené látky, která se každým rokem v poslední zimní den vyměňovala při obřadu, který zabral skoro celý den.

Čósa, věřící šintoista, na tento obřad docházel každým rokem od chvíle, kdy se stal dospělým, a mnohokrát poklekl mezi mnichy, sklonil vyholenou hlavu a modlil se k bohům ukrytým v posvátném kafrovém dřevě, z něhož byl chrám vystavěn, v pronikavě bílém sněhu na střeše a v podvečerním měsíci, který je všechny osvětloval. Tehdy míval na rukou krev jako pozůstatek nějakého obchodu nebo otázky cti.

To však bylo ještě předtím, než byl povýšen do hodnosti ojabuna; krev však stejně zůstala znamením jeho postupu v řadách klanu Kokorogurušii, jako přičte žebříku.

Čósa nemohl dunění chrámového zvonu poslouchat bez pohnutí. Stejně jako všechno umění, i tento symbol jeho nejvnitřnější víry na něj působil mnohem více než jeho vztahy k lidem, které podle něj byly jen mlhavé a bezvýznamné. Čósa pevně věřil, že nakonec v duši, srdci, duchu a v místech věčného putování přežívají jen symboly vesmíru.

Burácení zvonu jej pohltilo a Čósa uronil slzu. Olízl si rty a ve svých slinách ucítil stejnou odezvu zvonění, jako by měly hořkou ocelovou příchuť. Zřejmě mu nijak nevadilo, že z výšky dvaceti pater nad zemí nemůže vidět chrám, skrytý v cedrovém lese stejně dobře jako houba. Hlavní bylo, že slyšel hlahol jeho zvonu.

Se slzami na tvářích naslouchal, i když dunění už utichlo, natahoval uši, aby zachytil i tu nejslabší ozvěnu, která pronikla temným pralesem skla a oceli, aby postupně odumřela ve wolframové a antimonové tmě ve výšce nad Tokiem.

Když konečně místností projel poslední záchvěv, odvrátil se od okna, které těsně před půlnocí otevřel. Chobotnice na jeho zádech přitom zamávala všemi osmi chapadly. Toto propracované irizumi, tradiční a vysoko ceněné tetování příslušníka Jakuzy, se táhlo přes celý jeho trup a horní část paží. Byla to velká hnědá chobotnice s násilnickýma očima plnýma smutku. Obklopovaly ji třešňové kvítky, jako by se vynořila z nitra nějakého kopce v prefektuře Nara a nikoli z hlubin oceánu. Čtyři chapadla chobotnice právě zápasila s velkým vousatým válečníkem držícím sekeru; zbývající čtyři objímala krásnou polonahou ženu. Japonské mýty často hovořily o dvojí povaze chobotnic: hlavně se říkalo, že v pohlavní potenci se jí nic nevyrovná. A proč vlastně ne? S osmi pažemi musí být rozhodně lepší milenec než kterýkoli člověk.

Zatímco se chobotnice takto pohybovala, Čósa se otočil k vitríně z plexiskla postavené u jediné jinak holé stěny. Ve vitríně stála vosková figura Marilyn Monroe v onom postoji z filmu The Seven Year Itch, jehož sláva přerostla až do říše legend. Figura stála s rozkročenýma nohama, s rukama zasunutýma mezi stehny a s udiveným výrazem ve stejných šatech, jaké na sobě měla skutečná Marilyn, když se zastavila nad větrací šachtou podzemní dráhy a stoupající horký vzduch jí zvedl sukně nad obdivuhodná stehna. Čósa za ni zaplatil obrovskou spoustu peněz. Figurína byla vybavena malým motorkem, který vyfukoval vzduch a sukně herečky tak neustále povívaly jako vlajka na hrobě neznámého vojína.

„Co na ní vlastně vidíte?“

Zvuk známého hlasu jej přiměl, aby se pomalu otočil a pohlédl do skvostného obličeje Naohira Ušiby, Daidžina MITI. Ušiba na figurínu Marilyn hleděl s neskrývaným znechucením. „Všechno na ní je tak… přehnané a hrubé jako americký transvestita.“ Napodobil úsměšek, jímž Marilyn sváděla celý svět, a Čósa se zasmál.

Jeho smích Ušibu ještě více podráždil. „Ten obraz je jako zkáza duše.“

Čósa pokrčil rameny. „Čí duše? A v čem je podle vás ta zkáza?“

Ušiba vrhl na Čósu zlostný pohled. „Mám obavu, že se ve vás začíná projevovat temná stránka americké psychiky. Přece víte, co myslím zkázou: americkou pracovní morálku, americkou poživačnost, americkou krátkozrakost, americké elitářství.“

Čósa se usmál. „To je tak povrchní, Naohiro. A tak odlišné od temperamentu, který jste předvedl novinářům.“ Čósa pokynul směrem k ztemnělému městu za okny. „Jen se podívejte. Jsme země prázdných symbolů.“ Ukázal na figurínu Marilyn. „Teď, když jste také okusil svůj díl slávy, byste jí měl spíš rozumět. Je to jen další symbol - a to docela obdivuhodný. Kdo by ho měl chápat lépe než my?“

Čósa se vyznačoval působivou postavou. Vypadalo to, jako by jeho široký obličej a podsadité tělo byly spojeny bez jakéhokoli krku, jako by mu někdo zarazil hlavu kulatou jako míč přímo mezi mohutná ramena.

Díky irizumi vypadal ještě větší a impozantnější, než by se mohl zdát bez něj. Síla tetování, fantastického obrazu na kůži vyvedeného v barvách, sloužila stejnému účelu jako maska u někoho, kdo se vyznačoval slabší osobností. Ušiba, který ho znal lépe než kdo jiný, se domníval, že tento na odiv stavěný obraz umožňoval Čósovi téměř nepostřehnutelně měnit podobu své osobností, aniž by trpěl výčitkami svědomí, jako by za jeho chování byly odpovědné stvůry, které se plazily po jeho těle, a nikoli Čósa sám.

„Je mi z vás zle,“ ucedil Ušiba, ale pohledem přece jen přejel místo na Čósově těle, kde probíhalo vysoce intimní spojení zvířete a ženy. „Ti zparchantělí Američané…“ Zdálo se, že samou hořkostí nemůže domluvit.

„Je vám zle z těch Američanů, s nimiž se musíme stýkat,“ pronesl Čósa a zamířil do kuchyně, aby připravil čaj.

„Už to, že je potřebujeme, mi hýbe žlučí.“ Ušiba si zapálil cigaretu a pustil se za Čósou. „Udivuje mne, že to tak necítíte.“

„Ale kdepak, cítím to.“ Čósa dal vařit vodu, vytáhl z kredence šálky a odměřil čaj. „Jenže na rozdíl od vás jsem se s tím dokázal sžít.“

Tyto místnosti v Čósově trojpodlažním bytě byly vyhrazeny pouze jemu a jeho občasným hostům. Tělesní strážci bydleli společně se služebnictvem v pokojích o patro níže. Patřil k těm všeobecně známým lidem, kteří si cení svého soukromí. Půlnoc by mohla leckomu připadat jako nevhodná doba k setkání s vrchním ministrem MITI, ale Čósa přece jen patřil kJakuze a takové přímé styky mezi podsvětím a státní byrokracií vyžadovaly naprosté utajení. To, že Daidžin Ušiba byl poradcem bývalé Kaišóovy tříčlenné rady, patřilo k tajemstvím, které si nikdo ze zúčastněných nepřál vynášet na denní světlo. Po smrti Tomoa Kozóa, k níž došlo v závěru loňského roku, tato rada sestávala z Čósy, Tecua Akinagy a Tačiho Šidareho, mladíka, který se vyšvihl do Kozóovy funkce ojabuna klanu Jamauči. S výjimkou Šidareho, který byl ještě příliš mladý, byli tito muži - společně s Ušibou - členové vedení Godaišu, kteří začali být nespokojeni s vystupováním Mikia Okamiho v hodnosti Kaišóa. Po několika měsících zuřivých sporů se dohodli na tom, že jej svrhnou, ale bez jejich vědomí někdo toto rozhodnutí změnil na Okamiho rozsudek smrti.

„Je to ponižující.“

„Ne.“ Čósa se znenadání obrátil k Daidžinovi. „Ponižující je být svědkem vaší slabosti.“ Rozlil čaj do dvou šálků, načež se oba muži posadili ke kuchyňskému stolu a pohlédli na sebe.

„Ano.“ Ušiba vyfoukl oblak kouře. „Můj lékař mi řekl, že ten vřed vypadá pořád hůř. Praská mi kvůli těm Američanům - nemyslíte tedy, že mám dost důvodů je nenávidět?“

Čósa podal Ušibovi čaj. Přitom na něj vrhl skeptický pohled. „Hm, jistě. Jenže vy jste ty Američany vykázal do patřičných mezí. Stejně jako jste nám pomohl vykázat Kaišóa.“

„Vražda Mikia Okamiho. Tomu říkáte vykázat do patřičných mezí?“

Čósa zvedl obočí. „Okami je mrtvý? Víte snad něco, co já nevím, Naohiro?“

„Tedy, hm, samozřejmě ne.“ Ušiba zkřivil tvář bolestí a sevřel keramický šálek pevněji. „Pouze jsem předpokládal, že je mrtev.“

„U Okamiho by byla chyba, předpokládat něco takového.“ Čósa vyprázdnil šálek, přejel po dně prstem a nabral na něj trochu čajových lístků. Daidžinovy bolesti si schválně nevšímal; jinak by Naohiro ztratil tvář.

„Kdyby byl Okami naživu, jistě by se s námi už dávno spojil.“

Čósa si zasunul prst do úst a zamyšleně přežvykoval hořké lístky. „Pravda, žádný vzkaz jsem od Okamiho nedostal. Jenže ten, kdo ho chtěl zavraždit, je nyní mrtev, takže si to nemůžeme přímo ověřit.“ Usmál se a položil dlaň na Ušibovu ruku. „S Kaišóem si nelamte hlavu. Jeho moc se nám podařilo rozmetat. Jak říkával můj dědeček, ‚Za své přátele považuj jen ty, kdo mají sílu tě zničit.‘ „ Čósa tyto okamžiky vychutnával, protože to byla jediná příležitost, kdy mohl s Ušibou mluvit naprosto otevřeně.

„Kdybyste si skutečně myslel, že je Mikio Okami naživu, určitě byste s tím něco podnikl,“ namítl Ušiba a oklepal popel z cigarety. „Byl to přece váš problém.“

„Ano. Kaišó.“ Čósa vypadal zadumaně. „Novodobý šógun. Taková katastrofa pro nás pro všechny! Tolik moci v rukou jediného člověka! Jaká hanebnost!“

„Hanebnost jenom proto, že i vám přerostl přes hlavu. Já osobně bych ho za to dokázal obdivovat.“

„Cha!“ Čósa se zatvářil zhnuseně. „Nepovídejte mi, že jste se od té své armády špehů nedověděl, že jsem jeho smrt nařídil já.“

Ušibova krásná tvář ztvrdla. „Váš zvyk utahovat si ze mne vás jednou bude stát život. Ujišťuji vás, že jsem o tomhle spiknutí nic nevěděl.“

Čósa už nedokázal své veselí dál skrývat. „Pochopitelně, že vám z těch Američanů praskl vřed. Mohl jste se přetrhnout, jen abyste pochopil jejich smysl pro humor.“

„A vy,“ Ušiba se zamračil, „jste toho zase od nich příliš mnoho přejal.“

„Nu, pokud ano, pak jsem přitom o nic nepřišel, takže bych rád, abyste se o to přestal starat. Škodí to vašemu žaludku.“

„Tenhle čaj taky.“ Ušiba odstrčil šálek. Vstal, zmizel v koupelně a Čósa osaměl se svými myšlenkami.

Je pravda, uvažoval Čósa ponuře, že Američané nakonec Naohira připraví o život. To bude smutné, protože, jakmile k tomu dojde, Čósa ztratí svou výhodu oproti ostatním ojabunům, svou zametenou cestičku k japonským ministerstvům. Takové rozhodování bylo jistě obtížné, na druhé straně však věděl, že se na takovou eventualitu musí připravit. Naohirův stav se ani přes nejvyšší úsilí jeho lékařů nelepšil. Už před několika měsíci si měl tak na týden lehnout do nemocnice, kde by dostával injekce a užíval klidu,, ale Naohiro s tím nesouhlasil, a snad ani nemohl.

Naohiro měl kan, což byl výraz převzatý z čínštiny a označující domov vládnoucího mandarína. V moderní japonštině označoval úřednickou moc a tvořil základ slova kanrjódó, katechismu samurajského úředníka.

Naohiro byl skutečný úředník - samuraj. Jeho práce na MITI pro něj byla vším. Čósa uvažoval, že vzít mu práci by byl jediný spolehlivý způsob, jak ho rychle zabít. Lékaři to dobře věděli, a proto na něj nijak nenaléhali.

Čósa měl k Ušibovi úctu a možná, že jej i měl svým způsobem rád. Čósa byl ovšem nejvíce ze všeho pragmatik. Ve světě násilí a falše, v němž žil, neměl soucit ani jiné city místo, pokud se ovšem nepoužívaly jako všeobecně přijímané prázdné symboly na správném místě a ve správnou dobu.

Ušiba se vrátil do kuchyně, pobledlý a zamlklý. Zapálil si další cigaretu a chvíli mlčky vstoje pokuřoval.

Čósa si uvědomoval, že Daidžina urazil, a nyní se snažil dobýt ztracené území nazpět. Přistoupil k lednici, vyndal z ní kartón mléka a naplnil Ušibův šálek. „Netrapte se, příteli. Aspoň si už nemusíte lámat hlavu s Tomoem Kozóem.“

Ušiba otráveně zabručel. „Ten bláznivý ojabun! Chtěl zničit Nicholase Linneara a nakonec se dal vlastní obětí zabít.“

„Berte to z té lepší stránky. Kaišóova rada na tom bude lépe bez něj.“

Ušiba se s pokrčením ramen posadil. „To je možné, když jste se vy a Tecuo Akinaga dohodli na tom, že na místo ojabuna klanu Jamauči nastoupí Tači Šidare. Budete tak mít větší moc, než když byl ojabunem Jamaučiů Kozó.“

Ušiba se zamračil na šálek plný mléka. „Radši byste si měl dát pozor, aby Linnear nepřišel na to, že to byl Kozóův člověk, který sledoval jeho ženu, když ji potkala ta tragická nehoda. Když vezmeme, jak smýšlí ohledně Jakuzy vůbec, jistě by šel po nás po všech, a nejenom po klanu Jamauči. Policii můžeme udržet na uzdě přes politiky, ale Linnear je jediný člověk, který by nás mohl zničit.“

Čósa zabručel. „Už jsme zajistili, aby se Linnear skutečnou příčinu té nehody nikdy nedověděl. Řidič tahače neví o nic víc, než co uvedl policii při výpovědi. O bílé toyotě nepadla ani zmínka. Ani Tanzan Nangi nemá tušení, že Kozó dal Linnearovu ženu sledovat. A jak by také mohl? Všichni jsme věděli, že Kozó je šílenec. Co mohl získat tím, že na ni přilepil své lidi?“

„To je prosté. Jakmile se Kozó dověděl o svazku mezi Okamim a Linnearem, nechal sledovat Linnearovu ženu v domnění, že mu ukáže cestu k manželovi.“

„Kdo byl ten člověk, co se s ním sešla a strávila s ním noc v hotelu?“

„Její milenec, ředitel reklamní agentury.“ Ušiba dál zíral do mléka a kolem tváře se mu vinul proužek dýmu. „Ani jeden z nich s tím neměl nic společného.“

„Ano, ale tehdy jsme to nevěděli. Kozó věděl jen to, že ten člověk je Američan a že ihned po příletu do Japonska šel za Tanzanem Nangim. Kozó, který už tehdy měl jisté obavy z našich amerických partnerů v Godaišu, ho přirozeně začal podezírat.“

„Prostě byl paranoidní,“ ucedil Ušiba pohrdavě.

„Na každém podezření je přece kousek paranoie, nemám pravdu?“ Čósa se na chvíli zamyslel. „Každopádně dal Kozó Linnearovu ženu sledovat. Nejspíš si všimla, že ji ta bílá toyota pronásleduje, a zpanikařila.“

„Takže smrt Linnearovy ženy byla nehoda.“

„Vůbec ne,“ pronesl Čósa zamyšleně. „Když o tom budete přemýšlet, zjistíte, že to byla Linnearova vina. Zabil ji životní styl, který pro ně zvolil. Jeho žena se pořád jenom ohlížela a bála se každého stínu.“

Daidžin se ochraptěle zasmál. „Dokážete všem těm ohavnostem dát to správné zabarvení.“

„Nicholas Linnear. Jak jste sám říkal, je velmi nebezpečný a má velké možnosti. Všichni ojabunové se ho bojí, jeden jako druhý.“

„Jenom vy ne, co?“ odtušil Ušiba podrážděně.

„Především já.“ Čósa si dolil čaj a pokoušel se nevšímat si Ušibova mléčně zakaleného šálku. „Dokážu Linnearovu nenávist k Jakuze respektovat z realističtějšího hlediska než ostatní.“

„Nezatahujme ducha osobní msty do situace, která je už i tak komplikovaná až dost.“

„To si skutečně myslíte?“ Čósa přejel Ušibu pohledem. „K tomu, abych šel po Linnearovi, mám dobrý důvod. Okami se nějak dověděl o tom, že ho chci nechat odstranit, a reagoval na to zcela mimořádným způsobem - požádal o pomoc Nicholase Linneara.“

Ušiba zavrtěl hlavou. „Jak je to vůbec možné? Linnear přece Jakuzu nenávidí.“

„O tom není pochyb. Jenže Linnear je v nitru Japonec, stejně jako jím byl jeho otec, plukovník Linnear. Jejich rodina je Okamimu zavázaná a Linnear má povinnost závazek splnit. Giri. Stal se tedy Okamiho ochráncem. Proto ani trochu nevěřím, že je Kaišó po smrti. A proto jsem vám také řekl, že Linneara je třeba zničit.“

„Ať mi to vyložíte sebelíp, stejně vám musím zakázat, abyste proti Linnearovi cokoli podnikal.“

Čósa na něj rozzlobeně pohlédl. „Vy něco zakazujete mně?“

„Poslouchejte, vezměme si to rozumně. Kozó se o to pokusil a je mrtvý. Jenže já vás znám. Myslíte si, že jste lepší než Kozó. Myslíte, že dokážete Linneara přelstít.“

„Já to vím. Koneckonců, je to normální člověk, žádný stroj ani bůh. A je zranitelný, stejně jako každý druhý.“

„Chcete ohrozit celé Godaišu jen proto, abyste dokázal, že ho máte většího než on.“

„Takhle mluví správná žena.“

Ušiba zamáčkl cigaretu, vstal a přešel k oknu kuchyně, aby si mohl vypít svůj pokořující šálek mléka o samotě. Bylo už dost zlé, že si nemohl všímat Čósova krutého vtipkování. Nechtěl myslet na Nicholase Linneara, ani na zuřivou bitvu, kterou měl Čósa v úmyslu vyvolat. Raději se díval oknem ven. Viděl jen houští oceli, kouřového skla a železobetonu. Byl to ohromující pohled, důkaz toho, jak byla jeho politika úspěšná, jak rychle a mocně se Japonsko rozvíjelo. Příliš rychle, napadlo ho nyní. Jako dítě, které se naučilo utíkat dříve než chodit, Japonsko nyní klopýtá v nesmírné snaze vyrábět více než Západ.

Ušiba se obrátil zpátky k ojabunovi. „Linnear není jako ostatní.“

Čósa byl nyní dokonale uvolněný. To Ušibu zneklidnilo, a tak se znovu otočil k oknu. Věděl, co takový pečlivě udržovaný klid znamená: každou chvíli dojde k nějakému rozhodnému činu.

„Nesmysly. Náhodou vím, odkud se ta Linnearova zuřivá nenávist k Jakuze bere. A jsem rozhodnutý z ní udělat jeho Achillovu patu. Ti, kdo zuřivě nenávidí, bývají neopatrní.“

Ušiba ucítil, jak se mu do žaludku zarývá nůž, a v okně spatřil zdeformovaný odraz svého bolestí zkřiveného obličeje. Křečovitým pohybem si přiložil šálek k ústům a vypil ho jediným douškem. Věděl, že mléko nestačí. Stejně jako směrnice, které nyní uváděl v život, nebudou stačit na zastavení přílivové vlny hospodářské krize.

Přítomnost pro něj skutečně byla hořkou pilulkou, kterou musel spolknout. Úřadům se nepodařilo splnit slib, že ochrání ústřední japonské banky, které měly v akciích a relitách tři čtvrtiny svého jmění. Nyní, když se index Nikkei propadl na méně než šedesát procent své hodnoty před pouhými několika lety a hodnota nemovitostí poklesla na desetinu, měly banky bolestně málo kapitálu.

Začarovaný kruh, do něhož japonská ekonomika spadla, odolával všem Ušibovým snahám o jeho přerušení. Hospodářský úpadek způsobil vlnu bankrotů, které ještě více zatížily finanční rezervy bank. To zase vystrašilo investory natolik, že začali nevídanou rychlostí prodávat své akcie, třebaže je vláda neustále ujišťovala o hospodářské stabilitě Japonska.

Potíž je v tom, uvažoval Ušiba kysele, že po všech těch skandálech s úplatky a nezákonnými platbami v průmyslu i ve vládě si obyčejný člověk myslí, že jsme si to všechno zasloužili - a má proč si to myslet.

Obrátil se, náhle znechucen vlastní sebelítostí. S čím si vlastně dělá starosti? Mají přece Godaišu. Všechny krátkodobé potíže, které Japonsko čekají, nemohou Godaišu nijak ohrozit. Ti, kdo tvořili celosvětovou síť Godaišu, která vydělávala peníze ve všech zemích světa, byli chráněni před každým krátkodobým nebezpečím, včetně zapojení Nicholase Linneara. Jestliže Čósa tvrdil, že zná způsob, jak Linneara zneškodnit, neměl Ušiba na vybranou, než mu věřit. Rozhodně mu aspoň chtěl věřit.

Také chtěl ještě trochu mléka, ale nehodlal o ně přítele žádat. K čemu by to vlastně bylo dobré? ptal se sám sebe ponuře. Všichni, Čósu nevyjímaje, si mysleli, že jeho bolest pramení z prasklého vředu. Dobře tak. Všechny je převezl. Kdyby věděli, že trpí rakovinou žaludku, rychle by se ho zbavili.

Žádná operace. Tak to řekl svým lékařům, když mu vylíčili, jak by po operaci vypadal: mrzák, který by ani nedokázal sám trávit jídlo, ověšený váčky, trubičkami a hadicemi jako nějaký odporný živočich. Ne, ne. Takového ponížení se nechtěl dožít. To raději ticho v hrobě.

„Jednu věc vím jistě,“ pronesl Čósa, „a to, že Godaišu může teď, když je Mikio Okami pryč, lépe dosáhnout svého cíle.“

Ušiba se zatvářil zamyšleně. „Okami ztratil důvěru v to, co sám uvedl v život. Proč? Tuhle otázku si kladu pořád dokola. Okami byl vždycky vlastenec. Chápal potřebu čistky, která by zabránila úpadku morálky, k němuž došlo od chvíle, kdy nás Američané přinutili přijmout tu jejich ústavu.“

„Co na tom záleží? Okami je věcí minulosti,“ uzavřel Čósa. „Na tom, co si snad myslel, už nesejde. Před námi leží budoucnost. Je to náš osud, příteli, a jsme tak blízko, že už skoro cítím vítězství.“

Ušiba, který by si rád byl také tak jist budoucností jako jeho společník, pravil: „Ať je to jak chce, pořád nám zbývá vyřešit několik problémů. Především se musíme postarat o Američany. Už teď nás ohrožuje jejich vedoucí postavení v optických vláknech a telekomunikacích. Jednadvacátému století povládnou společnosti, které budou schopné rychleji a efektivněji přenášet data.“

„To je další důvod, proč se musíme Linneara obávat,“ souhlasil Čósa. „Jeho firma Sató-Tomkin Industries vlastní několik patentů na telekomunikační technologii, o jaké si můžeme teď nechat jenom zdát. Sató-Tomkin teď pokládá v Číně, Indii a Malajsii celé míle optických kabelů, které těm zemím pomohou, aby nám jednou mohly konkurovat.“

„Znovu vás musím varovat,“ prohlásil Ušiba. „Linnear je nindža a je nesmírně chytrý. Pokoušel jsem se ho zastrašit, ale neuspěl jsem. S naprostým klidem se proti vám postaví s větší silou, než jakou proti němu nasadíte vy.“

„Vy si s Linnearem nemáte co lámat hlavu.“

„To sice ne, ale mou povinností je chránit Godaišu. Jít po něm znamená nepředstavitelné riziko pro nás pro všechny. Zaplést ho do našich věcí by teď…“

„Je Okamiho ochránce,“ vyštěkl Čósa. „Je už zapletený až až.“

* * *

Byla to jízda autobusem do neznáma. Tak to aspoň připadalo Nicholasovi, když seděl vedle Bay. Stará bedna, která se mohla ještě před dvaceti lety vydávat za autobus, nadskakovala na asfaltové silnici plné výmolů. Vnitřek vozu páchl zvířaty a močí. Při každém škubnutí tucet kuřat v kleci zaštěbetal tak poděšeně, až žlutý pták nadskočil. Žlutý pták visel v klícce zavěšené u stropu těsně za šoférovou hlavou. Nicholas už kdysi slyšel, že Vietnam je jediná země na světě, kde lidé chodí na procházku s ptáky, a psy jedí k večeři. Šindó ho upozornil, aby se nikdy neptal, jaké maso mu předkládají k jídlu.

Tahle rakev na čtyřech kolech zřejmě sloužila k přepravě kuřat na trh, protože žádní jiní lidé v ní necestovali a u temné, rozbité silnice na ni nikdo nečekal. Nechápal, jak mohla Bay vědět, že něco takového vůbec existuje, ale na každý pád autobus čekal tři bloky od místa, kde uvázala člun. O dvacet minut později už vyjeli ze Saigonu a mířili na jihozápad.

„Kam jedeme?“ zeptal se Bay.

„Do Železného trojúhelníku.“ Předpokládal, že tím míní Cu Či. Tato oblast získala před třiceti lety pochybnou proslulost díky své několikapatrové síti tunelů, která se táhla na celé míle daleko, odkud mohl vietcong ovládat území vzdálené od Saigonu pouhých pětašedesát mil. Vietnamci začali podzemní chodby hloubit už ve 40. letech za války proti Francouzům. Tvrdá červená půda v těchto místech byla pro takové účely ideální a o několik desetiletí později bylo podzemní bludiště obnoveno a rozšířeno tak, že se nyní táhlo až ke hranicím Kambodži.

Nicholas prohlásil: „Bay, chci se dovědět pár věcí, a to hned. Co jsi měla společného s Vincentem Tinhem?“

Bay se dívala z okna. Vlasy svázané do dlouhého a hustého ohonu jí spadaly přes ramena. Připadala mu silná a odhodlaná - není divu, že se jí podařilo vydávat se tak úspěšně za muže. Měla obličej, který byl sice dokonale ženský, ale nepotřeboval žádné velké líčení k tomu, aby se změnil v přesvědčivě mužskou podobu. Díky této zdánlivé oboupohlavnosti mu připadala ještě zajímavější, zvláště, když ji dávala najevo s takovou lehkostí.

„Nikdy jsem pro něj nepracovala, i když se mě pokoušel získat, „ odpověděla po chvíli. Stále od něj odvracela obličej, ale Nicholas viděl jeho přízračný odraz v temném okně. „Taky se mi snažil vlichotit do přízně. Věděla jsem ovšem, jakou má pověst, a kdybych na nějaký jeho návrh přistoupila, měl by mě v hrsti.“ Zakroutila prsty v klíně. „To jsem si nemohla dovolit. Jsem nezávislá - funguji jako prostředník, jako vyjednavač mezi… stranami.“

„Počítám, že těmi ‚stranami‘ rozumíš drogové barony, obchodníky se zbraněmi, teroristy a podobně.“

Bay dlouho mlčela. Autobus rachotil dál, kuřata kvokala a žlutý pták přeskakoval z jednoho bidýlka na druhé, jako by pokaždé dostal elektrickou ránu.

„Můžeš si o mně myslet co chceš, Ču Gotó, ale dalo mi hodně práce, než jsem získala takové dobré postavení. Nikomu nic nedlužím, a přitom mi je spousta vlivných lidí zavázaná. Chápeš, jak je to důležité? Možná ne. Moje země je jiná než všechny ostatní. K tomu, abys pochopil podstatu Vietnamu, potřebuješ čas, trpělivost a otevřenost. Mohu tě ujistit, že kdybys nás chtěl poměřovat svými měřítky, skončí to pro tebe špatně.“

Někdo jiný by možná dokázal slova ženy odbýt mávnutím ruky. Pro Nicholase však byly čas, trpělivost a otevřenost životně důležité věci. Také se již naučil, jak je důležité se „sžívat“, ponořovat se do všeho nezvyklého, podivného a děsivého, a vstřebávat je do sebe. Vietnam musel každému cizinci připadat hrůzný, a právě hrůza má ve zvyku zakrývat lidem oči ve chvílích, kdy toho mají nejméně zapotřebí. Bay měla pravdu: byla by pro něj katastrofa, kdyby o ní usuzoval tak, jako by šlo o Japonku nebo Američanku.

„Vážím si tvých znalostí, Bay,“ odvětil opatrně. „Můžeš mi povědět něco o Tinhově smrti?“

„Nebyla to nehoda, ale počítám, že to už víš.“

„Ano.“

„Víš také, že ho zabili čínským způsobem?“

„Čínským způsobem? To nechápu.“

„Kdysi čínští náčelníci v šanských horách likvidovali své protivníky stejným způsobem, jakým byl zabit Vincent Tinh. Nejprve je zastřelili a pak je naložili do kyseliny, která slouží k přeměně šťávy z makovic na opium. Mělo to být varování pro všechny ostatní, kdo by se je pokoušeli zradit.“

„Myslíš, že dnes už to nedělají?“

Bay nahnula hlavu a vlasy jí sklouzly přes rameno. „Svým způsobem ano. Už totiž neexistují. Vystřídal je jediný člověk, který teď v podstatě ovládá obchod s mákem.“

„Skutečně? O nikom takovém nevím.“

„To mě nepřekvapuje.“ Bay se mu dívala do očí. V jejím pohledu nebyl ani strach, ani odsudek. „Vyslovit jeho jméno znamená podepsat si rozsudek smrti.“

„Dobrá, to beru. A tenhle člověk má na svědomí Tinhovu smrt?“

Bay z něj nespouštěla oči, temné jako káva. „Povím ti příběh o tom místě, kam jedeme. Jmenuje se Cu Či. Už jsi o něm slyšel?“

„Ano, slyšel.“

„Za války si v Cu Či zřídila základnu pětadvacátá divize americké armády, aby se postavila hrozbě vietcongu, že odřízne hlavní město jižního Vietnamu. Nikdo netušil, jak může vietcong operovat tak hluboko uvnitř nepřátelského území. Když pak celé měsíce nacházeli každé ráno vojáky zavražděné ve stanech, nakonec pod táborem objevili tunely, ale stálo je to spoustu lidských životů. Naprostou náhodou si pětadvacátá divize postavila ležení zrovna nad těmi chodbami.“

Nicholas o tom chvíli přemítal. „Dostal se Tinh nějak blízko k tomu člověku, který ovládá obchod s opiem?“

„Obchod s opiem není to jediné, co ovládá.“

Není divu, že vrchní inspektor Van Kiet odmítl Šindóův úplatek, napadlo Nicholase. Byl vyděšený k smrti. „Bay, ty víš, jak se ten člověk jmenuje?“

„Ču Gotó, nebo jak se doopravdy jmenuješ, už jsem ti řekla, že jsem nezávislá. To ovšem neznamená, že bych si nějakou bláhovostí nemohla nadělat nepřátele.“

Přerušil je řidič, který vydal jakýsi hrdelní zvuk. Bay zamířila dopředu a Nicholas je slyšel, jak spolu krátce mluví. I na dálku z jejich hlasů poznal jistou naléhavost.

Když se Bay vrátila, byla bílá jako stěna. „Máme potíže. Před námi je policejní zátaras. Nejspíš nás hledají.“

„Proč? Nic jsme neprovedli.“

Bay pohodila hlavou. „Nic, jenom jsme utekli z místa vraždy, pronikli bez doprovodu do přísně střežené oblasti, připravovali jsme spiknutí za účelem pašování zakázaných látek, a to jsou jenom tři z mnoha obvinění, která by proti nám mohli vznést.“

„Ano, ale…“

„Třicet let vězení bez soudu a bez naděje na podmínku. To je vlastně doživotí. A vaše vláda, Ču Gotó, nemá s Vietnamem žádné diplomatické styky. Když vás chytí, nemáte se absolutně kam odvolat.“

Vedla ho k zadní části autobusu, kde řidič otevřel dveře.

„A to jsme ještě nezapočítali to, co je vcelku zřejmé - že policie bere peníze od lidí, kteří jsou mnohem mocnější než my. Jestli nás chytí, budeme mít štěstí, když nás nezastřelí na místě.“

Poslední slova odnesl vítr, když vyskočila do tmy. Nicholas ji bez váhání následoval.

* * *

Vrchního ministra Ušibu na okamžik oslepila bolest. Když se mu zrak opět rozjasnil, spatřil prostou dřevěnou stavbu Jasukuni.

Mlhavým odpolednem stále ještě zněl ochraptělý křik vlastenců minulých let, bez ohledu na novodobý hukot pouličního provozu.

Šintoistický chrám Jasukuni, který ležel poblíž příkopu obklopujícího císařský palác v centru Tokia, se stal památníkem japonských padlých ve válce, především statečných letců kamikadze, nejznámějších obětí položených na oltář válečné mašinérie, které ovšem nakonec překonalo ještě silnější odhodlání a atomové záření.

Ušiba odolal pokušení chytit se rukou za břicho a místo toho spolkl tabletku. Nyní bral každý den tři místo jedné a zoufale se snažil, aby i přes silné analgetikum uvažoval jasně. Kam to jen povede? Měl podezření, že se z něj stal narkoman, který nedokáže uvítat nový den jinak než s maskou narkotického klidu, jež snižovala jeho bolest na přijatelnou úroveň.

Zapálil si cigaretu a zhluboka natáhl kouř do plic. Cestou k chrámu přinutil své nohy k normální chůzi, zatímco uvažoval o dějinách Jasukuni, který se v druhé polovině třicátých let stal střediskem vládou podporovaných pravicových demonstrací, které měly za cíl vybičovat obyvatelstvo k válečnému fanatismu.

Nedávno Nejvyšší soud rozhodl, že ministři mají v chrámě zakázáno se modlit - alespoň oficiálně, protože bytím porušovali poválečnou ústavu, která přísně oddělovala náboženství a stát. To však byla ústava napsaná Američany a mnozí ministři rozhodnutí Nejvyššího soudu ignorovali.

V chrámu zahlédl několik stříbrovlasých starců, nepochybně válečných veteránů, kteří zde snili o válce a o své účasti v ní, přičemž vzpomínali na své spolubojovníky, kteří již nebyli mezi živými. Ušiba zašlápl cigaretu a postavil se vedle nich. Zazvonil na zvonek, aby probudil chrámová kami, dvakrát tleskl rukama a sklonil hlavu k modlitbě.

Mezi červené laťky pokladničky vhodil trochu peněz a zamířil do blízké budovy. Vypadala, že je zavřená z důvodu rekonstrukce, protože všude visely tabulky a kolem pobíhali dělníci v overalech. Při bližší prohlídce však bylo zřejmé, že to žádní dělníci nejsou.

Jeden z nich, největší a nejsilnější, na Ušibu nejprve zlostně pohlédl, ale pak ho poznal. Okamžitě se uctivě uklonil, zvedl nějaké nástroje a ustoupil stranou.

Ušiba vstoupil do budovy, která byla muzeem padlých kamikadze. Na stěnách visely potrhané vlajky, prapory a spěšně načrtnuté básně psané krví válečných hrdinů, všechny opatřené pečlivě sestavenými popiskami.

Ušiba, zjihlý dojetím, si vzpomněl na haiku:

Vítr přináší dost

spadaných listů

na oheň.

V muzeu stál jediný muž, vysoký, skoro by se dalo říci vytáhlý, a tak hubený, až mu vyčnívaly zápěstní kosti. Když zaslechl Ušibovy kroky, otočil se a po tváři se mu pomalu rozlil úsměv. Byl to Tecuo Akinaga, ojabun klanu Šikei a třetí člen Kaišóovy rady, k níž kromě něj patřili Akira Čósa a Tači Šidare, nástupce Tomoa Kozóa. Nebylo náhodou, že tito ojabunové také pomáhali Mikiovi Okamimu s budováním Godaišu. Po vyhnání Kaišóa se ovšem zdálo, že se Ušibova úloha změnila z pouhého poradce na plnoprávného člena rady.

„Vhodné místo pro schůzku, že, Daidžine?“

„Opravdu.“

Akinaga měl právo oslovovat jej jménem, ale tento ojabun zřejmě raději používal tituly než jména. Ušiba měl za to, že to Akinagovi pomáhá v lepší orientaci v propletených sítích moci, které se stýkaly při každém setkání členů Godaišu.

Měl ocelově šedé vlasy, které si bez ohledu na módu nechával dlouhé a stažené dozadu, jak bylo zvykem samurajů. Zapadlé oči byly ještě zvýrazněny rovnými tvářemi a krátkým plochým nosem. Stejně jako Čósovi mu teprve táhlo na šedesátku, ale vypadal mnohem starší. Věk a - jak se Ušiba domníval - starosti související s mocí mu stáhly koutky úst dolů, takže se zdálo, že věčně nesouhlasí s tím, co se kolem něho odehrává. Tenhle člověk viděl, jak na něj útočí přátelé i nepřátelé, následkem čehož vycházel z toho, že mezi nimi není žádný podstatný rozdíl.

„To ticho tady je obdivuhodné,“ pronesl Akinaga. „Jako ten klid, který padá na krajinu se západem slunce.“ Zasmál se. „Obávám se, že k stáru začínám být nějak moc poetický.“

Ušiba, který opět ucítil pálení v žaludku, ho chápal. Věděl, že veškerá útěcha, která mu nyní zůstala, pochází z často podivuhodně poskládaných obrazů jeho milovaných haiku. A pochopitelně i z toho, k čemu se chystalo Godaišu.

Oba muži kráčeli pod prapory padlých hrdinů a pociťovali tíhu a závazek toho nejmnohoznačnějšího ze symbolů Japonska, vznešenosti porážky.

„Chovám k vám značnou úctu, Daidžine.“ Akinaga pokývl hlavou. „Před šesti měsíci jste mne informoval, že se vám podaří ukončit pokles na burze. To pro mne byla dobrá zpráva, protože mnoho bank, které ovládám, investovalo do akcií na Nikkei. Po pravdě řečeno jsem vám však nevěřil. Vládní manipulace je jedna věc, ale to, co jste od té doby dokázal, se snad ani nedá nazvat jinak než zázrak. Za tu dobu stoupl index Nikkei o pět tisíc bodů. Zdá se, že účty mých bank se daly trochu do pořádku a že z chaosu se opět vynořil řád.“

„Musím přiznat, že to nebylo snadné,“ pronesl Ušiba, „a že je pro vládu dost nebezpečné přelévat do akcií tolik peněz z penzijních fondů, aby zvýšila poptávku a zvedla ceny. Také jsme roznesli pár zpráv, které měly zvednout ceny některých zvláště problémových emisí. Navíc na nás vyvíjeli značný tlak, abychom zablokovali všechny nové emise za posledních šest měsíců. Samozřejmě jsme to museli udělat: čím méně akcií, tím větší poptávka.“

„A fungovalo to dokonale.“

„Jenže je to zase jenom umělé opatření, jako ten realitní boom, který jsme vytvořili. Naše manipulace mohou mít vážné negativní důsledky, které si nikdo z nás v tuto chvíli nedovede představit.“

Akinaga se usmál. „Dějiny jsou na vaší straně, Daidžine. Věřím, že trh se vzpírat nebude. Jsem přesvědčen, že jsme se už ode dna odrazili a teď jsme na cestě z krize.“

Ani jednomu z obou mužů, které dohromady svedla jejich nesmírná láska k minulosti, se nechtělo začínat s nepříjemnými záležitostmi, které měli projednat. Žili střídavě v minulosti a v budoucnosti. Přítomnost pro ně postrádala význam a existovala jen jako most vedoucí od jedné skutečnosti k jiné.

„Otázka, kterou jsem už jednou na radě vznesl a hodlám ji vznášet dál,“ začal nakonec Akinaga, „je, zda můžeme ojabunovi té mafie věřit. Americká mafie prožívá období úpadku. Smysl pro čest a tradici, který jejich šéfy spojoval s námi, se nyní začal vytrácet zásluhou těch, kdo jsou ze msty, zoufalství nebo změkčilosti ochotní svědčit proti svým bratřím.“

Ušiba přikývl. „Teď musíme jednat s Caesarem Leonfortem. Je to horká hlava, nemá chladnou a vypočítavou mysl dona Dominica Goldoniho. Podle našeho mínění to ovšem pro nás znamená výhodu. Goldoniho jsme se pokoušeli ovládnout, ale nedařilo se nám to - stejně tak se to nepovedlo ani představitelům americké vlády, s kterou měl spolupracovat.“

Zdálo se, že na Akinagu jeho řeč neudělala žádný dojem. „Starosti mi nedělá jenom Leonforte, ale také spousta nespolehlivých a tudíž nebezpečných lidí, s nimiž musíme jednat, aby mohlo Godaišu fungovat. Mafie, lidé z americké vlády a dokonce i naše dávné styky ve Vietnamu - všichni tihle iteki mne znepokojují, protože jim nerozumíme tak dokonale jako Okami.“

Akinaga potřásl hlavou. „A ještě horší je, že Čósa nechápe, jak ve snaze o dosažení cíle riskujeme. Nevidí možnost našeho zničení, strašlivé katastrofy, k níž by mohl vést jediný špatný úsudek mezi lidmi, kteří jeden druhého ani dobře neznají.“

Akinagova tvář potemněla a stala se z ní ztělesněná výhrůžka. „Mé nejhorší obavy se naplnily. Čósa se příliš přiblížil Američanům. Tihle iteki nemají o našich cílech žádnou představu - zajímají je jenom peníze, kterých Godaišu vydělává na každém světadíle tuny. Jsou to žoldáci, kteří neznají čest ani ideologii. I sebemenší chybička je může přimět, aby se na nás vrhli jako vzteklí psi.“

„Přesto uvažte, čím jsme zrovna prošli,“ podotkl Ušiba. „Málem došlo k nejhoršímu, když nás zradil Okami s Goldonim. Sám jste však viděl, jaká bezpečnostní opatření jsme podnikli. Goldoni je mrtev a Okami zmizel. Není třeba si dělat starosti. Jsme na cestě ke svému slavnému cíli.“

„Jistěže se je podařilo zneškodnit,“ odtušil Akinaga ostře. „Sám jsem na to dohlédl. Okami byl příliš nebezpečný. Měl korjóku - Osvětlující sílu.“

Ušiba, jehož zarazilo, že nejprve Čósa a nyní Akinaga si připisují zásluhu za odstranění Kaišóa, se vzpamatoval právě včas, aby se podivil: „Korjóku? O ničem takovém jsem nikdy neslyšel.“

„To mne nepřekvapuje.“ Akinaga založil ruce za záda, až vypadal jako nějaký profesor. „Dověděl jsem se o tom jen náhodou, když jsem Okamiho zaslechl, jak se o tom zmiňuje. Od té doby jsem se o věc zajímal. Je to jakási hluboká meditace, ale přitom v tom musí být něco mnohem víc - jak bych to řekl, nějaký šestý smysl, který adeptovi umožňuje dosáhnout spojení motivace, záměru a intuice, s jehož pomocí si potom vytvoří vhodnou příležitost. Pro někoho, kdo je chytrý a ctižádostivý jako Okami, je něco takového nesmírná výhoda. Jsem přesvědčen, že právě korjóku dovolilo Okamimu spolupracovat s tím mafiánským donem Goldonim tak dlouho, aniž bychom se o tom dověděli.“

„To korjóku by mohlo vysvětlovat podstatnou část Okamiho moci a vlivu. Ostatně je mu už přes devadesát.“

Akinaga zvedl oči v sloup. „Ale co měli s Goldonim za lubem? Nasadili jsme na ně své nejlepší agenty, aby něco zjistili, ale bez výsledku.“

Ušiba se konečně dostal na pevnou půdu; až do této chvíle jej tohle setkání nesmírně znepokojovalo. Akinaga se snažil obviňovat Čósu a on, Ušiba, nenašel žádný rozumný argument na jeho obranu. „Možná nehledali na správných místech.“

Akinaga se zarazil. Rozhodně nebyl z těch, kdo by se smířili s porážkou. „Co přesně máte na mysli, Daidžine?“

„Dověděl jsem se, že Okami odhalil vaše spiknutí s cílem zavraždit ho. Reagoval na to tím, že požádal o pomoc Nicholase Linneara.“

Akinaga znechuceně mávl rukou. „Hlouposti. O Linnearově nepřátelství vůči Jakuze není pochyb. Kdo vám pro všechno na světě namluvil takovou pohádku?“

„Akira Čósa. A než tuhle teorii definitivně zavrhnete, prosím, abyste o ní zauvažoval - může být totiž pravdivá. Z japonských dějin přece víme, že předstírané nepřátelství je nejlepší rouškou přátelství, ne?“ Pravdivost tohoto tvrzení představovala pro Ušibu dobrý příklad toho, jak minulost ovlivňuje přítomnost.

„Možná,“ připustil Akinaga, ačkoli nebyl zcela přesvědčen. „Víme však, jaké nepřátelství chová Čósa k Linnearovi. Přijít s takovou teorií mu může jenom prospět. Bude se tak moci Linnearovi pomstít, i kdyby se mýlil.“

Ušiba, který si všiml, že od Kaišóova zmizení se mezi členy rady začala projevovat nesvornost, nyní pokračoval ve své roli smiřovatele. „I když nikdo, Čósu nevyjímaje, nehodlá popírat jeho nenávist k Linnearovi, sám jsem ho z něčeho podobného obvinil a on to přímo popřel. A navíc, kdyby bylo Linnearovo nepřátelství vůči Jakuze opravdové, jak je možné, že minulý měsíc odjel do Benátek, kde má Okami hlavní stan?“

Jak Ušiba předvídal, toto zjištění Akinagu umlčelo. „Dobrá,“ pronesl nakonec, „prozatím se s tím vysvětlením spokojím. Ale musím vás upozornit, Ušibo, že nehodlám jenom nečinně přihlížet, jak Čósa hoví své touze po pomstě. Souhlasím, že s Linnearem je třeba něco udělat, protože on jediný je schopen Godaišu zničit.

Nedělám si však v tomhle ohledu žádné iluze. Vím, jak je silný. Můj otec v těch strašlivých dnech po porážce poznal plukovníka Linneara. Několikrát se na sebe dokonce obraceli v nesnázích. Já sám mám na plukovníka velmi dobré vzpomínky. Také se pamatuji na jeho pohřeb. Bylo to poprvé a naposledy, kdy jsem svého otce viděl uronit slzu. Nikdo jiný si toho nevšiml. Měl tmavé brýle a jen díky tomu, že jsem stál vedle něj, jsem se stal svědkem jeho pohnutí.“

Akinaga se zadíval na zakrvácené prapory kamikadze nad jejich hlavami a pousmál se. „Vím samozřejmě, že syn není otec. Plukovník chápal nutnost přizpůsobování litery amerického zákona místním podmínkám, ale pochybuji, že by něčeho podobného byl schopen i Nicholas Linnear. Řídí se pevným zákoníkem cti. Kdyby byl samurajem ze sedmnáctého století, myslím, že by dokonce odmítl najímat si nindži, aby mohl obejít ustanovení Bušida. Vnitřní politické rozbroje by znamenaly jeho konec.“

„Přesto doporučuji, aby se vůči Linnearovi postupovalo opatrně,“ trval na svém Ušiba. „Proslýchá se, že je ještě silnější, než můžeme vůbec tušit. Obvykle není dobrá strategie budit ze spánku pavoučího démona. Teď, když se Godaišu dostalo do poslední fáze upevňování své moci, by jistě bylo lepší nedělat nic, co by v něm mohlo vzbudit podezření.“

„Možná. Ale když slyším takové argumenty, jaké používáte vy, Daidžine, vždycky si vzpomenu na hrdinu Jošitošiho, jenž se vydal zabít velkého pavoučího démona, který pobil devět tisíc devadesát odvážných mužů. Když tu ohavnou obludu našel, byla zesláblá a celá rozbolavělá od ran, které v boji s těmi předchozími utržila. Nedokázala ani uchránit své hnízdo, kde spala mláďata.“ Jeho oči, které vypadaly najednou ještě zapadlejší, získaly smutný výraz. „Pravda není vždycky taková, jak ji vidíme nebo chceme vidět, Daidžine.“

Ušiba přikývl a vzpomněl si na Čósův příslib, že nalezl Linnearovu Achillovu patu. „Ano. Zřejmě i pavoučí démoni se dají zničit.“ Pohlédl vzhůru na krvavé prapory kamikadze a znovu pomyslel na pavoučího démona a jeho rod. Akinaga tuto pověst vztahoval na Nicholase Linneara, ale Ušiba se domníval, že by stejně tak mohla hovořit i o jeho otci plukovníkovi. Nicholas Linnear měl v sobě povahu skutečného mytického japonského hrdiny, mravní jádro, které dokázalo odolat i té nejsilnější přesile.

„Neříkáte to s velkým přesvědčením.“

Ušiba zvedl ramena a doufal, že se trochu zahřeje. Byl by si býval raději vzal teplejší kabát, ale byl rozhodnut nedat těmhle šakalům najevo jedinou známku své slabosti. Kdyby tak totiž učinil, stačilo by to na podkopání jeho nejisté úlohy poradce. „Akinagasan, polovinu svého času trávím s americkými iteki, takže mohu s jistotou, kterou vy mít nemůžete, prohlásit, že k nim nemohu mít sebemenší úctu. Na rozdíl od Čósy se domnívám, že jejich kultura má na Japonsko špatný vliv. Jenže Nicholas Linnear není žádný iteki. Spíše jsem přesvědčen, že je jiný než ostatní lidé. Čósa tohle nechápe.“

„Hm, Čósa.“ Akinaga protáhl obličej, jako by mu někdo nabízel zkaženou rybu. „Počítám, že by se rád usadil na Kaišóův trůn, i když tak důmyslně dovozuje, že samotná myšlenka existence Kaišóa je nepřijatelná, protože dává jednotlivci příliš velkou moc. S jeho zbrklostí nesouhlasím, ale rozhodně ji chápu. Představte si, jaké postavení by získal ten, kdo zničí Nicholase Linneara. Tuhle výmluvu, proč Linneara zlikvidovat, považuji jen za další Čósův pokus vyšvihnout se nad nás ostatní.“

Takže ani Akinaga nechápal, jaké nebezpečí se skrývá v zatažení Nicholase Linneara do jejich záležitostí. Stejně jako Čósa byl příliš zaujatý svou honbou za mocí nad ostatními ojabuny v radě, než aby uvažoval o dlouhodobých důsledcích dalšího nezdařeného pokusu o zabití Linneara. Ušibu náhle začaly tyto neustálé rozbroje mezi jednotlivými ojabuny unavovat. Litoval, že s nimi není Kaišó, který i přes své chyby dokázal mezi nimi udržet jednotu a rovnost. Od zmizení Mikia Okamiho se zdálo, že každý problém se zkoumá z hlediska toho, jak ovlivní jednotlivé členy rady. Ušibu přesto překvapilo, jak silně mu chybí právě Okami, ten, jehož před několika měsíci sám pomáhal sesadit.

„Přísahal jsem stejně jako všichni. Moje povinnost vůči Godaišu má prvořadý význam.“ Ušiba, který měl ruce skryté v kapsách kabátu, je nyní zaťal v pěst. „Godaišu má pro mne zásadní důležitost, protože jsem pochopil, že dokáže něco, co se naší vládě nikdy nepodaří - ovládnout mezinárodní obchod s kdečím, od počítačových čipů až po zbraně, od petrochemických výrobků po drogy.“

Ušiba zabručel. „Doba Godaišu konečně nastala. Naše hospodářství je v troskách. Zisky se všeobecně snížily a mnoho velkých keirecu muselo přistoupit na to, co bylo ještě nedávno nemyslitelné: na propouštění zaměstnanců a zavírání provozů. Nejvíce znepokojivé je, že ještě neznám rozsah škod, jaké to způsobí našemu bankovnictví. Kolik dalších se položí, než celá tahle katastrofa skončí? Ti vychytralí Američané přitom podporují silný jen. Tvrdí, že to pomáhá jejich obchodnímu deficitu vůči nám, ale já znám ten pravý důvod: vědí, že silný jen brání naší obnově, protože nám neumožňuje prodávat na zahraničních trzích. Američané nás mají na lopatkách a chtějí nás na nich podržet, dokud budou moci.“

„Jistě, ale tohle neštěstí přece hraje do rukou Godaišu,“ připomněl Akinaga. „Zmatek při finanční katastrofě je přece skvělé prostředí, v němž můžeme vzkvétat a sílit, nemám pravdu?“

Ušiba přikývl. „Ano, máte. Jenže to je také důvod, proč by se měla celá rada zaměřit na jediný cíl Godaišu: naprosté hospodářské ovládnutí světa.“

* * *

Noční obloha měla rudé a nachové zbarvení, jako by jí někdo uštědřil pořádný výprask. Nicholas brzy pochopil, že toto podivné osvětlení pochází od řady vozidel, která se táhla na posledním úseku silnice před Cu Či. Když si přiložil ruce k očím, spatřil ke svému zděšení nejen policejní vozy, ale i armádní obrněné transportéry.

„Přišli sem s plnou parádou,“ poznamenal tiše.

„Právě,“ souhlasila Bay. „Nejspíš máš hodně mocné nepřátele, Ču Gotó.“

„Možná je máme oba.“

Bay mu věnovala tvrdý pohled. „Každý rok platím hodně peněz za to, abych je neměla.“ Odvrátila se a sklouzla po úpatí pahorku, na kterém zalehli.

Stáli asi tak tři sta metrů od silnice. Nicholas si všiml, jak u kontrolního stanoviště zastavil autobus, kterým přijeli. Nějaký důstojník vyslýchal řidiče, který měl ruce položené na hlavě, zatímco v autobuse se to hemžilo vojáky jako mravenci na kostce cukru.

„Je jich moc,“ usoudila Bay. „Takhle se do Cu Či nedostaneme.“

„Tak se vrátíme do Saigonu.“

„To není možné. Je už po třetí ráno. Než bychom tam došli pěšky, bylo by ráno a neměli bychom se kde skrýt. Navíc mám dojem, že bychom ještě předtím narazili na další zátaras.“

„Neměli bychom to aspoň zkusit?“

Bay pokrčila rameny a společně se vydali přes pahorek směrem k Saigonu. Po stu metrech jej však stáhla k vlhké zemi a ukázala před sebe, k místu, kde obzor osvětlovaly reflektory džípů a nákladních automobilů.

„Vidíš, měla jsem pravdu,“ zašeptala. „Čekají na nás. Jsme v pasti a čelisti se zavírají. Můžeme se vydat jenom jedním směrem.“

Obrátili se zpátky k Cu Či, avšak než se znovu dostali na pahorek, situace se změnila. Nicholas použil kokoro, srdce Tau-tau, a nechal své smysly, aby prohledaly temnotu před nimi, kde okamžitě narazily na celou řadu nepřátelských bytostí, které se pohybovaly směrem k nim. Přikrčil se vedle Bay. „Jdou sem,“ zašeptal.

Bay se vyškrábala na vrchol pahorku. „Jak to víš? Nic nevidím.“

Nicholas zavřel své tandžianské oko a odvětil: „Teď mi musíš věřit, Bay. Jde sem minimálně tucet vojáků. Možná, že nás šofér vyzradil.“

„Ne, to by neudělal. Jistě…“ Zarazila se a popadla ho za zápěstí. „Pojd,“ zasykla, jako by je už nyní mohl někdo zaslechnout. „Tudy!“

Přikrčila se a vedla jej po pravém úbočí pahorku. Potom zamířila šikmo od Cu Či a zužující se sítě vietnamských vojáků. Země začala poněkud stoupat a Nicholas ucítil stojatou vodu rýžových políček. Utíkali tak přibližně půl míle. Potom Bay znenadání zahnula vlevo. O chvíli později se půda začala svažovat a když posléze znovu změnili směr, obrátili se víceméně přímo k Cu Či.

Nicholas slyšel zvuk vody. Zaslechl, jak ho Bay šeptem varuje: „Opatrně!“ a země posetá pískem a kamínky začala povolovat. Skryté kořeny a tlející větve jim trhaly šaty a rozdíraly kůži.

„To není lepší cesta?“ zeptal se.

Bay ukázala palcem. „Nad námi je pevná země, po níž se dá dobře jít. Potíž je v tom, že je tam minové pole, které se táhne dobrých tři sta metrů. Ani místní se tam neodvažují.“

Plazili se dál po zrádném náspu a nakonec se dostali ke břehu řeky. Zpomalili a hledali v mokřině u řeky pevnější půdu. Vzduch byl prosycen pižmovým pachem tropického listoví a hniloby a ve tmě se ozýval hlasitý bzukot a vrzání hmyzu.

V říční zátočině, kde ve vodě ležel padlý kmen, zvedla Bay ruku. Přikrčila se a chvíli strom pozorovala.

„Jsi ochotný si zaplavat?“ Vklouzla do vody.

Na konci padlého kmene na něj počkala. Voda nebyla příliš hluboká, ale proud byl překvapivě silný. Všiml si, že se na temném, lesklém povrchu něco pohnulo. Plazila se k nim dlouhá zmije, ale Bay si jí zjevně nevšímala. Sardonicky se na něj usmála.

„Když ztratíš rovnováhu, obrať se na záda,“ poradila mu. „Překvapilo by tě, jak rychle se můžeš utopit.“

Pustila se stromu a společně začali namáhavě postupovat proti proudu. Plavat se nedalo a museli tedy napůl kráčet po bahnitém, propadávajícím se dnu, zatímco se do nich opíral nekonečný proud vody. Nicholas odhadoval, že ušli tak půl míle, když se Bay otočila a přimáčkla ho k hladkému kameni.

„Počkej tady,“ pošeptala mu do ucha.

„Co se děje?“

„Vietcong měl do tunelů Cu Či spoustu průchodů. Některé z nich vedou i do téhle řeky. Problém je, že dnes se už nepoužívají a málokdo je zná, a navíc měl vietcong nepříjemný zvyk k nim přidělávat léčky.“

Nicholas ji sledoval, jak se vzdaluje. Na chvíli se zastavila u břehu a pak se ponořila pod zvlněnou hladinu. Nicholas cítil, jak se ho zmocňuje napětí, a přešel k meditačnímu dechu. Otevřel své tandžianské oko a okamžitě vytušil, jak se Bay pohybuje směrem k blízkému břehu. Všiml si také padacích dveří a pochopil, že spadlý strom o půl míle za nimi byl vlastně jakousi značkou. Jeho vyslaný duch nenašel žádnou stopu po léčce, ale to ještě nic neznamenalo. Jeho síla se nemyslících věcí stále ještě netýkala. Dokázal sice najít ve tmě cestu, ale energie lidských výtvorů mu dosud zůstávala utajena.

Cítil plíživou blízkost smrti a vzpomněl si na svou ženu Justine, která před několika měsíci zahynula při automobilové nehodě. Nikdy se mu nepodařilo přenést se přes to, jak se před její smrtí vzájemně odcizili. Ani teď si nedokázal představit, zda by se ještě mohli smířit. Způsobili jeden druhému příliš velké škody a zasadili si mnoho ran, které se sice na povrchu zahojily, ale zaryly se jim hluboko do masa a kostí, kde zůstávaly skryté a o to bolestivější.

Celeste, krásná žena, kterou potkal a zamiloval se do ní, když se snažil chránit Mikia Okamiho, se vrátila do Benátek. Po katastrofě s Justine se neodvažoval ji žádat, aby zůstala v Japonsku proti své vůli. Kde vůbec byl, když Justinino auto explodovalo? Objímal se s Celeste, nebo… Strašné bylo, že se to nikdy nedozví.

Bay zůstala pod hladinou dlouho. Nicholas, který sám dokázal zadržet dech na značně dlouhou dobu, se tím však nijak neznepokojoval. Jeho tandžianské oko by ihned postřehlo, kdyby jí hrozilo nějaké nebezpečí.

Když se znovu vynořila, vytřela si vodu z očí a obrátila se k němu. „Cesta je volná. Pojďme.“

Při plavbě pod vodou se jí držel za kotník. Matně ji zahlédl, jak odsouvá malá dvířka a proklouzává dovnitř. Pustil se za ní, ucítil ji, jak se protahuje kolem něj a dvířka zase zavírá.

Za dvířky nebylo pro oba dost místa. Dobře si uvědomoval, že se tiskne na její tělo, a jejich spojený žár ohříval vodu. Uchopila prsty železný kruh na druhém konci komory pod hladinou a po chvíli se otevřely další dveře. Nyní směřovali vzhůru, z vody na vzduch, který byl vlhký a páchl hnilobou, ale aspoň se dal dýchat.

„Dovnitř,“ vyzvala ho Bay. Objevil se paprsek světla a Nicholas si všiml, že dívka vytáhla z kapsy malou baterku. Zřejmě byla na tenhle případ připravená už ve chvíli, kdy za ním přišla do hotelu.

Paprsek světla přejel přes úzký průchod a na okamžik osvětlil něco, co vypadalo jako jakási nezvykle vyhlížející lebka. Bay potom několikrát mávla baterkou odshora dolů. Nicholas odhadoval, že průchod je sotva dvě stopy široký a tři stopy vysoký. Světlo se odrazilo od lesklého vlákna připomínajícího pavučinu.

„Tady je to,“ zašeptala. „Přibližně ve výši kolene.“

Nášlapná mina.

„Může tam být ještě jedna jako záloha,“ připomněl Nicholas.

Bay na něj pohlédla a přikývla. Přejela prsty nejprve po jedné stěně průchodu a potom po druhé. Paprsek světla se zastavil u jakéhosi výčnělku.

„Tříštivý granát,“ pronesla Bay. „Když nezachytíš o ten nášlapný drát, urazí ti tenhle šrapnel nohy.“

Bay mu ukázala, jak se vyhnout všem skrytým spouštím, a společně přelezli přes drát, dávajíce pozor, aby se neodchýlili od středu tunelu.

Bay se zastavila. Světlo její svítilny dopadlo na část kostry velkého psa, dávno zbavenou masa drobnými hlodavci z podzemních chodeb Cu Či. Nicholas poznal v lebce tu, kterou zahlédl již před chvílí.

„Vlčák,“ poznamenala, když obcházeli hromádku kostí. „Američané používali psy, aby jim hledali vchody do bludiště. Jenže jim to nevycházelo. Vietcong sváděl psy ze stopy pepřem a uniformami zabitých pěšáků. Také se začali mýt americkým mýdlem, takže psům připadal pach známý a přátelský.“ Svítila na kostru, dokud ji Nicholas také neobešel. „Ubohá zvířata. Nášlápné miny se jim vyčenichat nepodařilo, a tak jich spousta zahynula nebo se nechala zmrzačit, až je nakonec psovodi odmítli dolů posílat.“

Vedla ho strmě vzhůru po hrubém schodišti z udusané jílovité hlíny a tlejících klád. Vzduch byl prosycen odporně nasládlým pachem, který postupně sílil. Jednou se Bay zastavila, otočila se zpátky k němu a tiše pronesla: „Tohle není příjemné místo, proto si ho také vybrali. Dnešní vláda o tomhle bludišti mnoho neví. Obecně se má za to, že při americkém kobercovém bombardování vzala většina tunelů za své, ale není to pravda. Chodby v nižších patrech byly chráněny touhle udusanou hlínou a vápencem.“

Objevili se v patře, které Nicholas považoval zajedno z těch nižších. Vypadalo jako město v jednom z vnitřních okruhů pekla. Kamkoli Bay zamířila baterku, světlo dopadalo na lidské pozůstatky, ovšem nikoli roztroušené jako po boji, ale v celé řadě poloh, jak je známe z každodenního života.

To právě bylo na celém pohledu nejstrašnější - ne kosti nepřátel, ale spíše tyto zbytky běžného dne, kdy lidé posedávali ve skupinkách a rozmlouvali mezi sebou, dřímali na prostých kavalcích, hrbili se nad vařením nebo se unaveně opírali o hliněnou stěnu.

Když otevřel své tandžianské oko, viděl nejen to, co Bay osvětlovala svou baterkou, ale vůbec všechny kostry skryté v temnotě tohoto nesmírného města mrtvých. Pod tíhou všech těch obrazů se mu zamotala hlava, jako by všichni ti dávno mrtví vojáci dosud vysílali energii, jako by nebyli dávno odbytou věcí.

„Teď jsme v bezpečí,“ ujistila ho Bay cestou. „I kdyby si policie nebo armáda myslela, že jsme tady, nešli by sem za námi.“

„Proč ne?“

„Protože vědí, že v tomhle bludišti bychom mohli žít celé měsíce, aniž by našli jedinou naši stopu. Navíc je to i pro ně příliš nebezpečné. Jak jsi viděl, všechny ty chodby jsou pořád ještě plné pastí a min. A také ostré munice.“

„Co slzný plyn? Mohli by chodby zamořit…“

„To by je ani nenapadlo. Vědí, že je tu spousta padacích dveří a přepážek, které zabraňují šíření plynu.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Stejně bych byl radši v tom všivém hotelu Anh Dan.“

Bay se usmála. „Když o tom mluvíme…“ Zamířila na něj baterkou, sklonila se a začala mu strhávat pijavice z kotníků, loktů a zátylku. „Za chvilku bys jistě poznal, kolik jich na sobě máš.“ Pokynula hlavou. „Měl by ses svléknout.“ Poslechl ji s pohledem upřeným do jejích temných, zářivých očí. Prohlédla ho s profesionálním odstupem lékaře.

„Máš krásné tělo, dokonale atletické. Máš dlouhé a štíhlé svaly jako nějaký plavec.“ Zatvářila se zadumaně. „Tohle není tělo obskurního obchodníka nebo někoho, kdo se zabývá průmyslovou špionáží. Teď jsem tedy prohlédla tvou masku, Ču Gotó. Vím, kdo jsi doopravdy.“

Natáhla ruku a uchopila pijavici, která se mu přisála na vnitřní stranu stehna. Sotva ucítil špičky jejích prstů, chloupky v týle se mu naježily.

Když skončila, narovnala se. „Za své tělo se nestydíš, takže jistě nebudeš proti tomu, když se teď podíváš na to moje.“

Stáhla si promáčené šaty a podala mu baterku. Byla mnohem mladší, než si původně myslel; snad jí bylo teprve dvacet. Měla krásně utvářené tělo, ovšem ne zcela dokonalé. Přes záda a horní část hýždí se jí táhla pavučina jizev.

Nicholas jí odtrhl pijavici od konce páteře a jemně přitiskl prst na jednu z jizev. „Copak se ti stalo?“

„Chceš to opravdu vědět?“ Bay k němu stála zády a její hlas se částečně ztrácel v tepající temnotě chodeb.

„Kdyby se ti o tom nechtělo mluvit, tak ne.“

„Spíš jsem měla na mysli tebe.“ Zhluboka se nadechla a pomalu vypustila vzduch. Když neodpověděl, pokračovala. „Někdo začal být moc… jak to jenom nazvat?“

„Sadistický?“

„Vášnivý.“

Nicholas o tom chvíli přemýšlel. „Takže to bylo… schválně?“

„Ano.“

„Milenec?“

Bay se otočila a probodla ho pohledem. „Už mě zase soudíš, Ču Gotó?“

„Doufám, že ne.“

„Opravdu?“ Pohnula hlavou a jedno její oko ze zalesklo ve světle baterky, zatímco její ostatní rysy zůstaly skryté ve stínu.

„Dokázala ses přesvědčivě vydávat za muže,“ pronesl Nicholas. „Za to tě můžu jenom obdivovat.“

Na rtech jí opět zahrál sardonický úšklebek. Nebylo na ní nic zahořklého, ale přesto se z jejího výrazu občas zdálo, že toho v životě prožila příliš mnoho a příliš brzo. Její pohled byl pohledem člověka, který se dlouho díval přímo do žhoucího jádra vysoké pece.

„Když dojde k nejhoršímu,“ pravila a začala rozdupávat pijavice, „můžeme jíst je.“

Nicholas nechtěl na pijavice ani pomyslet. „To jsi svého milence nechala, aby tě zmrzačil?“

„Když řeknu ano, bude to znít divně. Ale odpověď je mnohem složitější.“ Zadívala se do tmy, jako by zaslechla nějaký vzdálený zvuk. Nakonec si Nicholas uvědomil, že naslouchá hlasu minulosti. „Šlo o tu bolest, chápej. Tělesný… důkaz. Ty jizvy s tím vlastně neměly nic společného.“

„K čemu vám byla ta bolest?“

„Připadali jsme si skuteční.“

V mrtvolném tichu slyšel, jak z nich odkapávají poslední zbytky říční vody, jak se vsakují do rudého jílu vedle pozůstatků mrtvých, pod spáry hlodavců, kteří pobíhali chodbami.

Z té mladé ženy, vlastně skoro ještě děvčete, mu běhal mráz po zádech - z toho, že potřebovala něco tak strašného, aby vůbec dokázala cítit a probudit v sobě paměť.

Soucítil s ní, ale instinktivně tušil, že jakýkoli projev takové soustrasti by ji jen rozběsnil. Netoužila po jeho soucitu, naopak, považovala by jej za nepřítele, jehož je třeba rozdrtit.

Šaty si usušili nad podivným zařízením připomínajícím kuchyňský sporák, na němž si před desetiletími vařil jídlo vietcong, a jemuž se přezdívalo „kuchyňka z Dien Bien Phu“. Složitá soustava větracích šachet odváděla kouř daleko od místa, kde se topilo. Třísek i dřeva bylo dost a naštěstí ani kovový zapalovač Bay ve vodě neutrpěl.

Seděli nazí ve tmě a cítili kolem sebe neklidné, zárodečné duchy mrtvých. Nicholas, který si až příliš silně uvědomoval přítomnost jejích dmoucích se ňader, se zeptal: „Proč jsi mne zavedla sem?“

„Jsme tady na půli cesty.“

Čekal, že bude pokračovat, ale když se odmlčela, otázal se: „Cesty odkud kam?“

„Ze Saigonu do…“ Usmála se, aby její pokrčení ramen nevypadalo tak odmítavě. „Na tom nesejde. Abramanov souhlasil s tím, že se s tebou setká tady a nikde jinde. Připadá si tu v bezpečí.“

„Ten Abramanov je chlapík, co pracoval pro Vincenta Tinha a postavil načerno ten počítač s ukradeným neuronovým čipem?“

Bay prohrábla hořící dříví začernalým klackem. „Abramanov je jediný člověk v okruhu pěti tisíc mil, který by něco takového dokázal.“

Nicholas z ní nespouštěl oči. „To mluvíš schválně vyhýbavě? Byl to Abramanov?“

„Ano.“ Pronesla to nesmírně klidně a takovým tónem, že v něm vzbudila pocit, jako by z ní odpověď páčil rozžhavenými kleštěmi.

„Bay, co se děje?“

Zavrtěla hlavou. „Neptej se mne, prosím.“

„Proč ne?“

Na okamžik zavřela oči a Nicholasovi se zdálo, že zahlédl, jak jí po tváři sklouzla osamělá slza; pak se odvrátila. „Protože ti to chci říct a vím, že když ti to povím, nebudeš mi věřit.“

„Zkus to.“

Přejela si tvář zápěstím a Nicholas pochopil, že se s tou slzou nemýlil. Otočila se k němu a opět se usmála svým sardonickým úsměškem. „Ne. Už takhle mi nedůvěřuješ. Moje matka mi jednou řekla, že největší chyba, jakou můžeš v životě udělat, je říct někomu něco, co nechce slyšet.“

„Poslechnu si všechno, co mi povíš.“

„Hm, mám žízeň.“ Díval se na ni, jak míří do tmy. Po chvíli se vrátila s americkou vojenskou helmou plnou vody. Postavila ji na vařič a nechala ji převařit.

Zatímco čekali, prohodila: „Tvůj přítel Vincent Tinh sem chodil často.“

„Nebyl to můj přítel, ale myslím, že to už víš.“

„Myslím, že jsi ho vůbec neznal.“ Pohlédla na helmu. „Tady se setkával s Abramanovem… a s ostatními, s nimiž jednal. Líbilo se mu tady. V téhle tmě se cítil jako doma. Jednou se mi přiznal, že mít kolem sebe tolik smrti jej přibližuje životu; vzrušovalo ho to.“

Nicholase zmínka o „přiznání“ zaskočila. Svět uvnitř Cu Či se začal měnit, jako by z něj sklouzávala maska a odhalovala skrytou pravdu.

„Dalo se těžko poznat, co ho vlastně žene,“ pokračovala Bay. „Nevěděl, kdo jsou jeho rodiče, ani kde se narodil. Vyrůstal na saigonských ulicích a dvakrát přitom málem přišel o život, jednou, když jako malý kluk padl do rukou místního gangstera, a podruhé ho málem zastřelili Američani ve válce. Po pravdě řečeno nevím, koho nenáviděl víc.“

Vstala, obalila si ruce suchým šatstvem a stáhla helmu z plotny. „Nenávist, to bylo jeho. Hltal ji, jako by to bylo nějaké jídlo.“ Nyní se dalo předpokládat, že všichni exotičtí a nepříjemní mikrobi ve vodě byli zneškodněni.

„Vzal tě sem dolů Tinh?“ Svým nejasným stylem plným oklik mu totiž naznačovala, že Vincent Tinh a ona byli milenci. Tinh by sotva „přiznal“ cokoliv o své minulosti nebo o svých citech pouhé obchodní partnerce, a rozhodně už nepatřil k lidem, kteří mají přátele, jimž se svěřují. Pravda ovšem byla, že někdy dokáže lidskou duši vyléčit jen upřímná zpověď, a Tinh jistě neměl příliš na vybranou. Komu jinému se mohl vyzpovídat než tomu, s kým sdílel lože?

„Ano, bral mě sem často.“ Bay zkusmo smočila ve vodě prst. „Rád se tady miloval.“

„A ty?“

„Sex s ním byl… vzrušující. Na místě nezáleželo.“

„Ani na takovém… mocném místě jako tohle?“

Bay zvedla helmu a podala mu ji, aby se napil. „Důležité bylo, aby byl šťastný.“

Nicholas se napil vody a helmu jí vrátil. Vařením se z vody veškerá chuť vytratila, ale přesto mu připadala lahodná. Pozorně ji sledoval, jak usrkává. V hlavě mu vířila mračna otázek a začínal si být jist, že pokud chce této ženě porozumět, nesmí se pohybovat po vyšlapaných stezkách.

„A jak jsi z toho byla šťastná ty?“

Bay si prohrábla prsty husté vlasy. „Víš, bylo to jako s tou bolestí. Reagoval doopravdy. Když byl šťastný, opravdu šťastný - tedy ne opilý nebo zfetovaný - byl to někdo úplně jiný. Bylo mi naprosto jasné, jak na něj působím. Cítila jsem, jak mu to pod kůží vře vzrušením. To mělo svůj význam, protože kdykoli jindy v životě nosil masku vyrobenou ze své vlastní minulosti - ze strachu, vzteku, chudoby a té naprosté opuštěnosti jeho existence. Jenže já jsem se dokázala pod tu masku dostat.“

Nicholas se znovu posadil a zamyslel se. Už chápal, proč pro Bay měla taková moc nad druhým člověkem tak velký význam. Byla ženou ve společnosti, která k ženám chovala pramalou úctu, žena ve městě, kde většina osob jejího věku a pohlaví prodávala své tělo na ulicích, v neustálém nebezpečí nákazy příjicí, žloutenkou nebo AIDS, které pak vedly k příliš časné a nikým nepovšimnuto smrti.

Najednou se otřásl. Napadlo ho, že drama, které se dříve odvíjelo mezi Bay a Tinhem, se nyní svým způsobem opakuje. Bylo totiž jasné, že Bay si po Tinhově smrti nasadila jeho masku a on, Nicholas, nyní odhaloval lidskou bytost skrytou pod ní.

„Bay, jak dlouho už jednáš na vlastní pěst?“ zeptal se nakonec.

„To by stačilo.“ Kousla se do rtu. „Nech mě na pokoji.“

Nicholas si došel pro šaty. Byly už suché, a tak se oblékl. „Kdy by měl Abramanov přijít?“

Podívala se na hodinky. „Abych ti pravdu řekla, už tady měl být.“ Vzala si svoje šaty. „Myslím, že bychom měli zjistit, co ho zdrželo.“ Ukázala prstem. „Asi čtvrt míle odsud tímhle směrem je sraziště. Kdyby se Abramanov nemohl z nějakého důvodu dostavit, nechal by nám tam vzkaz.“

Cestou úzkou chodbou se ve světle Bayiny baterky neochotně ukazoval vnitřní svět vietcongu. Nicholas si všiml, že směřují přímo k zavalené části tunelu, a uvažoval, kam ho Bay asi vede.

Ještě před závalem se zastavila, sehnula se a zatáhla za kovový kruh. Otevřela se padací dvířka a Bay do nich sklouzla. Nicholas ji následoval.

Nacházeli se nyní v patře pod závalem; chodba zde byla volná. Začínal pociťovat jistou úctu k těm, kdo tento důmyslný labyrint vyprojektovali a postavili.

Pokračovali v cestě. Na každém kroku naráželi na pozůstatky vietcongu; procházeli zdánlivě nekonečným městem mrtvých. Nakonec dorazili na sraziště. Nikdo tam nebyl. Bay poklekla a rukama přejela zemi pod několika polámanými kavalci.

„Nic tu není.“ Poprvé za celou dobu zaslechl Nicholas v jejím hlase stopu neklidu. Až do tohoto okamžiku byla za daných okolností až nepřirozeně klidná. Podívala se na něj. Skutečně se jí v těch temných očích zračil strach? „Abramanov tady měl být. Nevím, co se stalo.“

„Třeba ho odradil ten ruch na silnici.“

Zavrtěla hlavou. „Do chodeb by vstoupil několik mil odtamtud. Na těch vojácích by mu vůbec nezáleželo.“

„V tom případě buďto někdo podfoukl mě, nebo nás oba.“ Chytil ji za loket a vytáhl ji na nohy. „Je nejvyšší čas na pár odpovědí.“

Ve stejném okamžiku cosi zaslechli.

„Někdo sem jde!“ zašeptala Bay. Zhasla baterku. „Rychle, tudy!“

Pozpátku se vplížili do haldy uvolněné hlíny, rumu a kostí. Zápach byl stejně nepříjemný jako nepopsatelný. Nicholas, který ležel těsně vedle Bay, si povšiml nesmírného napětí, jež se zmocňovalo jejího těla. Tehdy přilákal jeho pozornost jakýsi matný kovový záblesk. Když se trochu posunul, zahlédl v její levé ruce nůž. Byl to útočný nůž námořní pěchoty s velkou čepelí, který dokázal proniknout šlachami i kostí.

Hleděla přímo před sebe a když se podíval ve směru jejího pohledu, spatřil přesně to, co ona. Chodbou se plížila jakási postava. Přestože všechno obestírala tma a postava se hrbila, Nicholas poznal, že jde o vojáka. Mýlila se tedy: nakonec se přece jen nebáli do bludiště chodit.

Duchem mu projel záblesk její zlosti, jako kdyby jí někdo plivl do obličeje. Vycítil její záměr o zlomek vteřiny dříve, než vyskočila. Mohl ji zarazit, ale k čemu by to bylo dobré? Začínal ji poznávat a věděl, že by se mu snažila vytrhnout; tím by prozradili svou skrýš. Pustil ji tedy a sám se vrhl za ní, protože jeho tandžianské oko objevilo něco, co Bay ještě nemohla vidět.

Pohybovala se tiše jako kočka a vietnamský voják si její přítomnosti vůbec nevšiml, dokud mu čepel útočného nože nezajela do břicha. S nesmírnou silou trhla nožem vzhůru. Nešťastník zaječel a z hrudi mu vytryskla krev.

Skácel se stranou na stěnu chodby a ve stejném okamžiku Bay spatřila hlaveň samopalu, která na ni z bezprostřední blízkosti mířila. Její jediná zbraň byla dosud až po rukojeť zabořená do mrtvého těla. Udiveně a polekaně vytřeštila oči.

To už se však Nicholas vrhl na druhého vojáka. Chodbami se rozletěl rachot výstřelů. Nicholas udeřil vojáka pěstí do solární pleteně a tím jej na chvíli znehybněl; mezitím mu hranou ruky rozdrtil hrtan. Voják se svalil na zem a zůstal ležet. Vydralo se z něj zachrčení doprovázené pramínkem krve a slin. Potom nastalo ticho.

„Co se to ksakru děje?“ zavrčel Nicholas. „Říkalas mi…“

„Vím, co jsem říkala.“ Bay rozsvítila baterku a pospíchala chodbou dál. „Něco se muselo strašně pokazit. Celé tohle místo je jedna velká smrtonosná past. Musíme se odtud nějak dostat.“

Vždy po několika krocích zvedla svůj zakrvácený nůž a poklepala jím na strop chodby. Při čtvrtém takovém gestu se zastavila a odstrčila dva falešné dřevěné trámy. Otevřely se padací dveře a Bay se jimi protáhla nahoru. Nicholas ji následoval a nahoře se rozhlédl. Bay už mezitím uběhla o několik metrů dál do chodby.

Slyšel ji, jak potichu vietnamsky zaklela.

Když se dostal na její úroveň, zjistil, že cesta je zatarasená docela čerstvým závalem. Vrátili se chodbou zpátky. Několik set metrů od místa, kde se vynořili, objevila další padací dvířka a společně se protáhli do dalšího patra.

Vzduch zde byl řídký a páchl vlhkostí více než předtím. Nicholas došel k závěru, že tuto část bludiště neměla prozkoumanou ani Bay, ani její společníci.

Bezhlučně postupovali dál. Díky tomu k nim hluk za jejich zády dolehl tak zřetelně, až je zamrazilo. Bay přidala do kroku.

Nicholas se otočil a otevřel své tandžianské oko, aby odhalil zdroj hluku. Tehdy uslyšel, jak Bay krátce vykřikla. Okamžitě se rozběhl směrem k ní.

Baterka ležela na podlaze chodby a zaplavovala celou scénu přízračným osvětlením. Bay ležela na zemi a pod nohama měla jakýsi válec s kuželovitým zakončením.

„Nepřibližuj se!“ vykřikla. „Stůj! Pro všechno na světě, ne…“

Ozvalo se tiché prsknutí a do očí se mu zakouslo oslnivé zelenobílé světlo. Zaplavil ho žár jako od planoucího slunce.

„Ach, Buddho,“ sténala, „Buddho, ne.“

Nejprve se domníval, že si zlomila nohu, ale Bay odskočila stranou a málem se s ním srazila. Se směsí hrůzy a paniky sledovala velkou skvrnu na svém levém stehně, která jako by hořela.

Když ucítila Nicholase, otočila k němu hlavu a strčila mu svůj nůž do ruky.

„Rychle!“ Strachy nemohla popadnout dech. „Vyřízni to!“

„Co?“

„Zakopla jsem o ten nevybuchlý dělostřelecký granát. Byl plný bílého fosforu. Dostal se na mě. Když ho nevyřízneš, upálí mi celou nohu!“

Už slyšel několik příšerných historek o bílém fosforu, který se zažehuje pouhou přítomností vzduchu, a pochopil, že Bay má pravdu.

„Polož mi ruce kolem krku a pevně se drž!“

Přiložil ostří šikmo k její hořící kůži a přitlačil. Bay zalapala po dechu a po tvářích jí začaly stékat slzy. Sevřela ho a pevně se ho držela.

Zaťatými zuby jí pronikalo děsivé úpění.

Zařízl do ní a svižnými, zručnými tahy vyřezával fosfor a spálené maso. Bay zapadly oči a zhroutila se na něj. Napadlo ho, že takhle to pro ni bude přece jenom nejlepší. Koncem čepele odhodil chuchvalec zčernalého masa do hořícího fosforu na zemi. Žár byl téměř nesnesitelný.

Litoval, že nejsou v blízkosti kuchyňky Dien Bien Phu, aby mohl ránu vyčistit. Ze své roztrhané košile vyrobil škrtidlo a ovázal ránu, jak nejlépe dovedl.

Kam měla vlastně namířeno? Bez její pomoci byl v tomhle bludišti plném mrtvých ztracen. Mohl tady zůstat sedět s ní a čekat, až je vojáci najdou a na místě popraví, nebo se mohl vrátit cestou, kterou šli od chvíle, kdy vstoupili do chodeb pod hladinou řeky.

Trvalo mu skoro dvě hodiny, než se dostal na místo, kde přímo před lesklým nášlapným drátem ležel mrtvý vlčák. Většinu cesty nesl Bay na ramenou. Poznal, že se jí zmocňuje šok, ještě než jí vychladla kůže a svaly se křečovitě stáhly. Byl by pro ni rád něco udělal, ale nemohl jí pomoci jinak než tím, že ji co nejrychleji dostane z těchto míst.

Jednou, když se již blížil ke kuchyňce Dien Bien Phu, zauvažoval o tom, že by ji mohl uložit v teple u kamínek, ale jeho tandžianské oko pronikající temnotou zjistilo přítomnost dalších vojáků, a tak celou oblast obešel a soustředil se především na rychlost a opatrnost pohybu.

Složil ji vedle kostry vlčáka, tak blízko k nášlapnému drátu, jak se jen odvážil. Z tváře se jí vytratila skoro všechna barva a vědomí se jí dosud nevrátilo. Vyslal k ní svého ducha, aby ji prohlédl. Ztratila spoustu krve a po improvizované operaci utrpěla těžký šok. Také mu bylo jasné, že hrozí sepse, pokud nebude rána do čtyřiadvaceti hodin pořádně vyčištěna a pokud Bay nedostane dostatečnou dávku silného antibiotika. Svým soustředěným úsilím mohl zpomalit rychlost rozmnožování mikroorganismů uvnitř ní, ale vyléčit ji nemohl.

Obrátil se k drátu a pečlivě jej přelezl. Natáhl se zpátky a nadzvedl ji. Přitom ztuhl. Koutkem oka zahlédl, jak se loket Bay opřel o vyčnívající spoušť tříštivého granátu zabudovaného do stěny. Velice pomalu ji vrátil zpátky na zem. Loket sklouzl ze spouště.

Nic se nestalo.

Odsunul ji stranou, přenesl ji přes drát a posadil vedle sebe.

Provlekl se padacími dveřmi a ucítil, jak mu studená říční voda sahá až k pasu. Potom přitáhl ji. Nevěděl, jak dlouho Bay v daném stavu vydrží pod vodou. Věděl, že si musí pořádně pospíšit; na nějaké chyby prostě nebyl čas. Nedošel tak daleko jen proto, aby ji v poslední fázi útěku utopil.

Ve vodě předal velení svému tandžianskému oku, které ho mělo bezpečně provést oběma padacími dvířky a ven do říčního koryta. Bay ho táhla ke dnu jako mlýnský kámen, zamotávala ho do kusů provazů a drátů, úlomků zetlelého dřeva a naplavenin za celá desetiletí, která mocnými údery svých nohou zvedal ode dna.

Nakonec však ucítil silný proud a vytušil, že se dostal do řeky. Zvedl jí hlavu nad hladinu a plaval k druhému břehu. Jakmile ji vytáhl z vody, zmocnil se jí záchvat kašle, a Nicholase potěšilo, když zjistil, že nevykašlává krev. Možná ji probudila studená voda. Jakmile bolest pronikla dočasnou hradbou endorfinů, začala sténat. Nicholas otevřel své tandžianské oko a podpořil oblast jejího mozku, která produkovala tato přirozená analgetika.

„Panebože,“ zešeptala hlasem omámeným bolestí a šokem, „co se mi stalo?“

„Bílý fosfor. Dostal jsem ho z tebe.“

Zavřela oči a těžce oddychujíc od něj odvrátila tvář.

Během jejich pobytu v podzemních chodbách Cu Či nadešel úsvit. Obloha nabrala růžový a světle zelený nádech. Rozezpívali se ptáci a v podrostu bzučela a vrzala zbrusu nová armáda hmyzu. Ranní větřík přinesl silnou vůni eukalyptu z hájků vysázených poté, co Američané za války postříkali celou oblast defolianty.

Přiložil jí dlaň na rameno. „Vím, že jsi vyčerpaná, ale není čas odpočívat. Musím ti sehnat nějakého doktora.“

„Nemusíte se obtěžovat,“ ozval se ze břehu nad nimi hluboký hlas. „Teď se postarám o vás oba.“

Nicholas zvedl oči a spatřil postavu, která se nad ním s pistolí v ruce skláněla. Zatím mířila jen na zem vedle něj. I když měl s sebou dobrý tucet vojáků, byl ten muž oblečený v uniformě saigonské policie. Byl to štíhlý Vietnamec, který ani nepůsobil nijak impozantně, pokud jste měli ve zvyku usuzovat podle velikosti. Měl prohnanou tvář a žluté oči i zuby. Šindó ho popsal velmi přesně: městský dravec.

Vrchní inspektor Hang Van Kiet.

„Vstaňte, oba!“ zavelel Van Kiet.

„Jsem občan…“

„Říkal jsem, vstaňte!“ Pistole nyní mířila přímo na něj.

Nicholas vstal a vytáhl na nohy i Bay. Sténala a celá se třásla. Nicholas namítl: „Proboha, vždyť je těžce zraněná. Musel jsem jí z nohy vyříznout hořící fosfor. Jestli ji brzy nedostanete do nemocnice, zemře.“

„Skutečně?“ Van Kiet sestoupil po břehu a zadíval se do Bayina bledého obličeje staženého bolestí. Dotkl se hlavní pistole krvavého obvazu na její noze. Bay vykřikla a málem omdlela. Na rtech vrchního inspektora se objevil podivný úsměv. Přejel očima na Nicholase. „Váš život nebo smrt teď závisí jenom na mně, je vám to jasné?“

Nicholas neodpověděl, ale nedomníval se ani, že Van Kiet nějakou odpověď čekal.

„Vy a tahle žena jste byli přistiženi v zakázané oblasti. Co jste dělali tam v podzemí?“

„Byli jsme na výletě.“

Nicholasovo tandžianské oko vytušilo pohyb pistole o zlomek vteřiny předtím, než se zvedla, ale když Van Kiet mačkal spoušť, nebylo v jeho mysli vůbec nic.

Výstřel zarachotil, odrazil se od protějšího břehu a Bay se zakrvácenou hrudí vypadla Nicholasovi z náruče.

Proboha, vždyť on po ní střelil!

Nicholas se k ní vrhl a poklekl k místu, kde ležela, napůl ponořená ve vodě. Když ji jemně obrátil na záda, zaslechl Van Kietův ocelový hlas.

„Myslíš si, že si dělám srandu, chlape? Provinil ses špionáží proti suverénní Vietnamské republice a já to vím.“

Stále ještě dýchala, ale všude z ní tekla krev. Van Kiet nestřílel jen tak naslepo: opravdu ji chtěl zabít.

„Ču Gotó –“

Její šepot byl sotva silnější než šumění větru mezi rákosím na řece.

„Musím –“

Sklonil se a přitiskl jí ucho ke rtům. Ucítil ji, jak usilovně bojuje. Srdce jí horečně tepalo a plíce se jí pomalu zaplavovaly. To kvůli němu došla k takovému konci. To ho děsilo.

„- ti to říct –“

„Odtáhněte ho od ní!“ rozkazoval Van Kiet za Nicholasovými zády.

„Musíš vědět…“

Po blátivém břehu se blížilo několik vojáků.

„- o Plovoucím městě –“

Do zad se mu zavrtaly hlavně samopalů.

„Vstávej, chlape!“ velel Van Kiet.

„Ano, ty chodby jsou… na cestě ze Saigonu do Plovoucího města.“ Van Kiet ho hrubě odtrhl od umírající Bay. Jeho fretčí obličej byl celý zarudlý vzteky. „Ty parchante, vražda a špionáž jsou hrdelní zločiny. Máš to spočítaný!“

*******

3.

Connecticut-New York-Saigon

„Strýčku Lewe!“

Do náruče se mu vrhla vysoká a štíhlá dospívající dívka.

„Už jsem si myslela, že tě nikdy neuvidím,“ mumlala Francine a svírala ho ze všech sil.

„Slíbil jsem přece, že se vrátím, no ne?“

Francine přikývla a položila mu hlavu na prsa.

Úkol, který byl Lew Croaker nucen plnit, byl pro něj tak bolestný, že se o něm snažil raději vůbec nepřemýšlet. Výsledkem bylo, že zřídka myslel na něco jiného. Nebyl od přírody morbidní, ale když se setkal s Margaritou Goldoni DeCamillovou a zamiloval se do ní, všechno se pro něj změnilo. Croaker tehdy vyšetřoval vraždu Margaritina bratra Dominica Goldoniho, nejmocnějšího a nejvlivnějšího mafiánského dona na východním pobřeží Spojených států, a ke svému údivu a překvapení se do Margarity zamiloval. Francine (Francie) byla její dcera.

Francine jej nyní odvlékla do obývacího pokoje v selském stylu. Dočasně pobývala u jedné Margaritiny přítelkyně. Francie trpěla bulimií, kterou onemocněla, když zjistila, že se její rodiče vzájemně nenávidí a že její otec Tony DeCamillo systematicky tluče její matku. Croaker před rokem Francine pomohl vyrovnat se s bulimií a tím mezi nimi vzniklo silné pouto. O důvod víc, proč ho Tony D. zuřivě nenáviděl.

„Je to paráda, že tě zas vidím!“ tvrdila Francie a držela ho za ruku. „A je paráda, že jsi přijel zrovna dneska, protože…“

V téže chvíli se otevřely dveře a dovnitř vstoupila Margarite. Sotva ho spatřila, zarazila se. Překvapený výraz jejího obličeje rychle vystřídal záblesk nesmírné radosti, který ovšem zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Lewe,“ pronesla svým tichým, sladkým hlasem. „To je ale překvapení.“

To slovo zdaleka nevystihovalo to, co si skutečně myslela. Naposledy se viděli těsně před Novým rokem na tokijském letišti Narita. Croaker ji tam vyprovázel na letadlo do Států.

Chci, abys něco věděl, řekla mu tehdy. Kdybych tě už nikdy neměla vidět, uschnu a umřu.

Jenže ty teď odjíždíš, namítl a srdce mu přitom pukalo. Zpátky k Tonymu D. V jejích jantarových očích zahlédl slzy. Určitě by pomohlo, kdyby ses mi svěřila, jak se spojit s tou sítí Nišiki.

To bylo jediné Domovo dědictví, jediná opora jeho moci. Nemůžu ji ohrozit - ani kvůli tobě.

Když nyní stála ve dveřích v džínách, kovbojských botách a elegantní kožené bundě, vypadala mnohem krásněji, než jak si ji pamatoval. Její tvář s výrazným nosem, širokými rty a nezvyklýma jantarovýma očima ho naplňovala tak nečekanou radostí, až jej zabolelo.

„Ahoj, mami.“

„Ahoj, zlatíčko.“ Margarite se usmála na dceru. „Jak se máš?“

„Super!“ S dětinským potěšením se přimáčkla ke Croakerovi.

Croaker stál s rukama na Franciiných ramenou a nechtělo se mu ji pustit. Proč? Sloužila mu jako štít zakrývající jeho vlastní city, nebo jako tkáň, která jej pojila s Margaritou?

Francie přejela pohledem z jednoho na druhého a prohlásila: „Jdu si dát něco k obědu. Jestli má ještě někdo hlad, kuchyně je tamhle.“ Ukázala na chodbu vlevo a sama v ní zmizela.

Margarite vstoupila do obývacího pokoje a odhodila kabelku a klíčky od auta na jednu z pohovek, které tu stály proti sobě.

„Nevěděla jsem, že ses vrátil z Japonska. Jak dlouho…“

„Pár měsíců.“

„Aha.“ Sklopila hlavu. „A za celou tu dobu jsi mi ani jednou nezavolal.“

„Margarite…“ Vykročil směrem k ní, ale pak si uvědomil, co provádí, a zarazil se. Od svého návratu z Tokia ji měl pod neustálým dohledem. Nicholas mu svěřil jméno pracovníka jedné newyorské firmy, kterou občas používali k odhánění průmyslových špiónů. Sotva se Croaker před několika týdny vrátil do New Yorku, pustil se do sledování sám. Hledal něco, co by se vymykalo Margaritině běžné denní rutině. Bylo mu jasné, že se musí pravidelně stýkat s členem sítě Nišiki vybudované Okamim, která měla Dominicovi Goldonimu dodávat informace o významných lidech z Washingtonu. Jistě to prováděla stejným způsobem jako předtím její bratr. Mechanismus fungoval už dlouho; určitě by jej teď nezměnili.

Miloval ji a přitom ji špehoval, přičemž se snažil vyhnout Tonymu D. Znovu si musel klást zásadní otázku: jak může milovat někoho, kdo stojí na druhé straně zákona? Uvědomoval si ovšem, že ona se nejspíš ptá sama sebe na totéž.

„Jak se k tobě chová Tony D.?“

„Lewe, nekažme si tuhle chvíli tím, že bychom mluvili o něm.“

Nastražil uši. „Ubližuje ti?“

„Ne,“ odpověděla okamžitě. „Díky Bohu, to už je za námi.“ Pokusila se o úsměv. „Myslím, že se pokouší začít znova. Chce, aby se Francie vrátila zpátky domů. Chce, aby naše manželství bylo takové, jako dřív.“

Croakera se zmocnil pocit, jako by jej měl každou chvíli rozmačkat ledovec. „A ty mu věříš?“

Její úšklebek se změnil v upřímný, vřelý úsměv. „Už pár let nevěřím ani slovu z toho, co říká.“

Přistoupil k ní o další krok a připadal si, jako by ho přitahovala Polárka. Kladl jednu nohu před druhou a blížil se k ní, až ji konečně uchopil do náruče a přitiskl svá ústa na její. Pootevřela rty a Croaker ucítil, jak z ní jediným povzdechem opadá všechno napětí.

„Ach, Bože,“ zašeptala. „Myslela jsem si…“ Zavřela oči. „Nechci ti říkat, co jsem si myslela.“

„Nikdy tě nepřestanu milovat.“ Pohladil ji po vlasech. „Ať se stane, co se stane.“

Tiše plakala. „Nikdy jsem nevěřila na peklo, ale teď mám pocit, jako bych v něm žila. Vím, že chceš, abych ti pověděla o Nišiki, a přitom to je jediná věc, kterou ti nemůžu slíbit. Najdeš si nějaký způsob, jak mě k tomu přinutit? Nevím, ale jsem si jistá, že se o to pokusíš. Nechci, abys byl mým protivníkem - zabíjí mě to. Připadám si, jako by mě někdo trhal vejpůl.“

Mlčky se k sobě tiskli. Co jí na to mohl odpovědět? Ať by řekl cokoli, byla by to lež, a tak raději volil ticho.

Oba toužili po tom, být spolu sami, avšak nic takového nebylo možné - Margarite měla jen hodinu času a Croaker musel zkontrolovat záznamy o jejích pohybech za posledních čtyřiadvacet hodin - a navíc museli myslet na Francie. Nakonec tedy zašli do kuchyně a společně se naobědvali, přičemž všichni předstírali, že o nic jiného nejde, že na tom není nic divného, a tak se jim podařilo alespoň na chvíli utéci před tíživou realitou.

* * *

Druhý den ráno parkoval na východě Park Avenue u 47. ulice a včerejší setkání mu připadalo jako sen. Jeho pozornost však přilákal pohyb, který zachytil koutkem oka. O dva vozy za ním sestoupila do ulice jakási žena, aby si zastavila taxi. Byla to hezká žena po čtyřicítce, dobře situovaná, jak dosvědčoval její kabát ze směsi semiše a liščí kožešiny a černá lakovaná kabelka od Chanelu. Sotva zvedla ruku, hubený černoch projíždějící kolem na kole sklonil hlavu s přílbou a šlápl do pedálů. Zabočil přitom doprava a proletěl kolem auta, které zuřivě troubilo. Sotva se dostal k ženě, napřáhl ruku a strhl jí kabelku s ramene. Žena se otočila, narazila stehnem na blatník zaparkovaného vozu a dopadla na jedno koleno.

Cyklista se právě dostával do tempa, když Croaker otevřel dveře svého auta a trefil se jimi přímo do předního kola. Cyklista odletěl dopředu a Croaker se rozběhl k němu. Odkopl bicykl a sehnul se ke kabelce. Cyklista se překulil, popadl kabelku a stejným pohybem se po něm ohnal vyhazovákem.

„Jestli to chceš dostat, hajzle, tak si pro to pojď!“

Croaker se ohnal levačkou, která se leskla zářivou modří a matovou černí. Ostří nože zasáhlo dva prsty. Kov se otřel o kov, až vylétly jiskry, a cyklista vytřeštil oči.

„Ach bože!“

Croaker uchopil ostří nože do svých prstů ze směsi titanu a polykarbonátů. Rychlým pohybem zápěstí vykroutil nůž cyklistovi z ruky. Potom zvedl dlaň před černochův vyjevený obličej a pomalu vytáhl ostré ocelové nehty. Přiložil jejich špičky cyklistovi na tričko a vyryl do látky pět trhlin.

„Dej mi tu kabelku,“ zavrčel, „nebo je zapíchnu rovnou do tebe.“

„Dobrá, dobrá,“ bručel cyklista a hodil kabelku Croakerovi. Hrabal se na nohy a nespouštěl přitom oči z Croakerovy ruky. „Co to hergot vlastně je?“

„Když se musíš ptát, ani to nechceš vědět.“

Cyklista se šoural pro svůj bicykl, ale Croaker ztěžka došlápl na zadní kolo. „Tohle je teď moje.“

„Heleďte, klídek, já bez něj přijdu vo kšeft. Tohle je mý živobytí, chlape.“

„Na tos měl myslet, než jsi ukraď tohle.“

Croaker muže sledoval, jak odchází, a pak se vrátil k ženě, která právě civěla na puštěné oko na své luxusní punčoše. „Myslím, že jste něco ztratila, madam.“

„Měl jste z toho zvířete vymlátit duši,“ prohlásila žena, když si od něj brala kabelku. Šedýma očima už hledala na ulici taxi. „Zatracená práce, teď přijdu pozdě na schůzku do Sotheby’s.“

„Rádo se stalo,“ zabručel Croaker a vrátil se do svého vozu. Kolo nechal ležet na ulici.

Ježíšikriste, pomyslel si. Co se to s tímhle městem stalo? Právě tady se před mnoha lety seznámil s Nicholasem Linnearem. Sáhl po papírovém kelímku s vychladlou kávou, který měl postavený na palubní desce, a přitom sledoval svou levou ruku. Přišel o ni při jednom z mnoha jejich společných dobrodružství. Skupina důmyslných japonských lékařů mu však místo ní přišila tuto biomechanickou náhradu. Dosud v něm vzbuzovala údiv. Prsty měly realisticky utvářené články, úplně jako by byly z masa a kostí. Ruka poháněná speciálními lithiovými bateriemi byla pokrytá černým polykarbonátem, nerez ocelí a modrým titanem. Uvnitř obsahovala bórové a titanové kosti, svaly a šlachy. Byla to nadmíru zajímavá konstrukce, napůl náhražka a napůl zbraň. Trvalo mu celé měsíce, než si na ni zvykl, a rok, než dokázal ovládnout všechny její nejrůznější způsoby použití, ale nyní mu připadala jako nedílná součást jeho těla.

Croaker byl velký a hřmotný člověk. V posledních letech dopustil, aby se mu většina svalů změnila na sádlo, úplně jako nějaký zapomenutý fotbalista, avšak Nicholas jej přinutil k přísné dietě a cvičení, které odplavovalo všechnu jeho rozměklost a zanechávalo místo ní ocelové svalstvo. Croaker byl vždycky velice silný. Díky biomechanické ruce se jeho síla ještě znásobila. Měl větrem ošlehanou tvář kovboje.

Před několika lety odešel z newyorského policejního oddělení do předčasné penze a uchýlil se na Marco Island na Floridě, kde se živil pronajímáním rybářské lodi. Jinými slovy, vegetoval. Alix, žena, s níž na jihu žil, vždycky tvrdila, že vypadá jako Robert Mitchum, což mu připadalo zábavné.

Pohlédl na hodinky. Za tři minuty deset. O chvíli později spatřil Margaritu v temně rudých tvídových šatech, jak vystupuje na konci bloku z taxíku. S napjatým výrazem v krásném obličeji mířila na schůzku se svým účetním, s nímž se scházela každý týden přesně úderem desáté. Vypadala jako profesionální hráčka, v níž se úspěšně snoubí logika s intuicí, vlastnosti nutné k rozbití banku - jedno, kterého.

Mučilo ho, když ji musel takhle pozorovat a nemohl být s ní, ale copak měl na vybranou? Pokud od ní zůstane v uctivé vzdálenosti, aspoň se bude moci chabě utěšovat tím, že jde vlastně jen o další sledování podezřelé osoby, což mu dovolí zachovat si zdravý rozum.

Croaker si zaclonil tvář rozevřenými novinami. Jeho vztah s Margarite se dostal na prahovou úroveň. Jeho náhled na ni se neustále měnil, celé vrstvy její osobnosti a rolí, které hrála v jeho životě, opadávaly a odhalovaly jiné. Nebyla jenom sestrou Dominica Goldoniho, ale i jeho nástupnicí. Nyní spravovala říši Goldoniů prostřednictvím svého manžela Tonyho D. stejně efektivně jako kdysi Dominic. Jaký však byl Dominicův skutečný cíl? V průběhu svého vyšetřování začal Croaker chápat, že Dominic Goldoni byl něco mnohem víc, než jen chladnokrevný gangster. Šlo mu o vznešenější věci než jen o to, aby urval svůj desátek z každého výnosnějšího obchodu na východním pobřeží. Disponoval nesmírně silnými svazky s washingtonskou administrativou.

Společně s Mikiem Okamim pak uzavřeli tajnou dohodu. Za jakým účelem? Ani Nicholas, ani Croaker na to ještě nepřišli. Nejprve museli najít Okamiho. Kaišó pravidelně zasílal Dominicovi Goldonimu užitečné informace. I když byl Dominic nyní mrtev, informační kanál fungoval dál a sloužil Margarite.

Nicholas se společně s Croakerem rozhodli, že se Croaker chopí nejobávanějšího úkolu ve svém životě: sledovat ženu, kterou miluje, aby vystopoval tok informací zpátky k Okamimu. Když ji pozoroval, jak kráčí po širokém chodníku, Croaker si uvědomil, že mu hrozí dvojí nebezpečí. Nejenže musel svou činnost utajit před Margarite, ale musel se mít také na pozoru před Okamiho nepřáteli, kteří by jej jistě začali sledovat, kdyby se dověděli, co má za lubem, a nechali se jím dovést přímo k Okamimu.

Přes skleněnou stěnu zahlédl Margarite, jak nastupuje do výtahu, který ji měl dovézt do osmadvacátého patra. To, že vůbec dokázala setrvat pod jednou střechou s Tonym D., jen dokazovalo, jak vážně bere svou povinnost vůči svému mrtvému bratru, Dominicovi Goldonimu. Tony ji často surově napadal, jejich intimní styky byly na nule a výsledkem bylo, že jejich dcera Francine trpěla chronickou depresí a bulimií. Přesto, když byl Croaker v její společnosti, připadala mu podivná představa, že je vdaná, a to za muže, který ve skutečnosti vystupoval jako její maska v temném světě, v němž se rozhodla žít. Tištěná slova na stránce mu unikala. Zavřel tedy oči. Své myšlenky tím však nezapudil. Ironie situace, kdy byl zamilován do ženy stojící na druhé straně zákona, jej deptala svou prostotou a přímočarostí.

„Hej, kamaráde, tady je zákaz stání.“

Croaker se ani neohlédl a vytáhl federální odznak, který dostal od svého bývalého nadřízeného, nyní mrtvého a neoplakávaného Williama Justice Lillehammera, který mu svěřil vyšetřování vraždy Dominica Goldoniho. Přidržel ji u okna, aby dopravní strážník odešel.

„Vypněte motor a vystupte z vozidla, prosím.“

Croaker odložil noviny. Místo manhattanského dopraváka spatřil uniformovaného policistu, mladého muže s nezkrotným strništěm a kalnýma hnědýma očima.

„Vidíte tenhle odznak, strážníku? Plním tady úkol a jsem mimo oblast vaší pravomoci. Nechte to být.“

Policista, který nespouštěl z Croakera oči, natáhl ruku, odemkl dvířka a otevřel je. „Laskavě udělejte, co vám říkám.“

„Zbláznil jste se? Jsem od federálu.“

„Tak honem.“

Croaker spatřil, jak se policistova pravá ruka obtáčí kolem pažby služebního revolveru. Kde vůbec byl tenhle chlápek, když té bohaté čubce ukradli kabelku? Odložil tedy odznak a vystoupil z auta. Přímo za sebou uviděl zaparkovaný policejní vůz s vypnutým majáčkem. Za volantem seděl další uniformovaný policista, který civěl do prázdna před sebe.

„Pojďte prosím se mnou,“ vyzval ho mladý pochůzkář sice přátelsky, ale tónem, který nepřipouštěl odpor.

Croaker pokrčil rameny a nastoupil do policejního vozu, jak mu mladík se strništěm pokynul. Policista se posadil vedle něj a vůz se rozjel. Nezapnuli majáček ani sirénu.

Croaker se pohodlně opřel a mlčel. Byl příliš zkušený na to, aby se ptal, když stejně nemohl dostat žádnou odpověď. Udělá lépe, když se soustředí na tyto dva a na to, kam ho vezou.

Řidič byl starší, podsaditý muž s mateřským znaménkem u nosu, který si mezi nahnědlými rty neustále přehazoval párátko. Zdálo se, že se cítí nesvůj, jako by mu uniforma dobře nepadla.

Zamířili na západ a posléze ke vjezdu do Lincolnova tunelu. New Jersey, napadlo Croakera.

„Ani na to nemyslete,“ pronesl neoholený. Mířil pistolí na Croakerův hrudník.

Jasně, řekl si Croaker. Který newyorský polda by mě vezl za řeku do Jersey? Nebylo divu, že řidiči ta jeho uniforma neseděla. Měl ji na sobě zřejmě poprvé. Co to bylo vůbec za lidi?

Jízda tunelem trvala zdánlivě nekonečně dlouho. Když se opět vynořili, ocitli si na dlouhé umaštěné betonové silnici, která vedla do New Jersey.

Také vzduch se změnil. Byl nyní vlhký a plný sazí, jako by celý kraj byla jedna velká továrna. Auta, beton, ocel a dráty vysokého napětí vytvářely odpudivou mozaiku zbavenou veškeré barvy a života.

Hned zabočili směrem na Hoboken, kam ovšem nedojeli. Policejní vůz zastavil za rezavějící benzinovou pumpou, která nejspíše pocházela ještě z čtyřicátých let. Na zčernalém betonu nad podzemními cisternami, které už celá desetiletí nebyly naplněny, se krčil vybrakovaný a vypálený volkswagen „brouk“. Mezi haldami odpadků lhostejně procházela černá kočka.

Za opuštěným čerpadlem se rozkládalo smetiště plné rezavých aut, která už zjevně nikomu k ničemu nebyla. Smetiště bylo obehnáno vysokým drátěným plotem opatřeným ostnatým drátem. Vypadalo spíše jako zajatecký tábor. Všude ležely haldy rozvalin, jako by se tímto místem v nedávné minulosti přehnala válka. Kolem se přešoural párek bezdomovců shrbených nad nákupními vozíky plnými hnědých pytlíků, provázků a starého, umouněného šatstva. Došlo mezi nimi ke krátké rozepři, načež se jeden z nich pokusil chytit kočku, která však byla mrštnější a jeho neohrabanému útoku se snadno vyhnula.

„Pěkné místečko,“ prohodil Croaker. „Jezdíte sem často?“

„Drž hubu!“ okřikl ho mladík se strništěm a zavrtal do něj hlaveň pistole.

„Opatrně, synku,“ upozorňoval ho Croaker. „Mohl by sis ublížit.“

„Říkal jsem…“

„Zmlkni!“ vyštěkl šofér. „Už je tady.“

Croaker se obrátil právě včas, aby spatřil, jak zpoza rohu vyjíždí temně modrý Lincoln Mark Vlil.

Řidič zařadil rychlost a policejní vůz projel otevřenými vraty na vrakoviště. Lincoln jej následoval a jeho motor spokojeně předl.

Překodrcali po cestě vystlané rozbitými cihlami a betonem a zastavili. Řidič vypnul motor a beze slova vystoupil.

„Hni sebou!“ zavelel muž se strništěm a Croaker vylezl z policejního vozu. Všiml si, jak řidič stojí zády k nim a močí u nerovného kmene starého platanu, kterému se nějak podařilo přežít uprostřed vší té špíny a odpadků.

Lincoln zastavil několik stop od nich. Jeho okénka měla ono podivné temné zbarvení, s nímž se člověk tak často setkává na Floridě, kde má chránit před sluncem a parnem.

Zpoza volantu vylezl jakýsi muž a Croaker udiveně vydechl. Byl to Tony DeCamillo, Margaritin manžel. Tony D. k němu zamířil přes hromady svinstva. Měl na sobě nenápadný proužkovaný oblek, jaký se hodil k postavě módního právníka šoubyznysu, jímž byl. Jeho ctižádost prozrazovala pouze hedvábná košile s iniciálami vyšitými na límci. Nikdy se nemohl stát zločineckým géniem, jakým byl Dominic Goldoni. Croaker ostatně uvažoval, že nikdy z něj nebude nic jiného než nastrčená figura oblečená do nachového šatu Dominicovy nesmírné moci.

„Padejte,“ vyzval Tony D. falešnou policejní hlídku, která mu Croakera přivezla.

„Ale Tony,“ namítal neoholený, „tenhle chlapík je nebezpečný.“

„To jistě je,“ připustil Tony D., „ale já mám v autě Sala.“

Policejní vůz vycouval z vrakoviště.

„Tohle místečko je jedna z tvejch fajnovějších nemovitostí, co, Tony?“

Croaker té poznámky litoval, sotva ji vyřkl, jenže si nemohl pomoci - toho člověka nenáviděl, nejen pro zápach korupce, který se za ním táhl, kamkoli se hnul, ale i proto, že se dopouštěl násilí na vlastní rodině. Croaker si vzpomněl na to, kolikrát to Margarite od Tonyho D. schytala, a srdce mu začalo tlouci tak bolestivě, že se musel několikrát pomalu a zhluboka nadechnout ústy.

DeCamillo byl pohledný chlapík středozemního typu. Měl olivovou pleť a věčně přimhouřené vlhké a smyslné oči. Přistoupil těsně ke Croakerovi a narovnal si manžety.

„Takže ty ‚seš ten parchant,“ prohlásil chraptivým a udýchaným hlasem, „co mi šoustal manželku.“

Pěkně řečeno, pomyslel si Croaker. Tonymu DeCamillovi však odvětil: „Jsem ten, kdo ji nemlátí.“

Vyrovnáno.

Na jejich vzájemné nenávisti nebylo nic intelektuálního, natož rozumového. Byli jako dva krvelační býci v říji, z nichž každý chce mít navrch, získat tu nejsenzačnější družku a vládnout celému stádu.

„Myslí si, že ‚seš jednička,“ pronesl Tony D. suše. „Ale já ti stejně rozmáznu mozek tady po těch cihlách.“

„Copak k ní nemáš vůbec žádnou úctu?“ Byla to žertovná replika, ale Tony si jí nehodlal všímat. Možná prostě neměl náladu.

Zvedl ruku a dveře lincolnu se otevřely. Vystoupil Sal, který byl evidentně Tonyho tělesným strážcem. V ruce držel pušku velké ráže, kterou zkušeně zvedl, opřel o střechu auta a pečlivě zamířil. Croaker poznal, že Tony celou událost pečlivě zrežíroval. Croaker stál přímo na ráně, kdežto Tony se ani nemusel pohnout, pokud by si ovšem nechtěl potřísnit módní vázanku Croakerovou krví. Nezáleželo na tom. Když si tak potrpěl na detaily, jistě měl v lincolnu několik náhradních kravat.

Sal přiložil tvář k závěru pušky a okem sledoval mušku.

„Jsi připravený na smrt, parchante?“ Hlas Tonyho D. se třásl vzrušením.

„Copak to jde?“ Croaker nepřemýšlel o životě a smrti, ale o tom, jak by Tonymu DeCamillovi prospělo, kdyby se naučil rozlišovat mezi myšlenkami a emocemi. Možná právě proto neměl jinou možnost, než bít svou ženu.

Margarite. Pomyslel na ni a pochopil, že nechce zemřít, a především ne rukou takového kašpara. Byl však ve zcela bezvýchodné situaci. Vyjednávat nemohl a navíc se domníval, že i kdyby měl co nabídnout, Tony D. jistě neměl náladu jej poslouchat. Zlobil se, že dopustil, aby se do takového postavení dostal. Pobyt na Marco Islandu otupil jeho instinkt. Příliš mnoho pití, poflakování se se zákazníky a lenošení na slunci. Člověk se z toho může pomátnout, ale dávno předtím ztratí všechnu bystrost. Právě to se mu přihodilo a nyní měl za svůj hřích zaplatit nejvyšší cenu. Kolik dobrých poldů viděl takhle odejít, když udělali jedinou osudovou chybu, dopustili se jediného omylu? Nyní byla řada na něm.

Ježíšikriste.

Vzpomněl si na Alix zalitou světlem západu slunce na Marco Islandu, na tu neskutečně nádhernou ženu, modelku, která se do něj proti vší pravděpodobnosti zamilovala. Vzpomněl si na Margarite, složitou osobnost, ohnivou a plnou silné vůle, která byla obtížena břemenem sesterské lásky a bratrova dědictví, říše vybudované na krvi, vlivu a životní síle. Vzpomněl si na Nicholase v Tokiu, na jejich přátelství zocelené společnými bitvami, na vzájemnou důvěru pramenící z toho, že jeden druhému zachránili život. Vzpomněl si na svého otce zastřeleného v postranní uličce Ďábelské kuchyně, na jeho policejní uniformu zbrocenou krví. Croakerova matka jej nechtěla nechat v té uniformě pohřbít a raději ji vyhodila. Jenže Croaker ji vytáhl ze smetí a uctivě ji uložil do igelitového pytle. Toho dne, kdy se stal detektivem, ji opět vyndal, ztuhlou a zčernalou otcovou zaschlou krví.

Jakoby ve zpomaleném záběru si Croaker všiml, jak Tony D. pokynul hlavou. Téměř cítil, jak Salův prst tiskne spoušť a jeho oko cvičeného střelce jej sleduje přes kříž zaměřovače.

Ozval se výstřel, ale do Croakera se nezabořila žádná kulka. Srdce mu dál tlouklo v prsou. Zaslechl tichý výkřik a otočil se ve stejném okamžiku jako Tony D. Sal ležel na poházených cihlách a betonu a puška ležela kus od něj.

„Co to ksakru…“

„Nesnaž se na to přijít, Tony,“ ozval se velitelský hlas. „Bylo by to nad tvý síly.“

Croaker zahlédl, jak k nim přes smetiště míří jakási postava. Ten člověk byl o něco starší než Tony, avšak hustá hříva kučeravých vlasů a široký úsměv působily dojmem dospívajícího chlapce. Vykračoval si po nerovné zemi na dlouhých, svalnatých nohou.

Tonymu poklesla brada. „Panenko Maria, Škeble.“

„Osobně,“ odtušil Caesare Leonforte s nadneseným úsměvem.

„Máš sakra drzost, pohybovat se po mým území bez mýho povolení.“

Leonforte se na Tonyho D. zvědavě podíval, jako by byl exotickým zvířetem v zoologické zahradě. „Myslíš? Jo, vím, měli jsme se starým Dominicem, dej mu Pánbůh věčnou slávu, takovou dohodu, že já zůstanu na západním pobřeží a on na východním.“ Pokrčil rameny. „Jenže víš, jak to chodí, doktůrku, lidi už jsou takoví, že Dom se začal tlačit na západ a já zase na východ.“

„Ty zasranej gavone.“ vykřikl zrudlý Tony. „Přijdeš si sem, zabiješ mi strážce, koleduješ si o válku!“

„Uklidni se, doktůrku,“ uťal ho Leonforte. „Starám se jenom o svý vlastní zájmy. To, že přemejšlíš koulema, ještě neznamená, že ti ty tvoje hlouposti musím tolerovat.“

Měl oči zabijáka. Těsně pod povrchem duhovek mu tančil náznak zuřivého šílenství. Croaker už něco takového viděl při svých pochůzkách mnohokrát. Tohle však bylo přece jenom jiné. Leonforte měl v sobě něco klidného a vypočítavého, co ostře kontrastovalo se šíleným výrazem jeho očí. Croakera napadlo, že to vypadá, jako by v jednom těle žili dva zcela odlišní lidé.

„O čem to ksakru mluvíš?“

„Kdy se už konečně probereš, doktůrku? Jsi zatracenej amatér, když se snažíš vyhrát ve hře, o který nemáš a nemůžeš mít ani páru.“

„Tyhle žvásty nemusím poslouchat. Mám s tímhle hajzlem nevyřízenej účet. Co s ním máš hergot společnýho ty?“

„Radši ten tvůj mozeček nebudeme moc namáhat. A vůbec, doktůrku, co kdyby sis udělal malou projížďku zpátky přes řeku v tom svým novým lincolnu, kterej se mi mimochodem moc líbí, a promluvili bychom si o tom jindy?“

„Cože? To si myslíš, že můžeš přijít na mý vlastní území a poroučet mi tady?“

„Klídek, doktůrku. Potřebuješ bud pořádnou dávku sedativa nebo dobře vykouřit, nejlíp vobojí.“

„Jsi mrtvej muž, Škeble.“ Hlas Tonyho D. zněl tak výhrůžně, jak to dělá radost produkčním u Paramountu a MGM.

Zdálo se však, že na Caesara Leonforteho jeho hrozba neplatí. Mlaskl jazykem a odněkud se vynořili dva siláci v dlouhých kabátech, zpod nichž vytáhli krátké samopaly MAC-10.

„Nemusíme se hádat, doktůrku. A abych ti dokázal, že to myslím upřímně, na tu výhrůžku vůči mý osobě zapomenu. Nechci mít potíže…“

„Tak ty už sakra máš, kámo.“

„A ty taky, ne?“

Tony přejel pohledem z namířených zbraní na Croakera. „Nemůžu uvěřit, že bys měl takový štěstí.“ Croaker zaskřípěl zuby. „A ty bys tomu radši taky neměl věřit.“

Když už nemohl dělat nic jiného, než se opičit po Caesarovi Leonfortem, uchýlil se do relativního bezpečí svého lincolnu. Z tváře se mu vytratila všechna krev. Vypadal, jako by měl každou chvíli omdlít. „Škeble, budeš litovat, žes sem někdy vkročil, to ti sakra slibuju.“

„Velkej člověk,“ utrousil Leonforte, sotva Tony odjel. Pak se obrátil ke Croakerovi a zasmál se. „No jen se na to podívejme. Jako by vám ulítly včely.“ Potřásl hlavou. „Ten kluk to myslel vážně. Nejradši by vám utrh koule.“

„Vám taky. To znamená, že jsme na tom tak trochu stejně, co?“

Leonforte si Croakera chvíli prohlížel. „Páni, vy jste teda kliďas.“ Ušklíbl se. „Nebo mám zavolat někoho z chlapů, aby se vám podíval do kalhot?“

„Copak na to nemáte žádný buchty?“

Caesare Leonforte pohodil hlavou a zasmál se, ale velmi rychle zvážněl. „Dělejte si z toho srandu, jestli chcete, pane Croaker, ale vděčíte mi za život. A já teď chci, abyste mi to oplatil.“

* * *

Otřesy rozeznívaly Nicholasův trup nesourodými nápěvy. Ležel v zadní části vojenského džípu vrchního inspektora Van Kieta. Byl pevně svázán kovovým drátem a na očích měl pásku, ale přesto prováděl propočty založené na tom málu smyslových vjemů, které se mu podařilo získat. Slyšel Van Kieta, jak štěká rozkazy a nařizuje, aby mu uhnuli s jinými vozidly z cesty. Vdechoval pach čerstvých úhořů, posekané cukrové třtiny a exotického ovoce.

Aniž by musel otvírat své tandžianské oko, usoudil, že jej odvážejí zpátky do Saigonu. To znamenalo, že nebude ihned popraven, jak naznačoval Van Kiet. Nepochybně ho budou chtít ještě vyslechnout, než jej postaví před vojenskou popravčí četu. Na nějakého právníka nebo dokonce na soudní přelíčení mohl s klidem zapomenout. Věděl, že takové základní prvky civilizovaného světa tady očekávat nemůže.

Věděl, co je třeba udělat. Šindó byl mrtev a Bay nyní také. Každým krokem se stále více přibližoval k řešení záhady vraždy Vincenta Tinha. Znal už jméno odborníka na kybernetiku, který načerno postavil hybridní počítač složený z technologií Či a Úl. Byl to Rus jménem Abramanov, který se skrýval někde na severozápad od Saigonu. Tunely Cu Či ležely v polovině cesty.

Bylo mu jasné, co musí právě teď podniknout. Šindó byl přesvědčen, že vrchní inspektor Van Kiet toho o Tinhově smrti ví mnohem víc, než je ochoten přiznat. Nicholas věděl, že k tomu, aby z něj tyto informace vytáhl, potřebuje zůstat s Van Kietem o samotě pouhých dvacet minut.

Dvacet minut.

Soustředil se na drát, kterým měl svázaná zápěstí a kotníky. Byl napůl přehozený přes zadní sedadlo džípu. Drát mu nečinil žádné problémy. Třebaže jej utáhli pevně, Nicholas přitom roztáhl svaly a šlachy na zápěstích. Když je nyní opět stáhl, získal dostatek prostoru na to, aby mohl konečky prstů nahmátnout konec drátu a začít jej rozmotávat.

Postupoval pečlivě, třebaže si byl jist, že v nadskakujícím džípu nemohl nikdo poznat, co dělá, i kdyby se po něm občas podíval.

Během deseti minut měl ruce volné. Poté se pustil do drátu ovinutého kolem kotníků. Když se ho zbavil, začal třít hlavou sem a tam o opěradlo, jako by jím zmítalo skotačení vozu na rozbité silnici. Páska přes oči se pomalu zvedala, až konečně sklouzla.

Nicholas shledal, že hledí přímo do rozšklebeného Van Kietova obličeje. Vrchní inspektor se po něm otáčel z předního sedadla a mířil na něj pistolí ruské výroby.

„Nemá to smysl,“ pronesl. „Podívejte, já vím, kdo jste. Nebo spíš, co jste. Vím, čeho jste schopen, a věřte mi, že vám nic z toho nehodlám dovolit. To vám radši vystřelím mozek hned na místě.“ Když se Nicholas pohnul, Vietnamec pokračoval: „Nezahrávejte si se mnou. Myslím to vážně.“

Nicholas otevřel své tandžianské oko a zjistil, že alespoň v tomhle ohledu Van Kiet nelže. Uvolnil se a znovu usedl na zadní sedadlo džípu. I když jej znovu nesvázali, měl ke svobodě dál než ve chvíli, kdy jej u Cu Či naložili do vozu.

Setrvali v mlčení, zatímco řidič se proplétal předměstskými uličkami ucpanými vozíky. Nicholas si skoro okamžitě uvědomil, že Van Kiet jej vůbec nehodlá odvézt na policejní stanici. To nebylo dobré znamení a Nicholas začal uvažovat o tom, čí rozkazy asi Van Kiet plní. Člověk jeho typu mohl být v saigonské džungli falše a intrik na výplatní listině několika magnátů najednou. Pokud byl Van Kiet dostatečně podnikavý a chytrý, mohl dostát všem svým povinnostem, aniž by se vzájemně křížily. Jistě by nebylo dobré, kdyby se nějaký šanský opiový baron, který ho platil, dověděl, že Van Kiet zároveň prodává informace a ochranu třeba mezinárodnímu obchodníkovi se zbraněmi. Taková chyba by mohla snadno vést k podobné násilné smrti, jaká potkala Vincenta Tinha.

Nicholas chápal, že se musí soustředit na své přežití, a to jakýmkoli způsobem. Bylo zřejmé, že Van Kiet jedná z příkazu někoho jiného, pravděpodobně někoho, kdo měl prsty v Tinhově vraždě. Nicholasovi se v této souvislosti podařilo uvést věci do pohybu. Tinh mimo jiné vydělával peníze na počítačovém hybridu založeném na ukradené technologii Či, na neuronovém čipu první generace. Tinh byl nyní mimo hru, stejně jako načerno postavený počítač, ovšem v Saigonu se objevil Nicholas s neuronovým čipem druhé generace. Počítal s tím, že větší lákadlo pro ty, s nimiž byl Tinh ve spojení, ani nemůže existovat.

Bay mu uvedla jedno jméno, nějakého Rusa jménem Abramanov. Jenže Abramanov byl technik a ne obchodník. Navíc by ve Vietnamu nemohl mít žádný vliv. Rusové se zde setkávali se všeobecným opovržením. Kdo tedy stál za Abramanovem? Nicholas se nemohl zbavit podezření, že af už to byl kdokoli, byl to člověk, který nařídil Tinhovu vraždu. Zdálo se tedy pravděpodobné, že Nicholase vezou za tímto mužem, nebo za někým z jeho okolí. Pokud to ovšem přežije.

Nakonec zastavili před nenápadnou budovou označenou pouze číslem připevněným na drolící se štukové fasádě.

Na téhle adrese mu něco připadalo povědomé. Když vystupovali z džípu, kolem projížděla kola a cyklos. Nicholas si uvědomoval, jak svobodní všichni ti kolemjdoucí jsou. Poprvé dokázal v duchu oddělit jejich svobodu od všudypřítomné chudoby. Tihle lidé, třebas chudí, měli něco nesmírně cenného, co on sám postrádal. Když dorazil do Saigonu, zdálo se mu nepředstavitelné, že by tady mohl někdy někomu závidět, ale teď pociťoval závist a připadal si ponížen.

Uvnitř se zdálo, že budova je prázdná. Pak se Nicholas otočil, zadíval se do chodby a ucítil, jak jeho paměť nachází to pravé. Ta adresa. V tomhle domě si Vincent Tinh podle Šindóa najal kanceláře, z nichž řídil své nezákonné obchody. Nicholas měl pocit, že je o další krok blíže k řešení hádanky Tinhovy vraždy.

Vydali se nahoru po kovovém schodišti: nejprve řidič a za ním Nicholas, sledován v těsném závěsu Van Kietem. Než se však dostali na první odpočívadlo, zastoupila jim cestu postava přicházející shora.

„Vrchní inspektore,“ pronesl jasný hlas.

„Vy!“ Van Kiet ztuhl jako socha.

„Teď už se o toho muže postarám já,“ pronesla Seiko.

„To nejde! Máte vůbec ponětí, z čeho je obviněn?“

„Vím všechno.“

„Přesto nemůžu jen tak…“

„Mluvíte se mnou, Van Kiete. Můžete a uděláte to.“

Když Nicholas naslouchal tomuto rozhovoru, málem se mu zastavilo srdce. Tato krásná Japonka jménem Seiko Itó byla jeho asistentkou. To ona mu doporučila, aby jako ředitele saigonské pobočky firmy Sató-Tomkin najal Vincenta Tinha. Zřejmě měla i prsty v propašování neuronového čipu Či z Tokia do Saigonu Tinhovi. Za Nicholasovy nepřítomnosti ji Nicholasův partner Tanzan Nangi poslal bez přesvědčivých důkazů sem, aby převzala vedení pobočky, v domnění, že si tak sama na sebe uplete bič. Nangi uvažoval, že pokud bude mít Seiko pocit, že jí tokijské vedení bezvýhradně důvěřuje, začne být neopatrná a sama se prozradí.

Nyní byla zde, v domě, kde si Tinh pronajal prostory, a nejenže se znala s vrchním inspektorem saigonské policie, ale navíc ji zřejmě poslouchal na slovo.

Seiko sestoupila o schod níže, kde jí stál v cestě Van Kietův šofér. Měla na sobě šaty ze surového hedvábí vyvedené v černé a želvovinové barvě, které ji odhalovaly ramena a větší část nohou. Nenosila náušnice, ale na levém zápěstí měla velký náramek z tepaného stříbra. Vypadala krásně, zdravě a v tomto okamžiku také nanejvýš rozhodně. V obličeji měla výraz, jaký u ní Nicholas ještě nikdy neviděl.

Řidič pátravě pohlédl na svého nadřízeného, který stroze pokývl. Šofér ustoupil stranou.

„Pojďte, Nicholasi,“ pravila Seiko a cestou dolů se o něj otřela. „Po všem tom trápení musíte být unavený.“

Chtěl odpovědět, že není unavený, že by měla prostě jít a nechat ho na pokoji, teď, když stojí tak blízko u cíle. Myslela si zřejmě, že ho zachraňuje, ale ironií bylo, že vlastně jen zdržovala jeho pátrání a možná, že se jí vůbec podařilo je překazit. Jak by jí však tohle mohl vysvětlovat tady, před Van Kietem?

Neměl na vybranou. Prošel kolem zamračeného policisty a následoval Seiko do chodby. Před sebou viděl jasný obdélník otevřených dveří na ulici, kde se proháněla kola a cyklos, volná jako černí ptáci na nebi.

* * *

„Tony si myslí, že jste zavraždil Dominica Goldoniho.“

„Ale vy to vidíte jinak, že, pane Croakere.“

„Ano. Skutečně to vidím jinak.“

Caesare Leonforte dolil oběma z láhve kabernetu Jordan, kterou předtím objednal. „Život v Kalifornii má mnoho výhod, z nichž nikoli nejmenší je ta, že žijete tak blízko k nejlepší vinařské oblasti v Americe.“ Upil rubínově zbarvené tekutiny. „Odmala jsem pil italská vína a mám je rád dodnes, ale taková Napa nebo Sonoma…“ Podíval se do sklenice. „Nádherná práce! Úplně jako ti Japonci.“

„Japonci?“

Croaker a Caesare Leonforte seděli v zadním traktu módního restaurantu TriBeCa, v západní části Manhattanu, kousek na jih od Canal Street. Škeble si zřejmě nepotrpěl na domácké čtverečkované ubrusy v Malé Itálii. Dlouhá úzká místnost měla díky svým továrním oknům, odkrytému potrubí a obsluze v černých kalhotách a košilích bez límců podivně industriální vzezření. Dojem prázdnoty zmírňoval pouze dlouhý, elegantní bar z třešňového dřeva stojící na naleštěné dřevěné podlaze, která vypadala tak staře a sešlapaně, že po ní kdysi mohl klidně kráčet sám Herman Melville. Dalo se předpokládat, že gorily vybavené krátkými samopaly číhají někde mimo dohled na chodníku.

„V padesátých a šedesátých letech,“ pronesl Leonforte, „znamenala značka ‚vyrobeno v Japonsku‘ levný šmejd. Totéž kdysi platilo o kalifornském vínu. A teď se podívejte!“ Pozvedl sklenku. „Dnes nám tahle vína závidí celý svět. A co se týče japonské ekonomiky, má sice nějaké potíže, ale nikdo už nevtipkuje o toyotách, jenom o cadillacích. Mne samotného by do cadillaca nedostali ani heverem.“

„Prominete mou zvědavost,“ přerušil ho Croaker, „ale jak jste se o mně dověděl?“

„Když o tom trošku zauvažujete, není to tak těžké.“ Leonforte máchl rukou. „Mám přístup ke stejným prostředkům elektronické komunikace jako většina institucí, kterým se v téhle zemi tak eufemisticky říká prodloužená ruka zákona.“ Pohodlně se opřel a zatvářil se vítězně. Proč vlastně ne? Právě pokořil svého soupeře, obrátil ho na útěk na jeho vlastní půdě a přitom se zmocnil člověka, který byl podle jeho zpráv agentem federální vlády, a nádavkem mu zachránil život.

„Opravdu? Myslel bych si, že většina těchhle prostředků, pokud ne všechny, jsou nepovolaným osobám nepřístupné.“

„Kdo říká, že jsem nepovolaný?“ Při pohledu na Croakerův udivený výraz se Leonforte zachechtal. „Tedy dobrá, řekněme, že jsem nepovolaný. Z technického hlediska. Jenže si to nemyslí každý - nebo jim tolik nezáleží na tom, aby mne nepustili dovnitř. Tihle státní zaměstnanci jsou většinou přepracovaní…“

„A velmi špatně placení.“

Leonforte se zašklebil. „Přesně tak, pane Croakere. Nízké platy jsou metlou všech úředníků. Jakmile pochopíte tohle, pochopíte o těch lidech všechno.“ O „těch lidech“ hovořil tónem, jako by šlo o jinou, nižší formu života. „To oni spravují tuhle zemi, a tudíž je jedním z mých prvořadých zájmů získat jejich důvěru, nebo - přesněji řečeno - jejich zájem.“

„Kdo maže, ten jede.“ Croaker si vložil do úst kousek chleba namočený v olivovém oleji. Všechno to víno ho začínalo v lačném žaludku tlačit. Člověku se nestává tak často, aby vstal z mrtvých, navíc ve společnosti jednoho z ďáblových učedníků.

Leonforte zvedl ruku a pokynul číšníkovi, že si dá další láhev. „Je to tak. Každý vůz občas potřebuje promazat, zvláště ten, co jezdí na nízkooktanové palivo.“

Z této blízkosti si Croaker všiml, že se Leonfortovi přes polovinu krku táhne tenká jizva. Nijak se ji nesnažil zakrývat. Naopak, člověk jeho typu musel být na takovou známku něčeho, co se dalo považovat za mladistvou nerozvážnost, nesmírně pyšný.

„Dobrá, víte tedy, kdo jsem. A co dál?“

Leonforte počkal, až číšník odzátkuje láhev a odlije trochu jordanu k ochutnání. Potom poslal číšníka pryč, aniž by okusil. „Já vám povím, co dál, pane Croakere. Co vás proboha vede k tomu, abyste sledoval Margarite Goldoni DeCamillovou?“

„Vážně čekáte, že vám to řeknu?“

Leonforte si nyní dal s ochutnáváním vína práci. Pořádně je poválel po patře a nakonec oběma nalil. „Povím vám něco, co vás možná zarazí. Máme něco společného. Dominica Goldoniho. Oba jsme jím posedlí.“

Croaker mlčel. I přes ten kousek chleba provádělo víno jeho útrobám ošklivé kousky.

„Možná si myslíte, že plácám, ale pokud ano, tak uděláte líp, když se nad tím trošku zamyslíte. Něco vám o sobě prozradím. Můj otec Johnny, dej mu Pánbůh věčnou slávu, byl ze staré školy. Co tím myslím? Byl to takový ten hrdina v nadživotní velikosti. Zajímaly ho zásadní věci v životě: peníze, vliv, respekt. Taky si potrpěl na ženské. Už když mi bylo dvanáct, vzal mě do bordelu. Byla to taková tradice. Díval se, jak to já a ta kurva děláme. Třeba mě chtěl jenom poučit, třeba ho to nějak bralo, kdo sakra ví? Jenže od tý chvíle mě považoval za dospělýho. Během šesti měsíců mi strčil do ruky pistoli a učil mě střílet, nabíjet, rozebírat ji třeba i za tmy - jó, táta měl v sobě něco vojenskýho.

Každopádně to byla všecko jenom příprava. Na co? Na to, abych se postavil na vlastní nohy. ‚Kdo nestojí na vlastních nohách, není chlap,‘ říkával táta. ‚A kdo není chlap, není nic‘ A to vám povím, že na tom něco je.“ Leonforte se napil vína; vychutnával ho stejně jako příběh, který vyprávěl.

„Takže to byl táta, kdo mi první nařídil zabíjet. Jeden chytrák vybočil z lajny a začal si na veřejnosti brát mýho otce do huby. Proto bylo třeba ho zabít na veřejnosti - v restauraci, kam chodil nejradši a kde se cítil nejvíc v bezpečí. ‚Bude to takový varování,‘ říkal táta, Jeho kamarádům a všem ostatním. Oni to pochopí.‘

Chápejte, bylo mi tehdy třináct, jenže nějaký dětství, to už pro mě byla minulost. Tak to chtěl můj otec a tak jsem to chtěl já.“ Leonforte si Croakera chvíli prohlížel. „Vím, že jste taky svýho času zabil pár lidí, ale počítám, že to pro vás bylo těžký. Pro mě ne. Připadal jsem si jako Boží posel, jako by mi kolem hlavy zpívali andělé. Bác! Prásk! Všude stříká krev, mozek a vomáčka na ústřice, lidi ječej, známí toho hajzla čučej s votevřenou pusou nebo rovnou házej‘ šavli. Pane jo, takovej pocit moci je vážně k nezaplacení. A víte, já jsem je chtěl voddělat všecky, co tam u toho stolu seděli, jako by tím, že ho znali, byli nějak nakažený. Jenomže jsem se ovládnul, zahodil pistoli a vyšel z toho cvokhausu pryč.“

Leonforte se naklonil nad stůl, celý zarudlý vzpomínkou na pocit absolutní moci. „A o tom, co se děje teď, se dá říct tohle: Dominic byl sakra génius. Nenáviděl jsem ho, ale byl bych trouba, kdybych to nedokázal připustit, aspoň mezi čtyřma očima. Byl dost chytrý na to, aby si mě udržel od těla, i když jsem měl víc peněz, víc lidí a vůbec víc prostředků než on. Dokázal mě zastavit, kdykoli jsem se pokusil překročit určitou hranici. Nikdy se mnou nejednal přímo, nikdy se neobjevil ani náznak nějaký konfrontace. Jenže v jednom státu mi kiksnul kšeft s pozemkama jenom proto, že se zrovna příhodně změnily místní směrnice, jinde mi federálové pročesali firmu, kterou jsem chtěl zrovna koupit, v jiný, za kterou jsem vyhodil miliony, se všechny aktiva tajemně vypařily pár dní před podpisem. Pořád dokola. Vím, že v tom měl prsty Dominic. Jenže jak to ksakru dělal? Zvědaví lidé se chtějí dovědět pravdu, pane Croakere, a já jsem hrozně zvědavý.“

„Obdivuhodné. Ale co to má všechno společného se mnou?“

Leonforte položil sklenici na stůl s poněkud větším důrazem, než bylo třeba. „Chcete to natvrdo, dobrá, máte to mít.“ Znepokojivý pohled jeho očí nabral jistý zvířecký výraz. „Dostal vás, co? Myslím Dominic. Jasně. Takhle zapůsobil na každýho. Vy, kamaráde, jste našel Dominicova vraha a jestli jsem to správně pochopil, měl jste prsty i v jeho likvidaci. Taky jste měl prsty někde, kde možná neměly co dělat, totiž v kalhotkách Margarity DeCamillový, a tak jste se takříkajíc dostal do rodiny.“ Zvedl ruku; zdálo se, že tohle gesto pro něj začíná být typické. „Ne snad, že by mi po tom něco bylo; svým způsobem je to spíš docela dobrá sranda. Chlapi zůstanou chlapama, nemám pravdu? A navíc je to pro něj další ponížení. Takovej chlapík musel svý matce vylízt z prdele, rozumíte, co myslím?“

Namířil prst na Croakera. „Jenže když to uděláte vy, s tím, co jste zač a vůbec, tak to na nás vrhá špatný světlo. Je to prostě infamia, jako když nám plivnete do ksichtu, takže jsem teď na vás trošku nasranej.“

Ty a Tony D. Tak to už mám dneska dva nepřátele, pomyslel si Croaker. Některý dny je vážně lepší nevylejzat z postele.

„Na druhý straně mám sám vohledně Margarity takový divný tušení. Totiž, její bratr natáhne a nechá celej kšeft takovýmu pitomcovi jako Tony D.? Jenom proto, že se přiženil do rodiny? To mi nesedí. Dominic byl moc chytrej na to, aby udělal takovouhle čítankovou botu. Takže jak to je doopravdy?“ Zvedl ruku. „Vy to možná nevíte, ale vsadím botky, že Margarite to ví. A vy víte, že to tak sakra je, protože vás napadlo to samý. Proč byste jinak sledoval ji a ne Tonyho?

Margarite je jedinej člověk, kterej měl k Dominicovi v letech před jeho smrtí blízko, a navíc je pěkně mazaná, i když má jednu chybu.“

„Chybu?“

„Je ženská, troubo. Jak tomu říkáte vy?“

Croaker ucouvl pohledem. „Chtěl bych se najíst.“ Ti dva různí lidé uvnitř Caesara Leonforteho ho začínali připravovat o rozum.

Leonforte se ušklíbl a pokynul číšníkovi. „Jasně. Proč ne? Kvůli tomu jsme přece tady, no ne?“

Objednal si penne s vodkou a zelený salát. Croaker, jehož nálada potemněla ještě víc, volil steak s hranolkami. Leonforte k tomu přidal další salát pro Croakera.

Když znovu osaměli, Leonforte zvedl sklenici a ukázal s ní na mladý párek, který se právě usazoval k vedlejšímu stolu.

„Jen se koukněte na toho cápka, jak jí civí do vočí. Vypadá jako sůva v nudlích. To vám povím, že dneska vodpoledne bych s ním rád měl nějaký jednání. Až se vrátí do úřadu, nebude mít ani ponětí, kolikátá bije.“

Leonforte ulomil kousek chleba, namočil jej do vína a zadíval se na rudou skvrnu. „Od počátku věků měly ženský na chlapy špatnej vliv.“

„To je váš názor nebo vědecky dokázaná skutečnost?“

Leonforte se krátce zasmál. „Kamaráde, vy byste neměl bejt takovej skeptik.“ Vložil si chléb do úst a přemítavě žvýkal. „Tak třeba vy a Margarite. Takový styk - obyčejný flirt - by z objektivního hlediska nemohl škodit. Jenže vy jste se k ní připoutal. Takže teď, když byste měl mít jasnou hlavu, jste ztratil schopnost zdravýho úsudku. Chcete ji chránit, chcete být jejím zachráncem.“

„O tom nic nevíte.“

Přinesli saláty a Leonforte se do svého pustil s vervou člověka oplývajícího nespoutaným id. Croaker snědl jediné sousto a jeho žaludek odmítl další spolupráci. Odložil vidličku.

„Pravda je, že o tom vím všechno,“ pronesl Leonforte mezi sousty. „Protože vím, jak to chodí mezi mužskýma a ženskýma. Muži chtějí moc a ženy chtějí muže, co mají moc, taková už je lidská přirozenost. A tím to končí.“

Dojedl salát a kouskem chleba vytřel zbylý olej s octem. Ukázal prstem. „Vy už nebudete?“

„Poslužte si.“

Posloužil si tedy a v rekordním čase zdolal i Croakerův salát. Nakonec s procítěným vydechnutím odstrčil talíř. Přišel číšník, sklidil se stolu a rozložil příbory pro další chod.

Leonforte upil vína. „Koukněte, ještě se dokážu smířit s tím, že šukáte Tonymu D. manželku, protože, a v tom vám pomáhej Pánbůh, je mi jasný, že jste do ní sakra zabouchnutej. Jenomže to je slabost, milej pane Croakere, a teď už snad chápete, proč říkám, že ženský maj na chlapy špatnej vliv. Jste mi pořádně zavázanej a já, na rozdíl od toho ubožáka Tonyho, nejsem z těch, co by se dali tahat za fusekli. Vy máte přístup k Margarite a já jsem přesvědčenej, že ona má něco, co já moc potřebuju.“

Croaker se pokusil zpomalit tlukot svého srdce. „A co by to mohlo být?“

„Dominicův seznam. To, díky čemu mohl držet v šachu kdekoho tady ve městě, státní i federální vládu. Tony D. to evidentně nemá, takže zbývá Margarite. Bůhví, proč Dom důvěřoval ze všech lidí zrovna jí. Může bejt chytrá jak chce, ale je to jenom buchta a nikdo k ní nemůže mít respekt.“

Donesli jídlo a Leonforte se pustil do svého penne skoro ještě dřív, než číšník položil mísu na stůl.

„Takže takhle to je, pane Croakere. Budete Margaritu dál sledovat. Zjistíte, co ví, teda to Domovo tajemství, a všechno mi to předáte. Protože odteďka pracujete pro mě.“

„A co když řeknu ne!“

Leonforte zvedl hlavu. V očích se mu znovu roztančil rudý záblesk šílenství a po tváři se mu rozlil odpudivý škleb. „V tom případě, pane Croakere, půjdu a ustřelím Margaritě Goldoni DeCamillové hlavu.“

*******

4.

Tokio - Saigon - Washington

Dívka s mandlově zbarvenou pletí obrátila oči k Akirovi Cósovi, který v nich spatřil záblesky tajemství jako plovoucí ostrovy uprostřed proudu.

Tajemství byla Čósovým denním chlebem, a tak k dívce okamžitě pocítil silné pouto. Ležela natažená na černém lakovém stole, s dlouhými vlasy černými jako lakovaný povrch stolku rozhozenými přes drobná ňadra, štíhlé břicho a pevná stehna. Vzduch v ústraní jeho oblíbeného akačočinu houstl cigaretovým kouřem a pižmovým pachem pohlaví. Nahá a indigovou barvou potřená dívka jej nepřestávala sledovat, ani když otevřela ústa do tvaru dokonalého O.

Právě tajemství umožňovala Čósovi, ojabunovi klanu Kokorogurušii, zůstat na svobodě. Příliš mnoho vysoce postavených finančníků, politiků a státních úředníků muselo čelit vyšetřování a následnému uvěznění na základě obvinění ze zpronevěry, daňových úniků a zneužívání pravomocí veřejného činitele.

Přes dívčiny slabiny se táhl jako úlitba mravnosti tenký proužek z lesklého materiálu připomínajícího celuloid, avšak do otevřených úst se jí spouštěl velký gumový předmět, o jehož falickém tvaru nemohlo být pochyb. Představení pokračovalo: zatímco barevná světla přejížděla po jejích ňadrech, břiše a stehnech, pouze její rty s nánosem rtěnky se pohybovaly v důmyslném tanci. V místnosti vládlo takové ticho, že Čósa slyšel i přerývané oddechování mužského obecenstva, které do tohoto nočního klubu dorazilo z drahých obchodních večeří, kde alkohol tekl proudem a kde mohli aspoň na několik slastných hodin zapomenout na nesmírný stres vyvolaný jejich nabitým denním rozvrhem.

Ze všech tajemství, jimiž oplýval, si Akira Čósa nejvíce cenil toho, které se týkalo Nicholase Linneara. Po pravdě řečeno však byl Linnear pouze středem, kolem něhož vířily události ve svém vlastním rytmu.

Stejně jako dívčiny rty, které pulzovaly, rozvíraly se a zase stahovaly kolem gumového předmětu, po němž klouzaly nahoru a dolů. Tahle dívka znala svou práci dobře, přivírala oči jakoby v extázi a drobný růžový jazýček přejížděl přes špičku gumového údu.

Nicholasův otec, plukovník Denis Linnear, uzavřel ještě v začátcích americké okupace Japonska jakési tajné spojenectví s Mikiem Okamim. Na první pohled na tom nebylo nic zvláštního. V těch dobách bylo běžnou praxí, že americké vojenské úřady žádaly Jakuzu o pomoc s potlačováním nepokojů vyvolaných komunisty, které tehdy propukaly ve velkých městech. Američané vycházeli z toho, že je mnohem lepší, aby protestujícím japonským dělníkům rozbíjeli lebky jiní Japonci, než aby se do toho musela namočit sama americká armáda. Jakuza při tom pomáhala s velkým nadšením: její příslušníci nenáviděli komunisty stejně silně jako Američané.

Zdálo se však, že vztah mezi plukovníkem Linnearem a Mikiem Okamim byl hlubší, než pouhá výměna vzájemných služeb. Vypadalo to, že se oba stali blízkými přáteli. Dále již byly Čósovy informace jen kusé. Záhadou zůstávalo, co měli tihle dva vlastně za lubem. Přesto se dalo alespoň několik věcí přibližně odhadnout. Kupříkladu Čósa byl ze všech ojabunů Jakuzy jediný, kdo chápal, proč Tomoo Kozó chtěl na Nový rok zabít Nicholase Linneara.

Obecně se mělo za to, že Kozó, tehdejší ojabun klanu Jamauči, měl strach, že Linnear přijde na to, že právě Kozó nechal sledovat jeho ženu a že její strach z pronásledování způsobil onu nehodu, při níž zahynula i se svým milencem. Čósa Ušibovi lhal - Kozó šel přímo po Justine Linnearové a toužil po její smrti stejně, jako toužil po smrti Nicholase Linneara. To proto, že se domníval, že plukovník Linnear společně s Mikiem Okamim roku 1947 zavraždili jeho otce Kacuoda, který se stavěl proti Okamiho smířlivé politice vůči Američanům. Kacuodo nenáviděl vše, co pocházelo ze Západu. Nikdy nedokázal překonat ponížení způsobené porážkou jeho země ve válce v Tichomoří. Výsledkem bylo, že byli s Okamim stále na kordy.

V té době se zdálo, že se nevyhnutelně schyluje k válce klanů, třebaže všichni ojabunové Jakuzy dobře věděli, že by taková válka poškodila všechny z nich. Dva týdny poté, co Kacuodo otevřeně vyhlásil Okamimu válku, vylovili jeho mrtvé tělo z řeky Sumida. Nebyla na něm jediná známka násilí, ovšem přísně střeženým tajemstvím bylo, že Kozó starší neuměl plavat. Mladý Tomoo Kozó usoudil, že se o tomto tajemství někdo nějakým způsobem dověděl, a za svůj životní cíl si vytkl vypátrat, kdo má otcovu smrt na svědomí. Vzhledem ke svým podezřením se zaměřil na Okamiho a plukovníka Linneara, ovšem Čósa se nikdy nedozvěděl, zda se Kozóovi podařilo shromáždit dostatek důkazů, nebo vůbec nějaké, o něž by mohl svá tvrzení opřít.

Dívčina schopnost ovládat své svaly Čósu udivovala, ovšem právě to byl důvod, proč ji vybrali pro tak náročné představení. Měla už takový talent. Na celém těle se jí nepohnul ani sval, pouze kůži jí pokrýval tenký nános potu. Osamělá kapka, která se ve světle leskla jako démant, visela na vztyčené bradavce. Na té jediné kapce potu bylo něco nepopsatelného, jako na slze nebo třešňovém kvítku těsně před opadem, něco, co mluvilo o proměněném životě, nedotčeném časem ani city.

Čósa v jednom důležitém smyslu Nicholase Linneara obdivoval. Stál totiž před čistě japonským dilematem, hodným nejslavnějších hrdinů země. Nicholas miloval svého otce, ale domníval se, že jeho spojenectví s Jakuzou - konkrétně s Mikiem Okamim - je z morálního hlediska neudržitelné. Z toho plynula jeho přetrvávající nenávist k Jakuze. A přesto musel pro památku svého otce Okamimu sloužit, neboť plukovník jej přiměl ke slibu, že starému ojabunovi pomůže, kdykoli to bude potřebovat. Když se loni Okami dověděl, že na jeho hlavu je vypsána odměna, obrátil se na Nicholase. Nicholasovi bylo pak třeba přiznat, že své giri vůči otci splnil, třebas pro něj osobně musela být cena nadmíru vysoká.

Když gumový předmět vyjel dívce z úst, spojoval jej s jejími rty tenký proužek slin. Muži kolem jednohlasně zasténali. Vzduch byl prosycen pachem potu. Diváci si zapalovali cigarety. Podívaná skončila, kouzlo bylo porušeno. Čósa pokynul jednomu ze svých mužů, aby zašel do zákulisí a počkal na dívku, než se osprchuje a oblékne. Věděl, že až se vrátí v průběhu noci domů, bude na něj čekat v jeho posteli. Nejprve však musel dorazit na schůzku s jedinou osobou - snad s výjimkou Mikia Okamiho, která znala všechna tajemství Tokia pod okupační nadvládou koncem 40. let.

* * *

Čósa vklouzl na zadní sedadlo své pancéřované limuzíny a tiše promluvil k řidiči. Čósův tělesný strážce se usadil vedle podsaditého šoféra tak klidně a nehybně, až se zdálo, že spí. Nic však nemohlo být dále od pravdy.

Po dvaceti minutách již vjížděli do ošuntělé čtvrti, která lemovala řeku Sumida. Před paprsky reflektorů poskakovali toulaví psi a v popelnicích hořely ohně. Černá průčelí skladišť vypadala ve tmě výhrůžně. Limuzína zastavila před soukromou budovou vtěsnanou mezi dvě takové stavby.

Jemně pršelo a kapky syčely na rozpálených pouličních lucernách. Čósa vystoupil z auta a zvedl si límec kabátu až ke krku. Po dusné, parné atmosféře klubu mu čerstvý vzduch dělal dobře. Ucítil pach řeky Sumidy a hrdlo se mu zaplnilo příchutí hořícího popela. Pospíšil si tedy po schodech ke vchodu do soukromé budovy.

Sotva zaklepal, dveře se otevřely, jako by žena uvnitř na něj čekala. Byla to podsaditá, nehezká žena ke třicítce, s hustou hřívou černých vlasů zvlněných jako vlákna v rýžovém papíře.

Vnitřek domu byl elegantní, v západním stylu. Malá oválná hala vedla k velkému ústřednímu schodišti. Teplé barvy nábytku ozařovalo jasné světlo křišťálového lustru a na mramorové římse stála křišťálová váza s květinami, o nichž věděl, že jsou každý den čerstvé.

Nechal se provést chodbou vkusně vykládanou třešňovým dřevem a do knihovny. Podlahu, na níž stála pohovka potažená sametem a dvě hluboká křesla, pokrýval starý a drahý perský koberec. Jednu stěnu zakrývala knihovna plná knih o všech možných tématech. Naproti ní stála skleněná vitrína s úplným samurajským brněním ze sedmnáctého století, které jistě patřilo do muzea. Vedle u francouzského psacího stolu seděla žena, která se nyní otočila a vstala.

Tohle byla její svatyně a Čósa tento fakt za všech okolností respektoval. Žena, které muselo být už něco přes sedmdesát, vypadala, že je o dobrých dvacet let mladší. Měla patricijskou tvář, která naznačovala samurajský původ. Její kůže se vyznačovala barvou a hladkostí porcelánu, avšak v jejích ohnivých černých očích se odrážela nesmírná hloubka citů i intelektu. Čósa věděl, že s touhle ženou nejsou žádné žerty. Byla sestrou Mikia Okamiho, což ji samo o sobě vydělovalo od ostatních, ale síla její osobnosti byla taková, že na jejím rodinném postavení vlastně nezáleželo. Čósa, který se od své matky vybavené železnou vůlí naučil respektovat klidnou sílu žen, by nikdy neudělal takovou chybu, že by tuto ženu považoval za podřadnou bytost.

„Dobrý večer, Kisoko-san,“ pozdravil uctivě. „Doufám, že vás v tuto pozdní hodinu nevyrušuji.“

Kisoko se na něj zpříma zadívala. „Na čase mi nezáleží,“ pronesla jasným hlasem. „Ani na spánku.“ Její hlas se vyznačoval tím, že se dal použít jako zbraň i jako studnice příslibů. Jinými slovy, tahle žena byla na společnost mužů zvyklá. „Dáte si sklenku brandy?“

„Velmi rád.“

Kisoko mu nalila z broušené karafy. Měla na sobě nádherné hedvábné kimono s vodním vzorem vyšitým černě na indigovém pozadí. Jak vyžadovala tradice, u límce a manžet probleskovalo spodní kimono z jemného černého hedvábí, ale její účes i líčení byly zcela západní a stejně módní jako u nějaké modelky.

Podala Čósovi pití a posadila se na pozlacenou židli u svého psacího stolu ve stylu Ludvíka XV. Čósa přistoupil k vitríně, aby si prohlédl samurajské brnění.

„Skvostné,“ pronesl. „Závidím vám.“

„Ach, to není moje. Patří mému synovi Kenovi. Zbraně z japonských dějin ho velmi přitahují.“ Přejela očima z Čósy na brnění. „Má, abych tak řekla, nadpřirozeně vyvinutý smysl pro čest.“ Krátce se zasmála. „Možná lituje, že nežije v sedmnáctém století. Tehdy aspoň mělo všechno své místo, někdy mám pocit, že všechny ty složitosti dnešního světa ho jenom matou.“

Bylo od ní statečné mluvit takto o dítěti, které bylo trvale zmrzačené. Nebo snad, stejně jako všechny matky invalidních dětí, neviděla synovo postižení takové, jaké skutečně bylo. Čósa věděl, že i ti nejrozumnější lidé se někdy nechávají zaslepit láskou a zoufalou nadějí vztahovanou k potomstvu.

Laskavě se usmála. „Musím se omluvit. Nepřišel jste, abyste poslouchal řeči o mém synovi.“

Čósa se obrátil a upil trochu brandy. Nikdy si na lihoviny nijak obzvlášť nepotrpěl, ale dokázal ocenit jejich léčebné vlastnosti. Tak to ostatně bylo s mnoha dalšími věcmi, které se od něj v průběhu jeho denních i nočních obchodních jednání vyžadovaly.

„Rád bych si s vámi promluvil o plukovníkovi Linnearovi a o vašem bratrovi.“

Kisoko natočila hlavu jako ptáček, který zaslechl nějaký potenciálně nebezpečný hluk. „Pokračujte.“

„Nechci vás urazit.“

„Čósa-san, známe se už dlouho. Chovala jsem vás na klíně, vodila na procházky do parku Ueno a vyndavala vám draka z větví třešně.“

„Ano, vzpomínám si. Byl to tygr.“

Kisoko přikývla. „Velmi nebezpečné stvoření, které ovšem k přežití potřebovalo vaši lásku.“

„Můj bratr mi ho chtěl ukrást a já ho za to ztloukl.“

„Pamatuji se, že musel do nemocnice. Zlomená klíční kost.“

„Dodnes má to rameno níž než druhé. Když se ovšem vrátil domů, už se mi nikdy nepokusil nic ukrást.“

„Také nikomu neřekl, co se doopravdy stalo.“

Čósa se na chvíli odmlčel a snažil se přijít na to, kam jeho společnice míří. Věděl, že nad těmito vzpomínkami na dětství by mohl mávnout rukou jen na vlastní nebezpečí. Kisoko byla proslavená tím, že hovořila v přirovnáních a paralelách k tomu, co bylo právě aktuálním tématem. Co se mu snažila sdělit?

Nakonec prohodil: „Počítám, že víte, že Tomoo Kozó se pokusil zabít Nicholase Linneara.“

„Ano. V novinách o tom samozřejmě nebylo nic. Policie se o to postarala.“

„Kozó se domníval, že plukovník a váš bratr měli na svědomí smrt jeho otce roku 1947.“

„Ano. Vzpomínám si, jak ho vylovili ze Sumidy.“

„Měl Tomoo pravdu? Skutečně měli ve smrti Kozóa staršího prsty?“

„Jistěže ne,“ odpověděla bez váhání. „Tomoo byl blázen a každý to věděl. Nikdo nechápe, jak jste ho mohli strpět v radě.“

„Váš bratr a plukovník Linnear byli přece přátelé.“

„Přátelé?“ Pohodila hlavou. „Tak by se to snad ani nazvat nedalo. Plukovník byl Evropan, jak by vůbec mohli být přátelé?“

„Uvnitř byl Japonec.“

„Opravdu? Zvláštní názor.“

Čósa odložil sklenici. „Odmítáte snad důkazy?“

„Jaké důkazy? Zaměňujete lidové báchorky za skutečnost.“

„Každopádně je zdokumentováno, že plukovník Linnear se v rámci okupační správy aktivně snažil o to, aby byla v japonském hospodářství a politice nastolena rovnováha.“

„To je bez diskuse.“ Kisoko dopila svou brandy jediným douškem. „Také se však ze všech sil snažil o to, aby nezůstala ani stopa po předválečném vojenskoprůmyslovém komplexu.“

Čósa se celý udivený a překvapený zarazil. „Teď vám zřejmě nerozumím.“

„Je to prosté, jakmile pochopíte, že v okupační správě byly jisté živly, které zastávaly názor, že zachování několika nejlepších japonských vojenských mozků poslouží jako bašta proti komunistické agresi v Tichomoří, které se Američané v té době tolik obávali. Taková byla totiž naše úloha v poválečném světě: být americkou pevností na Dálném Východě proti Sovětskému svazu a kontinentální Číně. Zvláštní, nemyslíte? Američané nás nejprve odzbrojili a pak nám nařídili, abychom hlídali jejich tábor.“

„Teď mluvíme o válečných zločincích.“ Čósa si chtěl být jist, že pochopil správně. „Někteří Američané na velitelství SCAP se snažili uchránit japonské válečné zločince před soudem a zachovat je pro vlastní účely.“

„Skutečně se jim povedlo jednu takovou skupinu před soudy uchránit. Dějiny praví, že tihle generálové zmizeli beze stopy, ale já vím, kam se poděli. Do podzemí. Stali se z nich američtí špióni.“

„A váš bratr s plukovníkem Linnearem se na tom podíleli.“

Kisoko našpulila rty. „Způsobem, jaký byste nikdy nepochopil.“

„Ale já to potřebuji vědět!“ Síla jeho hlasu ho až udivila.

„Potřebujete? Pročpak to potřebujete?“ Když pohnula pažemi, její kimono zašustilo jako andělská křídla. „Ojabun přece poručí a jeho příkazy se prostě vykonají.“

Na okamžik zavřel oči; musel se na chvíli ukrýt před její silou. „Vám nemohu poroučet, Kisoko, a vy to víte.“

„Ne. Okamiové stojí i mimo dosah vaší moci. Můj bratr se o to postaral.“

„Ale Nicholas Linnear přece není žádný váš přítel. Odpovězte mi na tuhle jedinou otázku: chcete mi naznačit, že váš bratr a plukovník Linnear nebyli důvěrní přátelé?“

Nabídla mu další brandy, ale odmítl. „Všechny svazky mají svá špatná období. Jde jen o to, že některé se nakonec rozpadnou a jiné ne.“

„Co se stalo s tím jejich?“

„Říkal jste, jedinou otázku.“ Odložila karafu a postavila se k němu tak blízko, že slyšel její dech. „Kdyby tu byl Mikio, mohl byste se ho zeptat přímo.“

Čósa příliš pozdě rozluštil hádanku, kterou mu předložila. Kisoko zvedla ruku a její silné prsty se obtočily kolem jeho krku s takovou silou, že cítil tep své krve v krční tepně.

„Jenže on tady není. Skrývá se. Někde daleko od mne… a od vás.“ Její oči zimničně žhnuly a Čósy se zmocnil zvláštní a nepříjemný pocit, že se žena před ním každým okamžikem změní ve velkého hada, který rozevře čelisti a pohltí ho celého. Právě tohle měla na mysli: bez ohledu na to, co Mikio učinil nebo hodlal učinit, zůstával stále jejím bratrem, a některé hodnoty - jako oddanost, kterou osvědčil Čósův vlastní bratr a kterou nyní ona sama projevovala svému bratrovi - mají větší význam než jakékoli morální hledisko.

„Pokusil ses ho zabít, drahoušku?“

Ta otázka Čósu vyděsila natolik, že ani nedokázal promluvit.

„Toužíš po jeho moci? Chceš usednout na Kaišóův trůn? Chceš zmenšit jeho vliv?“ Svírala ho železným stiskem. „Byl jsi takové roztomilé dítě, tolik ses podobal svým malým kamarádům. Zapadal jsi mezi ně. V noci jsem ti zpívala ukolébavky. A teď se na sebe podívej, jaká se z tebe stala veličina podsvětí. Musím přiznat, zlatíčko, že tma ti skvěle sluší. Vrostl jsi do ní, nebo ona vrostla do tebe.“

Čósa pochopil, že hrál vabank a prohrál. Všechny mince minulosti už na Kisoko vyplýtval, ale přesto jí neopatrně položil ještě jednu otázku. „Jestliže se mnou nechcete mluvit o svém bratrovi a plukovníkovi, potvrdíte mi aspoň něco ohledně Koei?“

„Koei?“ Všiml si, že se zarazila a její sevření povolilo. „Proč myslíš, že bych o ní mohla něco vědět?“

Bylo typické, že používali jen její křestní jméno. U Koei to ani jinak nešlo.

„Nedokážu si představit, že byste nevěděla.“

Zaryla mu prsty do ohryzku a Čósa poprvé pocítil skutečnou bolest. „Ta odporná kreatura! Takový hnus, že se opovažuješ vyslovit její jméno! Tady se o Koei nemluví.“

„Proč ne?“

„Je mi z tebe nanic. To je ten pravý důvod, proč jsi přišel.“ Spalovala ho očima. „Ne kvůli plukovníkovi Linnearovi nebo mému bratrovi. Myslel sis, že mne přiměješ, abych mluvila o ní.“

„To tajemství - musím ho poznat.“

„Jen přes mou mrtvolu.“

„Matko!“

Čósa po pravdě řečeno netušil, jak by jejich rozhovor dopadl, kdyby do knihovny nevjel na kolečkovém křesle Ken. Byl to hezký muž s dlouhým, zamyšleným obličejem a něžnýma hnědýma očima, které dokázaly každého zmást. Tělo měl silné: mocná ramena a široký hrudník. Každý den cvičil ve speciální tělocvičně v patře, kde žil ve společnosti své sbírky vzácných starých zbraní.

„Ano, Kene.“ Odtáhla ruku z Čósova krku, kde zanechala bílý otisk, který se rychle zbarvil doruda. Pohledem však neucukla ještě znepokojivě dlouho. Nakonec se obrátila a na rtech se jí objevil starý laskavý úsměv.

„Máš jít nahoru, matko.“

„Aha… Dobře.“ Vykročila směrem k synovi, ale pak se zarazila, jako by si uvědomila, že Čósa je stále ještě v místnosti. Obrátila se k němu. „Doufám, že jsem vám aspoň trochu pomohla.“

Čósa, jemuž v krku bušil tep a žaludek se svíral, nevěděl, co na to má odpovědět.

* * *

„Všude kolem leží mrtví a umírající, ale aspoň jeden život se mi podařilo zachránit.“

Seiko stála těsně vedle Nicholase a horké špičky jejích ňader se tiskly k jeho rozedranému šatstvu. Zavedla ho do bytu, který vyhlížel značně moderně. Okna vedla na ulici přecpanou obchody s levnou elektronikou, kamerami z druhé ruky (většinou zřejmě kradenými) a ao dai vyráběnými na zakázku. Z restaurace v přízemí stoupal pach manioku a nuoc mam, omáčky z kvašených ryb, která je jedním ze základů vietnamské kuchyně.

Byt zdobila změť dřevěného nábytku a rukodělných výrobků jak místních, tak dovezených z Barmy, Thajska a Indie. Stěny pokrývaly severothajské hedvábné závěsy, s výjimkou jediného místa, kde visel plakát Jimiho Hendrixe z šedesátých let.

„Chtěl tě zabít. Když jsi šel kolem něho, Van Kiet se celý klepal; ta touha byla v něm.“ Při dechu se jí rozšiřovaly nozdry a její našpulené rty se chvěly. „Celé dny ses nekoupal. Voníš báječně.“

Jejich nedořešený, vlastně zárodečný vztah prošel mnoha peripetiemi plnými zklamané důvěry a potlačovaných emocí. Justine na Seiko nesmírně žárlila a vlastně Nicholase přímo obvinila, že s ní něco měl. Nicholas takové paranoidní spekulace odbýval mávnutím ruky, ovšem jen do chvíle, kdy mu v předvečer jeho odletu za Mikiem Okamim Seiko vyznala lásku. Byla to však láska, nebo jen smyslná touha? Zdálo se mu, že ani ona to přesně neví.

Odsunula prsty to, co zbylo z jeho košile. „Jsi celý od krve.“ Její nehty mu zanechaly na prsou rovnoběžné stopy. „Byla bych schopná zabíjet, jen abych to mohla udělat.“ Přitiskla se k němu. Její tvář připomínala hedvábnou podušku. Natočila hlavu, uchopila do zubů jeho kůži a pevně stiskla.

„Co po mně chceš, Seiko?“

Rozevřela ústa a přitiskla mu rty na prsa. „Otevři to své tandžianské oko. Pověz mi to sám.“

Napadlo ho, že obyčejná intuice postačí. „To ses chtěla mou asistentkou stát jenom kvůli mně?“

„Ano.“

„Už jsi mne viděla předtím.“

„Ano. V Nangiho klubu v Šindžúku, kam tě vždycky vodí. Jednou večer jsem stála u baru se svým přítelem. Chtěl mne opít, protože jsem se na něj zlobila a on mě chtěl dostat do postele. Když jsi vstoupil dovnitř, byla jsem už trochu přiopilá. Myslela jsem, že dostanu infarkt. U prsou mě zabolelo, až se mi zamotala hlava. Omluvila jsem se. Můj přítel si myslel, že jdu na záchod, ale já se jen chtěla dostat co nejblíž k tobě.“ Pomalu se o něj třela. „Ztratila jsem se mezi lidmi. Bylo mi jasné, že mě nemůžeš vidět, ale já že se na tebe mohu dívat, jak dlouho budu chtít. Byla jsem jako v extázi. Nedokázala jsem udržet svaly na stehnech v klidu a sotva jsem dýchala. Zmocnily se mě představy. Nakonec jsem z toho měla orgasmus. Prostě jsem si nedokázala pomoci.“

Pod šaty cítil její rozpálené tělo tak dokonale, jako by byla nahá.

„Zdálo se mi, že tam stojím celé hodiny. Možná mě šel ten můj přítel hledat, nevím. Nakonec odešel, nadržený a bez peněz. Bylo mi to jedno - měla jsem tebe. Skoro. Vlastně ne dřív, než jsem požádala o to místo. Ani to ne. Když jsi mi řekl, že mě bereš. Teprv pak.“

„Jenže to už jsi musela vědět, že jsem ženatý.“

„Věděla jsem o tobě všechno.“

„Takže jsi věděla i to, že mě nemůžeš nikdy získat.“

„Naopak, nikdy mě ani nenapadlo, že bych tě získat nemohla. Ty moje představy byly až příliš opravdové. Věděla jsem, že to jsou vidiny budoucnosti.“

Třeba je šílená, napadlo Nicholase. Možná to bylo takhle prosté, ale on sám o tom pochyboval. Skutečnost byla málokdy prostá a jednoduchá. „Proč se Van Kiet tolik snaží mě zabít?“

„Jsi podle něj zodpovědný za smrt dvou vojáků v Cu Či.“

„Za ty vraždy přece zastřelil Bay.“

„Ne. Zabil ji proto, že mu to dělalo radost. Kdyby dostal příležitost, byl by ochoten tě stáhnout z kůže.“

Nicholas se na ni podíval. „Ale ty mu tu příležitost nedáš, nemám pravdu?“

„Přesně tak,“ odvětila s pichlavým úsměvem. „Se mnou jsi v bezpečí.“

Objal ji pažemi. „Ale proč to? Pro koho tady pracuješ?“

Zavrtěla se v jeho objetí a na jeho první otázku odtušila: „Proč bych měla pracovat pro někoho jiného než pro tebe?“

„Protože tady všechno stojí a padá s vlivem, a ty jsi žena. A co hůř, jsi Japonka, cizinka.“

„Ne tak docela. Můj otec je Vietnamec.“ Zaklonila hlavu a rozevřela rty. Vyslal k ní svého ducha a vycítil její rozechvění, křečovitý třes, který jí lomcoval. Co se to jen dělo? Celá zčervenala a z pórů jí vyrazil pot. „Achch!“ S dlouhým a hlubokým zasténáním se mu zhroutila do náruče.

Panebože, pomyslel si zaraženě, ona se udělala.

Přitiskla se k němu pevněji a hlubokým, hrdelním hlasem zašeptala: „Ještě, ještě!“

„Seiko…“

Přitiskla mu rty na ústa a její růžový jazyk se propletl s jeho. Zároveň jemně sevřela rukou výstupek mezi jeho stehny.

„Věděla jsem to,“ vydechla. Po tváři se jí rozlil spokojený úsměv. „Nemůžeš zakrýt, co ke mně cítíš. Toho večera na letišti, když jsi odlétal do Benátek, jsem to cítila tak silně, že mě to až bolelo.“ Třela se o něj konečky prstů a dlaní, aby jeho erekci ještě zvětšila. „Skutečně tě tak překvapilo, když jsem ti řekla, co k tobě cítím?“

„Ano, byl jsem…“

„Ne, nelži mi. Vím, co jsi cítil, protože celá tvoje aura se zachvěla. Cítila jsem její ozvěnu jako kruh na rybníce, který prozrazuje, že se pod klidnou hladinou něco hýbe. Už tehdy jsem tušila, že se v tobě něco otvírá.“

„Seiko, jenom si něco namlouváš, když si…“

„Tohle si nenamlouvám,“ zašeptala a svezla se na kolena. Rozepnula mu kalhoty a uchopila do dlaně jeho horký úd. Co se to vlastně dělo? Nedokázal se ovládnout. Orgasmus, jehož dosáhla, aniž by se jí přímo dotkl, ho rozpálil. Nyní hořel stejným podivným ohněm jako ona a na nějaké rozmýšlení bylo pozdě.

Sklonila hlavu, až jí dlouhé vlasy smyslně sklouzly přes ramena, a vzala ho do úst. Cítil, jak ho pohlcuje nesmírný vlhký žár. Pomalu po něm klouzala a její jazyk se mrštně dotýkal těch nejcitlivějších míst.

Podvědomě jí přejel rukama po ramenou a stáhl jí ramínka šatů. Spustila paže dolů, aby odhalila ňadra, a když je uchopil do dlaní, ucítil v jejím hrdle hlubokou vibraci slastného výdechu.

Nechtěl, aby to skončilo takhle, ale nemohl se přimět k tomu, aby ji zarazil. Zatímco jej pohlcovala celého, alespoň jí mnul bradavky mezi prsty. Cítil chvění nejprve po délce údu a poté na jeho špičce. Dostali se tak daleko, že už nedokázal ovládnout ani své tělo, ani mysl. Jeho tandžianské oko se jakoby samo od sebe otevřelo a rozlétlo se ven, právě když skloněn nad ní vytryskl, pociťuje na sobě dál její rytmicky pracující rty.

Ke svému překvapení jeho erekce neustoupila. Hrubě ji odstrčil na zem a stáhl jí šaty až ke stehnům. Neměla žádné spodní prádlo a byla velice vlhká. Vstoupil do ní, jak nejhlouběji mohl, a věděl, že jej Seiko cítí nejen tělesně, ale i duševně. Po jediném pohybu v křeči vykřikla, srdce se jí rozbušilo a její jemná sliznice se kolem něj divoce stáhla. Z očí jí vytryskly slzy a její vzrušené výkřiky byly tak plné vášně, že instinktivně poznal, že není vůbec šílená, ale spíše oplývá onou vzácnou vlastností, schopností reagovat na jeho psychickou energii. Právě to ji tak mocně přitahovalo onoho večera v Nangiho klubu, kdy jej poprvé spatřila, právě to ji dovedlo k vyvrcholení přímo na místě, uprostřed zástupu lidí.

Nicholas se rozplynul uvnitř ní; nedokázal si pomoci o nic více než ona. Pokusil se ovládnout alespoň svou tandžianskou sílu a udržet ji na uzdě, jenže ta zoufale toužila po uvolnění a nehodlala se mu poddat. Vynořila se ze skrytu a zahalila je oba do ochranného pláště, který udržel plamen jejich touhy mnohem déle, než by bylo jinak možné. Potom usnuli, jako by je do vody hodil.

Když se probudili, byla už dávno noc. Připadali si, jako by se probrali po dlouhém zimničném spánku. Oba neměli pojem o čase a prostoru, ale to mohlo být částečně způsobeno jejich snahou udržet v sobě něco, co se rychle vytrácelo.

Otevřenými okny k nim pronikal lomoz z ulice: pípání kuřat, řev motorek, rachot nákladních aut, burácení rock’n’rollu z klubu na druhé straně ulice, prozpěvovaná buddhistická modlitba. Vzduch ztěžkl opojnou směsicí kadidla, grilovaného masa, parfémů, octa a hřebíčku, zkvašených ryb, lidského potu a výfukových plynů.

„Jsem vzhůru?“

Odhodil si z čela mokré vlasy. „Ano.“

Oči se jí zalily slzami. Přikryla si nahá ňadra rukama a odtáhla se od něj. „Omlouvám se. Vím, že moje jednání je neodpustitelné. Jsem…“

Chytil ji za bok a ucítil, jak se otřásla, když se mu s tenkým výkřikem vytrhla. Na zadnici se jí zachvěl sval.

„Ach, Buddho, co se to se mnou děje?“ Rozplakala se. „Tolik jsem po tobě toužila, tak zoufale, že bych byla schopná zabíjet, udělala bych cokoliv…“

Položil jí dlaň přes ústa. „Pššt.“ Přitiskl ji k sobě a něžně ji kolébal. „Taky jsem to cítil - ano, dokonce i ten večer na Naritě.“

Přimáčkla se k němu. „Připadám si, jako bych vypila litr skotské.“

Její dech se mu opíral do prsou. Cítil tep jejího srdce, jako by ji nesl v sobě. V hloubi duše tušil, že by mohlo být nebezpečné dopřávat si takové opojení a zůstávat jí tak blízko, nechávat se opřádat jejím kouzlem, ve které nyní věřil. Ovšem odolat mohl jen těžko.

Kromě toho, že byla jeho nejlepším vodítkem na cestě za Abramanovem a osobou nebo osobami, které měly na svědomí vraždu Vincenta Tinha, cenil si jí i pro duševní spojení, které mezi nimi vzniklo.

Měl vedle sebe někoho, kdo dokázal na jeho duševní vyzařování reagovat zcela živelným způsobem. Co měla Seiko v sobě, že to dokázala? Že by korjóku? Její citlivost na aury jako by odpovídala Celestinu popisu Okamiho schopností - té výhody, která mu dovolila přelstívat nepřátele celých devadesát let. Nicholas se navíc poučil, že na rozdíl od obecných představ není korjóku nic, co by se dalo naučit, ale spíše přirozená schopnost, která v několika vybraných jedincích dříme a čeká na své probuzení.

Po takovém výdeji energie mu zůstala v ústech kovová pachuť. Nyní se oba potřebovali co nejrychleji vrátit do normálu.

Zatímco se sprchoval, Seiko zašla do obchodu, který byl otevřený i přes noc. Přinesla ovoce, zeleninu a obrovskou papírovou krabici s horkými nudlemi. Sehnala pro něj i nějaké šaty, které mu více či méně padly: několik sad spodků, khaki kalhoty, bílou gázovou košili, pevné turistické boty, dva páry froté ponožek a krátký kabát ve vojenském stylu.

Osmažila zeleninu na sezamovém oleji a společně pojedli ve žluté, chromované kuchyňce, která vypadala, jako by ji sem přenesli z Ameriky sedmdesátých let.

Oba měli velký hlad. Při jídle se jen mlčky, obezřetně pozorovali.

„Musíš mi ledacos vysvětlit,“ pronesl Nicholas, když odstrčil prázdný talíř. „Spoustu věcí o tobě ještě nevím.“

„To jsme na tom stejně.“

„Ne, ty toho o mně víš hodně - třeba to, že jsem nindža a k tomu tandžian. Dala sis práci, aby ses dověděla o Justine a o mém vztahu s ní.“

„Dobrá. Přiznávám se ke všemu.“

Pohlédla na něj. Její nenalíčený obličej působil dojmem něhy a jakési nevinnosti, o níž už věděl, že je pouhým zdáním. Přesto však cítil její přitažlivost jako lesklý provaz, který ho poutal. Zčistajasna si vzpomněl na jeden film, který viděl: pojednával o dvou španělských cikánech zapletených do krevní msty. Byli vyzbrojeni noži a zápěstí měli spoutaná provazem, takže se mohli pohybovat pouze v malém kruhu. Za takových okolností mohl přežít pouze jeden.

„Rád bych tě požádal o něco… nezvyklého.“

Našpulila rty a olízla si je. „Copak jsme to už nedělali?“

„Svým způsobem snad ano. Chtěl bych se podívat dovnitř tebe.“

„Ne.“ Pohlédla na zbytky jídla na talířích. „To by přece bylo něco jako znásilnění, no ne?“

„Nevím. Na to ti nemohu odpovědět.“

Zvedla hlavu a probodla ho pohledem. „Proč to chceš dělat?“

Pověděl jí o korjóku, částečně i o tom, proč je hledá, a o tom, že její reakce na jeho tandžianské oko v něm vzbudila zvědavost, zda snad korjóku skutečně nemá.

„Nemám žádné duchovní schopnosti,“ namítla. „Nemám vize ani předtuchy. V tomhle ohledu jsem absolutně čistá.“

„Přesto mi dovol to zkusit.“

„Co uvidíš?“

„To ještě nemůžu vědět.“

„Všechno? Můj život, jaký je a jaký byl?“

„Takovou moc nemám. Nemá ji nikdo.“ Pokývl hlavou. „Podej mi ruce.“ Uchopil je do svých; konečky prstů měla studené. „Neboj se.“

Otevřel své tandžianské oko a Seiko zavřela oči, skoro jako na povel. Cítil, jak se v přílivu jeho duševní energie uvolňuje. Obklopil ji pláštěm tepla a bezpečí, aby se uvolnila ještě víc. Její mozek se téměř dostal do rytmu delta, který se projevuje při hlubokém spánku. Tehdy vstoupil dovnitř.

V reálném čase jeho zkoumání netrvalo déle než desetinu vteřiny, ale stačilo k tomu, aby zjistil, že Seiko žádnou Osvětlující sílu nemá. Aby se o ní něco dověděl, bude muset vyhledat Mikia Okamiho.

Zavřel tandžianské oko a Seiko otevřela oči. „Jak se cítíš?“

„Dobře. Cítím se - dobře.“ Sevřela jeho ruce ve svých. „Našel jsi, co jsi hledal?“

„Ne.“

„A můj život…“

„Nevím o tobě nic víc, než co jsem věděl předtím. Už jsem ti říkal, že nejsem čtenář myšlenek.“

Přikývla a odtáhla od něj ruce.

Zvědavě se na ni podíval. „Vůbec nejsi ta žena, kterou jsem přijímal do práce.“

„To bylo v Tokiu.“ Vstala a odnesla talíře. „Tady v Saigonu přejímá vládu moje vietnamská polovina.“

„Říkalas, že je tvůj otec Vietnamec. Žije ještě?“

Postavila na čaj, vzala si nůž a začala loupat ovoce. „Ano. Je politik, i když to slovo tady doopravdy neplatí. Vietnamská politika je natolik závislá na vlivu, na prodávání služeb tomu, kdo nabídne nejvíc, a na změnách politického přesvědčení při sebemenším náznaku převratu, že to slovo tady ztratilo všechen běžný význam.“ Zvedla oči od ovoce a úkosem na něj pohlédla. „Můj otec pracoval pro mnoho různých lidí. Je chytrý; proto také dokázal tak dlouho přežít a prosperovat.“

„To kvůli němu si od tebe nechá Van Kiet poroučet?“

„Částečně.“ Doloupala ovoce. „Ale mám tu sama jistý vliv.“

„Takový, že jsi znala tu ženu, s kterou jsem byl?“

„Bay? Ano, jistě. Dobře ji tady znali jako zástupkyni jednoho mezinárodního obchodníka se zbraněmi.“

„Říkala mi, že je nezávislá zprostředkovatelka.“

Seiko se drsně zasmála. „Tady jsme ve Vietnamu. Žádná žena by sama o sobě nemohla mít takovou moc.“

„Zdá se, že ty ji máš.“

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem nezávislá. To by nebylo možné ani při vlivu mého otce.“ Rozřízla skořicové jablko a narovnala je na talíř vedle oloupaného longanu a dvou rozříznutých banánů. „Tady nemají ženy žádná vlastní práva. Pokud si někdy získají nějakou úctu, je to jen neochotně a navíc dočasně.“

„Máš tedy dva zaměstnavatele: Sató International a…“

Přinesla talíř ke stolu a postavila ho mezi ně. „Pracuji pro muže jménem Šidare, který tady má nějaké zájmy.“

„Šidare? To jistě není Vietnamec.“

„Jenom málo Vietnamců tady má skutečnou moc.“ Pokrčila rameny. „Jenže tak to tady chodilo skoro vždycky. Nic, co je skutečně vietnamské, nemá trvalou hodnotu. Ve světové politice jsme získali na významu jen kvůli své zeměpisné poloze. Celá desetiletí jsme byli pěšáky ve hře, kterou jsme si ani nedokázali představit, natož pochopit.“

„To zní zahořkle.“

„Skutečně?“ Vzala mezi prsty kousek longanu a prohlížela si ho. „Většina novodobé historie Vietnamu je plná vpádů nejrůznějších národů. Tak nám nezůstala žádná vlastní kultura. Naše hudba je francouzská, kuchyně je směsicí všeho možného a všichni se snažíme vypadat jako Američani. Jak chceš, abych se pak cítila?“

„Nevím. Po pravdě řečeno si takovou situaci ani nedokážu představit.“

„Zřejmě to pociťuji ještě silněji proto, že jsem napůl Japonka, a když se dostanu do Tokia, vidím všechny ty věci, které mám, a přitom mi vlastně nepatří.“

„Seiko, nemůžu připustit, abys pracovala pro dvě firmy najednou. To odporuje všem bezpečnostním opatřením.“ A abych pravdu řekl, pomyslel si, v Tokiu existuje silné podezření, že jsi napomáhala Masamotovi Goeimu. Po všem, co se odehrálo tady v Saigonu, by dokázal až příliš snadno zapomenout na to, na čem se Seiko mohla v Tokiu podílet - Goei byl jedním z vedoucích projektu Či, který byl přistižen, jak prodává neuronový čip Vincentovi Tinhovi.

„Takže mě vyhodíš?“

„Jen když mi nedáš jinou možnost.“ Jaký smysl by ostatně mělo ji vyhodit? Potřeboval zjistit, jestli mu říká pravdu. Pro koho kromě něj doopravdy pracovala? Bylo důležité, aby v ní vzbudil dojem, že jí důvěřuje. Pokud by to neudělal, obával se, že by se pravdu o ní nedověděl nikdy. „Budeš si muset vybrat jedno nebo druhé.“

„Nechci odejít od Sató International - ani od tebe,“ odvětila téměř bez váhání. „Jenže potřebuji - oba potřebujeme - ochranu po tu dobu, co budeme tady. Dnes ráno jsi viděl sám, jak je něco takového užitečné. Až se vrátíme do Tokia, všechny ostatní styky přeruším. Stačí ti to?“

„Jenom v případě, že se mi podaří najít někoho vhodného, kdo by tady mohl vést pobočku Sató-Tomkin. Nezapomínej, že Nangi tě do Saigonu poslal, abys nastoupila na místo Vincenta Tinha.“

Seiko přikývla. „Souhlasím.“

Nicholase zčistajasna polila úleva. Co ho vlastně na téhle drsné, ale jinak podivně zranitelné mladé ženě proti jeho vůli tolik přitahovalo? Věděl, že odpověď na tuto otázku musí najít co nejdříve. Mezitím se rozhodl, že svou důvěru k ní ještě o něco rozšíří - nebo, jak by řekl Nangi, prodlouží jí provaz, na němž si bude moci uplést usvědčující oprátku.

„Když jsem byl s Bay, zmínila se o jedné zajímavé věci. Myslím, že to musí být nějaké místo: Plovoucí město.“

Seiko škubla hlavou. „Co ti o něm navykládala?“

„Skoro nic. Jenom to, že Cu Či je na půli cesty mezi Saigonem a Plovoucím městem.“

„Vůbec se o něm neměla zmiňovat.“

„Umírala, Seiko. Nejspíš si myslela, že je to důležité. A ty si to zřejmě myslíš taky. Co je to Plovoucí město?“

Seiko vstala a se zbytkem pokrájeného ovoce zamířila k ledničce. Když je uložila, zůstala stát k Nicholasovi zády. Teprve po chvíli se otočila.

„Některé informace jsou tady velice nebezpečné.“

„To říkala už Bay. Přesto měla pocit, že bych to měl vědět.“

Seiko se vrátila ke stolu a posadila se vedle něj. „Plovoucí město je taková pevnost.“

„Pevnost?“

Přikývla. „Přesně tak, pevnost ve starém stylu. Je to opevněné město, jakýsi samostatný stát uvnitř Vietnamu.“

„Bylas tam?“

„Ne, nebyla. A nebyl tam ani nikdo jiný, koho znám.“ Vsunula ruce do jeho dlaní. „Někteří se pokoušeli dostat dovnitř násilím, jiní se snažili proplížit. Nikdo z nich neuspěl.“

„Jak to víš?“

„Protože je všechny našli viset hlavou dolů na kraji džungle kolem Plovoucího města, s pohlavím nacpaným do úst.“

Nastalo dlouhé ticho. Obvyklý lomoz z ulice jim připadal tichý a vzdálený, skoro jako by patřil do jiné doby, stejně jako plakát Jimiho Hendrixe.

Nakonec jí stiskl ruku. „Říkalas, že Bay pracovala pro mezinárodního obchodníka se zbraněmi. Jak se jmenuje?“

„Timothy Delacroix.“

Nicholas na sobě nenechal nic znát, ale jeho mozek horečně pracoval. O Delacroixovi se doslechl od Lewa Croakera. Delacroix tvrdil, že obchodoval s Vincentem Tinhem a nějakou firmou, o níž se domníval, že je Sató International. Jak tomu Nicholas rozuměl, Delacroix obchodoval se vším možným, co se zbraní a munice týkalo. Nějakým způsobem si zajistil přístup i k těm nejmodernějším americkým zbraním - k těm, které Nicholas spatřil na obrazovce počítače v sídle Avalon Ltd., kde také nalezl zmínku o PLAMENI 153.

„Je Delacroix tady v Saigonu?“

„Ano. Proslýchá se, že má s Plovoucím městem pravidelné styky.“

„Chceš říct, že je to jeho zdroj zbraní. Zajímavé.“ Existuje nějaké spojení mezi Delacmixem a Avalonem Ltd., Plamenem a Plovoucím městem? ptal se Nicholas sám sebe. To proto mne Kaišó přivedl až sem? Rychle se rozhodl. „Chci se s ním sejít.“

Zdálo se, že během posledních několika minut zmizely z tváře Seiko všechny stopy něhy i nevinnosti. „Nedoporučovala bych ti to. Po pravdě řečeno ti nemůžu doporučit, aby ses setkal s kýmkoli, kdo je nějak ve spojení s Plovoucím městem.“

„Proč ne?“

„Žije tam Abramanov, člověk, se kterým ses měl sejít. V tunelech Cu Či tě někdo zradil. Nevím kdo, ale bylo by bláhové myslet si, že lidé z Plovoucího města tu tvou masku pana Gotóa neprohlédli.“

Nicholas věděl, že by mohla mít pravdu, ale co jiného mohl dělat? Musel se setkat s Delacroixem a zjistit, jestli Plovoucí město sloužilo Vincentovi Tinhovi jako přestupní stanice na cestě na odvrácenou stranu černého trhu jihovýchodní Asie, kde se mu téměř podařilo zničit pověst firmy Sató-Tomkin. Musel se dovědět, co Delacroix ví o Avalonu Ltd. a Plameni 153.

„Přesto chci, abys mi s Delacroixem sjednala schůzku. Je naprosto nutné, abych si s ním promluvil.“

Seiko se k němu přisunula a sklopila hlavu. Poznal, že tímto gestem dává najevo, že se mu plně podrobuje.

* * *

Croaker sledoval, jak Margarite ihned po přistání na washingtonském Národním letišti míří k limuzíně s tmavými skly. Zadní dveře jí otevřel uniformovaný šofér. Když se přiblížila, přiložil ruku ke štítku čepice, zabouchl za ní dveře a pospíšil si zpátky na své místo u volantu. Croaker tou dobou už stál na stanovišti taxi a díky svému federálnímu průkazu zabíral první taxi v řadě.

Sotva Margaritina limuzína odrazila od chodníku, poklepal taxikáři na rameno, ukázal mu odznak a pravil: „Sledujte tu limuzínu, ano? Máte za to padesátku.“

„Za ty prachy můžete mít, co chcete,“ odpověděl řidič a zařadil se do proudu aut odjíždějících z letiště.

Croaker se naklonil kupředu a zadíval se předním oknem ven. Zapsal si poznávací značku limuzíny a všiml si, že není pronajatá. To mu připadalo zvláštní. Už tady s Margaritou byl a skoro čekal, že si na letišti nějaký vůz pronajme.

Tento nečekaný výlet do Washingtonu byl první odchylkou od jinak metodicky a přísně dodržovaného programu. Zaujal ho z několika důvodů. Přiletěla sem bez Tonyho D., který by jí jinak poskytoval krytí při jednání s těmi, kdo se domnívali, že právě on spravuje Dominicovu říši. Když si navíc vzpomněl na spis o Dominicovi Goldonim ve federálním archivu, uvědomil si, že mrtvý don do Washingtonu pravidelně dojížděl. Ne snad, že by to bylo samo o sobě podezřelé. Právě naopak. Pokud vezmeme v úvahu Dominicovy tajné styky s politickými špičkami země, bylo by divné, kdyby do Washingtonu pravidelně nejezdil. Přesto tato shoda náhod, ať už jí byla skutečně nebo ne, tlačila na Croakerovu policajtskou intuici jako kámen v botě.

Zatímco se jeho taxi prodíralo zácpou na Washington Memorial Parkway, podíval se na rovnou šedivou hladinu Potomacu a pokusil se přijít na to, kam sem Dominic tak často chodil. Don si bezpochyby byl vědom toho, že je sledován, a tak by se jistě přímo nesešel s nikým, kdo by při případném vyšetřování mohl vzbudit pozornost FBI. Přitom bylo zřejmé, že Dominic dokázal federály vodit za nos celá léta. Kdo ví, co jim všechno uniklo.

V duchu se probíral místy, na něž si vzpomínal: Domovo elegantní cihlové sídlo v Kaloramě, jeho oblíbená osvěžovna Occidental Grill, Muzeum historie techniky, hotel Washington, klub pro obchodníky Moniker’s, kde si vybíral své přítelkyně na jednu noc, klub nazvaný Omega v Georgetownu, restaurace, kam je vodil - Villa D’Este ve Starém městě v Alexandrii, Veneziano a Blue Angel Café v Adams Morgan -, soukromé tenisové kurty v McLeanu, které patřily staršímu senátorovi za stát Texas, Belle Rive Country Club v Chevy Chase, kde hrál golf se zákonodárci, mezinárodními bankéři a lobbisty. Mělo snad některé z těchto míst ještě jiný význam, než který Dominic svým federálním stínům odhaloval? Margarite možná znala odpověď.

Croaker napevno předpokládal, že její první zastávkou bude georgiánské sídlo její nevlastní matky ve zvlněné krajině kolem Potomacu. V domě Renaty Lotiové už s Margaritou byl a dověděl se tam, že je Dominicovou matkou. Také měla úzké styky s vládní byrokratickou mašinérií. K jeho překvapení však Margaritina limuzína zamířila do města.

Začínal večer a lampy na ulici i na mostě Arlington Memorial se rozsvěcely. Na obloze se kupily mraky stejně výhrůžné jako večerní dopravní špička a vzduch byl prosycen vůní ozónu. Na ramena úředníků, kteří na betonových chodníčcích mostu praktikovali jogging, dopadal jemný špinavý deštík. Jeden podsaditý muž se udýchaně zastavil, předklonil se a opřel se rukama o kolena. Chudák, napadlo Croakera, který měl chuť svézt ho zpátky do kanceláře. Croaker musel celý život bojovat s byrokraty a necítil k nim nic než pohrdání, ale dnes by si s tím nešťastníkem vyhladovělým po kyslíku docela rád vyměnil místo.

Snažil se nemyslet na Škeble Leonforteho, v jehož službách se nyní proti své vůli lopotil jako hříšník v pekelných hlubinách. Bylo už dost zlé, že pracoval proti ženě, kterou miloval. Nyní sloužil jejímu zapřísáhlému nepříteli, šílenci, který by nejradši viděl Margaritu i Tonyho D. mrtvé. Přitom dal až příliš jasně najevo, že Croaker mu má dopomoci právě k tomu.

Margaritin šofér vyložil její zavazadla v hotelu Hay-Adams a odvezl ji do hotelu Washington, kde měla schůzku se senátorem Gravesem z Indiány. O padesát minut později už večeřela s Renatou v nové módní restauraci na Pennsylvania Avenue. Slovo „módní“ ve Washingtonu znamenalo, že tomuto místu dává přednost nová vláda. Zatímco obě ženy klábosily s koktejly v rukou, Croaker si prohlížel jídelní lístek a zjišťoval, že zde mohou za večeři nechat dobrých dvě stě padesát dolarů. Dal taxikáři stodolarovku a společně s ní deset dolarů v drobných, aby mu přinesl něco k jídlu. Za čtvrt hodiny už Croaker hltal cosi, co mohlo být dvojitým cheeseburgerem, ale jistý si tím být nemohl. Skoro okamžitě ho začal bolet žaludek. Napadlo ho, že Nicholas měl pravdu. Jak mohou lidé jíst tohle svinstvo pravidelně? Přísahal si, že příště zapadne do nějakého suši baru.

Margaritina večeře s nevlastní matkou trvala něco přes dvě hodiny. Potom Margarite nasedla do čekající limuzíny a odjela.

„Jak dlouho myslíte, že mě ještě budete potřebovat?“ ptal se taxikář přes rameno. „Za hodinu mi končí šichta.“

„Těžko říct.“ Croaker mu podal dalších sto dolarů.

„Díky. Radši zavolám dispečerovi, aby brnknul ženě, ať mi strčí večeři do mrazáku.“

Projížděli městem v těsném závěsu za limuzínou. Déšť zesílil a zvedl se vítr, který se v poryvech proháněl po ulicích a třásl stromy jako varujícími prsty. Croaker se pokoušel přijít na to, jak se dostat na kobylku Leonfortemu, aniž by Margarite skončila rozmáznutá někde na smetišti v New Jersey. Právě teď ho nenapadalo vůbec nic.

„Ta vaše přítelkyně se nehrne zrovna do tý nejlepší čtvrti.“

Nervózní hlas taxikáře vytrhl Croakera z úvah. Všiml si, že se skutečně ocitli v ošuntělé části města, kde by si jistě každý turista noční procházku raději rozmyslel. Ulice tu byly lemované zapadáky, striptýzovými bary s neónovými poutači a levnými restauracemi, po chodnících se potloukali pasáci, drobní gangsteři, děvky a další bahno velkoměsta.

Croaker sledoval, jak limuzína zastavuje u chodníku před Moniker’s, kam si Dominic chodil pro svůj příděl bílého masa. Margarite zamířila dovnitř.

Tak tohle je zajímavé, pomyslel si Croaker.

„Co myslíte, že ta vaše extrovní buchta pohledává v týhle díře?“

To by se Croaker rád dověděl sám. „Počkejte tady,“ nařídil a vystoupil. V klubu vedle šatny objevil telefonní automat, zasunul do něj kreditní kartu od Lillehammera a vytočil číslo. Doufal, že Zrcadlo, tajná americká špionážní organizace, pro kterou Lillehammer pracoval, dosud funguje. Po smrti jejího ředitele Leona Waxmana ji mohli zrušit. Stále používal značnou zálohu na výdaje, kterou mu loni vyplatil Lillehammer, ale bylo by dobře, kdyby mohl nesmírných možností této agentury využívat i jinak.

Telefon zazvonil dvakrát, než ho zvedli. Croaker uvedl identifikační kód, jímž ho loni vybavil Lillehammer, a modlil se, aby už nebyl propadlý. Tento identifikační kód byl jeho vstupenkou do Zrcadla, s nejvyššími právy. Když hlas na druhém konci drátu identifikaci potvrdil, Croaker si oddechl. Byl požádán, aby naťukal čtyři poslední čísla vytištěná na jeho kartě. Poté čekal, až si řada cvakajících relé předá jeho hovor po bůhvíjakých cestách ve federálním bludišti.

Nakonec zaslechl několik po sobě následujících dvojích zazvonění. Nějaký ženský hlas pravil prostě: „Ano.“

Zrcadlo fungovalo dál.

Croaker přečetl celé číslo na své kartě a sdělil, co potřebuje: zjištění majitele limuzíny s danou poznávací značkou.

„Čtyřicet pět minut,“ ohlásil ženský hlas.

„Potřebuju to za dvacet.“

„Je po úředních hodinách,“ namítal hlas.

„Prostě to udělejte.“ Zavěsil a zamířil do vlastního klubu.

Klub Moniker’s vypadal přesně podle očekávání: rudé a stříbrné tapety, barevné reflektory osvětlující koule olepené zrcátky, které byly zřejmě staromódní už v sedmdesátých letech, pach doutníkového kouře a potu. Z reproduktorů zavěšených u stropu na černých drátech se linula drsná rocková hudba. Na jevišti, které se táhlo po celé šířce místnosti, trávilo deset dýchavičných minut několik tanečnic v lesklém prádle, s dlouhýma nohama a velkými ňadry. Jeviště bylo ověšené zrcadly, která neponechávala žádný volný prostor představivosti. Croakera napadlo, že bez tohoto základního prvku tajemství není na celém tomhle podniku ani špetka erotiky. Jenže ty holky s hladce vyholenými těly znaly svou práci a jeviště bylo obklopeno davem zírajících diváků, kteří do sebe obdivuhodným tempem lámali whisky a pivo.

Přistoupila k němu hosteska oplývající zvláště melounovitými ňadry a Croaker jí strčil před oči svůj federální průkaz. Zřejmě to na ni nijak nezapůsobilo - možná svého času viděla příliš mnoho jemu podobných - ale aspoň se mu nesnažila vnucovat ředěné pití.

Popsal jí Margaritu. „Bohužel.“ Její úsměv byl stejně vlídný jako úsměv Medúzy. „Nikdo takovej sem dneska nepřišel.“

Croaker se k ní naklonil, věnoval jí oplzlý škleb a nadhodil: „Co byste řekla tomu, kdybych vám vytrhal ty falešný řasy jednu po druhý?“

„Do prdele.“ Každopádně mu ukázala cestu do zákulisí. Zjevně byla zklamaná, že ho nedokázala zchladit stejně snadno jako ty nadržené kořeny u baru.

Z reproduktorů tepala a sténala směsice grunge a metalu, z níž člověka po delší době začne nevyhnutelně bolet hlava. Croaker se prodíral davem směrem k levému křídlu klubu. Tam mu cestu zastoupil velký černoch s holou lebkou lesklou potem a svaly odulými od dlouholetého požívání steroidů. Tenhle typ se patrně domníval, že Croakerův odznak je buďto padělek nebo přelud, protože ho neustále odmítal pustit dál.

„Tam dozadu se chce dostat každej,“ pronesl lakonicky. „A nikdo se tam nikdá nedostane.“

„Je mi jasný, že akorát děláte svou práci…“

„Padej sakra vocaď!“ zavrčela gorila tak zuřivě, že se jí podařilo překřiknout i hudbu. Vrazil Croakerovi do prsou svalnatý prst a otočil ho zády k sobě. „Mazej,“ zasyčel, „nebo si dám tvý játra k večeři!“

Croaker beze slova uchopil černochovo pravé zápěstí do svých biomechanických prstů a stiskl. Bylo zajímavé sledovat, jak se výrazy svalovcova obličeje mění podle toho, jak Croaker zvyšoval tlak, mačkal svaly a drtil kosti.

Gorila se přesto pokoušela na Croakera zaútočit druhou pěstí. Croaker se uhnul a kopl hlídače ze strany do kolena. Gorila se svalila na zem a zapraštěly další kosti.

„Doufám, že nemáš velkej hlad,“ ucedil Croaker a překročil ho. Zamířil k nejbližším dveřím, ale ty byly zamčené. Vytáhl z kapsy několik paklíčů a otevřel je. Ocitl se ve skladišti. Vrátil se zpátky do chodby, chytil gorilu v podpaží a odtáhl bezvládné tělo do skladiště, kde ho zamkl. Doufal, že ho během té krátké doby, kterou Croaker hodlá v klubu strávit, nebude nikdo shánět.

Úzká chodba se klepala pod náporem zesílené baskytary. V koutech podlahy ležely kousky nátěru a omítky a laciné lampy se zelenými stínítky se pohupovaly na závěsech, jako by visely na lodi uprostřed rozbouřeného oceánu.

Kolem pobíhala spousta nahých žen, ale žádná mu nevěnovala ani tu nejmenší pozornost. Měl pocit, že za to může poděkovat zneškodněné gorile. Jak ten chlap říkal, do zákulisí se chtěl dostat kdekdo, ale nikomu se to nepodařilo. Croaker už věděl, proč. Šatny neměly dveře, a tak tu zvědavé pánské oči nebyly právě vítané. To, že měl okamžitý přístup do všech místností, mu ovšem značně usnadňovalo práci.

Byl právě ve třech čtvrtinách chodby, když se jedny dveře na druhém konci otevřely a mihl se v nich záblesk Margaritiných temně rudých šatů. Vklouzl do nejbližší šatny, chlapecky se usmál na dlouhonohou blondýnu a zrzku, které tu seděly, a obrátil se ke dveřím, aby vyhlédl do chodby.

Margarite vycházela ze zadní místnosti, která byla zřejmě ředitelskou kanceláří, ve společnosti oslnivé mladé ženy se světlými blond vlasy sčesanými na stranu, velkýma chrpově modrýma očima a skvostnou postavou. Jistě by mohla v tomto podniku tančit a zastínit všechny ostatní, ale tím se zcela evidentně nezabývala. Na sobě měla šaty od Armaniho s olivovými a okrovými proužky, které vypadaly jako šité na míru. V levé ruce držela krokodýlí kufřík vyvedený v nilské modří, který stál víc, než si kterákoli zaměstnankyně klubu vydělala za rok. Ve světle houpajících se lamp se leskly vhodné náušnice od Bulgariho s náramkem.

Tak to už jsou dvě extrovní buchty v týhle díře, napadlo ho.

Ženy nezamířily do chodby, ale daly se vlevo, kde zmizely v jiných dveřích. Croaker se pustil za nimi a ocitl se v temné a studené chodbě vedoucí ke vchodu pro dodavatele. Páchl zde alkohol, odpadky a moč. Červená tabulka nad jedinými dalšími dveřmi hlásala „Východ“. Prošel jimi a dostal se do tmavé uličky lemované kontejnery na odpadky. Syčela na něj nějaká noční zvířata, patrně toulavé kočky.

Rozhlédl se právě včas, aby spatřil černý Nissan 300ZX, jak odjíždí od chodníku. Měl jen tolik času, aby poznal Margaritu a její světlovlasou společnici a zahlédl kus poznávací značky ještě dříve, než mu ji zakryla stěna na konci uličky.

Vrátil se zpátky do klubu. Neměl ani tu nejmenší šanci, že by je mohl sledovat, a tak udělal to nejlepší, co mohl: vloupal se do zadní místnosti, odkud vyšly.

Zavřel za sebou dveře a zamkl je, aby se chránil před nečekaným vyrušením. Byla to malá místnost bez oken, po jedné z jejíchž stěn se táhla ventilační šachta pokrytá sazemi. U jiné stěny stála moderní švédská pohovka potažená látkou, která měla kdysi hnědou barvu. Vlevo se nacházel standardní psací stůl z kovu a dřevotřísky a vedle něj černé ředitelské křeslo. Prosté vybavení kanceláře doplňovala laciná kovová registratura. Stěny byly holé až na jedinou reprodukci, která se sem vůbec nehodila. Byl to tajemný obraz Johna Singera Sargenta Fumée ďAmbre Gris zachycující ženu ve vlajících bílých šatech s tváří poněkud zvýrazněnou stíny, které ji v jakémsi prostředí připomínajícím Střední Východ obklopovaly. Croaker uvažoval, co to vypovídá o té krásné blondýně. Byla nejen extrovní, ale i vzdělaná?

Posadil se ke stolu. Leželo na něm poslední číslo časopisu Strip! Rychle jím prolistoval. Napadlo ho, že každý obor má dneska svůj vlastní časopis. Pod výtiskem ležela smlouva s jednou tanečnicí, několik faktur od dodavatelů a od rozvodných závodů a vázaný obchodnízápisník. Začal si psát poznámky. Klub vlastnila firma Morgana, Inc. se sídlem ve Washingtonu.

Metodicky začal prohlížet psací stůl. Vrchní zásuvka obsahovala typické kancelářské potřeby: pera, tužky, gumy, sponky, gumičky, čisté linkované zápisníky a podobně. Prohmatal celou zásuvku, aby se ujistil, že v ní není žádná skrýš. Stejně postupoval i u zbývajících tří zásuvek.

V jedné našel několik osobních věcí: blondýniny náhradní rtěnky a další součásti líčení, které mu neprozradily nic kromě toho, že měla dost nákladný vkus.

Z další zásuvky vytáhl účetní knihu. Prohlédl ji, ale zdálo se mu, že v ní není nic neobvyklého. Účty klubu byly vedeny s úzkostlivou pečlivostí. Pochyboval, že by tu i ten nejzuřivější daňový revizor našel třeba pouhých deset dolarů někde, kde by být neměly. V klubu se obracela spousta peněz, kterou ovšem produkovala síť pronajatých striptýzových barů Moniker’s po celé zemi.

Když vrátil účetní knihu do zásuvky, pohlédl na hodinky a zavolal na stejné číslo jako ze šatny. Po zdlouhavých bezpečnostních procedurách se opět ozval ženský hlas. Když se ohlásil číslem svého průkazu, sdělila mu: „Poznávací značka patří Richardovi Dedalovi.“

„Senátorovi Richardovi Dedalovi?“

„Počkejte, podívám se na adresu… ano, je to jedno ze senátorových aut.“

Croaker si zapsal senátorovu adresu a na okamžik se odmlčel. Šestasedmdesátiletý Richard Dedalus patřil ke starší generaci státníků na Kapitolu. V průběhu desetiletí mohl nejen sledovat, jak se odvíjejí dějiny, ale na rozdíl od mnoha stejně starých politiků se podílel i na rozhodování o jejich průběhu.

Proslýchalo se, že John Kennedy by bez Dedalovy podpory nikdy nebyl zvolen a že Dedalus měl prsty i v těžkostech, které čekaly Lyndona B. Johnsona po nástupu do úřadu. Na každý pád to byl právě Dedalus, kdo před veřejností tajil Kennedyho vážnou nemoc - nedostatečnou činnost nadledvinek - a kdo pomáhal při sestavování komise, která vyšetřovala Kennedyho zavraždění. Že by měl Dominic Goldoni v rukou i tohoto doyena washingtonských mocipánů? Zdálo se to neuvěřitelné, ale pokud se Croaker v newyorských ulicích něco naučil, pak to, že nikdy není dobře odbývat neuvěřitelné - a někdy ani nemožné - mávnutím ruky.

„Ještě něco?“

Ženský hlas přerušil tok jeho myšlenek.

„Vlastně ano. Potřebuji záznamy o všech meziměstských hovorech klubu Moniker’s za poslední tři měsíce.“ Uvedl adresu. „Také mám část washingtonské poznávací značky černého Nissanu 300ZX se skládací střechou, ročník 1995. Zkuste s tím něco udělat.“

„Ta skládací střecha dost pomůže; takových moc není. Stejně to bude chvilku trvat.“

„Co zítra ráno?“

„Určitě ne před šestou. Zpráva bude v recepci Holiday Inn Central na rohu Rhode Island Avenue a Patnácté ulice na jméno Samuel Johnson.“

„Dobře. Díky.“

Chvíli seděl a připadal si, jako by utrpěl zdrcující porážku. Zadíval se na Sargentův obraz a nechal na sebe působit jeho exotickou atmosféru, i když šlo o pouhou reprodukci. Připomínal mu onu blondýnu. V duchu si ji představoval, jak ji viděl v chodbě, když vycházela z kanceláře. Vzpomínal na lesk jejích inteligentních, temně modrých očí, a znovu přemítal, co tady vlastně pohledává. Copak skutečně řídí tenhle zapadák? To nebylo pravděpodobné. Mnohem přijatelnější vysvětlení bylo, že sem zašla, protože by ji nikdo v takové díře nečekal. Ze zkušenosti věděl, že lidé ukrývají svá tajemství tam, kde by je podle jejich názoru nikdo nehledal.

Dál hleděl na ženu v povlávajících bílých šatech. Jaké tajemství do ní jenom Sargent vdechl? Co dělala a proč?

Náhle vstal a zamířil k reprodukci. Sundal ji ze zdi. Posměšně se na něj šklebila holá stěna. Položil reprodukci na zem a podíval se zblízka. Stěna byla tence popraskaná, tak tence, že by si toho málem ani nevšiml, ale nakonec nebylo pochyb, že praskliny spolu svírají pravý úhel. Sledoval je a objevil další dva pravé úhly. Přejel přes ně ukazováčkem a opsal tak obdélník.

Trefa!

Zasunul do jednoho rohu čepel perořízku a odtáhl jej. Obdélník se odchlípl a odhalil trezor. Croaker vytáhl kroužek s klíči, na němž visel asi tak tucet různých zahnutých nástrojů. Prohlédl si značku trezoru, zvolil jeden a vložil jej do zámku. Přiložil ucho ke kovovému krytu a naslouchal, jak při každém otočením paklíče do sebe zuby zapadají.

Dvířka se otevřela a Croaker pohlédl dovnitř. Ve stejném okamžiku zaslechl ostrý zvuk, jak někdo z chodby zmáčkl kliku. Ozval se nějaký tlumený hlas a dveře zarachotily.

Croaker prohledal obsah trezoru, jak nejrychleji mohl. Leželo tu něco přes sto tisíc dolarů v pečlivě srovnaných svazečcích bankovek, nájemní smlouva na budovu, která patřila firmě Morgana, Inc., obvyklé pojišťovací smlouvy, druhá účetní kniha a malý notýsek vázaný v teletině.

Hluk u dveří ustal, ale Croaker se tím nenechal zmást. Ten, kdo se chtěl dostat dovnitř, se jistě vrátí. Do té doby už bude muset být Croaker pryč.

Nejprve otevřel účetní knihu a prohlédl ji. Obsahovala pravdu o provozu baru Moniker’s. Firma Morgana, Inc. prolévala klubem desítky tisíc dolarů měsíčně. Tyto peníze, které měly pocházet z celonárodní sítě nájemních podniků, ve skutečnosti přicházely ze zámoří, především z Francie a Anglie. A na rozdíl od falešné účetní knihy, která se zmiňovala o desítkách tisíc měsíčně, tato kniha obsahovala údaje o několik řádů vyšší. V Moniker’s se každý měsíc pro Morganu, Inc. pral skoro milion dolarů. Nebylo divu, že tenhle podnik neřídil žádný obyčejný všivák.

Croaker vrátil účetní knihu do trezoru a otevřel zápisník. Byl plný pečlivě vykreslených písmen prokládaných arabskými číslicemi. Poznal v tom jakousi šifru.

Zastrčil zápisník do kapsy, zavřel trezor, zamkl jej, přimáčkl obdélník zpátky na místo a pověsil reprodukci na stěnu. Došel ke dveřím a přiložil k nim ucho. Potom dveře opatrně odemkl, pomalu je otevřel a podíval se ven škvírou mezi dveřmi a rámem. Nikoho neviděl.

Vyklouzl z kanceláře a z klubu vyšel stejným východem jako Margarite s blondýnou. Prošel uličkou posetou odpadky a vrátil se zpátky před klub. Déšť zesílil a promáčel ho na kost. Nastoupil do taxíku a nařídil řidiči, aby jej zavezl do Hay-Adamse, Margaritina hotelu.

Před hotelem řidiče propustil a najal si pokoj o patro výše než Margarite. Noční recepční si prohlédl jeho odznak a ochotně mu sdělil, kde Margarite bydlí. Také slíbil, že Croakerovi zavolá do pokoje, až se Margarite vrátí.

V pokoji si Croaker objednal jídlo, svlékl si sako a ručníkem si otřel zmáčenou hlavu. Pak se posadil k psacímu stolu a otevřel zápisník. Vzal si papír a tužku a pustil se do práce.

V armádě strávil půl roku prací s kódy a šiframi, a tak znal více než základy kryptografie. Byl si jist, že tady před sebou nemá žádnou výzvědnou síť, takže může počítat s tím, že šifra nebude příliš složitá. Muselo to být něco, co se snadno pamatovalo, kupříkladu substituční kód, kdy se jedno písmeno nahrazovalo druhým. Z toho mohl logicky vyjít.

Nejdříve ze všeho si všiml, že se na několika stránkách opakuje číslice 9, které v každém případě předchází pět písmen. Začal tedy se substitucemi, vycházeje ze tří nejběžnějších, jak ho to naučili.

Než mu přinesli jídlo, vyzkoušel je všechny, ale bez úspěchu. Protáhl se, postavil se k oknu a díval se na deštěm zmáčený Washington, zatímco žvýkal kuřecí sendvič a zapíjel jej pivem. Byla skoro půlnoc. Někde ve městě hovořila Margarite se svou světlovlasou společnicí. Co se jeho týkalo, mohly klidně sedět u senátora Dedala a diskutovat o budoucnosti světa, ale Croaker o tom pochyboval. Margarite přijela do Moniker’s v Dedalově limuzíně - vlastně ji používala od chvíle, kdy na Národním letišti vystoupila z letadla. Kdyby obě ženy jely za Dedalem, proč by prostě nepoužily jeho limuzínu? Místo toho odjely z tmavé uličky v blondýnině nissanu.

Venku lilo jako z konve a Croakera napadlo, že na celém tomhle večeru je povzbudivé jen to, že nemusí být venku. Dojedl sendvič, odnesl si zbytek piva ke stolu a upíjel ho, zatímco přejížděl očima z otevřeného zápisníku na své pokusy o jeho dešifrování. U třetího substitučního systému měl skoro dojem, že je u cíle. Co mu chybělo? Znovu se zadíval na šifru. Tentokrát se nesnažil číst jednotlivé skupiny znaků, ale zkoumal celek, zda v něm neobjeví nějaký opakující se systém. Vyměnit a a e? Nahradit prostředních pět hlásek v abecedě samohláskami? Postupovat od konce abecedy k začátku? Přehodit jedno písmeno za druhé?

Počkat! Posadil se na židli a popadl pero. Ta čísla! Každá skupina obsahovala jedno nebo dvě čísla. Srdce se mu rozbušilo. Po několika pokusech se mu zdálo, že to má. Číslo představovalo klíč. Odečítalo se ve skupinách začínajících písmeny s lichými a přičítalo ve skupinách začínajících sudými čísly. Například skupina DK3A po rozšifrování znamenala AND - A bylo v abecedě liché písmeno, stálo na prvním místě, a trojka byla klíčem, který označoval, že se má postoupit o tři písmena směrem k začátku. Přitom se předpokládala cykličnost abecedy, tedy to, že po Z následuje A Pokud skupiny obsahovaly dvě čísla, šlo pouze o to, tato dvě čísla sečíst nebo odečíst a získat tak klíč pro danou skupinu.

Když Croaker rozluštil kód, pustil se do namáhavé práce s převáděním skupin do angličtiny. Zabralo mu to téměř tři hodiny. Nakonec před sebou spatřil řadu záznamů o datech dodání a smluvních cenách nepředstavitelné škály hypermoderních zbraní. Byly tu všechny poslední výkřiky vědy včetně amerických stíhaček F-15, nadzvukových tryskáčů Lockheed SR-71, počítačem řízených plamenometů Badger, bojových vrtulníků Siouxs infračerveným viděním a tepelně naváděnými raketami Wolverine A-322 vzduch-země, ruských bombardérů Tupolev-22 M, tanků T-72, protiletadlových střel SAM-13, houfnic Python-600 a ručních protitankových střel Deyrael.

Když se pouštěl do zkoumání důsledků, jaké může mít prodej všech těchto hypermoderních zbraní, všechna únava z něj spadla. Vývoz těchto zbraní mimo území Spojených států byl zakázán. Přesto bylo jasné, že zde musí existovat zdroj pravidelných dodávek. To znamenalo, že Morgana, Inc. působí na stejném poli jako Avalon Ltd. Obě stály mimo zákon a obchodovaly se smrtí.

Protřel si unavené oči. Podařilo se mu rozluštit všechno, až na několik skupin, které obsahovaly číslo 9. Ať dělal co dělal, nedokázal jim přijít na kloub. Bylo jasné, že devítka zde nebyla klíčem, ale musela být sama součástí šifry. Co tedy bylo klíčem? Každá skupina obsahovala pět písmen a číslici.

Pak ho napadlo číslici rozdělit na součet částí. Začal třemi trojkami. Tak získal jako první písmeno T. Po něm však následovalo Z, takže tato metoda byla vyloučena. Ponechal si tedy první trojku a Ta přidal jedničku. Vzniklo TO, což už nebylo tak zlé. Zkusil dvojku v domnění, že má-li pět písmen, musí devítku složit z pěti čísel, ale tento pokus nevyšel. Přidáním další trojky získal TOT, ale protože mu zbývaly už jen dvě jedničky, výsledkem byl opět nesmysl. Vyzkoušel pětku a získal TOR. Tři, jedna a pět dávají dohromady devět - tedy 315 nebo 153.

Okamžitě mu to došlo: ta částečně rozšifrovaná písmena a čísla osvítila jeho paměť. V hlavě mu začalo tepat a v uších mu hučelo. Se zimničným očekáváním rozšifroval zbytek skupiny, i když už věděl, co objeví.

„Panebože.“

Zde, v teletinovém notýsku vysoce prosperujícího obchodníka se zbraněmi, našel potvrzení existence oné tajuplné zbraně, na niž Nicholas narazil mezi počítačovými soubory ve firmě Avalon, Ltd.

TORCH - PLAMEN 153.

Rychle dešifroval zbývajících několik skupin. Pak se opřel v židli a zadíval se na to, co se před ním objevilo. Srdce mu tlouklo tak zběsile, že skoro ani nedokázal přemýšlet. Měli tedy s Nicholasem pravdu. Četl znova a znova stručný zápis, jako by to byla nějaká mantra, a krev mu přitom tuhla v žilách.

„Plamen se plánuje na 15. března na určeném místě. Oblast vybrána s ohledem na blízkost cíle a hustotu populace. Maximální účinek zajištěn.“

* * *

Chlapec s kulatým obličejem pojídal banh chung, tradiční vietnamský sladký koláček z lepkavé rýže. Jeho úsměv se zdál být mnohem širší díky skvrnám od fazolí, cibule a vepřového, jimiž byl koláč naplněn.

Když společně se Seiko přicházeli k pagodě Giac Lam, Nicholas chlapci úsměv opětoval. Sluneční světlo se odráželo od modrobílých porcelánových tašek na střeše nejstaršího buddhistického chrámu v Saigonu. Giac Lam, postavený roku 1744, prošel poslední rekonstrukcí v roce 1900, díky čemuž zůstal ušetřen modernistických přestaveb, které zničily tolik jiných vietnamských chrámů.

Chlapec s ústy plnými banh chungu zaběhl za kmen starého stromu bo de, který vévodil zahrádce před pagodou. Zmizel z dohledu za několika mnichy v hábitech barvy šafránu, kteří v Giac Lamu pobývali celý rok. Po chvíli mniši zmizeli uvnitř pagody.

Nicholas a Seiko se nacházeli v saigonské čtvrti Tan Binh, asi deset mil od Cholonu, čínské obchodní čtvrti, kde se Nicholas o dvě noci dříve setkal s Bay. Připadalo mu to jako před několika desetiletími. Napravo od pagody ležely bohatě zdobené hroby nejvýznačnějších mnichů, kteří zde kdy žili.

Toto místo si obchodník se zbraněmi Timothy Delacroix určil pro setkání s ním. Bylo nyní šest minut po šesté hodině ranní.

Obloha byla světle zelená. Ptáci v bambusových klíckách šveholili a očišťovali se. Město se probouzelo za šumění palmových listů. Vzduch prosycovala lahodná vůně čerstvě upečených baget a mísila se se závanem kadidla vycházejícím z nitra pagody, kde se tyčily vyřezávané dřevěné sochy Buddhy ve všech jeho inkamacích obklopené obrazy vážných soudců a strašných strážců pekelných. Alespoň teď, když skončil noční provoz a ranní špička ještě pořádně nezačala, se vzduch vyznačoval onou zvláštní sladkostí, která nejspíše přilákala dávné Viety do této kdysi pohádkové země.

Z hlubin pagody se ozvalo prozpěvování; mniši zahajovali své ranní modlitby. Chlapec hlasitě zamlaskal a hltavě si nacpal zbytky lepkavého rýžového koláče do úst.

„Odříkávají Čtyři Buddhovy vznešené pravdy,“ poznamenala Seiko. „Bytí je neštěstí; neštěstí je způsobeno sobectvím; neštěstí končí s koncem sobectví; sobectví lze ukončit jen oddáním se osminásobné cestě.“

„Ano. Rozum, účel, řeč, chování, povolání, úsilí, bdělost a soustředění s ohledem na Čtyři pravdy. Věříš něčemu z toho?“

Seiko se usmála. „Na potěšení tam není mnoho místa, co? Život je už tak dost těžký, i bez takových duševních okovů.“

„Jsou to okovy, i když vedou k osvícení?“

„Teď mluvíš spíš jako světec než jako obchodník.“

„Jsem stejně obyčejný obchodník, jako ty jsi obyčejná asistentka. Všichni si nasazujeme masky, Seiko, dokonce i před sebou samými. Co myslíš, proč to děláme? Je naše skutečná povaha tak hrozná, že se jí nedokážeme podívat do tváře?“

Chlapec, který se po snědení svého banh chungu zřejmě nudil, s nimi hrál na jukanou za kmenem stromu bo de.

„Tamhle jde,“ pronesla Seiko.

Nicholas se otočil a spatřil vysokého štíhlého muže ve světlém saku, gázové košili a bavlněných kalhotách. Pískově zbarvené vlasy měl přerostlé a povlávaly mu ve větru. Zdálo se, že má tvář v úzkém, téměř vlčím obličeji ošlehanou doruda po životě stráveném mezi všemi možnými živly.

„Víš to jistě, že je to on?“

Seiko přikývla. „Úplně jistá.“

„Tak dobře, teď chci, abys…“

Ve stejném okamžiku však Nicholas zachytil koutkem oka jakýsi pohyb. Chlapec za stromem bo de přece jen své cukrátko nesnědl, protože nyní ho po nich házel.

Ve stejné chvíli si Nicholas s pomocí svého tandžianského oka uvědomil, co se děje. Vzduchem k nim plul černý čtvereček a Delacroix se zastavil uprostřed ulice s nohama rozkročenýma ve střeleckém postoji.

Kromě rostoucího nebezpečí cítil pachy a slyšel zvuky časného městského jitra: těžký pach kadidla, mnišské prozpěvování, rachotivý kašel startujícího cycla, lomoz nákladních aut ve vedlejší ulici, křik dětí, volání obchodníků otevírajících obchody a křik poplašeného ptáka.

Potom ten předmět - vůbec to nebyl chlapcův nedojedený koláček, ale čtverec z lesklé černé umělé hmoty - dopadl na chodník poblíž nich. Delacroix vytáhl pravou ruku zpod saka. Držel v ní malý podlouhlý přístroj s krátkou gumovou anténou, který připomínal mobilní telefon. Nicholas se vrhl na Seiko a odhodil ji z blízkosti černého čtverečku, který ležel na chodníku jako runa.

Narazil do ní ramenem a oba dopadli na zem.

Delacroix stiskl tlačítko na svém přístroji.

Svět se rozletěl na deset tisíc střepů, převalila se přes ně vlna výbuchu a všechno se utopilo ve strašlivém bílém světle.

*******

Démonologie

Bůh odešel;

kupí se jeho suché listy

a vše je prázdné.

Bašó

110° východní délky a 17° severní šířky, Jihočínské moře

Zima 1991 - jaro 1992

Abramanov byl připraven na smrt. Tupolev 10 se zmítal jako postřelené zvíře a zelená obloha se nad ním kymácela, až se Abramanovovi začal zvedat žaludek. Nad kabinou ze zesíleného skla se hnala špinavě šedá mračna a do trupu letounu se opíraly provazy deště.

„Připrav se,“ zavolal těsně za jeho zády pilot Fjodorov. „Nedokážu to udržet. Jestli se mi to nepovede, spadneme.“

Rovnou do vysokých, převalujících se vln rozbouřeného Jihočínského moře. Dlouhý pád. Příliš dlouhý. Abramanov zavřel oči a tenký, zarudlý prst pevniny - Vietnamu, jak mu vysvětlil Fjodorov - mu v duchu připadal mnohem vzdálenější, než jak ho bylo vidět z pravého boku letadla.

Začal se modlit.

Abramanov byl na smrt připraven už víc než deset let, tedy celou dobu, po kterou pracoval v naprostém utajení a izolaci v Arzamasu 16, atomovém městě, které nebylo uvedeno na žádné světové mapě.

I když se zdálo, že konečné zhroucení celé země leží na dosah ruky, Arzamas 16, vzdálený pouhých dvě stě mil na východ od Moskvy, zůstával i nadále sídlem laboratoří zabývajících se výzkumem jaderných zbraní pro bývalý Sovětský svaz. Abramanov, třebas byl žid, se těšil významnému postavení v moskevském Kurčatovově institutu pro atomovou energii, kde jej jeho kolegové sledovali se směsí údivu a podezíravosti, především proto, že exceloval nejen v atomové fyzice, ale i v teorii počítačových jazyků. Tvrdil totiž, že nemá smysl vyvíjet nové formy atomové energie, pokud neexistují prostředky, jak je ovládnout a využít. Prohlašoval, že počítačová technologie je jediný způsob, jak si podmanit ty formy energie, které mohou jinak lidem přinášet smrt.

„Ten žid je geniální,“ říkávali jeho kolegové. „Až moc,“ dodával V. I. Pavlov, kterého do čela Kurčatovova institutu vyslal Ústřední výbor po zvláště kruté čistce na jaře 1981. „Podle mého názoru takoví židé ohrožují státní zájem,“ napsal ve své zprávě o opatřeních, která hodlal v ústavu provést.

Ústřední výbor zřejmě jeho názor sdílel, protože již v létě roku 1981 poslal pomstychtivý nadřízený a notoricky známý antisemita Abramanova do Arzamasu 16, prý proto, aby zabránil začínajícímu milostnému vztahu mezi Abramanovem a jednou hezkou sekretářkou v Institutu. O tom, že šlo především o likvidaci jeho kariéry, nepadla nikde ani zmínka.

Zatímco V.I. Pavlov se radoval z toho, že se mu podařilo nepohodlného žida odstranit, Abramanov, který byl do té doby sice geniálním, ale přece jen dosti servilním kolečkem v mocenském aparátu, dorazil do Arzamasu 16 se svými vlastními plány. Vyznal se totiž nejen ve svých hlavních oborech, jimiž byla nukleární teorie a kybernetika, ale byl i vizionářem ve velkém stylu, jací se mezi lidmi vyskytují jen málokdy.

Téměř deset let předtím, než k němu skutečně došlo, předpovídal rozklad sovětského komunismu, zuřivé národnostní třenice a ekonomický kolaps světové supervelmoci, jejíž vládce ještě před nedávnem sliboval západnímu světu: „Pohřbíme vás.“

Abramanov však dospěl k přesvědčení, že pohřeb ve skutečnosti čeká samotný Sovětský svaz, a byl rozhodnut, že bude patřit k prvním, kdo na jeho hrob položí věnec. Nikdy netoužil po ničem jiném, než sloužit státu, jenže tento stát, otupělý a prolezlý korupcí, jej nakonec sám odvrhl.

Také jeho smýšlení se změnilo a teprve nyní, na prahu smrti, mohl Abramanov objektivně posoudit svou minulost a pocítit jisté uspokojení.

Po svém příchodu do Arzamasu 16 začal v laboratořích omezovat programy vývoje a testování zbraňových systémů. Kromě toho navázal tajné spojení s Douglasem Sermanem, svým kolegou pracujícím ve virginské laboratoři DARPA, která se zabývala experimentální nukleární fyzikou. DARPA byla zkratka Úřadu pro výzkum pokročilých obranných projektů a Abramanovi nic neříkala. Zajímalo ho jen to, že jeho americký protějšek má pro své projekty tolik peněz, kolik potřebuje, kdežto Abramanov jich má stále méně a méně.

Abramanov se s americkým jaderným fyzikem Sermanem seznámil na jedné z mála mezinárodních konferencí, na něž byl během svého působení v Kurčatovově institutu připuštěn. Se Sermanem se mohl spřátelit jen díky tomu, že jeho strážci z KGB se soustředili především na to, aby nedošlo jeho „nákaze“ při styku s izraelskou delegací.

Pro člověka Abramanovových schopností bylo pokračování v dialogu s přítelem z DARPA obdivuhodně snadné. Komplex Arzamas 16 vysílal dnem i nocí shluky telemetrických a nosných rádiových vln, takže Abramanovovi nedělalo žádné potíže skrýt mezi těmito přenosy své vlastní šifrované zprávy.

Tématem Abramanovových tajných jednání se Sermanem bylo především vytváření transu ranových izotopů, které se do té doby považovaly za čistě teoretickou záležitost. Tato rostoucí posedlost jej nakonec dovedla k tomu, že postavil v tehdejším Sovětském Svazu první zařízení se silným proudem neutronů. A právě v tomto zařízení se posléze zrodil izotop 114m.

Tupolev se znovu zakymácel a vydal se dlouhým obloukem dolů, bičován přívalem sílící bouře. Černá a zavile vyhlížející obloha se Abramanovovi vzdálila. Nejraději by prohlédl mezi jejími mraky a zadíval se do tváře Hospodina. Místo toho se však otočil na sedadle a pohlédl přes prázdný vnitřek letadla k místu, kde, jak věděl, stály po obou stranách trupu dvě bezpečnostní schránky vyrobené z ochuzeného uranu 238. Nedokázal myslet na nic jiného než na jejich náhle nebezpečný obsah.

Uranový izotop 114m se zrodil v radioaktivní buňce, kterou Abramanov postavil v Arzamasu 16. Byla to komůrka bez oken s pět stop tlustými betonovými stěnami. S materiálem se pracovalo pomocí robotických paží z nerezavějící oceli, které se ovládaly z vnějšku buňky, od pultu plného měřicích přístrojů a páček, kde seděl operátor. Buňka byla vybavena nejúčinnějšími systémy pro kontrolu zamoření včetně inertní atmosféry a dokonce i v okolních prostorech se používala podtlaková ventilace, aby se silně toxické částečky plutonia a 114m nedostaly mimo primární zónu.

Vědci se již několik let snažili o vytváření uranových izotopů - tedy látek s vyšším atomovým číslem než uran - ovšem bez valného úspěchu. Izotop 114m byl připraven bombardováním cihly plutonia hustým neutronovým polem v argonové atmosféře. Takové pokusy již byly učiněny předtím, ale teprve Abramanovovův génius objevil takovou pulzní frekvenci neutronů, která stačila k excitaci atomů plutonia a vyvolání reakce.

Byl pozorován vznik několika izotopů prvku 114, ale ty se brzy rozpadly vzhledem ke svému nesmírně krátkému poločasu.

Zbyl jen jeden jediný. Abramanov jej pojmenoval 114m, protože to byl čtrnáctý izotop vzniklý reakcí. Jeho poločas rozpadu odhadoval na desítky tisíc let. Ovšem Abramanova a jeho tým čekala ještě další překvapení. Zjistili totiž, že 114m obsahuje nezvykle velký podíl termálních neutronů, což z něj činilo nesmírně výkonný štěpný materiál. A protože jeho kritická hmotnost byla nižší než kritická hmotnost plutonia nebo uranu, jeho potenciální cena byla astronomická. Abramanov si snadno spočítal, že to, co právě objevil, by mohl být ten nejmocnější a nejefektivnější zdroj jaderné energie na světě.

Unikátně nízká kritická hmotnost 114m vedla Abramanova k tomu, aby ve svých pokusech pokračoval i ve volném čase a na vlastní pěst - to už s pomocí virginského Douglase Sermana. To, co zjistil, jej zároveň potěšilo i vyděsilo, dokonce tolik, že se neodvážil svá zjištění zveřejnit - nesdělil je ani ostatním členům svého výzkumného týmu.

Pokud šlo o lidstvo jako takové, Abramanov žádný optimista nebyl. Chápal, jakou katastrofu by mohla způsobit jediná cihla 114m, kdyby padla do nesprávných rukou. Před jeho duchovním zrakem defilovaly hříchy hrabivosti, lakomství, ctižádosti a pokušení jako zmalované děvky, které ukazují své živočišné zboží. Jen mezi lidmi ze svého nejbližšího okolí dokázal najít mnoho těch, kdo by byli v pokušení použít 114m pro své vlastní účely.

Tehdy se ho zmocnil pocit, že se ocitl v jakési vlastní radioaktivní cele, uvězněný uvnitř dilematu. Připadalo mu nemyslitelné, že by svým pánům mohl svěřit strašlivé tajemství tohoto izotopu uranu. Nesvěřil by ho ani mozkům svých kolegů v Arzamasu 16. Jak by ho tedy mohl vložit do rukou kremelského Ústředního výboru? Navíc tehdy nebylo nikdy jasné, kdo je právě u moci a kdo u ní nějakou rozumnou dobu zůstane. Odlitky 114m, které již vyrobil, se nijak zničit nedaly a navíc neznal žádné místo dost bezpečné na to, aby je na něm mohl v této neklidné oblasti uložit.

To byla tedy past, kterou na sebe tak chytře, třebas nevědomky, připravil. Pak se však jedné noci probudil ze sna, který mu ukázal, že 114m se může stát jeho záchranou a nikoli zatracením. Už celé měsíce snil o tom, jak by uprchl ze stále rozloženějšího Sovětského svazu, ale chyběla mu odvaha. Teď ovšem získal motivaci, protože opustit vlast s oběma smrtícími odlitky byl jediný způsob, jak uniknout z cely.

Po nocích postavil dvě bezpečné schránky, v nichž byly odlitky 114m odstíněny třemi palci těžkého kovu. Nebyla to zdaleka ideální tloušťka, ale Abramanov neměl víc času a schránky se navíc musely snadno přenášet. I tak vážil jeden kontejner devět set liber. Věděl přitom, že schránky se nikdy nesmí dostat blíže než na dvě stopy od sebe. Kdykoli pomyslel na to, co by se mohlo stát, kdyby je postavil blízko k sobě, vytryskl mu po těle studený pot.

Zdola se blížilo zuřící temné moře, pevné jako ocelová podlaha, a Abramanov teprve nyní začínal chápat, jak byl bláhový.

Pro své záměry získal svého přítele pilota, plukovníka sovětského letectva, který stejně jako Abramanov měl už komunismu dost a nedělal si o něm žádné iluze. Společně pak naplánovali útěk. Nakonec se Abramanov spojil s Douglasem Sermanem a sdělil mu, že zanedlouho bude na cestě.

Fjodorov měl přeletět s dvoumístným cvičným tryskáčem MiG 29 UB z Moskvy na vojenské letiště poblíž Vladivostoku. Pro Abramanova, který se chtěl dostat do Virginie na východě Spojených států, to byla pořádná zajížďka, ale neměl na vybranou.

Fjodorovovým hlavním problémem byl způsob, jak se vyhnout sovětským a vietnamským radarům. Abramanov se musel vypořádat s velikostí a hmotností schránek z ochuzeného uranu 238, v nichž spočívaly smrtící odlitky 114m jako ďábelská batolata.

Fjodorov strávil u sovětského vojenského letectva přes dvacet let a znal všechny pilotní triky. Ve Vladivostoku zažádal o cvičný let na Tupolevu 10, starém vojenském dopravním letadle s dlouhým doletem, setrval v dosahu radarů, jenom na pobřeží sestoupil do takové výšky, kde jej radar nemohl zachytit, načež vyslal smyšlené tísňové volání, které mělo zavést sovětské pátrací letouny na sever, zatímco on sám mířil přímo na jih.

Oba odlitky čtyři krát pět krát osm palců vážily celkem něco přes tři sta liber a ochranné schránky měly každá něco méně než půl tuny. Abramanov s Fjodorovem jimi nahradili vnitřek dvou laserem naváděných raket AA-10 Alamo pro MiG-29 a bomby naložili s pomocí automatizovaných zvedáků.

Vojenská posádka na letišti ve Vladivostoku se nacházela v takovém rozkladu, že jim nedělalo valné problémy, aby svůj náklad dostali do Tupoleva v naprostém utajení.

Když pod sebou Abramanov ucítil výkon dvou tryskových motorů MiGu 29, přál si, aby mohli v cestě pokračovat s tímto rychlým letadlem. To však nebylo možné. Kromě toho, že musel Fjodorov MiG-29 zapsat u velitele letiště, zdůraznil, že kdyby čínské nebo vietnamské radarové stanice zaregistrovaly takový bojový letoun mimo sovětské území, vyvolaly by mezinárodní katastrofu nepředstavitelných měřítek.

Nyní, ve smrtelném objetí subtropické bouře, Abramanov litoval, že nemají oněch 4700 kph, které by jim poskytl tak silný letoun. Alespoň by měli možnost bouřce utéci. V kymácejícím se tupolevu byli nečasu vydáni na milost a nemilost.

Příliš pozdě začal myslet na to, jaké následky by mělo, kdyby se obě schránky s 114m srazily nebo - což bylo stejně děsivé - kdyby se při nadcházející havárii porušil jejich obal.

„Už to neudržím!“ zařval Fjodorov a přivedl tak k životu Abramanovovy nejčernější obavy. „Padáme!“

Plukovník se odpoutal, zatímco Abramanov zůstal sedět na sedačce, celý zkamenělý hrůzou. Nemyslel na sebe, ale na 114m.

„Sakra, pojď už!“ Fjodorov popadl Abramanova za límec jeho letecké kombinézy a vytáhl ho ze sedadla.

Tupolev se strašidelně nakláněl a jeho předek směřoval dolů, jako by jej tížila nějaká mrtvá váha. Déšt se s děsivým lomozem opíral do kabiny a do trupu. Poryvy větru si s letounem pohazovaly sem a tam.

„Musíme vyskočit!“ zařval Fjodorov Abramanovovi do ucha.

Abramanov jakoby v tranzu váhal, protože se mu nechtělo opustit schránky se 114m. „Náš náklad…“

„K čertu s nákladem, ty vole!“ zařičel Fjodorov a táhl ho ke dveřím. „Autopilot nás tady dlouho neudrží. Ještě chvíli a budeme moc nízko na to, aby se nám včas otevřely padáky!“

Fjodorov se opřel o dveře nákladového prostoru a otevřel je. Dovnitř se prodral déšť s větrem, a odrážel se v kabině jako sprška vystřelených kulek. Živly se jich zmocnily, jako by byly živé, až Abramanovovi vyrazily dech.

„Teď!“ vykřikl Fjodorov na prahu dveří.

„Nemůžu odtud! Ne…“

Jenže Fjodorov se již pustil trupu a jeho tělo vylétlo z letadla. Abramanov se skoro lhostejnou zvědavostí sledoval, jak se Fjodorov převaluje ve vzduchu a neustále se zmenšuje. Pak se mu rozevřel padák jako nějaký podivně bledý kvítek.

Tupolev se otřásal a sténal v poryvech bouře, která nyní běsnila i uvnitř něj a hrozila, že jej roztrhá na kusy. Abramanovovi cvakaly zuby. Jako ve snu se díval, jak jeho prsty se zbělelými klouby pouštějí rám dveří. Ucítil náhlý nápor kinetické energie, jako by jej nějaká obrovská ruka udeřila do zad, a vřítil se přímo do temného nitra bouře.

Visel hlavou dolů a snažil se nahmátnout šňůrku padáku. V uších mu hvízdalo a déšt ho promáčel až na kost. Viděl, jak se od něj vzdaluje břicho tupoleva, a divil se, že v živelném řevu bouře neslyší hukot jeho motorů.

V šoku nedokázal šňůrku najít. Propadl panice a na jazyku ucítil hořkou příchuť. Pomyslel na oceán, který leží hluboko pod ním a čeká, aby jej mohl navždy uspat. Sevřel se mu žaludek a málem mu povolil svěrač. Potom sevřel dlaněmi umělohmotné páčky a trhl jimi dolů. Náhlé přerušení pádu mu připadalo jako ruka Páně. Zatímco se vyrovnával, rychle se pomodlil.

Pod ním se rozprostíralo moře a napravo od něj visela kupole Fjodorovova padáku jako květ útěchy v nepřátelském světě. Abramanov cítil, jak částečně povoluje napětí, které se ho zmocnilo ve chvíli, kdy vletěli do bouře.

Když o tom později přemýšlel, zdálo se mu, že věděl, co se stane, pouhý zlomek vteřiny předtím, než k tomu skutečně došlo. Sotva zahlédl Fjodorova, jak jej zuřivý poryv větru odhání stranou, překvapil jej podivný pocit déja vu. Téměř současně se v pilotově padáku objevila trhlina jako temná, rozšklebená ústa, která se zvětšovala, až se padák rozpadl na kousky a Fjodorov se řítil dolů strašlivou rychlostí.

Abramanov na něj chtěl zavolat, aby jej varoval, ale vítr mu odnesl slova od úst a utopil je v šíleném vytí a běsnění bouře.

Visel již dost nízko nad vzpínajícím se mořem, aby viděl, co se stalo s Fjodorovem ve chvíli, kdy dopadl na hladinu. Vypadalo to, jako by se mu moře vrhlo v ústrety. Abramanov si všiml obrovské vlny prosycené temnotou, démona se skleněnými zuby, bestie ze zlého snu, která se třásla jakoby vzteky. Když Fjodorov narazil do hřebenu vlny, hlava se mu zaklonila v nepřirozeném úhlu a jeho tělo zakrátko zmizelo v neznámu. Místo, kde přešel ze života do smrti, bylo na chvíli označeno rozervaným padákem, který se však také brzy ztratil mezi vlnami.

Abramanov cítil nesmírnou potřebu zvracet. Moře se vzpínalo tak vysoko a bylo tak blízko, že už cítil sůl a fosfor, jako by šlo o paprsky nějakého záření. Abramanova napadlo, že osud, který potkal jeho přítele, byl možná menším ze dvou zel. Říkal si, že okamžitá smrt je jistě lepší než utonutí. Stejně jako Fjodorova jej zachytil poryv větru, házel jím ze strany na stranu jako na houpačce a Abramanova napadlo, že Bůh možná nakonec přece jen splní jeho přání.

Jenže jeho padák, hnaný bočním větrem nad mořskou hladinou, vydržel.

Nad sebou viděl letadlo, jak se jako nějaká obrovská nestvůra řítí k hladině. Stín, který vrhalo, mu připomínal zatmění. Dokonce i nepříčetná bouře jako by se na okamžik zklidnila.

Pak se letadlo zarylo přídí do vln jako nějaké nebeské těleso vyhnané z oběžné dráhy a přes vytí bouře Abramanov zaslechl praštění namáhaného kovu, po němž následovala rána jako při výbuchu bomby.

Mátožně se ještě chvíli vznášel nad vodou, ale sotva na něj bouře zaútočila s novou silou, dopadl přímo do náruče Jihočínského moře, blíže k Tupolevu 10 a jeho zneklidňujícímu nákladu, než by si přál být.

Něco se roztrhlo, něco se roztříštilo. Celým tělem mu projela bolest. Ach Bože, moje noha! pomyslel si, když jej pohltil pnyní, děsivý příval vody.

* * *

Rock se zhluboka nadechl mořského vzduchu, který páchl fosforem a solí, rozkládajícími se chaluhami a rybími hlavami sušenými na slunci. Loď se pohupovala na zelených a indigových vlnách.

„Už jsme skoro tam,“ pronesl Abramanov.

Rock zvedl hlavu od práce - právě pečlivě čistil armádní pušku M16A1 -a spatřil Abramanova, jak se na palubě tyčí jako hnědý medvěd. Napadlo ho, že to netrvalo dlouho. Ovšem to, co je ještě čeká, jim možná bude připadat jako cesta na druhý konec světa.

Rock žil v Asii tak dlouho, že už v podstatě ani žádný jiný domov neznal. Na ten první si vzpomínal jen matně, vždy se směsicí vzteku a strachu. Ve zlých snech často vídal svého otce, jako obvykle opilého a bez práce.

Tak do toho, říkal mu otec v takových snech. Jenom my dva, mladej, bez tvý matky, co by ti chtěla zachránit ten tvůj špinavej krk. Potom z něj otec stáhl přikrývku a udeřil ho vedle ucha s takovou silou, že Rock bezmála omdlel. Pořád dokola. Noční můra - nebo vzpomínka na minulost?

Rock si vzpomínal na den, kdy se otci skutečně postavil - po letech cvičení po tělocvičnách, po několika měsících v armádě, na první a poslední dovolené, kterou strávil doma. Tehdy ho jediným, podivuhodně rychlým levým hákem poslal k zemi na chodníku před pittsburghským činžákem, kde Rock vyrůstal.

Jeho otec se jenom významně usmál a vyplivl krev. Čekal jsem sakra dlouho, mladej, pravil. Pamatuj, že to, co ‚seš, jsem z tebe udělal já.

Teď, když stál na houpající se palubě jedné z mnoha lodí, které mu říkaly pane, sledoval Rock Rusa, který před ním nejistě přecházel. Když před půl rokem jeden z jeho hlídkových člunů vylovil Abramanova z temných vln, měl nohu na kaši. Ovšem Rock, který měl přístup k tomu nejlepšímu, co se dalo v Jihovýchodní Asii sehnat, přiměl své lidi, aby si dali práci. Přesto však neměl ani vybavení, ani personál, jaký by se dal čekat od takové nemocnice Waltera Reeda. Kosti se podařilo spojit, ale poškození nervů se alespoň v této části světa napravit nedalo. To samozřejmě Abramanovovi neřekl. Ten chlap mu už byl dost vděčný za to, že ho zachránil z rozbouřeného moře. Abramanov, stejně jako spousta jiných lidí s velkými analytickými schopnostmi, trpěl iracionálním strachem. Rock měl za to, že osud tomu tak chtěl, aby se Abramanov tolik bál právě utonutí. Ani žraloky neměl právě v lásce, díky čemuž byl za své včasné zachránění ještě vděčnější.

Rock se postavil k zábradlí vedle Abramanova. Sundal si sluneční brýle a zamžoural, když první řada dešťových mraků zakryla slunce. Světlo nabralo olověný odstín. „Jestli počasí vydrží,“ poznamenal, „dostaneme robota k letadlu během hodiny.“

Zahleděl se do hlubin oceánu a stěží si dokázal představit, že tam dole leží na kraji nepředstavitelné mořské propasti sovětské letadlo. Voda však již temněla, až byla černá jako saze.

Bouře se přiblížila, až když se dostali příliš daleko na moře. Kapitán Rockova hlídkového člunu byl malý Vietnamec, který znal tyhle vody mnohem lépe než leckdo o dvacet let starší. „Až ta bouřka přijde, bude zlá,“ prohlásil svým šišlavým hlasem. „Když se ovšem obrátíme, nastavíme jí bok, a nemyslím, že bych po tom zrovna toužil.“

Rock přikývl. „Dobře, já taky ne. Udržujte tedy pozici a my se dáme do práce.“ Obrátil se k Abramanovovi. „Jak bude robot v tomhle počasí fungovat?“

Aby dokázal svou vděčnost, strávil Abramanov svou několikaměsíční rehabilitaci tím, že budoval podmořského robota, sedm stop dlouhý titanový trup vybavený laserovým naváděním, minipočítači, navigačními systémy, sonarem, dvojitým turbopohonem, článkovanými pažemi s důmyslnými kleštěmi připomínajícími prsty, videokamerami, wolframovými reflektory, záložními lithiovými bateriemi a podobnými vymoženostmi. To vše bylo spojeno s počítačem na palubě lodi pomocí svazku optických kabelů.

Tento složitý výtvor se pro Abramanova zdál být pouhou hračkou. Většinu součástek navíc získal z Rockový nesmírné zásoby zbrojních systémů. Část konstrukce robota využívala specializované manipulační „paže“, které Abramanov postavil pro svou buňku s výkonným neutronovým polem v Arzamasu 16.

„Robot bude v pořádku,“ mínil Abramanov. „Bude šest set stop pod hladinou a vůbec nic neucítí. Spíš budeme mít problémy my, jestli ta bouřka skutečně přijde. Pokud nedokážeme udržet pozici nebo včas robota vyzvednout, může kabel prasknout a my ho ztratíme.“

„Přehoďte ho přes palubu,“ zavelel Rock.

„Ale…“

„Teď, než budou moc velký vlny, aby se vůbec dal spustit.“

Zatímco mluvili, opřely se do nich nepravidelné poryvy deště a mraky poklesly ještě níž. Nyní se valily kolem nich, temné a těhotné vodou. Z dálky to vypadalo, jako by se dmoucí moře pokoušelo spojit s oblohou.

Rock pokynul skupině, která obsluhovala speciální zvedák a elektronická monitorovací zařízení v neprodyšných pouzdrech. Za chvíli se nad bok lodi zvedl velký bílý předmět a spustil se dolů. Robot, jehož se zmocnil silný spodní proud, narazil s dutým žuchnutím do boku lodi. Všichni zadrželi dech. Pak se však uvolnil a klesal stále hloub směrem ke svému osudu.

Abramanov postavil tohoto robota jako čistý list. Měl velké možnosti, ale žádný mozek, který by umožnil jich využít. Právě Abramanov měl vší té oceli, keramice a optickým vláknům vdechnout smysl.

„Polovina sestupu,“ zamumlal Abramanov směrem k Rockovi, když se zachytil otvoru vedoucího do hlavní kajuty pod nimi. Bylo zřejmé, že házení lodi mu nedělá dobře a že je připraven každou chvíli zmizet v bezpečí podpalubí. „Všechno je v pořádku. Houpavý pohyb ustal. Dole je klid.“

Rock šel za kapitánem, aby zkontroloval polohu. I přes zhoršující se počasí si byl kapitán jist, že se mu podaří udržet loď na místě. Rock mu nařídil, aby mu okamžitě hlásil každou změnu.

Když se takto ujistil, obrátil se a postavil se vedle Abramanova, který zatím vylaďoval vysílačku připevněnou u pasu. Potom Abramanov vrhl na Rocka nervózní pohled, nasadil si sluchátka s mikrofonem a zapnul systém.

„Dole je tma. Žádná barva. Zapínám wolframové reflektory.“

„Jste nervózní, Abramanove?“

„Ano. Mám velký strach. Jsme už blízko u cíle.“

„Rozumím vám. Chcete to dostat stejně jako já. Copak chcete, aby to tam zůstalo ležet, než nějaké podmořské zemětřesení poruší schránky?“

„Proboha, jen to ne! To by mělo katastrofální následky.“

„To jste už říkal. Je už robot na převisu?“

„Pořád ještě visím.“

Abramanov měl zvláštní zvyk, kdykoli byl ve spojení s kamerami a pažemi robota: hovořil o něm jako o sobě.

Rock si vytáhl kapuci pláštěnky a vyšel na palubu. Paluba se naklonila a kolem kotníků mu zavířila voda. Pak se loď opět narovnala a voda odtekla pryč.

Vrátil se do kajuty, kde seděl Abramanov ve spojení se sestupujícím robotem. „Kde jsme?“

„Skoro na místě,“ hlásil Abramanov, když zkontroloval obrazovky několika přenosných počítačů. „Dvacet stop od horní hrany převisu.“

„Škoda že jsme ho nemohli spustit blíž, na nižší úrovni, jenže ty výčnělky, co jsme viděli na sonaru, by určitě přetrhly kabel.“ Rock potřásl hlavou. „Ani teď nevíme jistě, jestli se mu podaří dojít až dolů.“

Sprška deště zabušila do oken jako vržené kladivo. Loď se houpala na kotvě. Rock se podíval na kapitána, ale ten měl plnou hlavu svých vlastní povelů a nevšiml si ho.

„Jsem na převisu.“

Rock obrátil pozornost zpátky k Abramanovovi, který znovu kontroloval změť telemetrických údajů pocházejících z čidel robota.

„Jak to vypadá?“

„Klidně. Úplně jinak než tady. Ukážu vám.“

Abramanov zapnul videokameru a seřídil několik prvků. Na dvanáctipalcovém monitoru se objevil dokonalý obraz bezprostředního okolí břidličné skalní římsy šest set stop pod nimi.

Rock, na kterého to proti všemu očekávání zapůsobilo, zašeptal: „Vidím spodek převisu. Jděte dál.“

Obraz se posunul a Rocka se zmocnil pocit, jako by sám kráčel po té úzké skalní římse, pod níž ležely tisíce sáhů vody s takovým tlakem, že by rozmačkaly všechno, co by člověk dokázal vytvořit.

„Jde to až překvapivě snadno,“ hlásil Abramanov. „Není to moc strmé.“

„Podle sonaru se to brzo změní.“

„Ano, ano. Já vím.“

Abramanov se pohroužil do svého podvodního světa. Rock přemítal, jaké to asi je, být takhle dokonale spojen s čidly nějakého stroje. Ta představa se mu moc nelíbila, ale pro vědce Abramanovova typu to musí být úplné blaho.

„Opatrně.“

Rock si všiml, že se obraz mění. Ve světle viděl rýhovanou římsu a tělíska plovoucí ve vodě: kusy planktonu, možná smíšené s úlomky břidlice a živočišných usazenin, které robot při pohybu zvířil. Přes zorné pole přeplavala drobná průsvitná rybka. Nic víc.

„Začíná klesání,“ upozornil ho Abramanov.

Déšť nyní bušil do oken naprosto pravidelně a loďka nadskakovala na sílících vlnách. „Mechanické systémy v pořádku?“ Když Abramanov přikývl, zeptal se: „Klesání pokračuje?“

„Zvyšuje se. Sonar říká, že o půl procenta.“

„To není zlé.“

„Takový rozdíl by mohl lidskému potápěči způsobit vážné potíže. Vidíte?“

Rock viděl. Nepravidelná břidlice se rozpadala v dlouhých, silných tabulích, které uprostřed římsy vytvořily jakousi proláklinu. „Dostane se robot přes tu trhlinu?“

„Bez problémů.“

Rocka se najednou zmocnila jakási podivná lehkost a musel se chytit zábradlí u průlezu. Pak se ve světle znovu objevila břidlicová římsa a nepříjemný pocit zmizel. Všiml si, že i když se převis nyní svažoval stále strměji, byl o něco širší než předtím. Čekal a bouřka na hladině jím pohazovala sem a tam.

„Máme problém.“

Rockovi se sevřel žaludek, a nebylo to jen stále zuřivějším zmítáním lodi. „Jaký?“

„Radši vám to ukážu.“

Obraz na monitoru se posunul a Rocka přepadla nemilá závrať. Pak se obraz ustálil. Spatřil před sebou řadu výstupků, ostrých jako kopí, které se tyčily přímo před robotem.

„Může se přes to robot dostat?“

„Zdá se, že dalších šedesát pět stop římsy je zcela neprůchodných. Za tím je propast.“

Ne, pomyslel si Rock. Jsme tak blízko: nenechám se jen tak zastavit. Musí existovat nějaký způsob.

Jako by mu četl myšlenky, Abramanov pronesl: „Myslím, že vím o jedné možnosti, jak se z té slepé uličky dostat.“

„Mluvte.“

„Když mě pomocí kabelu rozhoupete vedle římsy v úhlu, který vypočítám, dostanu se setrvačností za ten zátaras a zpátky na římsu.“

„Tak to udělejte.“

Abramanov zaváhal. „Je v tom jedno nebezpečí.“

Rockovi se žaludek obracel vzhůru nohama. „Jenom jedno?“

„Pokud mě setrvačnost vynese za ty výčnělky, je možné, že se kabel přetrhne.“

„Když se to stane, přijdeme o robota i o náklad.“

„Ano.“

„Jaká je pravděpodobnost, že se tam dostaneme?“

„Asi tak půl na půl.“

„Jiné možnosti?“

Abramanov si povzdech. „Obávám se, že žádné. Jak jsme viděli, k letadlu se nemůže dostat žádný potápěč, natož aby se vrátil s nákladem. Robot je jediná šance, kterou máme.“

Rock se zhluboka nadechl. „Dejte se do toho.“

Nyní ho Abramanov překvapil. Když na to později vzpomínal, uvědomil si, že v této chvíli si Rusa oblíbil a začal mu důvěřovat. „Výpočty jsou už hotové. Teď je strkám do počítače.“

Kapitán nervózně zatahal Rocka za rukáv. „Co jsou k čertu ty data na obrazovkách?“

„Toho si nevšímejte,“ odbyl ho Rock. „Hlavně dávejte pozor na bouřku a držte nás na tomhle místě.“

„Ale pane…“

Rock zvedl svou pušku. „Jestli se odchýlíme o jediný centimetr, tak vás zastřelím.“ Obrátil se k Abramanovovi. „Jste připraven?“

„Ano.“

„Tak do toho,“ pravil Rock a cítil, jak se mu málem zastavilo srdce, když Abramanov stiskl tlačítko.

Obraz se rozletěl za okraje monitoru. Ve světle zběsile tančil plankton, zatímco na obrazovce se posouval stále větší výřez římsy snímaný robotem, který se řítil do moře nad propastí.

Objevila se tma a s ní opět ten podivný pocit beztíže. Pak se obraz znovu změnil a robot vyletěl kupředu. Světlo se rozptýlilo nad nebezpečně naježenými břidlicovými výčnělky, které zde trčely jako obočí zamračeného mořského boha.

Rychle se blížily a vztyčená kopí vypadala jako namířené zbraně popravčí čety.

Jsme dost daleko? staral se Rock v duchu. Spočítal to Abramanov správně? Ty výčnělky jsou tak blízko, že to vypadá, jako bychom se řítili zrovna na ně. Mezi jejich hroty vířila jakási drobná stvoření zneklidněná neznámým světlem, které však brzy rozehnal proud vody vytlačovaný rychle se pohybujícím robotem.

Žuch!

„Kabel je neporušený.“

Rock, napůl omámený, sevřel prsty Rusovo rameno.

„Jsem na římse,“ hlásil Abramanov.

Obraz na monitoru se na okamžik vytratil a znovu se složil, jak robot pokračoval v sestupu po okraji propasti. Po chvíli se obraz ustálil a Rock poznal, že robot stojí.

„Co se děje?“

Odpovědí mu byl pohled vpřed. Římsa se nyní svažovala skoro svisle dolů. Na druhém konci šachty vyhloubené uvnitř břidlice dopadalo světlo na něco chladného, tvrdého a lesklého, co se skrývalo pod nánosem naplavenin.

„Jsme u cíle.“

Rockovi poskočilo srdce. „Nějaké problémy se slézáním toho komína?“

„Ne.“

Obraz zůstal beze změny.

„Tak co je?“

Abramanov se napůl vymotal z drátů a obrátil se k Rockovi. „Myslím, že v tomto okamžiku bychom měli zvážit možnost upuštění od celého projektu.“

„Proč? Vidíte na schránkách nějaké praskliny? Jsou tam nějaké známky gama radiace?“

„Měřící přístroje neukazují vůbec žádný únik radiace.“

„Tak vás snad hryže svědomí?“

Abramanov si povzdechl. „Nebyl bych člověk, kdyby mě nehryzalo.“

„Tak zkuste být trochu jako já. Já nemám se svědomím potíže. Teď to vaše 114m dostaneme z téhle nebezpečné oblasti. Říkal jsem vám, že zrovna tady bylo loni pořádně silné zemětřesení. A menší je tady skoro každý měsíc.“

„Ano, proto jsme ostatně dnes tady. Jak jsem vám vykládal, 114m bylo vytvořeno masivním opakovaným bombardováním plutonia vysoce energetickým proudem neutronů v inertní argonové atmosféře.

Inertní atmosféra byla nutná částečně proto, že 114m je vysoce energický gama zářič a vystavení jeho působení na jedinou minutu je pro člověka smrtelné.“

Abramanov vysvětlil, že všechny radioaktivní izotopy vysílají tři druhy záření: alfa, nejpomalejší a proto nejsnáze izolovatelne, beta a gama. Paprsky gama se pohybují rychlostí světla a tudíž se nejhůře odrážejí. K zastavení takového záření se obyčejně používají kovy s vysokou hustotou jako olovo nebo ochuzený uran 238. V případě 114m ještě nebylo jisté, jestli budou uranové schránky na omezení smrtící radiace stačit.

„A kromě toho,“ pokračoval Abramanov, „114m je z chemického hlediska mnohem toxičtější než jeho výchozí prvek plutonium, a můžu vám říct rovnou, že manipulace s plutoniem je práce pro vraha. Kontakt s jeho částečkami vdechnutím, strávením nebo prostřednictvím pokožky je pro člověka smrtelný. Argonová atmosféra snižuje oxidaci a povrchovou nestabilitu. Přesto musím zdůraznit, že i při nejpřísnějších bezpečnostních opatřeních mohou částečky 114m proniknout z ochranných obalů, a také to udělají.“

Rock nepohnutě zíral na Rusa. „Kam tím míříte?“

Rus smutně potřásl hlavou. „Jestli vám to musím vysvětlovat ještě dál, tak to už nemá smysl.“ Obrátil se zpátky k měřícím přístrojům. „Dáme se do toho.“

Obraz na monitoru se převrátil a Rock cítil, jak mu žaludek vyletěl až do krku. Robot se ponořil do břidličného komínu a dopadl na nejnižší část římsy.

Leželo zde ruské letadlo, které mu přineslo Abramanova až pod nos.

„Zahajuji průnik do trupu.“

Z robotova plochého trupu se vynořily mechanické paže a jeho jemné prsty začaly zkoumat bok letounu. Chvíli se pilně činily.

Rock čekal a srdce mu bolestivě tlouklo. Ve víru vyvolaném robotovými čepelemi, které pronikaly pancířem, nebylo vidět nic.

„Trup otevřen. Vstupuji dovnitř.“

Robotovy reflektory ozářily jednotlivé části trupu letadla a na monitoru se vynořila změť obrazů.

Rock už to napětí nedokázal dále snášet. „Vidíte je?“

Na obrazovce se zmítalo oslnivě bílé světlo mezi pruhy neproniknutelné temnoty, z nichž se nedalo vyčíst nic. Možná se letadlo při posledních otřesech posunulo a 114m se zřítil do propasti; možná schránky ani nedopadly na dno společně s letadlem; možná… „Náklad zjištěn.“

Rock zamžoural na obrazovku a spatřil matné kovové schránky v robotových článkovaných pažích.

„Ano! Pojď k mamince!“ Rock byl příliš vzrušený na to, aby pociťoval strach. Pokynul posádce připravené rozhodit automatické sítě, které zachytí robota i jeho nezvyklý náklad, sotva se vynoří nad hladinu.

Jenže v té chvíli se obraz rozletěl na kousky a složil se do podoby jakéhosi pomalého volného pádu, když robot, který právě vylezl z trupu, balancoval na okraji římsy. Přitom byl v nebezpečí, že se zřítí do propasti, která se zdála být naprosto bezedná.

„Ty sráči, říkal jsem, abys tu loď držel na místě!“ zaječel Rock na kapitána a zvedl pušku.

„To není bouřkou,“ utrousil Abramanov a zuřivě mačkal tlačítka robotova dálkového ovládání. „Dochází k tektonickému posuvu.“

„Podmořské zemětřesení!“

Obrazy na monitoru se zachvěly a rozprskly se jako jiskry z hořícího polena.

„Na něco jsem narazil! Na trup nebo na skálu. Motory nefungují.“

„Dostaňte ho odtamtud, Abramanove! Teď hned!“

„Nejde to! Nemůžu se hýbat!“ Rus byl celý zpocený. „Zkuste záložní zvedák!“

Rock vyběhl z kajuty ven do bouře. Pokynul posádce, aby se okamžitě postavila k jeřábu, který zvedal robota na palubu. Rock se postavil k ovládání a začal robota vytahovat vzhůru. Snažil se představit si, jak to dole pod ním vypadá. Jak silné je to zemětřesení? Přes clonu deště civěl na ukazatele a beze slov vykřikl, když zachytily hmotnost robota a jí způsobené napětí.

Předal řízení jednomu ze svých lidí a vřítil se zpátky do kabiny.

„Už nás tady dlouho neudržím, pane,“ oznámil mu kapitán.

„Při troše štěstí to nebude třeba.“ Abramanova se Rock zeptal: „Jak to jde?“

„Aspoň jsem už nad tou římsou. Teď už se můžeme jen bát, abychom neztratili ty schránky.“

Rock ovšem věděl, že nic takového se nestane. Zanedlouho bude mít 114m v bezpečí na palubě; brzy poté je i s jeho tvůrcem odveze do pečlivě střeženého bunkru, který Rock pro tento účel vybudoval.

A pak dá Abramanovovi jeho poslední příkaz - nebo ultimátum. Rock byl připraven na vše. Hodlal bez nejmenších výčitek svědomí udělat všechno proto, aby získal tuto vzácnou surovinu a vyrobil z ní něco zcela jedinečného. Podle jeho mínění se 114m podobal makové šťávě, kterou jeho lidé sbírali v Barmě, v Šanských horách. Tato látka měla také mimořádné vlastnosti, ovšem potřebovala řádně zpracovat, aby získala svou jedinečnost - a cenu.

Když se Rock díval na Abramanova, jak sleduje výstup robota a obou ochranných schránek se 114m, věděl, že z tohoto štěpného izotopu musí získat naprosto mimořádný produkt.

Věděl to, protože nekonečně vděčný Abramanov mu prozradil tajemství svého díla: to, že jde o nejsilnější zdroj jaderné energie, jaký si lze vůbec představit. Při představě možných důsledků Rock divže nezačal slintat. Dnešní svět se výrazně lišil od toho, jaký byl před pouhými dvěma lety. Studená válka skončila a Rusko přestalo být tou hrozbou, jakou bývalo. Nastala doba drobných, dynamických národnostních bojů, což znamenalo i vzestup terorismu. Aniž by to tušil, Abramanov mu dal do rukou to nejsilnější, co mohl prodat tomuto novému druhu zákazníků žíznících po zbraních.

Rockovi se v blaženém očekávání sbíhaly sliny. Měl ve své moci tu nejlepší teroristickou zbraň - nesmírně výkonnou a kompaktní. A ještě lépe, měl jediného člověka na světě, který ji dokázal vyrobit.

*******

Kniha druhá

Praporečníci zrady

Zablesklo se -

a mezi stromy

jsem zahlédl vodu.

Masaoka Šiki

5.

Washington-VungTau-Tokio

Když Croaker vstoupil do haly Holiday Inn Central na rohu Rhode Island Avenue a Patnácté ulice, čekala na něj žena ve žvýkačkově růžovém angorském svetru a plisované sukni v barvě podvečerní oblohy. Barva jejích vlasů by se dala popsat jako výrazně černá. Byly naprosto rovné a střižené nakrátko, takže jí končily na úrovni brady. Měla srdčitý obličej a široké sluneční brýle se zrcadlovými skly. Opírala se o recepční pult a pod paží držela tlustou hnědou obálku, kterou mu podala, sotva se přiblížil k pultu.

„Počítám, že jste Samuel Johnson?“ Mluvila hlubokým, chraptivým hlasem, který připomínal spíše předení.

„A vy?“

„Jenom hlas na druhé konci tajné linky.“ Sledovala ho, jak otvírá obálku. „Neměli bychom to dělat někde… na klidnějším místě?“

Zvedl oči. „My? Co tady vlastně děláte?“

Pokrčila rameny. „Zaujalo mě to. Poslední dobou se tak nudím, že celé odpoledne projezdím na kolečkových bruslích.“

„Vážně?“ Přejel pohledem její nohy, které byly dlouhé a krásně tvarované. „A co se stane, když vás někdo potřebuje?“

„Zapípají na mě.“ Usmála se. „Celulární telefon vám otevírá svět.“

Spěšně prolistoval dokumenty. „Co vás tak zaujalo?“

„Říkala jsem si, proč asi po mně chcete, abych vám zjistila auto své vlastní sestry.“

„Vaší sestry?“

„Jo.“ Ukázala prstem. „Ten Nissan 300 se skládací střechou je její. Vesper Arkhamová.“ Napřáhla ruku. „Já se jmenuju Domino.“ Když spatřila výraz jeho obličeje, zasmála se. „Takhle se na mě lidi koukají často. Nic si z toho nedělejte. Můj táta byl blázen do bondovek. Pojmenoval své dcery podle postav z nich.“

„Aspoň, že žádné z vás nedal jméno Pussy.“

„Díky bohu za drobné radosti.“ Vzala ho za loket. „A co kdybyste mě teď pozval na snídani a pověděl mi, co chcete Vesper.“

Tak brzy ráno neměli mnoho na výběr. Vzala ho do restaurace v hotelu Four Seasons v Georgetownu. Bylo to z ruky, ale o to právě šlo. Objednal si pomerančovou šťávu, kávu, vajíčka a slaninu.

Domino požádala o kávu a topinku, obojí černé. „Mám ráda spálené topinky a krvavé maso, nevím proč.“

Když číšník odešel, zeptal se jí: „Co víte o senátorovi Richardovi Dedalovi?“

„O Dedalovi? Co má společného s mou sestrou?“

„Možná nic. To záleží na spoustě věcí.“

Číšník přinesl kávu a pomerančový džus, načež zmizel za pralesem květináčové flóry. Na druhém konci obrovské místnosti proudilo sluneční světlo přes malou zahrádku okny přímo do restaurace. Bylo tu jen málo jiných hostů. Nejblíže k nim seděl tučný obchodník, který se zabýval svým přenosným počítačem, a pokud neměl někde schovaný směrový mikrofon, nemohl je slyšet.

„Po pravdě řečeno jsem s ním nějakou dobu chodila.“ Domino usrkla kávy. „Vlastně to byl úkol. Richie má takový vliv, až si nahoře řekli, že by bylo dobře ho tímhle… neortodoxním způsobem trochu proklepnout. Přece jen jsme neměli možnost ho protřepat nebo tak něco.“ Protřepat znamenalo podrobit zkoušce na detektoru lži. „Bylo to jen pro jeho vlastní dobro.“

„To jistě.“

Domino protáhla obličej. „Nespala jsem s ním, ani nic jinýho.“

„To jsem přece neřekl.“

Odložila šálek. „Ani jste nemusel.“

Přinesli jim jídlo a Croaker ji chvíli mlčky sledoval, jak ukusuje ze své zuhelnatělé topinky drobná sousta. „Nemyslíte, že byste si mohla sundat ty brejle? Z těch skel už na mě jdou mrákoty.“

Domino si je sundala a Croaker spatřil dvojici smaragdových očí rozložených daleko od sebe a stejně velkých, jako byly chrpově modré oči její světlovlasé sestry.

„Mám Richieho ráda,“ pokračovala Domino. „Je chytrý a pohotový. Vůbec neuvažuje jako starý pán.“

Croaker rozřízl žloutek a vytřel jej kouskem slaniny. „Má nějaké nezvyklé přátele?“

„Nezvyklé?“

„Nezvyklé pro senátora Spojených států.“

„Richie má spoustu přátel.“

Richie. Přitom mluvila o jednom z nejmocnějších mužů v Americe. „Patřil k nim i Dominic Goldoni?“

„Ten mafiánský kápo? Jak ho loni zavraždili?“

„Právě ten.“

Domino si otřela prsty do ubrousku. „Myslím, že ano. Vzpomínám si, že jsem se setkala s jeho sestrou. Jak se jenom jmenovala?“

„Marilyn.“

„Ne. Margarite. Dobře se na ni pamatuju. Udělala na mě dojem - vůbec se nepodobala těm italskejm princezničkám, co jsem potkala předtím, jestli víte, co mám na mysli.“

To Croaker dobře věděl. „Takže Margarite se setkala se senátorem. Co spolu dělali?“

Domino zavrtěla hlavou. „Nejdřív vy. Co chcete Vesper?“

Croaker si otřel ústa a napil se kávy. Přitom uvažoval, jak velkou díru mu asi nápoj vypálí do žaludku. „Viděl jsem ji včera v noci. V klubu Moniker’s. Odjela s Margarite v tom černém nissanu se skládací střechou.“

„Kam jely?“

„Nevím.“

„A Richie?“

„Margarite do toho baru dorazila v limuzíně senátora Dedala.“

„Takže sledujete Goldoniho sestru.“

„Ne. Někoho dalšího, kdo byl v Moniker’s.“ Téhle ženě přece nemohl vykládat pravdu. Už do jisté míry důvěřoval Lillehammerovi a dočkal se jen zrady.

Domino obrátila hlavu ke světlu proudícímu okny, zatímco uvažovala o jeho odpovědích. „Moje sestra pracovala pro Leona Waxmana, než zemřel.“

„Já jsem zase pracoval pro Williama Justice Lillehammera.“

„Skutečně? A to jste se nikdy nepotkali? Lillehammer přece dělal pro Waxmana.“

„Jistě. Tatáž agentura. Jenže mě najali v terénu. Do jeho kanceláře jsem nikdy nevkročil. Vlastně jsem ani nevěděl, jestli nějakou má.“

Domino našpulila rty. „Určitě jste ty kódy získal legálně? Nerada bych měla pocit, že jsem podávala zprávy někomu nepovolanýmu.“

„Lillehammer mě najal jako pátrače na volný noze, abych vyšetřil smrt Dominica Goldoniho.“

„A to na tom pořád ještě děláte? Slyšela jsem, že toho Goldoniho zavraždil nějaký pomatený Vietnamec z pomsty - jmenoval se Dědek nebo tak nějak.“

Croaker se musel usmát. „Do Duc, ano. Jenže se nikdy nezjistilo, kdo ho najal. Já osobně si myslím, že to byl Waxman.“

„To by dávalo smysl, když se ukázalo, že Waxman je ve skutečnosti Johnny Leonforte.“

Začínalo být zřejmé, že tahle žena není žádná úřednická slepička.

Croaker se na chvíli zamyslel. „Jak vůbec přišel Dedalus na to, aby si najal Waxmana?“

„Kvůli doporučení.“

„Od koho?“

„To nemám páru.“ Chvíli si ho mlčky prohlížela.“Možná to ví Vesper.“

„Další důvod, proč bych se s ní potřeboval sejít.“

Naklonila se přes stůl. „Koho jste to sledoval u Moniker’s?“

„Obávám se, že to je důvěrná informace.“

Vstala. „V tom případě vám nemohu pomoci s Margaritou a senátorem.“

„Posaďte se. Prosím.“

Neochotně jej poslechla. Začínalo mu docházet, že tahle žena je na něj příliš chytrá. To ho zabolelo. Přitom věděl, že by neměl nic takového cítit. Kdyby měl před sebou muže, považoval by celý jejich rozhovor za zajímavé střetnutí. Uvažoval, jak má pokračovat. Možná nastal čas, aby přišel s trochou pravdy.

„Pravda je, že Lillehammer mě najal, protože se obával, že má v agentuře jednoho nebo několik zrádců. Varoval mě, abych nikomu nevěřil, a zatím se mi to vyplatilo.“

„Potíž je, že pokud chcete v tom svém pátrání pokročit, musíte tu a tam někomu věřit.“

Měla samozřejmě pravdu, ale jemu se to nechtělo přiznat. „Zajímá mě vztah Dominica Goldoniho se senátorem Dedalem. Jak to tak vypadá, je to dost zvláštní na to, aby to stálo za vyšetření.“

„Souhlasím. Ale až se dozvíte, že Dedalus měl na starosti senátní podvýbor zabývající se regulací mezistátní dopravy a konkurzů na stavební projekty, pochopíte, proč se ho Goldoni tak držel.“

„A Margarite v těch stycích pokračuje.“

„Mám ten dojem. Nenapadá mne žádný jiný důvod, proč by se chtěla scházet s Dedalem.“ Hravě se na něj usmála. „Vidíte? Trocha důvěry není tak docela zbytečná věc, co myslíte?“

* * *

Nicholas otevřel oči a před sebou měl bílo. Rychle zamrkal, až mu vyhrkly slzy, a začal si uvědomovat svůj dech: nádech, výdech, nádech, výdech. Všude kolem něj bylo bílo, jako by se bez tíže vznášel uvnitř nějakého mraku. Slyšel, jak jeho srdce buší jako nebeská ki a krev mu prolétá tepnami a žilami jako vítr.

Pronikavý křik racka jej vytrhl ze zamyšlení a uvědomil si, že slyší tiché šumění příboje. Nacházel se tedy blízko moře, možná přímo na břehu. Kde?

„Už jste někdy měl takový ten opakující se sen, ve kterém jste v nějakém domě - v kancelářské budově nebo v soukromém domě, na tom nezáleží. Prostě všude kolem jsou lidé - nevidíte je, ale cítíte jako vši na kůži a víte, že se před nimi musíte schovat. Nevíte proč, jen to, že musíte.“

„Nic takového se mi nezdálo, ne.“

„Tak mně ano - pořád.“

Nicholas poznával hlas Seiko, ale kdo jí odpovídal? Byl to mužský hlas, zřetelný, vzdělaný. Mluvili japonsky.

Ozvalo se tiché cinkání ledu o sklenice. Nicholas si uvědomil, jak má nahé tělo celé zpocené, a uslyšel šustění tenké bavlněné přikrývky, která jej zakrývala od pasu dolů. Pocit, že se vznáší v mraku, pocházel od bílé sítě pro moskytům, která visela přímo nad ním.

„Co se v tom tvém snu děje?“ ptal se mužský hlas.

„Zoufale se snažím, aby mě neviděli. Pobíhám po místnostech a buším do zdí v domnění, že najdu nějaké padací dveře. A pak, těsně předtím, než mne dostihnou, zahnu za roh, natáhnu se po stropě a najdu dvířka.“

„A dostaneš se do bezpečí.“

Tichý šum látky, závan parfému - Nicholas pochopil, že Seiko přechází kolem. „Ne, nakonec mě v té tmavé komůrce stejně najdou.“

„Nejsem žádný expert přes Freuda, ale…“

„Vím, vím, je to sen o zrození. To je jedna možná interpretace.“

„A jaká je tvoje interpretace?“

„Stydím se za to, co dělám.“

Muž se zasmál. „To myslíš vážně?“

„Snad ani ne. Někdo kdysi řekl, že všechny sny jsou beztak jenom nesmysly.“

„V to doufám. Af se snažím jak chci, stud je něco, co mi s tebou vůbec nejde dohromady.“

Nicholas zasténal.

Seiko se nadechla. „Probudil se. Díky bohu.“

„Říkal jsem ti, že to nepotrvá dlouho.“

„Jak jste to mohl vědět?“ Došla k lůžku, na kterém Nicholas ležel. Pohlédla na něj s nezaměnitelným výrazem úlevy se na něj usmála. „Díky bohu,“ opakovala a přejela mu něžně rukou po čele. Sklonila se a přitiskla mu rty na ústa.

„Kde jsem?“ zeptal se Nicholas ochraptěle.

„Dej mu něco k pití, proboha,“ ozval se mužský hlas poněkud dopáleně. „Na líbání bude čas potom.“

Seiko poklekla vedle lůžka a přiložila Nicholasovi k ústům sklenici studené vody. Hltavě se napil.

„Chci vstát,“ zašeptal. Všiml si, že tváří spočívá na rameni Seiko. Bylo chladné jako alabastr.

„Nemyslím, že to je dobrý nápad.“

„Přestaň ho už konečně opečovávat,“ zabručel mužský hlas. Pohyboval se, blížil se k nim. „Zvládne všechno, o čem ti řekne, že to zvládne. Říkal jsem ti to.“

Nicholas spíše ucítil než viděl, jak Seiko zvedá hlavu k neznámému. Byl zvědav, o koho se jedná, ale instinktivně se mu nechtěl podívat do tváře, dokud se nepostaví na nohy.

„Kde to jsme?“ zeptal se, když mu Seiko pomáhala z postele.

„Na tom nezáleží. Jsme tady v naprostém bezpečí.“

Ke svému značnému údivu shledal, že na sobě má jen batikované plavky.

„Jen se na něj podívej,“ vyzýval ji muž. „Všechna ta povrchová škrábnutí a modřiny jsou pryč.“

Měl samozřejmě pravdu. Stejně jako namáhavé tělesné cvičení působí chemické změny v mozku i v těle, mohlo Tau-tau manipulovat s tělesnými chemickými látkami jako endorfiny nebo nukleopeptidy, aby urychlily proces hojení.

Nicholas se postavil na nohy a otočil hlavu. „Kdo sakra jste?“

„Nicholasi Linneare, tohle je Tači Šidare, nový ojabun klanu Jamauči.“

Šidare se uklonil, avšak nikoli příliš hluboko. Nicholas si všiml, že nechce tímto gestem dávat najevo přehnanou úctu.

„Vím, co si myslíš o Jakuze,“ pronesla Seiko. „Ale byla jsem zoufalá. Musela jsem se obrátit na někoho, komu mohu důvěřovat, někoho, kdo nemá žádné postranní úmysly.“

„Jste následník Tomoa Kozóa,“ obrátil se Nicholas k Šidaremu.

Ojabun se zlehka usmál. Byl mladý, možná teprve po třicítce, vysoký, s černýma vraníma očima. Protáhlému obličeji vévodil zřetelný nos s rozšířenými nozdrami, které vypadaly až podivně žensky. Vyzařovala z něj jakási ovládnutá hrozba, jako by byl plně naloženou vysokou pecí pečlivě uzamčenou za železnými dvířky. Nicholas usoudil, že kdokoli by se ta dvířka pokusil otevřít, činil by tak na vlastní nebezpečí.

„Už nyní se mi zdá, jako bych pykal za hříchy svého předchůdce.“ Šidareho výraz naznačoval, že to nemyslí ani trochu vážně.

Nicholasovi připadal jako typický příslušník nové generace Jakuzy - neomalený, arogantní a stejně jistý svou pozicí mimo zákon jako svým školním vzděláním. Z jeho chování a postoje bylo zřejmé, že na rozdíl od Čósy nebo Akinagy nepřišel z ulice, ale z nějaké dobré univerzity, možná dokonce přímo z tokijské Tódai - a jako takový s nimi nemohl sdílet jejich hluboce zakořeněný pocit vyvrženců společnosti.

„Vidím, že jste všemi těmi těžkostmi prošel obdivuhodným způsobem.“

„Nicholasi,“ ozvala se Seiko, „zachránils nás oba, jenom ještě nevím, jak vlastně. Cítila jsem na sobě tvé tělo a potom takové vlhké teplo, jako by mě namočili do vosku. Chvíli jsem nemohla dýchat a nic jsem neviděla. Propadla jsem panice. Snažila jsem se vykroutit, ale pak přišel ten otřes a já myslela, že nás to roztrhá na kousky. Slyšela jsem nějaké vytí, jakoby odněkud z dálky, a pak jsem omdlela.“

Šidare si elegantně vykračoval po naleštěné dlaždicové podlaze velkého pokoje ozářeného sluncem. Měl na sobě pěkný bílý lněný oblek, podle italské módy hodně volný. Nicholasovi dělalo stále větší potíže ho ignorovat.

„Použil jsem Tau-tau,“ vysvětloval Nicholas tiše, „vyslal jsem své ki, aby vytvořilo…“

„Nějaký štít.“

„Ne tak docela. Představ si spíš, jak vypadá aerodynamický trup letadla nebo auta. Síla větru má po něm sklouznout. A teď si představ nás jako nějaký takový prostředek. S tlakovou vlnou výbuchu jsem provedl něco podobného.“

Šidare stál blízko u nich a jeho lesklá černá očka se zabodávala přímo do Nicholase. Nebylo v nich nic - ani náznak nějakého citu nebo snad úmyslu. Naklonil hlavu na stranu. „Slyšel jsem, Linnear-san, že se zabýváte aikidem,“ pronesl starým formálním způsobem. „Povězte mi, znáte džiju waza?“

„Tači…“

„To je v pořádku, Seiko-san,“ přerušil ji Nicholas. „Ojabun promluvil a zvolil si svou cestu.“

Seiko však nechtěla, aby její varování zůstalo oslyšeno. „Na tomhle jsme se nedohodli, Tači. Prosím vás, abyste se nevytahoval. Ne tady a ne teď.“

„Prosím, Seiko, uklidni se.“

Nicholas se na Šidareho díval se zvýšeným zájmem. Podařilo se mu Seiko umlčet jedinou větou. Bála se ho kvůli jeho postavení jednoho ze tří ojabunů Kaišóovy rady, nebo jej pouze ctila a obdivovala?

„Lituji, že tu nemám žádné gi ani hakamu, abych vám mohl nabídnout tradiční oděv pro aikido, ale vaše plavky postačí.“ Šidare pokynul rukou s dlouhými prsty. „Půjdeme ven na písek?“

„Třiatřicet hodin spal a uzdravoval se.“ Hlas Seiko zněl spíše vyčítavě než prosebně. „Co to s vámi je?“

Šidare po ní hodil pohledem. „Říkal jsem, abys mlčela.“

Vyšli ven, do světla rudého slunce, které se sklánělo těsně nad obzorem. Odpolední větřík si pohrával s palmami a osvěžoval vlhký vzduch. Obloha měla právě ten žlutomodrý nádech, který si Nicholas spojoval s Vietnamem. Na dlouhé bílé pláži se rozlévaly modrozelené vlny. Pokusil se vypočítat si, kde asi mohou být. Na úvahy však neměl mnoho času, protože Šidare se vyřítil vpřed a zaútočil nebezpečně vyhlížejícím mune-cuki, nízko vedeným úderem do podbříšku, který Nicholas jen stěží vykryl.

Nicholas dopadl na zem a Šidare se opřel do jeho pravého zápěstí, zkroutil je a využívaje Nicholasovy vlastní setrvačnosti, přehodil jej přes sebe. Nicholas ucítil bolest, ale uvítal ji jako prostředek k probuzení. Spal příliš dlouho: silná projekce tandžianské energie, která jej i Seiko uchránila před hlavním náporem výbuchu malé protipěchotní miny, jej téměř dokonale vyčerpala. Bylo dobré, připadat si zase naživu.

Překulil se a vyhnul se kopu, který by jej jinak zasáhl do žeber. Zkřížil kotníky, ale Šidare už mezitím uskočil.

Zdánlivě stejným pohybem uchopil ojabun do obou rukou Nicholasovo pravé zápěstí. Nicholas, který stále ještě nenabyl rovnováhu, zariskoval a zahájil tenkan - otočil se na pravé noze, levou odtáhl dozadu a přenesl tlak na spodní část zad a na stehna, čímž ulevil pažím. Když se pak obrátil doleva a dozadu, byl už Šidare odkrytý a zranitelný. Nicholas dokončil obrat a v cugi aši se dostal přímo před ojabunovo tělo, načež mu proklouzl pod napřaženýma rukama. Poklekl na pravé koleno, mávl zápěstím a přehodil si Šidareho přes sebe. Na vrcholku oblouku vystřelila Nicholasova levá pěst vzhůru a zabořila se do Šidareho pravého boku těsně nad ledvinou.

Zaslechl, jak ojabun překvapeně zasténal bolestí, ještě než dopadl na písek a odskočil stranou. Nicholas vstal, ale to už byl na nohou i Šidare, jemuž bolestivá grimasa zmizela z tváře s udivující rychlostí. Vrhl se po Nicholasovi, přičemž za sebou táhl pravou nohu a rameno měl o něco níže, jako by v něm ztratil cit.

Byl už hodně blízko, když švihl pravačkou a ohnal se po Nicholasovi miniaturní naginatou. Toto krátké zakřivené ostří, které se ojabunovi podařilo ukrýt v záhybech volného italského obleku, mělo Nicholasovi rozdrtit předloktí.

Nicholas už neměl na vybranou. Otevřel své tandžianské oko, vyslal svého ducha kupředu a způsobil, že ojabunova ruka zaváhala na dostatečně dlouhou dobu, aby Nicholas mohl nečekaný úder odvrátit tegatanou. Použil vnější hranu natažených prstů jako meč a sekl jím Šidareho do spodní strany zápěstí.

Šidare s udiveným výrazem ustoupil o krok. Jeho zbraň dopadla na zem a jeho černá vraní očka se zabodla do Nicholase. Pak se zdálo, jako by se osa zeměkoule pohnula, barvy se rozpily jako neónový nápis v dešti a prostor kolem nich potemněl, jako by nečekaně nastala noc.

Nicholas nevěřícně sledoval, jak se bezvýrazný kamenný povrch Šidareho očí rozestupuje. Měl pocit, jako by padal někam dolů. Když se pak vznášel v jejich hlubinách, spatřil onu barvu-nebarvu, která byla nositelkou oné udivující podoby. Poté ucítil projekci Šidareho psychiky a za okamžik se již jejich tandžianské duše setkaly v prostoru mezi nimi, aby si věnovaly obezřetný pozdrav, který nikdo jiný nemohl vidět. Bylo to poprvé po mnoha letech, kdy Nicholas narazil na jiného skutečného tandžiana. Bylo jich tak málo, že po smrti Kansacua, svého učitele tandžianských věd, marně hledal jinou podobně cvičenou mysl. To, že ji našel právě zde a nyní, na takto nečekaném místě, jej na jedné straně naplňovalo radostí a na druhé hluboce zneklidňovalo.

Nicholas viděl, jak Šidare zvedá ruku a drží napřaženou naginatu mezi nimi. Sám natáhl paži a opatrně vzal druhý konec zbraně do prstů. Naginatu kdysi používali potulní kněží, kteří se potřebovali bránit proti lupičům a jiným zločincům. Nyní kovanou ocelí proudila tandžianská energie stejně jako před staletími ki - životní síla - buddhistických mnichů.

Šidare se znenadání hluboko a formálně uklonil. „Tomoo Kozó byl hlupák,“ pronesl úsečným způsobem, který neposkytoval žádný prostor pro přerušování nebo námitky. „Tím, že jsi ho zabil, jsi nám všem prokázal velkou službu, a já osobně jsem tvým dlužníkem.“

Seiko zmateně přejížděla zúženýma očima ze Šidareho na Nicholase a zase zpátky. Ještě před chvílí byli tito dva muži odhodlanými soupeři. Teď tu nehybně stáli a všechno zuřivé napětí souboje z nich náhle vyprchalo. Nicholas jistě otevřel to své tandžianské oko, tím si byla jistá. Ale co se stalo pak? Cožpak nepoužil svou psychickou energii k tomu, aby Tačiho porazil? Neviděla zde však žádné známky vítězství ani porážky, pouze dva muže, kteří se přibližovali jeden k druhému.

Seiko se letmo dotkla Nicholasovy paže, jako by se jí v přítomnosti mladého ojabuna zmocnil ostych. „Třikrát tě smrt minula o vlásek, Nicholasi. Čtyřka je nešťastné číslo. V čínštině znamená totéž co smrt.“

Nicholas se podíval přes Šidareho na Seiko. „Nemůže nám pomoci tvůj otec?“

„Obávám se, že to nepřichází v úvahu.“ Šidare ukázal rukou. „Pojdme se projít po pláži.“

Kráčeli po bílém písku směrem k želvovinově zbarvenému příboji. Vzduch byl prosycen pachem soli a fosforu a Nicholas viděl v dálce na moři rybářské lodě.

„Pokud vás zajímá, kde jsme, tak tohle je část Vung Tau, Zálivu člunů.“ Šidare ukázal rukou. „Jsme asi tak dvě hodiny rychlým autem na jihovýchod od Saigonu. Tyhle končiny Vietnamu jsou dost kosmopolitní. Portugalské lodi tady obchodovaly už v patnáctém století, kdy měl Le Thanh Tong plné ruce s rozbíjením čampského království. Po celá desetiletí potom sem cizinci ve Vietnamu jezdili, aby si odpočinuli.“ Ukázal za ně na vilu se štukovou omítkou obloženou kachlemi. „Můj dům postavili v roce 1930. Před rokem mi otec Seiko zařídil, aby ho rekonstruovali.“

Nicholas, který uvažoval, kolik toho o Seiko ještě neví, se zeptal: „Jak dobře znáš jejího otce?“

Šidare zabručel. „Nikdo ho moc dobře nezná. Myslím, že si to tak přeje on sám. Je jako jeden z těch starých místních králů, nebo spíš jako socha nějakého krále, tak vzdálený tomu, co považujeme za normální lidskou existenci, že je těžké vůbec najít nějaký způsob, jak se s ním spojit.“

Nicholas se obrátil k Seiko. „Proč nám nepomůže?“

„Protože jsme se navzájem odcizili.“ Na tváři Seiko se objevil výraz, jaký u ní Nicholas ještě nikdy neviděl. „Nikdy se nedokázal smířit s mou… emancipovaností. Co se mě týče, měla jsem se podle něj dávno vdát, mít dvě děti a další na cestě. ‚Kde mám vnuka?‘ křičel na mě pokaždé. ‚Zničilas mou budoucnost!‘“

Odvrátila se od Nicholase a zadívala se na větrnou pláň Jihočínského moře; od vlasů se jí odráželo světlo zapadajícího slunce. „To bylo samozřejmě před časem, ještě když jsme spolu mluvili. Teď se znovu oženil a jeho jednadvacetiletá žena mu dala dva pěkné syny, o nichž nepochybně věří, že budou plodní a rozmnoží jeho rod. Tak bude jeho budoucnost zachráněna.“

„To s tebou ani nechce mluvit?“

Seiko zavrtěla hlavou. „To, jak žiju, považuje za svou osobní urážku. Pokud se ho týče, nemá dceru.“

Nicholas pohlédl přes její hlavu na Tačiho Šidareho. Tači pokrčil rameny, jako by tím chtěl říci: „Ano, je to smutné, ale taková už je její karma. Co s tím můžeme dělat?“

„Po tomhle třetím útoku na tebe mě Seiko požádala o pomoc.“ Tači se vyznačoval lehkým evropským vystupováním, které začínal používat rostoucí počet mladých Japonců. Automaticky tak vypadal zkušeněji, ovšem zároveň se zdálo, jako by tolik nevycházel z oněch základních ohledů, tolik typických pro jeho rodnou zemi. Když Nicholas hleděl na budoucnost zašifrovanou v osobě tohoto muže, přemítal, jaké výhody asi takový kompromis přinese Japoncům a okolnímu světu.

„Dobře. Jakto vypadá, potřebuji všechnu pomoc, jakou se mi podaří sehnat,“ přisvědčil Nicholas. „Zatím všechno, co jsem se dověděl, ukazuje na místo známé pod názvem Plovoucí město.“

Tači přikývl. „Slyšel jsem o něm, ale stejně jako Seiko neznám nikoho, kdo by se tam dostal a vyvázl životem. I horské kmeny se toho místa bojí. Všechen obchod probíhá přes prostředníky.“

„Jako byla ta Bay, co ji vrchní inspektor Van Kiet zastřelil.“

„Zřejmě.“

„Myslím, že bychom si s Van Kietem měli promluvit.“ Nicholas cítil, jak se mu přes bosé nohy a kotníky přelévá zpěněný příboj, a jeho měkký chlad jej příjemně osvěžil. „Seiko, na vás dá. Můžete s ním sjednat schůzku?“

„Můžu se o to pokusit, ale Van Kiet mnou pohrdá - nejspíš proto, že jsem žena, která dělá něco, co on sám považuje za mužskou práci.“

„Lepší bude, když se s ním spojím já,“ nadhodil Tači s úsměvem. „Až s ním skončím, bude si s tebou chtít promluvit.“

* * *

Stalo se to uprostřed noci, kdy i prodavači ryb z trhu Cukidži ještě spali. Upřímně řečeno, Naohiro Ušiba se ponořil do takových hlubin cynismu, který byl vedlejším produktem jeho nemoci, že přestal věřit, že by policie byla schopná tak odvážného kousku.

Ušiba znal Jošinoriho po většinu své dospělosti. Jošinori, přezdívaný „ministerský meč“, měl slovo při nastolení - a v několika případech i při svržení - posledních osmi ministerských předsedů.

To, že byl již zřejmě nějakou dobu předmětem vyšetřování, na jehož základě byl nyní zatčen, hodně vypovídalo o tom, jak se Japonsko změnilo, takže ani ta nejmocnější postava Liberálně demokratické strany nestála mimo dosah tokijské prokuratury.

Ušiba reagoval na telefonát Tanaky Gina, tokijského prokurátora, s nímž spolupracoval při likvidaci skandálů v některých odvětvích investic a obchodu.

„Zadrželi jsme Jošinoriho,“ prohlásil Tanaka Gin svým typickým lakonickým stylem.

Ušibovi se rozbušilo srdce. Takový postup mohl pořádně otřást jak Liberálně demokratickou stranou, tak celou japonskou politikou. „Z čeho je obžalován?“

„Daňové úniky, převody financí na tajné politické účty pod jeho správou, platby podnikům podezřelým ze spojení s Jakuzou, zřejmě za prokázané služby nebo laskavosti.“

Ušiba byl tak zaražený, že jej chvíli nenapadlo, co na to má odpovědět. Nešokovala ho ani tak všechna ta odhalení, jako spíše to, že Jošinori byl při takových transakcích přistižen.

„Možná není správné, abych vám to říkal, ale tohle není žádné plácnutí do vody,“ pokračoval Tanaka Gin. „Máme na Jošinoriho nenapadnutelné důkazy. Víte, co to znamená: další vyšetřování, které se rozšíří i na další osoby. Dokážu si představit, že pravicové frakce LDS se budou snažit ze všech sil, aby se od něj distancovaly, protože kdo ví, kam tohle pátrání ještě povede? To, že se prohlásí za jediného garanta demokracie a tržního hospodářství, jim už dneska nepomůže tak, jako v minulosti. Tuhle nepříjemnost nemohou jen tak zamést pod stůl, jak se jim to povedlo v případě afér Recruit a Lockheed.“

„Jošinoriho jste už vyšetřovali dlouho.“ Nebyla to výčitka, pouhé konstatování faktu.

„V rámci své pravomoci provádím řadu vyšetřování. To přece víte.“

Ušiba usilovně přemýšlel. Tanaka Gin nebyl z těch, kdo by jen tak beze všeho porušovali pevná pravidla vlastního světa, který se zdál být vybudován z dvakrát kalené oceli. Vyšetřování Jošinoriho držel pod pokličkou tak dlouho, dokud nenastal čas, aby s tím něco podnikl. Teď říkal Ušibovi podstatně více, než potřeboval vědět. Za jakým účelem si takhle připravoval půdu?

„Tohle je něco víc, než obyčejný zdvořilostní telefonát,“ pronesl Tanaka Gin. „Jošinori chce s vámi mluvit. Jste přece staří přátelé, nebo ne?“ Ušiba se rychle vzpamatoval a varovný tón Ginova hlasu mu tím pádem neunikl. Během posledních měsíců strávil s tímto mužem dost času na to, aby věděl, že v rámci svého dogmatického myšlení je nesmírně chytrý, a navíc je naprosto neúplatný. Zkrátka a dobře, pro svou práci se až obdivuhodně hodil.

„Ano,“ připustil Ušiba. „Chodil do jedné třídy s mým starším bratrem. Je pro mne něco jako strýc.“

„Jednou půjčil vašemu bratrovi peníze, že ano?“

„Jistě. Byla to osobní laskavost. Podnik mého bratra zkrachoval a zůstala po něm spousta dluhů. Jošinori ho postavil zase na nohy. Bratr tu půjčku během dvou let splatil, ale Jošinori odmítl jakékoli úroky. Bratr mu tedy místo toho koupil auto.“

„To také víme,“ pravil Tanaka Gin beze stopy ironie. „Vyzvednu vás osobně za dvacet minut. Bude to stačit?“

„Jistě.“

Nastalo ticho a Ušiba se právě chystal zavěsit, když Tanaka Gin dodal: „Je pravděpodobné, že obvinění budou vážná. Právě jsme v Jošinoriho domě objevili zlaté pruty a diamanty za více než sto milionů dolarů.“

Oba muži mlčky projížděli deštěm zmáčenými tokijskými ulicemi. Ve stružkách se leskla světla neónů. Obrovské reklamní panely zvoucí do stánků píle a konzumu osaměle pomrkávaly. Bez davů, které by je vnímaly, postrádaly jakýkoli smysl.

Ušiba se choulil vedle Tanaky Gina. Byla mu zima a žaludek ho pálil, jako by se napil elektrolytu. Před odchodem z bytu spolkl dvě tabletky, ale bolest se tím nijak nezmírnila. Moc je skutečně prchavá, uvažoval s pohledem upřeným na temný profil Tanaky Gina. Kdysi by lidé Jošinoriho formátu mohli takové policejní vyšetřování odbýt mávnutím ruky. Dnes už ne. Hrabivost vedla i ty nejvlivnější lidi k tomu, že přestali být opatrní, a skandály, které se posléze provalily, se dostaly do všech médií a pronikly i na veřejnost. Celý národ teď prostestoval proti hrabivosti a korupci, které ani pořádně nerozuměl. Policie a prokurátoři měli tím pádem lid na své straně a vážky moci se nakláněly v jejich prospěch. Když Ušiba seděl takto blízko jedné z mnoha rukou zákona, věděl, že jeho povinností je zachovat tajemství Godaišu.

Tanaka Gin zastavil na příjezdové cestě ke svému úřadu a chvíli zůstal sedět se zapnutým motorem. Kolem nebylo ani živáčka. Čas odměřovalo jen pleskání a cvakání stěračů.

Tanaka Gin si odkašlal. „Rozhodl jsem se, že budu riskovat a požádám vás o nemožné.“ Pohlédl Ušibovi do očí. „Při obžalobě Jošinoriho potřebuji vaši pomoc. Poskytnete mi ji?“

Ušiba neodpovídal; nedokázal ani souvisle uvažovat.

„Vím, co je pro vás důležité.“ Úzký, temný obličej Tanaky Gina vypadal v odraženém světle od předního skla jako rýhovaný. „Světlo, forma, poezie. Čest.“ Jeho hlas znenadání změkl. „V životě každého člověka přijde čas, kdy jsou některé priority vyšší než ostatní.“

Ušibovi se na okamžik zastavilo srdce. „To je pravda. Stáří se stane společníkem člověka, aniž by věděl, jak se vůbec dostalo do jeho domu.“

„Stáří a nemoc skosí i ty nejsilnější cedry v lese. Ale ještě předtím mění lidské vnímání.“ Tanaka Gin poposedl. „Možná se ptáte, jak něco takového může vědět člověk, který je tak mladý jako já. Můj otec zemřel na rakovinu plic. Možná to bylo tím, že žil celý život na předměstí Nagasaki, možná na tom mělo vinu znečištěné prostředí naší moderní doby. Každopádně jsem s ním před koncem nějakou dobu byl a zjistil jsem, jak ho jeho nemoc změnila. Jeho mysl, která se konečně vymanila z okovů času a smrtelnosti, byla mnohem pronikavější a strukturovaná tak, jako nikdy předtím. Alespoň pro mne se z něj stal úplně jiný člověk.“

Ušiba nedokázal své srdce utišit. Všechny tyhle nepřímé řeči o nemocech, proměnách a smrti měly svůj účel. Tanaka Gin tedy věděl, že nemá žádný prasklý vřed, ale rakovinu žaludku. Zatraceně, ten prokurátor byl skutečně až moc chytrý. Věděl snad i o pravé povaze přátelství mezi Ušibou a Jošinorim? Ušiba se v duchu otřásl.

Tanaka Gin neuhnul pohledem ani na okamžik. „Jak jsem říkal, vím, co je pro vás důležité.“ Sevřel volant svýma silnýma, žilnatýma a mozolnatýma rukama. Byly to skvostné nástroje, stejně jako ruce vynikajícího pianisty nebo chirurga. „Jošinori zradil důvěru těch, kteří mu věřili nejvíce. Pomůžete mi s jeho obžalobou?“

Ušiba pohlédl Tanakovi Ginovi do očí a spatřil v nich mnohem víc, než kolik mu bylo kdy předtím dovoleno spatřit. Otevřel ústa, aby promluvil, ale jaký by to vlastně mělo smysl? Oba muži už věděli, jak bude znít odpověď.

V budově jej Tanaka Gin zavedl do dlouhé, matně osvětlené chodby hlídané dvěma muži v oblecích, kteří Tanaku Gina evidentně znali, ale přesto jej požádali o průkaz.

Vyjeli výtahem do šestého patra, kde se musel Tanaka Gin znovu prokázat průkazem. Ušibovo jméno ani úřad neuváděl a nikdo se ho na ně neptal. Vydali se další anonymní chodbou, až se zastavili před dřevěnými dveřmi natřenými ohavným odstínem zelené.

„Mohu vám dát pětačtyřicet minut. Ne víc.“ Tanaka Gin rychlým krokem odešel a zmizel za rohem chodby.

Ušiba se rozhlédl, jako by se bál, že jej někdo potají pozoruje. Pak se zhluboka nadechl, zmáčkl kliku a vstoupil.

Jošinori seděl za naleštěným dřevěným stolem. Když Ušiba vstoupil, vstal a na vrásčité tváři se mu objevil letmý úsměv.

„Příteli.“

„Ministerský meč“ skutečně vypadal na svých osmasedmdesát let. Tvář měl popelavou a šaty zmačkané, jako by jej donutili, aby se oblékal ve spěchu. Místnost páchla kouřem a Ušiba si vedle velkého mosazného popelníku plného špačků povšiml balíčku cigaret a těžkého zlatého zapalovače.

Místnost vypadala spíše jako schůzovní sál než jako cela předběžného zadržení, a možná, že jím skutečně byla. Kolem stolu stálo dvanáct stejných židlí. U stěn byly vidět dvě komody, na nichž ležely podnosy s čajem a ledovou vodou, šálky a sklenicemi. Pokoj neměl žádná okna a působil mrazivě.

„Řekli mi, že mne chcete vidět.“

„Došlo k nejhoršímu, Ušiba-san.“

Jošinori se svezl na židli. Vytáhl cigaretu a zapálil si ji. Všudypřítomný kouř už nyní dráždil Ušibu, který zamířil ke komodě a nalil si sklenici vody.

„Zkusil jsem všechny možnosti, které mi ještě zbyly,“ pronesl Jošinori, „jenže dnes už je jiná doba. LDS už není tím, co kdysi - pevnost rozumu proti komunistům a socialistům. Zdá se, že smysl naší existence vymizel. Kdysi byla LDS jedinou volbou pro ty, kdo zastávali tržní hospodářství. Před devětatřiceti lety jsme se dostali k moci jako ochránci lidu, kteří měli zajistit jejich svobodu a prosperitu - pro dobro Japonska! Teď se to všude hemží politickými frakcemi, napravo i nalevo. Voliči mají na vybranou z mnoha možností, ale je to tak dobře? Pochybuji. Z politického hlediska teď může Japonsko dopadnout jako Itálie: stane se kolotočem slabých stran, které se budou snažit o navázání koalic a nastolení většinové vlády.“

Potřásl šedivou hlavou jako raněné zvíře. „Všude kolem sebe vidím hořkost. A samozřejmě, tu strašnou bestii závisti. Nezdá se mi, že tentokrát Tanakovi Ginovi uniknu.“

„Nevzdávejte se naděje tak snadno.“

Jošinori mu věnoval kyselý úsměv. „Mám-li nalehnout na meč, chci tak učinit s čistým srdcem.“

Ušiba vzal svou sklenici a posadil se poblíž Jošinoriho. V případě potřeby dokázaly starcovy vodnaté oči dosud zářit energií a nyní, když si Jošinori prohrábl rozcuchané vlasy rukama, začala se zpod prázdného výrazu tygra v zimě prodírat podoba muže, jímž byl před pouhými deseti lety.

„Teď, když LDS ztratila většinu, tady lidé čekají politickou revoluci, ale já vím, kde je pravda,“ pronesl Jošinori. „Všichni ti reformátoři vyšli z našich řad. Sáli mateřské mléko.monetární politiky‘, zúčastnili se vlády založené na úplatcích. Neznají nic jiného. Nejsem tak naivní, abych věřil, že lidé - a politici zvlášť - se mohou takhle změnit mrknutím oka.“

Jošinori se na chvíli odmlčel. Nakonec se zhluboka nadechl. „I já jsem dělal některé pochybné věci,“ přiznal ochraptěle a sotva slyšitelně. „Spáchal jsem něco, co různí lidé považují za neomluvitelné hříchy. Třeba to, že jsem se rozešel s vámi.“ Zamyšleně zatáhl z cigarety a syčivě vyfoukl kouř. „Když tady po dlouhém a plném životě sedím o samotě, mám čas na přemýšlení. Třeba taková láska. Složitý cit, občas prodchnutý něhou, pocitem viny i nezvládnutým chtíčem. Jaká je však druhá, odvrácená strana lásky? Co se stane, když je láska něčím otrávena, uražena? Mám teď dojem, že čím silněji člověk miluje, tím větší je jeho schopnost nenávidět. Nestalo se přesně totéž nám?“

Jošinori znovu zatáhl z cigarety a její hořící konec byl na okamžik nejjasnějším světlem v místnosti. Když se žhoucí uhlík změnil v šedivý popel, Jošinori pokračoval: „Nejde o to, zda jsme jeden druhého nenáviděli, vidte, Ušiba-san, ale o to, jak hluboce jsme se začali nenávidět.“ Zamáčkl cigaretu a zapálil si další. „Smutný konec pro strýce a jeho synovce, nemyslíte? Nikdy jsem vám neodpustil, že jste mě nepodpořil, že jste mi neodevzdal svůj díl… a vy?“ Pokrčil útlými rameny. „Mohu jen spekulovat, ale protože vás znám, vím, že jste nesouhlasil s mými metodami. Nepochybně jste je nazýval korupcí, stejně jako Tanaka Gin.“ Usmál se; nebyl to nelaskavý úsměv. „V mnoha ohledech jste si vy dva podobní. Je to vlastně dost zvláštní. Když na mne uvalil vazbu, vzpomněl jsem si na vás a pochopil jsem, co musím udělat.“

Chvíli mlčky pokuřoval a zřejmě si srovnával myšlenky. Ušiba vstal a nalil si další vodu. Když stál zády k Jošinorimu, stařec pravil: „Ze všech těch pochybných skutků nebo domnělých hříchů, které jsem spáchal, lituji jenom jediného. Je to něco, co jsem udělal teprve před několika dny; udělal jsem to proti svému zdravému úsudku, jenom z nenávisti vůči vám.“

Ušiba odložil sklenici a otočil se.

„Jak jsem říkal, chci, abych měl srdce čisté, až přijde konec. Musím se zbavit toho jedu nenávisti. Dnes večer jsem odpustil sám sobě, že jsem vás nenáviděl, ale vím, že to není vše, co se ode mne očekává. Z tohoto jediného skutku se vám musím vyznat.“

„Abych vám mohl odpustit?“

Jošinori se nyní opravdu usmál. „To od vás nikdo nežádá, synovče. Jenom chci, abyste mě vyslechl. Před několika dny za mnou přišel Akira Čósa. Už hodně let jsme spolu obchodovali. To vás nikdy nenapadlo, co, Daidžine? No, na tom nezáleží. Čósa a já jsme partneři v několika hernách, pojišťovacích a stavebních společnostech. Vydělávali jsme společně, takže když ode mne požadoval laskavost, byl jsem vždycky nakloněn mu ji prokázat. Pochopitelně věděl o našem vzájemném nepřátelství a využil ho. Tvrdil, že chce použít jistého muže, aby se dostal k Achillově patě svého nepřítele. Připadá vám to povědomé?“

„Ano,“ souhlasil Ušiba, který si vzpomněl na Čósův slib, že zničí Nicholase Linneara.

„Říkal, že vy jste proti tomu plánu. Je to pravda?“

„Je.“

Jošinorimu začaly slzet oči, zřejmě z té spousty páchnoucího kouře. „Proto jsem mu také onu laskavost prokázal. Dovolil jsem mu, aby s využitím mého vlivu přesvědčil nově jmenovaného ojabuna klanu Jamauči, Tačiho Šidareho, aby se nechal takto použít.“

*******

6.

Vung Tau - Washington

Kostra byla obrovská, Nicholas odhadoval, že má přes třináct stop. Od skleněné vitríny, v níž byla uložena, se odrážely plameny a vyvolávaly na žeberních kostech hru podivných stínů a prodloužených prstů světla.

„Tuhle chytili roku 1868,“ vysvětloval Tači. „Všechny velryby tady v Lang Ca Ongu mají zvláštní význam.“ Lang Ca Ong, Velrybí chrám, byl postaven roku 1911 a všechny ty vitríny s kostrami kytovců mu dodávaly značně nebuddhistický nádech. Velrybí kult, jemuž byl Lang Ca Ong zasvěcen, převzali Vietnamci od Čampů, jednoho z primitivních národů, které si při zakládání svého vlastního národa podmanili.

„Velryby měly po celá staletí v místních pověstech úlohu zachránců.“ Tači přiložil dlaň na skleněnou vitrínu. „U rybářského národa to ani není překvapivé.“

Na obloze žhnuly hvězdy a banánově zbarvený měsíc po ní plul jako loďka s vytaženou plachtou směřující ke stínům vrhaným příznačnými kostrami těchto obrovských stvoření.

„Kdy Van Kiet říkal, že se s námi sejde?“

Tači pohlédl na Nicholase. „Jen trpělivost. Přišli jsme sem dřív z několika důvodů. Chtěl jsem, aby sis tohle místo prohlédl, protože ve Vietnamu druhé takové nenajdeš. Také jsem chtěl, abychom se s místem setkání sžili. Není to tím, že bych vrchnímu inspektorovi nevěřil - prostě nevěřím žádnému Vietnamci. Myslím, že se naučili lhát úplně každému - včetně sobě samým.“

Procházeli se po chrámových pozemcích. Ve společnosti obrovitých velrybích těl Nicholas cítil prostorovou harmonii života. Velcí mořští savci tak poskytovali jakýsi rámec, v němž se hvězdy i měsíc zdály být méně vzdálené než jinde.

„Z toho, co vím o Jakuze, mi připadá nezvyklé, aby se někdo tak mladý stal ojabunem.“

Tači se usmál. „Ano, jistě, víš toho o Jakuze mnohem víc, než by si mnozí moji kolegové ojabunové mysleli.“

Nicholas se zastavil ve stínu zvířete. Tvář měl pruhovanou od stínů vrhaných zakřivenými kostmi, vybělenými časem a živly. Nehodlal se nechat tak snadno odbýt. „Vím, že teď patříš ke Kaišóově radě.“

„Pravda. Ty jsi přísahal, že budeš chránit Mikia Okamiho. Jenže Okami je možná už po smrti. Někteří členové jeho rady by z toho jistě měli radost, protože jeden z nich jeho zavraždění zosnoval. Přinejmenším se bývalý Kaišó skrývá na neznámém místě.“

„To už byl zbaven titulu?“

„Podle mých omezených znalostí současného stavu rady tomu všechno nasvědčuje.“

Tato odpověď Nicholase zaujala. „Nemluvíš, jako bys mezi ně patřil.“

„Proč bych měl? Jenom proto, že jsem zdědil místo Tomoa Kozóa? Ještě nemám jeho vliv, i když na tom pracuji.“ Tači vzhlédl vzhůru ke hvězdám. „Mám takovou teorii: myslím, že mne jako Kozóova nástupce vybrali právě proto, že jsem mladý a nemám ještě takový vliv jako Akira Čósa nebo Tecuo Akinaga. Co lepšího by si mohli přát? Potřebuji pomoc a oni mi ji rádi poskytnou, protože vědí, že jakmile jim budu za něco zavázán, budou mne mít v hrsti. Domnívají se, že se jim tak podařilo v podstatě potlačit veškerou moc klanu Jamauči.“

„Vidím to tak, že máš jiné plány.“

„To mám.“

Prošli chrámem a posadili se na okraji malé kamenné zahrádky, s nohama přehozenýma přes okraj verandy jako chlapci. Tači roztrhl sáček a vytáhl z něj studené grilované maso, rýži a celou pečenou rybu. Jedli ve světle hvězd a měsíce s obřími kostrami velryb za zády.

Když dojedli a posbírali zbytky, Tači prohodil: „Mé plány počítají i s tebou, za předpokladu, že najdu způsob, jak získat tvůj zájem.“

„Jakuza mne nijak nezajímá.“

„Vím, že to je trochu jinak,“ namítl Tači a vstal. „Nejlepším přítelem tvého otce byl Mikio Okami. Prostřednictvím Okamiho používal Jakuzu k dosažení některých cílů.“

„Byly to chaotické poválečné roky. Při obnovování politického řádu a hospodářské rovnováhy v Japonsku se muselo brát do úvahy kdeco. Okupační síly samy při některých příležitostech používaly Jakuzu. Byla to součást otcovy práce.“

„Ano. Byl to velký člověk, který se významně zasloužil o vybudování nového poválečného Japonska. Nemyslím, že bychom bez jeho pomoci byli dnes tam, kde jsme.“

Z jeho tónu však Nicholas usoudil, že tohle zdaleka není všechno, co má Tači na srdci. Šičó, proud myšlenek, projel mezi nimi jako zablýskání na časy.

Nicholas náhle pochopil, že jejich zásadní spřízněnost v Tau-tau je jako meč s dvojím ostřím. Třebaže je na jedné straně svazuje duchem i smyslem jako trupy mořských oblud rozložené pod hvězdami, může je také zrazovat a odhalovat mnohem víc, než co by si přáli dát najevo.

Postavy si povšimli oba ve stejném okamžiku. Pomalu, skoro váhavě se vynořila ze stínu mezi chrámovým sloupovím a vydala se k nim. Byla malá a štíhlá a její kyčle se kolébaly ve starodávném rytmu, který zde vypadal naprosto nevhodně, ne-li přímo groteskně.

Bylo to děvčátko sotva devět let staré, ještě příliš malé na to, aby mu začala rašit ňadra. Přesto pohazovala zadničkou jako kterákoli světem protřelá žena.

„Nech to na mně,“ pravil Tači, když jim dívenka pokynula rukou. Byla krásná, pokud si ji člověk dokázal představit bez modřin na tváři a holých ramenou.

Pronesla něco vietnamsky, co Nicholasovi znělo jako: „Chceš si to rozdat? Tak do toho. Jenom pět amerických dolarů.“ Nevěřil ale, že by se takové dítě mohlo takhle prodávat.

Tači však vstal, vtiskl jí do dlaně několik bankovek a sklonil se, aby jí přehodil své sako přes ramena. Tiše s ní prohodil několik slov ve stejném nářečí, jakým mluvila ona. Postupně z jejího výrazu vymizela podezíravost a nechala se odvést k místu, kde seděl Nicholas.

To umazané, zubožené stvoření se posadilo mezi ně a velkými, hladovými sousty divoké šelmy zhltlo všechny zbytky jídla, které jim zůstaly. Obralo sladké maso z rybí hlavy a pomalu přežvykovalo v jakémsi radostném omámení. Potom si strčilo rybí hlavu do úst a celou ji pohltilo. Nakonec si vzalo kosti a spokojeně je chroupalo.

Oči měla dívenka temné a zářivé a její kůže měla v místech, kde nebyla pokryta modřinami, tmavý odstín starého bronzu. Její údy byly sice útlé, ale přesto se již z beztvarých končetin malého dítěte měnily v pěkně tvarované ruce a nohy dospívajícího děvčete. Vzhledem k tomu, jak byla mladá, vypadaly všechny její šrámy a podlitiny o to děsivěji.

Mezi sousty odpovídala Tačimu na zvídavé otázky. Nicholase zajímalo sledovat, jak tento šéf Jakuzy s něhou opečovává toto dítě nočních ulic.

„Říká, že její otec ji naučil, jak působit mužům potěšení,“ oznámil Tači Nicholasovi tiše. „Její rodina je velmi chudá a bez peněz, které nosí domů, by neměli kde bydlet. Její malý bratříček je nemocný a všechno, co její otec vydělá, padne na léky a na jídlo.“ Pohlédl na Nicholase. „Když jsme tu s ní, bylo by snadné takového otce nenávidět.“ Natáhl ruku a utřel děvčátku ústa od omastku. Něco jí řekl a odpovědí mu byl pokřivený škleb. Pak se dívka vyškrábala na nohy, zachumlala se do jeho saka a odskotačila do šera chrámu mezi velryby, zdánlivě stejně bezstarostná jako každé jiné dítě jejího věku.

„Dali jsme jí příležitost, aby si aspoň na chvíli oddechla od svého života,“ poznamenal Tači smutně. „Zítra se k tomu zase vrátí, bude zkoušet všechny možné triky a lhát o svém panenství, aby se cizí obchodníci nebáli, že chytí AIDS. Nikdo nemyslí na to, jak brzy ji ta nemoc dostane.“

Nocí zavládlo naprosté ticho. Měsíc se prodíral vrstvami vyčerpaného vzduchu, který obklopoval novou průmyslovou budoucnost Vietnamu, a nabíral přitom ohnivé zbarvení. Zanedlouho pokryjí tuto drobnou zahrádku saze, které se přilepí na stromy i na kamení.

Nyní, když se Tači zbavil saka, měl holé paže. Nicholas si všiml několika jakoby soustředných kruhů, které se mu táhly po pravé ruce. Tači, který ani jinak neoplýval ochlupením, neměl na této paži chlupy žádné. Kůže zde byla bledá a svraštělá, lesklá jako roztavený vosk, ačkoli bylo zřejmé, že tyto jizvy byly způsobeny už před drahným časem.

Tači se na Nicholase ani nepodíval a dál se hrabal v pytlíku. „Nejspíš jsi zvědavý. Já aspoň bych na tvém místě byl.“

Nicholas neodpověděl. Vzpomněl si na Croakera a jeho biomechanickou levačku. I když byla úplně skvělá, Nicholas občas uvažoval, jestli jeho přítel někdy nelituje, že nemá obě ruce z masa a kostí. Stýskalo se mu po Croakerovi. Mluvili spolu aspoň telefonicky podle předem připraveného rozvrhu, aby jeden druhého informovali o postupu svých paralelně prováděných úkolů.

„Už dva dny jsem se snažil s tebou spojit,“ tvrdil Croaker, „nechal jsem vzkaz a čekal jsem, až zavoláš. Nic. Co se sakra dělo? Jsi v pořádku?“

„Jen tak tak. Pamatuješ se na Timothyho Delacroixe?“

„Na toho obchodníka se zbraněmi, aby ne.“

„Je tady v Saigonu a já jsem se s ním pokusil sejít. Ten parchant mě chtěl vyhodit do vzduchu.“

„Panebože! Určitě jsi v pořádku? Nemám za tebou zajet?“

„Oceňuji tvou snahu,“ na to Nicholas, „ale jsem v pohodě. Navíc mám dojem, že je tě spíš zapotřebí tam, kde právě jsi.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“ Croaker mu pověděl o svém vloupání do kanceláře klubu Moniker’s a o účetní knize firmy Morgana. „Zjistil jsem pravdu o Plameni a je to mnohem horší, než jsme si mysleli. Skutečně to je nějaká nová zbraň - a s pořádným dosahem. Chtějí ji odpálit 15. března, ale nemám tušení, kde. Vím jen, že to místo vybrali - cituju - podle blízkosti cíle a hustoty osídlení‘.“

„To znamená nějaké velkoměsto,“ mínil Nicholas a srdce se mu zaplavilo obavami.

„Jistě. Ale které? Může to být kterékoli na světě.“

„Musíme si pospíšit: zbývají nám jenom tři týdny. Ovšem podle toho, cos mi řekl, mám dojem, že nejlepší bude sledovat stopy tam u tebe.“

Když mu Croaker pověděl o Dominu, Nicholas nadhodil: „Myslím, že uděláš dobře, když se o ní co nejdřív dovíš všechno, co se dá.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Croaker. „Co mohla nějaká rádoby úřednice Zrcadla jako Domino dělat se všemi těmi informacemi, které mi dala?“

„Právě. A pokud Vesper Arkhamová patří k Okamiho síti Nišiki, připadá mi dost znepokojivé, že pracovala taky pro bývalého šéfa Zrcadla, Leona Waxmana.“

„Samozřejmě. Waxman byl Johnny Leonforte, otec Škeblí,“ doplnil Croaker.

„Pokud se týče Vesper, vypadá to pořád zlověstněji,“ mínil Nicholas. „Co když je to agent, kterého Godaišu vyslalo do sítě Nišiki?“

„Něco podobnýho mě taky napadlo. Nišiki je Okamiho prostředek, jak informovat Goldoniovy - napřed Dominica a teď Margaritu - o libůstkách washingtonské mocenské elity. Kdyby byla Vesper uvnitř Nišiki, mohla by se dostat až na její konec k Okamimu.“

Z představy, že Okamiho nepřátelé znají způsob, jak ho najít i v jeho úkrytu, oba muže zamrazilo.

„O to je tvoje práce naléhavější,“ řekl Nicholas Croakerovi. „Musíš Okamiho najít dřív, než to udělá Vesper.“

„Nepotrvá dlouho,“ pronesl Nicholas nyní, když se v duchu vrátil do přítomnosti a do společnosti Tačiho, „a stane se vyděděncem ve vlastní zemi.“ Zadíval se do šera, kde holčička zmizela.

„Ano, vyděděncem.“ Tači zvedl pravou ruku, až ji měsíční světlo zalilo perleťovou září. Lesklé hřebeny jeho zvrásněné kůže bíle svítily jako výšivka na tmavé pokrývce.

„Linnear-san, ty jistě lépe než kdokoli z mých známých chápeš význam slova idžime. Jako poloviční Evropan jsi musel v dětství v Japonsku poznat některé jeho formy.“

„Útoky ze strany ostatních dětí, protože jsem mezi ně nezapadal, protože jsem byl jiný.“

Tači přikývl. „Přesně tak.“ Ukázal mu svou pravou paži jako nějakou trofej a prohlásil: „Tohle je také od idžime. V okolí Kumamota, kde jsem vyrůstal, se moje rodina lišila od všech ostatních. Především měl můj otec spoustu peněz. Patřily mu barvírny v okolí. Přestěhovali jsme se tam, když mi bylo šest, protože v tom kraji zuřila krize a otec se rozhodl, že bude moci vydělat víc, když sníží náklady.

Zatímco mí spolužáci žili v malých ošklivých železobetonových domcích, my jsme měli rozlehlý dvoupatrový dřevěný dům. Byl skutečně krásný. Moje matka byla výtvarnice, dělala nádherné věci. Zoufale jsem se snažil ji následovat, ale bohužel jsem neměl talent. Forma a perspektiva mi byly stejně cizí jako mé matce kvantová fyzika.

Navíc jsem měl světlou kůži, což byla moje další nevýhoda. K mým prvním vzpomínkám patří, jak se moje matka koupe. Kůži měla bílou jako mléko, aspoň mi to tak připadalo, a byla tak průsvitná, že se mi mnohdy zdálo, že skrz ni vidím. Když jsem byl starší, četl jsem čarodějnické příběhy a legendy o sněžné lišce, která žije vysoko v japonských horách a která v poslední den roku schází do údolí, kde žijí lidé, mění se v pannu s mléčně bílou kůží a klame venkovany i měšťáky.

Od té chvíle jsem tak napůl věřil, že je moje matka čarovná bytost. Tím hůř pro mne, protože to jenom posílilo můj pocit výjimečnosti a dál mě to odcizilo od ostatních.

Samozřejmě mě ve škole nenáviděli, protože jsem byl cizí, bohatý a světlý, a to nejen spolužáci, ale mám pocit, že i učitelé a ředitel, protože se domnívali, že moje přítomnost ve škole je vybočením ze zaběhaných kolejí. Existují ostatně důkazy, že podle těchto dospělých jsem si za své potíže mohl jenom sám. Pravda byla, že naše rodina byla bohatá, skutečně jsme žili na místní poměry ve skvělém domě, vypadal jsem jinak než ti místní tmaví zakrslíci a nikdy jsem se neobtěžoval s tím, abych se naučil jejich nářečí. Zkrátka a dobře, nepodrobil jsem se tyranii skupiny. Lišil jsem se stejně, jako bych byl poloviční Evropan.“

Nicholas si vzpomněl na to, jaké potíže měl ve škole a v učebně bojových umění, dokud neprokázal, že je více než schopen se ubránit. Ostatně vůbec poprvé zauvažoval o tom, jestli ho neustálé bití ve škole nepřimělo k tomu, aby začal bojová umění studovat. Významné bylo, že si jako svou hlavní disciplínu zvolil aikido, jehož základní teorie mají většinou obranný charakter.

„V jednom kuse se do mě pouštěli,“ pokračoval Tači, „ve třídě i na hřišti. Kopali mě, tloukli, uráželi a ponižovali. Kolikrát musela moje nebohá matka vstávat od nějakého svého díla, aby mi zašila horní ret nebo vnitřek tváře. Jednou mě vzala k lékaři, ale protože ta zranění mi dost často způsobovali jeho dva synové, odmítl uznat, že bych mohl potřebovat lékařskou pomoc. Naštěstí moje matka, která dokázala tak dovedně zacházet se štětcem a s řezbářským nožem, zvládla stejně dobře i chirurgickou jehlu a nit.

Když šel otec do školy, aby se mne zastal, přijal ho ředitel chladně. Koneckonců, můj otec chodil do školy v Tokiu. Za týden si vydělal víc než ředitel školy za celý rok. Takže ředitel sdělil mému otci, že místo toho, aby si stěžoval, měl by soucítit s těmi ostatními chlapci, kteří podle něj jednali pouze z vyvinutého smyslu pro přežití kolektivu. Když můj otec pohrozil, že dá můj příběh do místních novin, ředitel poukázal na to, že jak šéfredaktor, tak vydavatel mají ve škole své děti a že jistě chápou, pokud to nechápe můj otec, že je třeba chránit práva ostatních dětí. Nebylo možné, aby něco narušovalo klidný život jejich potomstva.“

Tači seděl a ani se nehýbal. Jistě pro něj nebylo lehké poskytovat tuto úlitbu minulosti. Zdálo se, že minulost mu sedí na ramenou jako démon a její obrovské oči žhnou jako kaleidoskop.

„Jednou jsem se pokusil o vzpouru. Když jsem jednou seděl v posluchárně, kde celá škola poslouchala jakési únavné kázání svatouškovského ředitele, podpálil jsem si ruku. Nejspíš to ode mne bylo statečné, ale nijak to nepomohlo. Jak se dalo čekat, představitelé školy stáli při sobě a prohlásili, že šlo o nehodu. Netoužili po ničem jiném, než celou tu pro ně trapnou záležitost co nejrychleji skoncovat.

A tak jsem udělal jedinou věc, která mě mohla zachránit, to jediné, k čemu se mi zdálo, že se hodím: dal jsem se k Jakuze. Šel jsem do Kumamota a s mladickou drzostí - myslím, že i s jistou dávkou zoufalství - jsem vyhledal místního ojabuna. Když jsem mu pověděl o své paži, okamžitě pochopil. Sám neměl žádného syna, jenom dcery. To bylo moje štěstí a já ho využil.“

Tači nyní zvedl na světlo svou levou ruku. Chyběl mu poslední článek malíčku. Zadíval se na svůj prst s takovým soucitem, až démon z jeho ramene zmizel. „S tím člověkem jsem se v jedné věci mýlil. Myslel jsem, že tím to pro mne skončí. Určil mne, abych hlídal jeho starší dceru v den, kdy se měla provdat za syna ojabuna ze sousedního města. Někteří se proti takovému svazku stavěli, protože chápali, že tím se oba klany spojí v jeden, daleko mocnější, a něco takového nechtěli připustit.

Došlo k útoku a uprostřed zmatku zasáhla nevěstu zbloudilá kulka. I když jsem věděl, že jsem na její ochranu nemohl udělat víc, bylo mi jasné, že jsem nesplnil úkol. O šest hodin později zemřela na operačním sále a já se vydal za svým ojabunem. O svém osudu jsem vůbec nepochyboval.

Jenže ten muž mi místo toho začal mluvit o náhodě a oddanosti, hovořil se mnou, jako bych byl jeho vlastním synem. Nakonec jsem mu dal tenhle kousek sama sebe a on mi odpustil, nejen slovem, ale i srdcem. Na tohle poučení jsem nikdy nezapomněl. Ve skutečném světě - ve světě mého dětství - žádná čest nebyla, ale v řadách Jakuzy jsem našel to, co jsem hledal. Zjistil jsem, co je v životě důležité.“

* * *

Když se Croaker probudil, nejdříve ze všeho zjistil, zda je Margarite v hotelu. Řekli mu, že není. Znovu použil svůj průkaz Zrcadla a spojil se s číslem, které mu poskytl Lillehammer. Ozval se mu nějaký bezstarostný, mladistvý mužský hlas. Když potvrdil jeho totožnost, Croaker požádal, zda by mohl mluvit s Domino.

„Bohužel,“ odvětil hlas, „nikdo toho jména u nás nepracuje.“

„Přece musí. Včera večer jsem s ní mluvil,“ trval na svém Croaker, ale jeho mozek byl už o několik kroků dál a uznával svou vlastní bláhovost.

„Na téhle lince? Není možná. Měl jsem zrovna službu. Nemluvil jsem s vámi.“

„Volal jsem přece…“

„Počkejte. Všechny hovory se elektronicky zapisují do ústřední sítě. Moment, jen co se spojím… tak. Kdy jste volal?“

„Volal jsem dvakrát.“ Croaker mu uvedl hodiny.

„Nevím, kam jste volal, ale sem ne. Za poslední rok tu nemám jediný záznam, že byste se přihlašoval.“

Croaker zavřel oči a horečnatě přemýšlel. Kdo byla Domino a jak věděla, že bude volat? A stejně tak důležité bylo, jak se jí podařilo nabourat se do federální sítě a zajistit, aby jej nezapsali? Možná to byla hackerka. Nebo snad…

Croaker popsal operátorovi Domino a muž se zasmál. „Nevím. Kromě těch vlasů a barvy očí bych skoro řekl, že mluvíte o Vesper Arkhamové.“

Croaker zalapal po dechu a zeptal se: „To byla Waxmanova asistentka, že?“

„Jo, jistě, ale teď dělá přímo pro senátora Dedala.“

„Co pro něj dělá?“

„Co od ní chce. Proslýchá se, že se pokouší udržet pohromadě zbylé aktivní agenty Zrcadla, aby se dali důkladně proklepnout. To, že Waxman byl ve skutečnosti Johnny Leonforte, celou agenturu málem složilo. Pořádná čistka a tak.“

„Nebyla Vesper jenom obyčejná sekretářka?“ vyptával se Croaker.

„Ano, ale taky se říkalo, že byla něco mnohem víc. Možná Dedalova agentka, kdo ví?“

Croaker o tom chvíli uvažoval. Stále víc to vypadalo, že se v ní Nicholas nemýlil. Byla to nasazená agentka, která pracuje pro Dedala. Jestliže ovšem patří k Okamiho síti Nišiki, znamená to, že hraje na obě strany? Podle klepů šířených uvnitř agentury byla na takovou dvojí úlohu zvyklá. Evidentně se o ní potřeboval dovědět víc. Pokud ohrožovala sít Nišiki, byla v nebezpečí i Margarite.

„Má sestru?“ otázal se Croaker.

„Vesper? Podle spisu v personálním oddělení ne, a tam bývají sakra důkladní.“

„Tak dobrá.“ Croaker se vzchopil. „Potřebuju dvě věci: adresu Vesper a úplné záznamy o telefonátech jednoho striptýzového klubu jménem Moniker’s za poslední tři měsíce. Taky chci vysledovat všechna čísla.“ Uvedl hlasu svou adresu. Domino mu lhala, takže logicky předpokládal, že dokumenty, které mu předala, jsou falešné. I kdyby nějakým zázrakem falešné nebyly, bylo jen rozumné si je ověřit.

„Lituji,“ ozval se mužský hlas, „ale adresy zaměstnanců jsou tajné, jenom pro potřebu ředitelství. Ty telefonní záznamy ovšem nebudou problém. Posel vám je donese do dvou hodin na místo, jaké si vyberete.“

„Stačí ke mně do hotelu. Neponesete je sám, nebo snad ano?“

„Děláte si legraci? To by bylo proti předpisům.“

Domino to tak ovšem nebrala. Croaker nadhodil: „Mimochodem, kdo by měl právo dovědět se něčí adresu domů?“

„Tak třeba pan Lillehammer. Jenže ten je samozřejmě mrtev.“

„A kdo jiný?“

„Pochopitelně senátor Dedalus.“

„Jak to?“

„Obecně se to neví, ale senátor předsedá výboru senátu, který vyšetřuje Leona Waxmana, toho, co tuhle agenturu vedl až do své smrti.“

„Senátor požádal, aby se jeho zapojení do toho případu drželo pod pokličkou?“

„Nevím, ale myslím si to. Má tolik práce s dohledem nad DARPA, že nejspíš nechce, aby se vědělo, že sedí na dvou židlích.“

„Co je to DARPA?“

„Úřad pro výzkum pokročilých obranných projektů Pentagonu.“ Neznámý se uchechtl. „Nevěřil byste, do jakých vědecko-fantastických záležitostí tihle hoši cpou peníze. Chodící roboti, nejrůznější zbraně a bůhvíco všecko. Nechápu, kde na to berou peníze - možná z nějakýho černýho rozpočtu, znáte to, jako NASA, co se nikdy nedostane na veřejnost.“

Croakera napadlo, že tohle je zajímavé. Žena, která se představila jako Domino, mu řekla o Dedalově spojení s mezistátní dopravou a stavebnictvím, ale ne o tomhle.

„Kdo vám teď šéfuje?“ ptal se dál.

„Počítám, že strategická rozhodnutí přijímá senátor Dedalus, než najdou nového ředitele.“

„A kdo bude toho nového ředitele jmenovat? Prezident?“

„To pochybuji, prezidenti to nikdy předtím nedělali. Tahle agentura byla vždycky věcí senátora Dedala.“

Croaker zavěsil a podíval se na hodinky. Byly skoro čtyři hodiny ráno. Usnul sotva na dvě hodiny a byl příliš vyčerpaný na to, aby se svlékal. Nastavený budík ho v šest hodin probudil ze sna, ve kterém seděl na stoličce oblečený do šaškovských šatů a vyslýchali ho vládní úředníci, kteří mu podezřele připomínali Škeble Leonforteho. Snažil se nemyslet na jeho pohrůžku, že zabije Margarite, jenže to bylo to samé, jako by nabádal chirurga operujícího vlastní ženu, aby nemyslel na pacienta. Zavolal Nickovi a zanechal mu elektronický vzkaz.

Za chvíli zazvonil telefon. Croaker nadskočil a zvedl sluchátko.

„Nicku?“

„Zdar, Lewe.“

Croaker nedokázal klidně sedět, a tak přecházel sem a tam po koberci. Přes značnou únavu měl v žilách přebytek adrenalinu. „Zdá se, že Zrcadlu teď šéfuje senátor Dedalus. Ještě musím zjistit, na čí je straně - Goldoniových nebo Leonforteho. Mělo se za to, že Dominic Goldoni je jeho přítel, ale agenturu mu spravoval Leonforte. A jak víme, Johnny Leonforte byl jednou z vůdčích postav Godaišu.“

„Zajímavé,“ utrousil Nicholas. „Godaišu je organizace, která vzešla z Jakuzy.“ Informoval Croakera o možném spojení mezi Jakuzou, Avalonem Ltd., Plamenem a Delacroixem.

„Ale přesto,“ namítal Croaker, „bych rád věděl, kdo ten Plamen vyrábí.“

„Myslím, že mám nápad,“ pronesl Nicholas a svěřil mu to málo, co se dověděl o Plovoucím městě.

Croaker prohodil: „Možná, že ten, kdo přebírá Plamen, je ten samý, kdo vyhlásil pro Okamiho trest smrti. Vsadil bych na Godaišu.“

Nastala pomlka, během níž oba muži došli ke stejnému závěru.

„Co když je cílem Plamene Okami?“ navrhl Nicholas.

„To by dávalo smysl, ne? Okami je dost chytrý na to, aby něco takového tušil, ale protože je sesazený a na útěku, nemůže tomu nijak zabránit.“

„To je právě ono, moc mu nechybí. Proto nám taky dával všechny ty náznaky, Lewe. Dostal nás.“

Když Croaker položil sluchátko, noční tma se neochotně rozplývala. Za dvacet minut už vyšel ze svého pokoje, umytý, navoněný a oholený. Cestou do přízemí začal chápat, o co jde. V koupelně schválně nepřemýšlel o ničem, věnoval se dechovému cvičení, aby zaměstnal svůj přední mozek a aby jeho podvědomí mohlo pracovat. Nyní se znovu dal do uvažování.

To, co se dělo od okamžiku, kdy se telefonicky spojil s Dominem, zavánělo klasickým vzájemným proklepáváním. Zatímco se z ní snažil vytáhnout nějaké informace, ona se pokoušela o totéž.

Do haly doběhl a venku chytil taxíka. Řidiči dal adresu senátora Dedala.

Pořád víc to vypadalo, jako by Domino, imaginární sestra Vesper Arkhamové, byla Vesper sama. Jakmile k tomu přidal další fakt, všechno do sebe zapadalo: Vesper byla Dedalovým agentem uvnitř Nišiki. Když tuto linii myšlenek dál rozvíjel, zdálo se, že právě Dedalus byl tím, kdo z pozadí ovládal Johnnyho Leonforteho, což také vysvětlovalo, proč Leonforte jako Waxman prošel agenturní prověrkou.

Také se potřeboval Vesper zeptat na to, komu patří Morgana, Inc. Záznamy v Morganě i v Avalon Ltd. se zmiňovaly o zbrani jménem Plamen 153. Jestliže se o Plamen zajímaly tyto dvě konkurenční firmy, muselo jít o něco, co za to skutečně stálo.

Ty dvě hodiny, které prospal, byly za posledních osmačtyřicet hodin první. Tvář měl zarudlou a bolavou od spěšného holení a třebaže měl čisté šaty, připadal si neupravený. Nebyl to rozhodně nejlepší způsob, jak se poprvé setkat se senátorem. Bude se tedy muset spolehnout na kouzlo své osobnosti.

Jemně mrholilo. Mrholení se občas pod mrazivými poryvy zimního větru měnilo v plískanici, která pleskala o střechu a přední okno taxíku jako tlapky toulavého psa. Croaker se uvnitř té složité sítě, do níž se s Nicholasem zapletli, zoufale snažil nemyslet na Margaritu, ale nemohl si pomoci. Pokud měla něco společného s Vesper, která vedla tajná jednání o prodejích zbraní Morgany, Inc., vrhalo to na situaci zcela nové světlo. Zmocňoval se ho pocit, že Dominic Goldoni byl něčím víc, než jen největším gangsterem na východním pobřeží. Goldoni byl vizionář. Spolčil se s Mikiem Okamim, společně se rozešli s nesmírně výnosným Godaišu, aby proti němu rozjeli mimořádně nebezpečný plán, jehož výsledkem byla jeho a málem i Okamiho smrt. Proč? Co těm dvěma mužům připadalo tak důležité?

Goldoni se postavil proti vší tradici a logice a potají vycvičil svou sestru tak, aby po něm dokázala převzít velení nad jeho říší. Přesto v tom Dominicův největší soupeř Caesare Leonforte vycítil něco nekalého. Možná znal příliš dobře Tonyho D., nebo byl třeba chytřejší, než Dominic čekal. V každém případě měl nyní Croakera tam, kde ho chtěl mít: jako honícího psa, který již ucítil pach kořisti.

Croaker se na zadním sedadle nadskakujícího taxíku otřásl. Zaplavilo ho nepříjemné vědomí, že čím blíže se dostává k Margarite a k síti Nišiki, tím blíže má Škeble Leonforte k jejímu zničení.

Stále víc si připadal jako krysa v bludišti, které bylo s ďábelským důmyslem postaveno právě pro něj. Nikdy si nezvykl být bezmocný, loutka v rukou neviditelných sil, které ani nechápal, a tento stav ho zneklidňoval hned z několika důvodů. Musel si dávat pozor, aby se ve vzteku nedopustil chyby. Viděl až příliš mnoho policistů, kteří zaplatili životem za nedostatečnou bdělost způsobenou uvolněnými emocemi, a sám nechtěl takhle skončit. Navíc to, co začínal vidět z celkového obrazu, jej pomalu, ale jistě naplňovalo strachem. I proti tomu musel bojovat, protože strach dokáže člověka zcela paralyzovat, stejně jako jej zlost zbavuje opatrnosti.

Domněnka číslo jedna: Dominic a Okami vlastnili společně Morganu, Inc. Domněnka číslo dvě: Vesper se svými styky se Zrcadlem, supertajnou federální službou provozovanou původně Johnnym Leonfortem a nyní senátorem Dedalem, patří k významnějším postavám celé téhle hry. Croakera s Nicholasem zavedly do tohoto směru pátrání náznaky, které jim nepřímo poskytl Mikio Okami. Získané informace je přiměly zajímat se o firmu Avalon a o Plamen, přičemž se dověděli o síti Nišiki vybudované za tím účelem, aby udržela u moci nejprve Dominica Goldoniho a teď Margaritu. Croaker si na chvíli představil Okamiho, jak ve skrytu v šeru tahá za provázky loutek rozmístěných na celém obrovském jevišti, jímž byl svět.

Zdálo se, že klíčem ke všemu je senátor Richard Dedalus, a Croaker se s jistou bázní těšil, až konečně spatří muže, který v podstatě vybudoval Waxmanovu agenturu a nyní ji podle všeho provozoval tak, jak sám uznal za vhodné.

Dedalus bydlel na dvanáctiakrovém pozemku v McLeanu ve Virginii. Jeho impozantní kamenné sídlo vzbuzovalo dojem starého anglického hradu, aniž by ovšem působilo v nejmenším snobsky. Klikatá příjezdová cesta dlážděná žulovými kostkami byla čtvrt míle dlouhá. Po obou stranách ji lemovaly majestátní hrušně odrůdy Aristokrat Bradford, které díky svému vzpřímenému vzrůstu připomínaly spíše stráže před královským sídlem ve Windsoru.

Cestou k domu Croaker minul pečlivě ošetřovaný ovocný sad a důmyslně ukrytý tenisový kurt. Po okraji sadu se v golfovém vozíku naloženém zahradnickým náčiním pohybovala jakási postava, o níž se Croaker nikoli bezdůvodné domníval, že jde o zahradníka. I přes tak časnou ranní hodinu si zahradník taxíku nijak nevšímal. Zřejmě byl zvyklý na nepravidelnou pracovní dobu svého zaměstnavatele.

Croaker zaplatil řidiči a vystoupil u průjezdu dost velkého na to, aby jím projela i neprůstřelná prezidentská limuzína doprovázená po stranách vozy eskorty. Vyřezávané vstupní dveře byly tak vysoké, že by jimi prošel i hráč basketbalu, aniž by musel sklonit hlavu.

Croakerovo vytrvalé zvonění přivolalo mladou ženu mezi dvacítkou a třicítkou. Měla na sobě úhledné šaty od Donny Karanové. Od její kůže barvy horké čokolády se odrážela šňůra perel, kterou měla zavěšenou kolem krku. Na Croakera se dívala velkýma černýma očima se směsicí zvědavosti a dobré nálady. Vlasy měla spletené do několika prstenců obtočených kolem hlavy.

„Co si přejete?“

Ukázal jí svůj federální průkaz. „Rád bych mluvil se senátorem.“

Mladá žena přejela očima z průkazu na Croakerův obličej. Dala si práci a průkaz si prohlédla, což na něj udělalo dojem. Většina lidí se s něčím takovým neobtěžovala; byli obvykle takovým odznakem moci příliš vystrašení.

„Půjdete dál?“ Ustoupila o krok dozadu. „Podívám se, jestli už senátor vstal.“

Provedla ho velkou oválnou halou s podlahou z bílého mramoru. Hale vévodil křišťálový lustr a široké, zatočené schodiště z týkového dřeva, které bylo zcela evidentně nové a vyrobené na zakázku. Pod lustrem stál malý ebenový stolek, jehož tvar odpovídal většímu oválu místnosti. Na něm se tyčila fantastická skulptura ze žuly, nerez oceli a keramiky od Bennetta Beana, která sahala téměř až k nejnižšímu křišťálovému přívěsku lustru.

„Dáte si kávu nebo čaj?“ zeptala se ho žena cestou v krátké chodbě.

„Dal bych přednost kávě.“

Přes rameno se na něj usmála. „Myslím, že se k vám přidám.“

Měla dobře rostlé tělo, s úzkým pasem a hezkýma nohama. Při pohybu se jí pod šaty rýsovaly rovné obrysy ramen a horní části trupu, které svědčily o vyvinutých svalech. Croaker začal přemítat, zda ho nakonec nedoprovází členka senátorovy ochranky.

Zavedla ho do obrovské kuchyně vymalované světle žlutým emailem, v němž se odrážely spousty měděných hrnců zavěšených podle francouzského stylu na kovových obručích u stropu. Profesionální sporák Garland doplňovala chladnička z nerez oceli se skleněnými dvířky, za kterou by se mnohý majitel restaurace upsal čertu.

Žena přistoupila ke složitému kávovaru na jednom z mnoha stolů a nalila dvě kávy. Nápoj mu podala ve sklenici zasazené do kovového držáku. Velmi evropské. Měla široký, plochý obličej se zkoumavýma očima a přirozeným úsměvem. Byla stejně bdělá, jako by byly tři hodiny odpoledne a ne čtvrt na sedm ráno.

Ze zadní části kuchyně vedlo několik oken a prosklených dveří na trávník posetý celou řadou různě zakřivených květinových záhonků. Všechny tyto kousky země byly uspořádány s architektonickou přesností, jakou jsme zvyklí vídat v zahradách francouzských zámků. I uprostřed zimy vypadaly skvěle.

„Nádherné, že?“ Mladá žena přistoupila ke Croakerovi, který hleděl na opuštěnou zahradu. „Zahrady jsou v zimě tak holé, až z toho na člověka padá melancholie.“

„Nevím. Nemám s nimi dost zkušeností na to, abych si na to udělal názor.“

Obrátila se k němu a napřáhla ruku. „Já jsem Marie.“

Uchopil ji: byla chladná a pevná. Přesně, jak čekal. „Lew Croaker.“

Marie přikývla. „Na schůzku se senátorem je strašně brzy.“

„Jde o naléhavou záležitost. Můžu s ním mluvit?“

„Přijde během pěti minut.“ Croaker neměl tušení, jak to může vědět, ani jak dala senátorovi vědět o jeho příchodu. „Při rozhovoru budu s vámi.“

„Jste jeho právník?“

Zasmála se. „Senátor žádného právníka nepotřebuje. On jím je.“

Pozorně si ji prohlížel. Pokud měla u sebe nějakou zbraň, byla dobře schovaná. „Copak mi nedůvěřujete? Pracuji pro federální úřad. Senátorův vlastní úřad.“

„Pane Croakere, dostávám strašnou spoustu peněz za to, abych byla podezíravá. Věřte mi, že v tom není nic osobního.“

„Výborně. Hned se cítím líp.“

Zasmála se, zhluboka a od srdce. To bylo ještě lepší. Lidi se smyslem pro humor měl Croaker vždycky rád. „Už pro senátora děláte dlouho?“

„Jsem moc mladá na to, abych pro něj dělala dlouho. Jenom něco přes rok.“

„Co se stalo s vaším předchůdcem?“

Marie na něj vycenila skvělé bílé zuby. „Nebyl tak dobrý jako já.“

„Vzdávám se.“ Croaker obrátil dlaně vzhůru.

„Tak co, Marie, bavila jsi našeho přítele?“

„Ano, pane.“

Croaker se otočil a spatřil vysokého, štíhlého muže s bílými vlasy a protáhlým, smutným obličejem. Jakmile vstoupil do místnosti, atmosféra v celé velké kuchyni se změnila. Nepohyboval se jako stařec, ale spíše zkušenou chůzí námořníka na rozkývané palubě, kterou mu mohl leckdo mladší závidět. Trochu se hrbil, jako by každý prostor, do něhož vstoupil, byl pro nesmírné rozpětí jeho osobnosti těsný. Měl jasné modré oči, velký nos a široká ústa. V pohodlných kalhotách, flanelové košili a vlněném kabátě vypadal spíše jako venkovský šlechtic než jako jeden z nejmocnějších mužů v hlavním městě.

„Prošel elektronikou,“ hlásila Marie. „Žádné zbraně, žádné štěnice. Je čistý.“

Dedalus přikývl, podal Croakerovi ruku a rázně mu s ní zapumpoval. „Richard Dedalus, pane Croakere. Jestli tomu dobře rozumím, jste z agentury.“

V domě tedy byly ukryté mikrofony; dost možná, že i uzavřený televizní okruh. „Ano i ne,“ odvětil Croaker.

„Ech?“

„Totiž, pan Lillehammer mě najal, abych vyšetřil vraždu Dominica Goldoniho, protože podezíral někoho uvnitř agentury.“

Dedalus přikývl. „Zřejmě si dělal starosti ohledně Leona Waxmana, svého šéfa. V tom měl vlastně pravdu. Dosadit Waxmana byl omyl.“

Nejzdrženlivější vyjádření za posledních sto let, napadlo Croakera. Z Waxmana se přece vyklubal Johnny Leonforte, který měl být dávno mrtev.

„Jestli jste si dopil kávu, potřeboval bych se podívat na kurt. Tohle deštivé počasí dává povrchu pořádně zabrat.“

Všichni tři zamířili ke dveřím. „Musí u toho Marie být?“

„Po tom debaklu s Waxmanem se obávám, že ano.“

Vyšli do mlhavého rána. Marie se držela o několik kroků zpátky a neustále přejížděla očima z obou mužů na jejich okolí. V dálce zahlédl Croaker zahradníka. Zastavil vozík a nyní se shýbal k ozdobnému jehličnanu zasazenému u plotu kolem tenisového kurtu.

„O některých věcech je lépe mluvit mimo doslech,“ pravil senátor, třebaže neobjasnil, čí doslech má na mysli. Možná tím myslel svůj vlastní systém odposlechů. Pokud ano, mohlo by to být zajímavé.

„Hledám jednu ženu,“ začal Croaker, „a protože pracuje pro agenturu - nebo pro ni aspoň pracovala, když byl ještě naživu Lillehammer - přišel jsem za vámi.“

„Jak se jmenuje?“

„Vesper Arkhamová.“

Senátor si zlehka vykračoval dál, ale z obláčků sražené páry Croaker usoudil, že ztěžka oddechuje.

„A co vlastně slečně Arkhamové chcete?“

„Souvisí to s mým vyšetřováním vraždy Dominica Goldoniho.“

Senátor se znenadání zastavil. „Proboha, člověče, Lillehammer je už víc než tři měsíce po smrti. Kdo vám přikázal, abyste v tom pokračoval?“

„Nikdo mi nenařídil, abych s tím skončil.“

Dedalus si jej prohlížel přes cár mlhy. „Udivujete mne, pane Croakere.“ Znovu se dal do kroku. „Málokdo by byl takhle vytrvalý. Mohu se zeptat, kdo vás platí?“

„Nikdo.“

Dedalus zabručel. „Buďto jste strašně zvědavý nebo zásadový člověk. Brzo zjistím, co z toho.“

„Počítám, že mi nařídíte, abych toho pátrání nechal.“

Dedalus se na něj ostře podíval. „Proč si to myslíte?“

„Bylo by to logické. Byl jste Goldoniho přítel, často jste se s ním a s jeho sestrou Margaritou scházel. Ostatně jste pro ni před dvěma dny poslal na letiště svou limuzínu. Měl v plánu něco velkého, nějakou světovou záležitost, a já jsem přesvědčen, že s tím má něco společného jak Vesper, tak možná Margarite.“

„Takže já také, myslíte?“ Dedalus zavrtěl hlavou. „Jsem prostě ten ošklivý zlý vlk, který má dost moci na to, aby si všechno zařídil po svém, takhle si to představujete?“ Došli k brance tenisového kurtu a senátor ji otevřel. „Jak jste říkal, byl jsem Dominicův přítel. To vám může připadat divné, od senátora Spojených států dokonce pokrytecké. Jenže vy jste Dominica Goldoniho neznal. Byl to skvělý člověk. Je skoro urážlivé nazývat ho gangsterem. Udělal také hodně dobrého, ale nechtějte po mně, abych vám to všechno vypočítával. Nejsem ten, kdo by měl obhajovat nebo vysvětlovat to, co dělal nebo z čeho jej obviňovali.“

Vešli na rozmáčený dvorec a Dedalus se zachmuřeně zadíval na blátivou antuku. „Já to věděl, že sem mám dát pevný povrch. Jen se na to podívejte.“

„Co víte o Vesper Arkhamové?“

Dedalus vytáhl kapesní počítače a naťukal přístupový kód. „Narodila se před dvaatřiceti lety Maxwellovi a Bonny Harcasterovým v Potomacu ve státě Maryland. Vystudovala na Yale s vyznamenáním, na Kolumbijské univerzitě získala doktorát z klinické psychologie a postgraduálně studovala parapsychologii v…“

„Parapsychologii?“

Dedalus zvedl hlavu. „Ano. Je členkou Fi Beta Kappa a Mensy.“

„Spolek mozků.“

„Národní klub géniů.“

Croaker pohlédl na Dedala. „Byla někdy vdaná?“

Senátor přejel očima po obrazovce, ale Croaker si všiml, že nečte její obsah. „Jednou, s nějakým Johnem Jayem Arkhamem, podnikatelem z Washingtonu, zabýval se demoličními pracemi. Vydrželo jim to rok.“

„A přesto si nechala jeho jméno.“ Croaker se rozhlédl po kurtu. „Senátore, navštívila vás před dvěma dny Margarite s Vesper?“

„Ne.“

„Mluvíte pravdu?“

Dedalus schoval počítač. „Je mi už přes sedmdesát, ale Bůh je mi svědkem, že nepotřebuju Marii, aby vás odtud vyhodila. Udělám to sám.“

„Jenom jsem se zeptal, senátore.“

„Jo, jo, to si nechte pro někoho mladšího.“ Obrátil se k Marii. „Co myslíš? Pevný povrch?“

„Jistě.“ Jinou odpověď ani senátor nečekal. Poskytla mu ji bez zaváhání.

Croaker začínal chápat metody starého pána. Umět vyprovokovat silné emoce patřilo k základním trikům jeho řemesla. Pečlivé pozorování ovšem mohlo přinést stejné výsledky.

„Nepleťte se. Nejsem proti vám,“ pravil Dedalus Croakerovi. „Chci, abyste ve svém pátrání pokračoval, právě proto, že Dominic byl můj přítel. Jestli si chcete promluvit s Vesper Arkhamovou, zařídím to. Stačí, když řeknete, kde a kdy.“

„Dobře.“ Croaker se naposledy rozhlédl. Marie jej upřeně sledovala, jako by se každou chvíli měla změnit v psa obranáře. Zahradník přestal zkoumat jehličnany a nasedal do svého golfového vozíku. „Dnes v poledne. A co se týče místa, zavolám vám přesné instrukce ve tři čtvrtě na dvanáct. Budete tady?“

„Ne. Budu mít zrovna jednání.“

Croaker mu pohlédl zpříma do očí. „Jestli to myslíte vážně, že chcete Dominicovi pomoci, tak si ten hovor vezmete.“

Dedalus podal Croakerovi svou navštívenku s adresou a telefonem do kanceláře. „Stačí, když se ohlásíte sekretářce. Zbytek už zařídí sama.“

* * *

Mladá Vietnamka byla nahá. Stála na nízkém dřevěném stupínku potaženém hedvábím barvy moře. Nebyla nalíčená s výjimkou rtů, které se obdivuhodně odrážely od její měděné zbarvené neposkvrněné pokožky. Nohy měla rozkročené a rukama se opírala o kyčle. Na celém těle neměla jediný chloupek a kůže potřená růžovým olejem se ve světle lamp leskla.

Před ní klečela na všech čtyřech další žena. Hlavu měla skloněnou, takže jí dlouhá hříva černých vlasů spadala až na podlahu a zakrývala všechny stopy její osobnosti a totožnosti.

„Do toho,“ vyzval je Rock, aby sám sebe přesvědčil, že takové povzbuzení od něj potřebují. Oči měl zúžené a pomalu, rovnoměrně oddechoval, jako v nějakém tranzu vyvolaném meditací. Za stěnami této zamčené místnosti tepal ruch Plovoucího města, za slunečního žáru nebo monzunového deště - Rock nevěděl ani, jaké je venku počasí, a bylo mu to jedno. Ať se o obchodní záležitosti postará jeho partner. Jediná skutečnost teď byla tady, před ním.

Stojící žena spustila ruce z boků a položila je na zadek druhé ženy, která klečela hlavou k Rockovi. Zatímco její prsty mizely mezi nohama klečící ženy, olízla si smyslné rty. Pokrčila kolena a pustila se do práce. Rock na ně zíral rozzářenýma očima a představoval si, co se v nich asi odehrává. Po chvílí žena na všech čtyřech zalapala po dechu a vodopád vlasů se zakomíhal nad hedvábím.

„Je připravená?“

Žena s vyholeným tělem beze slova přikývla. Tmavé bradavky měla pevně vztyčené.

Rock vystoupil na stupínek. Smyslný dotek hedvábí na jeho bosých chodidlech cítil stejně silně jako pnutí v rozkroku.

Přiložil ruce na vyholené dívčino tělo. „A co ty?“

Rock zastrašoval druhé pouhým svým vzhledem. Byl vysoký, svalnatý, s rameny vzpěrače. Vlasy, stále špinavě blond, měl po stranách hlavy ostříhané tak nakrátko, že měl kůži pod nimi spálenou sluncem. Byl opálený, následkem čehož jeho modré oči vypadaly nepřirozeně jasně. Opálení ovšem nedokázalo zamaskovat rovnoběžné jizvy na jeho tvářích, které byly výsledkem neléčené akné v období dospívání. Avšak místo toho, aby jej zohavovaly, spíše posilovaly dojem z jeho celkového vzhledu, jako by byl nějaký africký kmenový náčelník s děsivým tetováním.

„Potřebuju tebe.“ Upřela na něj své mahagonové oči, aniž by se přestala zabývat svou družkou. „Připrav mě.“

Rock natáhl ruku, rozvázal jí vlasy a jemně za ně zatáhl, až zaklonila hlavu. Políbil ji, ale nelíbilo se mu, že ji k sobě nemůže přitisknout, a tak druhou ženu hrubě odstrčil. Zaslechl její překvapený a zklamaný výkřik a okamžitě ztuhl jako kámen.

Dívka s vyholeným tělem natáhla ruku a sevřela jej mezi stehny. Provokativně pohazovala kyčlemi ze strany na stranu, až ucítil jemné tření o kůži na vnější straně stehen. Krev se mu vařila v žilách.

Potom jej mezi nohama cosi zalechtalo. Aniž by se musel dívat, věděl, že se k němu připlížila druhá žena. Bylo už načase. Zajel do vyholené dívky, až zhluboka vydechla a ovinula mu kolem boku jednu nohu.

Lechtání pokračovalo, rozverně rejdilo nahoru a dolů po jeho nohách a pokaždé postupovalo o něco výš, až se ženiny prsty a jazyk dotkly kořene. Sotva ucítil tlak, pod zavřenými víčky mu vybuchla světla. Trhavě zajížděl hluboko do své partnertky a ztrácel nad sebou vládu. Lehké prsty a jazyk do něj pronikaly zezadu stejně, jako pronikal on. Pak toho bylo najednou příliš a Rock od srdce zařval, jak z něj všechno napětí spadlo.

Všichni tři se zpocení sesuli na hromadu. Cítil jejich pižmo a s bušícím srdcem sledoval, jak se obě ženy vzájemně proplétají a kloužou po sobě, mrštnými jazyky si vzájemně dopřávají rozkoš a dívají se, jak se Rockův úd znovu staví do pozoru. Využily ho stejně, jako on využil je, nakládaly s ním po libosti až do chvíle, kdy opět převzal velení a vztyčil se nad ně, zatímco ony přijímaly úlitbu jeho semene jako nějaké vzácné víno.

Když se konečně nasytil jejich šťáv, upadl do spánku, který bohužel nebyl bezesný. Na místě, které nedokázal pojmenovat, a v čase, na nějž raději nevzpomínal, jej jeho otec prováděl potemnělými pokoji v činžovním domě, kde to páchlo rozkladem a kde žily jen štěnice a krysy.

Hlavně si pamatuj, že to, co ‚seš, jsem z tebe udělal já. Vzteklý hlas jeho otce se odrážel od špinavých zdí a stále víc připomínal jakési stvoření žijící vlastním životem, až se celý pokoj zaplnil krví a Rock se v ní utopil.

Probudil se v takové hrůze, že začal ječet na ospalé nahé ženy a zběsile je mlátil, až od něj celé uplakané a zkrvavené utekly.

*******

7.

Vung Tau - Washington - Tokio

Když vrchní inspektor Van Kiet dorazil do Lang Ca Ongu, tvářil se jako ztělesnění ďábla. Kdyby zuřil ještě o trochu více, vycházela by mu z uší pára.

„Je dost těžké zachovávat aspoň zdání nějakého soukromí, když člověka lidi jako vy v jednom kuse tahají z postele,“ zavrčel na Tačiho. Pak spatřil Nicholase a zasténal. „Jste jako prokletí, víte to?“ Obrátil se zpátky k ojabunovi. „Kdybyste mi byl někdy zavázaný, přísahám, že vás požádám o svolení, abych tohohle chlapa mohl zabít.“

„Díky za upozornění,“ odtušil Tači. „Pokusím se na ně nezapomenout.“

Nad nimi se tyčily tmavé a groteskní kostry velryb.

„Musíme zůstávat tady?“ Van Kiet se nervózně rozhlédl. „Rád se při řeči pohybuju a zvlášť v noci.“

Když vyšli před chrám a vydali se po ulici, Nicholas se pečlivě rozhlížel. Chování toho člověka se markantně odlišovalo od jejich posledního setkání, kdy v doprovodu po zuby ozbrojených mužů byl dokonalým pánem situace. Co se změnilo?

„Přede dvěma dny došlo k jisté nehodě,“ začal Tači, „u pagody Giac Lam.“

„Ježíšikriste, jako bych o tom nevěděl.“ Bylo jasné, že Van Kiet je rozrušený. „Vláda na mě hrozně tlačí, abych našel viníka. Problém je, že vím, kdo to nařídil, jenže on mi platí mnohem víc, než by dokázala vláda.“

„Tenhle muž byl cílem toho útoku,“ ukázal Tači na Nicholase. „Přežil jenom díky vzácné shodě okolností.“

„Můžu vám říct, že tím hůř pro nás pro všechny,“ zavrčel Van Kiet kysele. Ohlédl se přes rameno, jako by litoval, že nemá neprůstřelnou vestu.

„Kdo nařídil mou smrt?“ zeptal se Nicholas.

„Panebože, přece Rock.“

Nicholas pohlédl na Van Kieta. „Kdo je to Rock?“

„Vládce Plovoucího města,“ zasténal Van Kiet. „Celé to místo sám vybudoval, vyrval ho džungli a vytesal z kamene. Bůh ví, jak to zvládl, ale za peníze si jeden koupí všecko a Rock jich má tolik, že je snad ani nemůže nikdy utratit.“

„Když mu patříte, tak proč nám tu tohle všechno vykládáte?“ zeptal se Nicholas. „Jestli mě Rock chce vidět mrtvého, měl jste se na mě jenom podívat, vytáhnout pistoli a zastřelit mě na místě sám.“

Van Kiet pohlédl stranou na Tačiho. „Dělá si ten chlap srandu?“

Tači pokrčil rameny a pronesl: „Povězte mu to.“

Van Kiet zvedl obočí. „Vážně?“

„Vážně.“

Van Kiet přejel očima na Nicholase. „Jenom se nechávám najmout, nepatřím nikomu. Možná jsem děvka, ale duši jsem ještě nikomu neprodal.“

Tači zvedl oči v sloup. „Teď nám tu hrajete divadýlko. Ne, myslel jsem, abyste mu řekl pravdu.“

Van Kiet se otřásl. „Necítím se tady dobře. Nemohli bychom jít někam jinam?“

Jinam znamenalo na Van Kietovu loď, jednadvacet stop dlouhou keč s bílou kabinou z plexiskla, týkovou palubou a naleštěným mosazným kováním. Taková loď patřila k věcem, které si policista - třebas vrchní inspektor - mohl ze svého platu dovolit jen sotva. Van Kiet spustil motor, zapnul reflektory a Nicholas s Tačim loď odvázali od kotviště. K lodi se dostali ve člunu, který se nyní pohupoval u jejího boku.

Van Kiet je odvezl asi míli od břehu, až se světla Vung Tau změnila v pouhý lesklý náramek uprostřed noci. Zakotvil a otevřel skříň plnou piva značky 33. Posadili se do sametové tmy, popíjeli a užívali pocitu vzdálenosti ode všeho a ode všech.

„Pravda je,“ pronesl Van Kiet nakonec, „že jsme se my dva s Tačim už dva roky snažili proniknout do Rockova Plovoucího města.“

„Rockovi patří maková pole na Šanské plošině,“ doplnil Tači.

Van Kiet přikývl. „Pokud vím, je to americký válečný veterán. Zůstal tu, i když jeho armáda odjela domů. Jak se mu to podařilo, aniž by se o tom dověděli jeho nadřízení, je mi záhadou. Možná předstíral smrt - to vám povím, že jistě nebyl první ani poslední. Možná, že zmizel jen tak sám od sebe. Ať to bylo jak chtělo, zřejmě ho napadlo, že tady může mít spoustu příležitostí, a tak se vydal do Barmy a systematicky pracoval na tom, aby se vecpal do obchodu s drogami. Nechával se najímat jako profesionální zabiják každým, kdo o něj projevil zájem. Za peníze pak vraždil jejich hlavní konkurenty. Jeho zaměstnavatelé ovšem netušili, že součástí jeho ceny je spojenectví s ním. Nešlo mu jen o peníze - chtěl se podílet na kšeftu.“

Van Kiet zamyšleně usrkl piva. „Kdo s tím nesouhlasil, odnesl si to.“

„To všechno zvládl sám?“ Nicholas se zjevně na celou záležitost díval skepticky.

„Poslouchejte, ten člověk se za války choval jako zvíře. Kdo ví, kolik lidí poslal na onen svět, a nakolik se mu to zalíbilo? Za takových okolností se může ze zabíjení stát něco na způsob drogy. Dokázal pracovat s každou zbraní, na jakou jste si vzpomněli. Dodnes u sebe nosí LAW. Víte, co to je? Lehký vrhač protitankových raket M72. Dokážete si představit, jaké to je, když na vás někdo namíří takovouhle hračku? Navíc se proslýchá, že si ji sám upravil, takže je ještě účinnější. Kromě toho je mazaný. Vypravuje se taková nehezká pověst, že posledního velkého náčelníka odrovnal tím, že zabil jeho nejcennější majetek - mladou holku - a podal mu její uříznuté ucho v guláši.“

„Zřejmě by se pro něj hodilo označení stvůra,“ přisvědčil Nicholas. „Byl jste někdy v Plovoucím městě?“

„Ne, ale myslím, že jsem už k tomu měl blízko. Jenže pak jste se objevil vy s tou vaší povídačkou o počítačových čipech. Rock to okamžitě prohlédl a proto si vás vyhlédl za oběť. A proto jste mě taky tak strašně dožral.“ Van Kiet zachrchlal a odplivl si přes bok lodi. „Nečekejte, že se vám budu omlouvat. Ustřelil bych vám hlavu stejně jako té ženské, co tam s vámi byla, sotva bych vás vyslechl a zjistil, co jste doopravdy zač a co jste měl za lubem.“

„Zdá se, že přesně to samé, co vy.“

Tači si pohrával s lahví piva. „Poslyš, ten čip druhé generace skutečně existuje?“

„Jistě,“ odpověděl Nicholas. „Jenomže je v bezpečí v laboratoři v Tokiu. Určitě bych tolik neriskoval, abych ho bral s sebou.“

„Co jsi chtěl ukázat Abramanovovi?“

„Takže ten Abramanov existuje?“

„Ale ovšem,“ ujistil ho Tači. „Existuje a usilovně pracuje v Plovoucím městě na projektu, který nemá s Rockovým obchodem s drogami nic společného.“

„Rock nedělá jenom do drog,“ vmísil se Van Kiet. „Je taky jedním z největších ilegálních obchodníků se zbraněmi na světě. Chci říct, že dneska si v podstatě každý, kdo má dost peněz, může od Rusů nebo od Číňanů koupit skoro každou zbraň, jakou si zamane. Jenže od nich nedostane žádnou extra kvalitu. Pro takové menší tyrany a teroristy to třeba stačí, ale větší ryby chtějí něco onačejšího. Myslí to smrtelně vážně a nechtějí nic nechat náhodě. Takže chtějí jen americké zbraně - a to ty nejmodernější.“

„A od toho je tady Rock.“ Tači si vytáhl z ledničky další pivo a otevřel je. „Nějak se mu podařilo získat cestu - kam vlastně? Do americké armády? Do Pentagonu? K výrobcům zbraní? Kdo ví? Jde o to, že je jediným zdrojem. Zprostředkovatelé chodí výhradně za ním a za zásilky mu platí pěkně kulaté sumičky. Tak to chodí, když někdo získá monopol. Kam můžete jít, když vás pak někdo okrade?“

„A když jste tak hloupí, abyste si chtěli stěžovat?“ Van Kiet naznačil ukazováčkem a palcem pistoli a stiskl spoušť.

„To se stalo Vincentovi Tinhovi?“

„Možná,“ připustil Van Kiet. „Moje vlastní teorie je, že ten hajzlík začal najednou mít moc velké oči a Rock se rozhodl, že z něj udělá precedens. V Rockově řemesle se něco takového čas od času vyplácí. Lidi to udržuje v lajně.“

„Jak může vietnamská vláda něco takového vůbec tolerovat?“ podivil se Nicholas.

Van Kiet zabručel. „Děláte si srandu? Rock pro ně představuje zlatý důl. Plovoucí město se tak jmenuje proto, že Rockovi se podařilo z něj udělat takový vlastní miniaturní městský stát. Klíčovým pohlavárům ve vládě platí tolik peněz, aby dokonce popírali existenci toho jeho nezávislého království - jeho Plovoucího města.“

Nicholas dopil pivo, ale když mu Van Kiet nabízel další, odmítl. Přes své rychlé zotavení byl po tak náročném dni unavený a uvědomoval si, že útrapy poslední doby na něm přece jenom zanechaly následky. V hlavě mu hučelo a zdálo se mu, že skutečně nezbývá, než aby se pořádně vyspal.

„Slyšel někdo z vás o něčem, co se jmenuje Plamen 153?“ Vylíčil jim, jak našel tento zápis v počítači firmy Avalon Ltd., a co mu o něm pověděl Croaker. „Vypadá to na pořádnou ránu - na katastrofu, která může stát život spousty nevinných lidí.“

„To by mohlo být to, na čem teď dělá Abramanov,“ mínil Van Kiet.

„Není to kybernet a odborník na počítačové jazyky?“

„Jistě,“ souhlasil Van Kiet. „Jenže to zřejmě není všechno. Asi tak půl roku potom, co se Abramanov objevil, se vynořily pověsti, že Rock si nechává dovézt obrovské množství olova a ochuzeného uranu 238.“

„Víš, na co se tyhle věci používají?“ zajímal se Tači.

„Obvykle na přechovávání radioaktivních látek,“ odpověděl Nicholas s rostoucím vzrušením. „To by mohlo být ono. Vypátrali jste něco o tom Abramanovovi?“

„Snažili jsme se, ale nic z toho nebylo.“ Tači zabručel. „To víš, Rusko. Byrokrati mají plné ruce práce s vlastním přežitím, takže nemají čas vyhledávat životopisy bývalých občanů. A kdykoli jsem tam narazil na některého, který neměl tolik práce, do týdne ho vyměnili.“

Van Kiet si poklepával prázdnou lahví na horní ret. „Víte, tady v Saigonu je někdo, kdo by nám mohl pomoci. Dorazil před čtyřmi dny přes Osaku z Bangkoku, ale podle pasu původně vyjel z Moskvy. Vzpomínám si, že jsme o něm dostali hlášku, protože poslední dobou se tady Rusové moc neukazují. Lidi tady je k smrti nenávidí, na potkání po nich plivou, proklínají je a dokonce se je pokoušejí zmlátit a okrást. Už máme hezkou řádku stížností od Američanů, které si někdo spletl s Rusy.“

„Takže je to Rus,“ přerušil ho Nicholas. „To ještě neznamená, že by mohl něco vědět o Abramanovovi.“

„Ale on to vědět bude.“ Van Kiet jim ukázal své zažloutlé zuby ve znepokojivém úsměvu. „Pokud je ten Abramanov jaderný fyzik, ten chlap ho musí znát. Je to ředitel Kurčatovova institutu atomové energie v Moskvě.“

„Co dělá tady?“ podivil se Nicholas.

„V Saigonu může hledat jenom jednu ze dvou věcí.“ Van Kiet vstal, nahodil motor a začal zvedat kotvu. „Peníze nebo příležitost.“

„Možná obojí,“ nadhodil Tači a schoval chladicí box pod lavici. „To by ovšem znamenalo, že má namířeno přímo za Rockem do Plovoucího města.“

* * *

Croaker vystoupil z vozu přímo u budovy určené k demolici. Po venkovském spletenci sídla senátora Dedala se mu zdálo, že jej vlhký městský vzduch celého pročistil. Bylo dobré, vrátit se zpátky do ruchu a špíny velkoměsta. Už měl dost jak senátora Dedala, tak jeho podivného Jamese Bonda v sukních. Dedalus se už musel narodit se schopností manipulovat lidmi. Bylo až obdivuhodné, jak pevně svíral moc v rukou. Croaker, jehož povolání vyžadovalo, aby uměl zhodnotit člověka na první pohled, nevěděl, co si o senátorovi má myslet. Byl skutečně tak upřímný, jak se dušoval, nebo se jenom skrýval za maskou bezúhonnosti? Byla u něj před dvěma dny Vesper s Margaritou, jak se Croaker domníval, nebo mu Dedalus říkal pravdu.

Croaker zastavil prvního dělníka, kterého uviděl. „Hledám Johna Jaye Arkhama. V kanceláři mi řekli, že bude tady.“

Dělník ukázal na opuštěnou kancelářskou budovu. „Je uvnitř, řídí rozmisťování náloží.“ Měl tím na mysli výbušniny, které vyhodí budovu do povětří tak šetrně, aby se klidně zhroutila do sebe. „Je to udělanej chlap, blonďák. Nemůžete ho přehlídnout.“ Podal Croakerovi helmu. „Tumáte. Tady to musíte nosit pořád, i když jdete na malou.“

Croaker muži poděkoval, posadil si helmu na hlavu a vešel dovnitř. Najít Arkhama nebylo nijak těžké. Jeho demoliční firma byla v celém okolí největší. Protože se často nacházel v terénu, jeho kancelář byla zvyklá posílat potenciální klienty přímo za ním.

Vnitřek budovy s prázdnými klenbami, vrzajícími dřevěnými trámy a odkrytými kovovými nosníky vypadal téměř přízračně. Vzduch byl plný suchého prachu a oprýskané malby. Tu a tam odhalené trubky svědčily o pilné činnosti bezdomovců, kteří otrhali uvolněnou izolaci, aby se pod ní mohli za chladných zimních nocí zachumlat. Možná sice nezmrzli, ale bůhví, co tolik uvolněného azbestu a skelné vaty dělalo s jejich plícemi.

Croaker se prodíral rumem, až zahlédl skupinku mužů, kteří se skláněli nad průsečíkem čtyř nosníků v betonové podlaze. Občas se ozval zvuk výkonné vrtačky a vzduchem poletoval betonový prach. Nějaký velký světlovlasý muž vydával úsečné rozkazy.

„Pane Arkhame?“ Croaker musel zavolat několikrát. Teprve když vrtačka umlkla, obr se otočil. „Já jsem Lew Croaker.“ Ukázal svůj průkaz. „Můžete mi věnovat minutku?“

Blondýn řekl něco jednomu svému společníkovi a vrtačka se ozvala znovu. Došel ke Croakerovi, stáhl si tlusté umělohmotné bezpečnostní brýle a sundal si z nosu a úst dýchací masku. Pokožku na tváři a na rukou měl pokrytou jemným bílým prachem.

„Bohužel nemám moc času. Musím tady stihnout termín a už teď jsme o den pozadu.“

„Chápu. Nebudu vás dlouho zdržovat. Potřeboval bych si s vámi promluvit o vaší bývalé ženě.“

Arkham si ho chvíli zkoumavě měřil. Byl obrovitý, asi tak šest stop pět palců vysoký, se širokými rameny a útlým pasem a boky. Měl příjemný vzhled zadáka univerzitního fotbalového týmu, i když byl ověšený všemi možnými nástroji svého řemesla. Croakerovi se zdálo, že chápe, jak se mohl takový mužský zamlouvat mimořádně krásné ženě typu Vesper.

Arkham ukázal vlevo. „Pojdme vedle, ať si můžeme v klidu promluvit.“

Provedl Croakera mezi rozvalinami a postranními dveřmi do šedivé uličky, kterou protékal pramínek vody. Daleko od nich, na druhém konci, Croaker zahlédl část Arkhamova týmu, jak pokládá nálože podle plánů.

„Co chcete o Vesper vědět?“

„Všechno.“

Arkham zabručel. „Tak to jste na špatné adrese. Miloval jsem ji, ale vůbec jsem jí nerozuměl.“

„Samej mozek?“

„Sakra, asi jo. Těžko říct.“ Arkham vytáhl cigaretu a zapálil si. Vyfoukl trochu dýmu, zhnuseně se podíval na žhnoucí konec a zašlápl jej tlustou gumovou podrážkou svých pracovních bot. „Vím, že dokážu přestat, už jsem přestal tolikrát.“ Utřel si čelo rukávem. „To, co vám můžu o Vesper povědět, by se vešlo na špičku špendlíku. Myslím, že mě svým způsobem milovala, i když Bůh ví, co to vlastně znamenalo. Víte, byl jsem prostě jenom součástí jejího života. Klidně si zmizela na celé dny nebo týdny a když jsem se jí pak ptal, kde byla, víte, co mi odpověděla? ‚Jayi, žiju si svůj vlastní život. Už jsem taková. Buď se s tím smiř, nebo můžeš jít.‘“

Podíval se na zem. „Nakonec jsem to udělal. Nedala mi jinou možnost, i když mám pocit, že kdybyste se zeptal jí, řekla by vám to jinak.“ Povzdechl si. „Ano, milovala mě, ale k čemu to vlastně nakonec bylo? To vám teda nepovím, protože je to pro mě dodnes úplná záhada.“

„Možná se vám právě tohle na ní líbilo.“

„Jo, jistě, komu by se to nelíbilo? Jenže všeho s mírou. Na druhé straně jsem si jist, že tohle její tajemství pro ni bylo něco víc než pouhá zábava. Když něco brala vážně, tak to brala smrtelně vážně. Dokonce tak, že mě to až děsilo. A já se nikdy žádného člověka nebál.“ Kysele se usmál. „To je nejspíš výhoda toho, že jsem tak zatraceně velkej. Přiznávám ovšem, že někdy jsem si vedle Vesper připadal jako úplnej trouba.“

„Jak to?“

„Byla tak strašně chytrá.“ Zavrtěl hlavou. „Vlastně to slovo chytrá ji nevystihuje ani z poloviny. Někdy jsem měl pocit, že mě zná tak dokonale, jako by se mi vloupala dovnitř hlavy. A jindy se mi zase zdálo…“ pokrčil rameny, zoufale a odevzdaně, „že vůbec neví, že existuju.“ Podíval se na hodinky. „Musím zpátky do práce.“

Croaker ho nechal ujít několik kroků a pak se ho zeptal: „To není všechno, že ne?“

Svalovec se k němu otočil. „Nic víc na tom není.“

„Pane Arkhame, je pravděpodobné, že Vesper je ve vážném maléru.“

„Jak vážném?“

„Po pravdě řečeno jí jde o krk.“ Croaker cítil jisté výčitky svědomí, že se snaží navnadit Arkhama tímhle způsobem. Neměl však na vybranou, tak jako obvykle. Lidé neměli ve zvyku se svěřovat vyšetřovatelům, což znamenalo, že bylo nutné najít jejich slabá místa a zatlačit na ně, jak nejsilněji možno. Arkham mu svou slabinu vyzradil, aniž by to tušil: byla jí Vesper sama. At se mezi nimi stalo cokoli, stále ji hodně miloval.

Arkham se vrátil zpátky ke Croakerovi. „No a co, jestli je v tom něco víc? Jak jí to pomůže?“

„Potřebuju ji pochopit, pane Arkhame. Dokud se neprokáže její vina, musíme předpokládat, že je nevinná. Čím líp ji budu znát, tím větší budu mít naději, že se mi podaří ji nakonec zachránit. Chcete snad, aby dostala šanci, nebo ne?“

Obestupovala je mlha, uličkou protékala špinavá voda a někde daleko od nich se betonovou podlahou prodírala vrtačka. Croaker tohle všechno vnímal, ale odsouval to do pozadí, jako by nešlo o nic jiného než o šum na nekvalitním magnetofonovém pásku, jehož si člověk nesmí všímat, aby si nerušil poslech nahrané hudby.

Arkham si strčil ruce do kapes a pokynul směrem ke Croakerově biomechanické ruce. „Pěkná prácička. Vyhovuje vám?“

Croaker se rozhlédl a z hromady suti poblíž stěny domu vytáhl staré rezavé páčidlo. Vložil je mezi dva odkryté nosníky, uchopil jeden konec svou umělou rukou a zatlačil. Kovová tyč se nejprve ohnula a posléze obtočila kolem nosníků ve tvaru U.

„Pěkné. Ale stejně se vsadím, že byste radši měl tu pravou.“

Z Arkhamova tónu se dalo vyčíst, že má pocit, že ztratil něco stejně cenného jako ruka. Možná je to dobře, napadlo Croakera. Bude to snazší, když bude mít dojem, že máme něco společného.

Arkham se rozhlédl po uličce, jako by se bál, že je někdo uslyší. „Sakra,“ zaklel tiše. Pak zvedl hlavu, pohlédl Croakerovi do očí a spustil. „Jednou, když zmizela, jsem byl tak zoufalý, že jsem se ji pokoušel hledat. Šel jsem za jejími rodiči.“

„Za Harcasterovými.“

Arkham přikývl. Na helmě se mu srážela vlhkost, která stékala po kovovém povrchu jako slzy. „Nevěděl jsem, co můžu čekat, protože, víte, Vesper o nich mluvila jen málokdy. Nikdy nepadla ani zmínka o tom, že bychom s nimi měli být třeba na Velikonoce, na Vánoce nebo na Den díkůvzdání - znáte to. Dovolenou jsme vždycky trávili u našich a Vesper to tak zřejmě vyhovovalo.

Přesto jsem nebyl vůbec připravený na to, jak mě její rodiče přivítali. Chovali se ke mně přímo nepřátelsky. Řekl jsem jim, že jsem Vespeřin manžel, a chvíli jsem měl pocit, že na mě její otec vezme brokovnici. Potom mu jeho žena položila ruku na loket. Byl bledý jako stěna. Zeptala se mne, co chci, a já jí odpověděl, že hledám Vesper. A víte, co mi na to řekl její otec, pane Croakere? Povídal, ‚Proč jste přišel sem?‘ Dokážete si představit, že tohle řekne rodič o svém dítěti?“

Arkham se tvářil vyjeveně, jako by celou nemilou příhodu prožíval znovu. ,“Naše dítě už tady nežije,‘ řekla mi Vespeřina matka. ‚Už je to hodně let.‘ Ani jeden z nich se o ní nezmínil jménem. Úplně se jí zřekli, vydědili ji. Nechtěli s ní mít nic společného. Viděl jsem, že její matce z toho pořád puká srdce, ale její otec byl studený jako kámen.“

„Co se stalo?“

„Jednak byla adoptovaná… a navíc byla lesba, vlastně bisexuálka.“ Ta věta z něj lezla jako z chlupaté deky a Croaker chápal, kolik ho takové přiznání stojí. „Když na to Harcasterovi přišli, nechali ji být.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Podle paní Harcasterové, když byla Vesper v posledním ročníku střední školy.“

V Croakerově hlavě se rozsvítilo varovné světélko. „Jedna věc mi připadá zvláštní. Vesper je velice vzdělaná - Yale, Kolumbijská univerzita, postgraduální studium. Tolik let na škole přece stojí spoustu peněz. Je jasné, že od tatínka a maminky je nedostala. Kdo jí na to tedy dal?“

„Odstěhovala se do New Yorku a vymohla si, že bude pracovat pro demokratického kandidáta na starostu. Znáte Vesper, jakmile se dostane do nějaké organizace, najde si už cestu, jak zařídit, aby rozkvetla jako květina.“

„Jenže ten plat jí nemohl stačit ani na nějakou menší školu, o Yale a Kolumbijské nemluvě.“

Arkham přikývl. „Jednou mi řekla, že měla velké štěstí. Ten kandidát byl zvolen. Udělala na něj takový dojem, že ji doporučil nadaci, která pomáhala výtečným studentům ve finanční nouzi.

Udělala zase nějaký podtrh? Víte, ona si nemůže pomoct.“ Všechny tyhle vzpomínky pro něj byly evidentně nesmírně bolestné a Croaker ho litoval. Jeho bývalá žena mu zřejmě nedá spát do konce života.

„Ještě nevím. Povězte mi, znáte jméno té nadace?“

Arkham se přemýšlivě zamračil. „Acton? Andover? Vzpomínám si, že začínala na A, stejně jako moje jméno.“ Luskl prsty. „Avalon! Už to mám! Jako v králi Artušovi.“

Croaker chvíli stál celý zkoprnělý. Avalon Ltd. bylo jméno mezinárodního zbrojařského koncernu. A zároveň se tak jmenovala nadace, která pomohla Vesper vystudovat vysokou školu. Náhoda? V Croakerově světě žádné náhody neexistovaly. Okrádal snad Dedalus svou vlastní organizaci DARPA a obohacoval se na tom, že lup prodával prostřednictvím Avalonu Ltd.?

„Pane Croakere, ona není zlá,“ ujišťoval ho Arkham úpěnlivě. „Prožila hodně špatného. To přece není totéž, no ne?“

„Ne, to není totéž.“

Croaker se díval, jak se obr rozplývá ve stínu budovy, která se zanedlouho zhroutí stejným způsobem, jakým se zhroutily Arkhamovy vlastní sny.

* * *

Ušiba šel navštívit Tecua Akinagu, ojabuna klanu Šikei. Vzhledem k Daidžinově tajnému spojenectví s Akirou Čósou to pro něho bylo velmi těžké rozhodnutí. Jenže poté, co mu Josinori oznámil, že Čósa získal nového ojabuna klanu Jamauči Tačiho Šidareho pro to, aby zabil Nicholase Linneara, neměl Ušiba na vybranou.

Po pravdě řečeno Ušiba nevěřil, že kdokoli - a nejméně ze všech pomstychtivý Čósa - má šanci proti člověku Linnearova typu uspět. Stejně tak Ušiba nevěřil ani jednomu z Čósových rozumných důvodů pro Linnearovo odstranění. Ne snad, že by nebyly opravdu rozumné - to zdaleka ne. Jenže Ušiba znal Čósu natolik dobře, aby chápal, že stejně jako šílený a předem k smrti odsouzený Tomoo Kozó, který se pokusil Linneara zabít na Nový rok, má k jeho likvidaci osobní důvody. A především šlo o to, že Ušiba nebyl žádný zastánce osobní pomsty. Protivila se všem zásadám kanrjódó, evangeliu samurajských úředníků, jímž se řídil celý svůj život. Kolik lidí se již nechalo strávit touhou po pomstě? Vzpomínky na jejich konce byly často až příliš bolestné.

Během svého celoživotního boje s Američany se Ušiba s větším či menším úspěchem snažil mít vždy na paměti, jak vysoká cena se platí za každou posedlost. Nepochyboval o tom, že každý, kdo se pokouší definovat morálku tak, aby vyhovovala jeho sobeckým cílům, je předem odsouzen k nezdaru. Okamžitě si přitom vzpomněl na Tomoa Kozóa a na Čósu. Podle Ušiby musela existovat nějaká univerzální morálka podobná zásadám kanrjódó nebo buddhismu, která umožňovala plynulý chod světa i rozkvět lidského srdce a bez níž bylo možné jedině přežívat jako lidský orgán uložený ve formalínu.

Ušiba se domníval, že Čósa se z Kozóova fiaska poučil. Jenomže Čósa byl tvrdohlavý, a co víc, bylo v něm stále ještě dost mladické arogance, která se mylně domnívá, že smrt a neštěstí se dají udržet od těla pouhou silou vůle. Ušiba v takovém lehkovážném přístupu neviděl nic než nesmírné nebezpečí a rozhodně neměl v úmyslu nechat se pohltit vírem, který Čósovy nezodpovědné skutky nemohly nevyvolat.

Ušiba se díval z okna svého automobilu, ale z celého Omotesandó, jednoho z nejkrásnějších tokijských bulvárů, neměl vůbec nic. Místo na výlohy obchodů obracel svůj zrak hluboko do sebe, myslel na Čósu a Akinagu a na to, jak se nejvyšší rada změnila od chvíle, kdy atentát na Kaišóa donutil Okamiho k útěku do vyhnanství.

Tecuo Akinaga spravoval v Tokiu mnoho velkých a vzájemně propletených podniků, ale nejraději ze všeho měl své řetězy malých krámků. Na jejich rozjezdu se osobně podílel a se zadostiučiněním sledoval, jak se po celém městě množí jako kobylky. V současné době jej nejvíce zajímaly obchůdky Big White Men.

Ušibovo auto zastavilo, aniž by si toho Daidžin všiml. Když mu řidič otevřel zadní dveře, vystoupil. Divže sebou neškubl bolestí, která projela jeho žaludkem jako od zkaženého jídla.

Tento krámek Big White Men se nacházel v Haradžúku, poblíž chrámu Meidži. Ušiba přešel přes chodník plný lidí a vstoupil do obchodu. Big White Men nebyl samozřejmě obyčejným obchodem. Byla to diskrétní prádelna, která se specializovala na pánské spodní prádlo. Zákazník získal za měsíční poplatek klíč k anonymně vyhlížející schránce, která dost připomínala poštovní box. Klient zaplatil za každý kus sto jenů, uložil je do schránky a za osmačtyřicet hodin si je mohl vyzvednout vyprané a pečlivě vyžehlené. Podle Akinagy šly obchody skvěle, zvláště proto, že na prádelních šňůrách v činžovních domech se prádlo kradlo. „Kdo by si to pomyslel,“ žertoval Akinaga, „že jednou budu bohatnout na tom, že chráním lidi před fetišisty.“

Ušiba se s Akinagou sešel v jedné ze zadních místností Big White Men. Vzduch byl prosycen pachem pracích prostředků a škrobu a podlaha se chvěla tichým tepem praček.

Akinaga, který tentokrát vypadal obzvlášť vychrtle, nalil čaj pro oba. Seděli na nízkých židlích u stolu se zkrácenými nohami. Tento chudý nábytek byl japonské výroby a zcela charakteristicky se vyznačoval podivným spojením tradičního japonského cítění se západní módou.

Na stole stál telefon a talířek se sladkými pastilkami, které měly kontrastovat s nesmírnou hořkostí zeleného čaje mača. Oba muži mlčky a obřadně popíjeli, vychutnávajíce souhru obou protichůdných chutí. Když skončili, mladá žena, která jim čaj přinesla, sklidila se stolu.

Sotva osaměli, Ušiba spustil: „Potřebuji si s vámi promluvit o velmi naléhavé záležitosti.“

Akinaga dal své překvapení najevo jen tím, že lehce naklonil hlavu. „Je mi ctí, že jste přišel právě za mnou, Daidžine,“ pravil uctivě.

„Nedávno jsem se dověděl, že Čósa se vydal velmi nebezpečnou cestou.“

„Čósa je v osobních záležitostech často zbrklý a tvrdohlavý.“ Akinagovo věčně svraštělé čelo se na okamžik rozjasnilo, jako by hovořil o chybujícím dítěti. „Co provedl teď?“ Znělo to, jako by ho Ušiba žádal, aby utřel zadek nemluvněti po jistě nepříjemné, ale zcela přirozené nehodě.

„Zřejmě se mu podařilo získat nového ojabuna Tačiho Šidareho, aby mu pomohl v jeho touze po likvidaci Nicholase Linneara.“

Kdyby byl Akinaga schopen v údivu otevřít ústa, učinil by tak nyní. Místo toho se však zamračil tak mocně, až se mu mezi očima objevily dvě svislé vrásky. „Ano. To bylo velice bláhové rozhodnutí. Přesně před tím jsem ho po našem posledním rozhovoru varoval. Zdá se ovšem, že pokud se jedná o Nicholase Linneara, není Čósa přístupný rozumné domluvě.“

„Patrně ne,“ souhlasil Ušiba sklíčeně. „Může Šidare skutečně takovému tlaku podlehnout?“

Akinaga pokrčil rameny. „Nepochybně. Je bystrý a ctižádostivý, ale mladý. Jeho učitelem byl ojabun z Kumamota. Tedy z konce světa. Nemůže mít takovou moc, jakou měl před ním Kozó, a nějakou dobu potrvá, než si upevní svou vlastní. Měl by to snazší, kdyby na radě souhlasil, že svůj klan spojí s Čósovým. Pak by měl přímý přístup k Čósovým kontaktům a vlivu. Aspoň si myslím, že něco takového mu Čósa nabídl.“ Akinaga rozložil své kostnaté ruce na stole. „Chvíli mu potrvá, než pochopí, že se nechal podvést. Jenže to už bude příliš pozdě. Čósa už získá příliš velkou moc nad klanem Jamauči i nad ním samotným.“

Ušibovým žaludkem projela tak palčivá bolest, že si na něj musel pod stolem přitisknout ruku. „Mikio Okami vybudoval radu právě proto, aby k takovému přetahování o moc nedocházelo,“ prohlásil. „Funkce Kaišóa měla ukončit nekonečné teritoriální války mezi hlavními ojabuny. Teď se zdá, že když tu není Okami, aby vás držel na uzdě, vypuknou boje znovu.“

„Nevypuknou, pokud do toho budu mít co mluvit. Se Šidarem a Čósou musíme něco udělat, ale s každým zvlášť.“

Ušiba se smířil s nevyhnutelným a přikývl. „Dospěl jsem ke stejnému závěru.“

„Teď jsem dvojnásob rád, že jste za mnou v této záležitosti přišel, „ pronesl Akinaga vřele. „Je to skutečně naléhavé.“ Chvíli přemýšlel. „Něco vám navrhnu. Mladého Šidareho nechte na mně. Obávám se, že kdybych v téhle vratké situaci začal šťourat do čósy, mohl by se začít chovat nepřátelsky. Když se chystá někde převzít moc, jistě by si bral špatně jakékoli vyptávání ze strany jiného ojabuna z rady.“

Ušiba z toho žádnou radost neměl, ale zůstal zticha. Třebaže byl uctívaným a zasloužilým členem Godaišu, v radě měl pouze hodnost poradce a případného smiřovatele. Doufal, že se mu podaří Akinagu přimět, aby se postaral o Čósu, protože se mu vůbec nezamlouvalo, že by to měl udělat sám. Naproti tomu měl na Čósu nesmírnou zlost, že nezanechal svých plánů, které ohrožovaly celé Godaišu. Jak mohl Čósa zradit důvěru, kterou Ušiba považoval za svatou? Přinejmenším se měl s Ušibou poradit, než se do těch svých pletich pustil. Vůbec přitom nezáleželo na tom, že Čósa jistě věděl, jaká by byla Daidžinova reakce. Bylo jasné, že se nehodlal nechat odradit.

Ušiba naslouchal tichému tepu strojů. Utěšoval se tím, že vymýšlení způsobu, jak přivést Čósu k poslušnosti, mu přinese značné uspokojení.

Vstal a poděkoval Akinagovi za to, že se mu věnoval. Vypracovali si časový rozvrh svých úkolů a rozloučili se s tím, že budou jeden druhého o svém postupu informovat. Ušiba se vrátil do své kanceláře a Akinaga se jal opět dohlížet na praní a žehlení tisíců kusů sněhobílého prádla.

* * *

Když se Croaker vrátil do hotelu, ujistil se, že Margarite se ještě neobjevila. Na druhé straně stále ještě neodcestovala. V recepci si vyzvedl obálku s údaji z agentury.

Vyjel výtahem o jedno patro níže, než kde měl pokoj, a zamířil chodbou k Margaritinu pokoji. Rozhlédl se kolem. Chodba byla zcela vylidněná. Vytáhl svou sadu paklíčů, pustil se do zámku a bez potíží jej odemkl.

Pokoj byl zcela netknutý. Na přehozu přes postel, ve které nikdo nespal, ležely dva čokoládové bonbóny ve zlatém staniolu společně se snídaňovým jídelním lístkem. Zašel do koupelny. Mýdlo nebylo rozbalené a toaletní papír byl ještě pečlivě zalepený. Nikdo tu nic nepoužil. Vrátil se do pokoje a podíval se do skříně. Žádná zavazadla. Odtáhl židli od psacího stolu a zamyšleně se posadil.

Margarite tady vůbec nebyla a její zavazadla sem nikdo nepřinesl, třebaže viděl řidiče Dedalovy limuzíny, jak je vykládá u hotelu. Řidič se za ni také zapsal do knihy hostů. To mohlo znamenat jenom jedno: Margarite věděla, že ji někdo sleduje od chvíle, kdy se jeho taxík zařadil na cestě z letiště za její limuzínu.

Vyšel z pokoje a vyjel výtahem o patro výše. Ve svém pokoji si nastříkal na obličej studenou vodu a zavolal etážovou službu. Pak si lehl, než mu přinesli jídlo. Zbývaly mu ještě dvě hodiny, než bude muset zavolat do Dedalovy kanceláře, aby určil místo svého setkání s Vesper.

Zavřel oči, ale srdce mu tlouklo tak zběsile, že se musel zase posadit a několikrát se zhluboka a pomalu nadechnout. Hlavu měl plnou Vesper. Čím více se o ní dovídal, tím podivnější a nebezpečnější mu připadala. Zdálo se, že od chvíle, kdy se za peníze Avalonu zapsala na Yale, pracovala pro Dedala. Měl dojem, že Avalon musí patřit Godaišu. Jenže proč pak spravovala Morganu? Byla snad mezi nimi nějaká souvislost?

Olízl si rty. Byly slané. Tehdy si také uvědomil, v jaké je bryndě. Při pomyšlení na Vesper Arkhamovou ho polil studený pot. To se mu nestalo od chvíle, kdy zastřelil svého prvního člověka, jednoho narkomana, který zabil jeho parťáka ranou páčidlem do hlavy. To bylo ovšem dávno, v jeho prvním roce služby u policie.

Přinesli jídlo a Croaker ho zhltl, zatímco se probíral dvanácti stránkami, na nichž telefonní společnost uvedla všechny telefonní hovory baru Moniker’s za poslední tři měsíce.

Nevěděl přesně, co hledá, ale ať už to bylo cokoli, nenašel to. Nebylo na tom nic nezvyklého. Žádné hovory se senátorem Dedalem, s prezidentem nebo s někým, kdo byl ve spojení s organizovaným zločinem. Spíše ho zajímaly hovory, které se opakovaly jak uvnitř měsíce, tak každý měsíc. Bylo jich několik a žádný z nich nevypadal podezřele: dodavatelé, doprava, obchodník s nápoji, prádelna a podobně. Přesně to, co byste očekávali u normálního podniku. Jeho pozornost však upoutalo několik hovorů na jedno londýnské číslo. Podle zápisu šlo o firmu Malory Enterprises v Hammersmithu. Nemuselo jít o nic zvláštního, ale…

Croaker pohlédl na hodinky. Teď bude v Londýně pozdě odpoledne. Zvedl telefon, přepojil se na mezinárodní linku a vytočil číslo.

„Malory Enterprises,“ ohlásil se jasný ženský hlas s britským přízvukem.

„Dobrý den, tady Philip Marlowe. Dělám pro Morganu, Inc. Jsem tu vlastně nový. Řekli mi, abych…“

„Vydržte moment, ano?“

Nastalo krátké ticho. „Marlowe? Philip Marlowe, jako ten americký detektiv?“ Tentokrát se ozval hluboký, znělý baryton s přízvukem, který byl napůl britský a napůl americký.

„Jo, přesně tak. Ale nikdo si nás neplete.“ Croaker se pokusil o smích.

„Nikdy jsem o vás neslyšel, Marlowe. Kdy jste říkal, že vás přijali?“

„Neříkal jsem to,“ odtušil Croaker a zavěsil. Zadíval se na telefonní záznamy. Takže firma Malory Enterprises byla nějakým způsobem ve spojení s Morganou, Inc. S jistou předtuchou otevřel výpis, který mu předala žena, o níž se domníval, že byla Vesper. Záznamy odpovídaly, ovšem s tím, že hammersmithské číslo Malory Enterprises přesně podle jeho očekávání chybělo. Ten materiál tedy zfalšovala. Chytré děvče, napadlo ho, ale ne dost.

Dojedl, vytáhl Dedalovu navštívenku a vytočil číslo senátorovy kanceláře. Sekretářka mu sdělila, že Dedalus ještě nedorazil, ale telefonoval, aby ji upozornil, že Croaker bude volat. Uvedl místo, kde se s ním má Vesper setkat, zavěsil a zamyslel se. Kam to jen senátor po Croakerově odchodu odjel?

Zastavil se v recepci a požádal, aby mu co nejrychleji přistavili nájemní vůz. Potom odjel taxíkem k Dupont Circle. Ušel pěšky několik bloků k Phillipsovu muzeu. Tato budova, původně sídlo Duncana Phillipse, dědice oceláren Jones and Laughlin, se v roce 1921 stala galerií impresionistického a postimpresionistického malířství.

Croaker se zastavil před nejslavnější součástí Phillipsovy sbírky, Renoirovým Obědem na lodi, který Phillips roku 1923 díky velkému štěstí koupil za 125 000 dolarů. Scéna byla jako u nejlepších Renoirových děl živá a barvitá, plná opulentních letních tónů a typicky francouzské radosti ze života. Svalnatí muži vypadali mužně, ženy byly vyparáděné, koketní a dobře zaoblené. Všechno bylo tak, jak má být.

Croaker se nechal obrazem pohltit. Bral ho nyní jako příležitost k meditaci a kladl jej do kontrastu se zarážejícím životem, který vedl mezi chimérickými lidmi jako Margarite, Vesper, Dominic Goldoni nebo Caesare Leonforte, kteří vzdorovali tradičnímu zařazení do společenských škatulek. Staré známky osobnosti, jak je pojímal od dětství, se měnily, a to takovým tempem, že si musel vybudovat zbrusu nový pohled na svět, aby je vůbec pochopil.

Nakonec si uvědomil, jak rychle čas letí. Bylo už po poledni a po Vesper nikde ani památky. Procházel muzeem a obrazů rozvěšených po stěnách si všímal jenom matně. Počkal deset minut v hale a pak ještě pět na schodech před vchodem. Obloha byla stále ještě temná a ponurá, ale mlha se aspoň nezměnila v déšť ani ve sníh, co by bylo ještě horší.

Ve dvanáct třicet pět si zastavil taxi a o deset minut později už opět vstupoval do hotelu. Nájemní auto už na něj čekalo. Spěšně vyplnil papíry, předložil svou kreditní kartu a hrábl po klíčcích.

Před jednou už mířil ke kanceláři senátora Dedala. Uvízl přitom ve zdánlivě všudypřítomné zácpě. Musel to se senátorem zkusit znovu a tentokrát nechtěl, aby se Dedalovi dostalo předběžného upozornění. To, že se Vesper neukázala, mohlo být způsobeno mnoha okolnostmi. Možná nechtěla přijít nebo jí vzkaz vůbec nebyl doručen. Dedalus Croakerovi říkal, že bude u sebe v kanceláři - říkal to opravdu?

Croaker se díval na auta před sebou a vzpomínal na jejich rozhovor. Dedalus prohlásil jen to, že bude mít jednání, a pak podal Croakerovi vizitku s telefonem do kanceláře. Croaker předpokládal… a sakra!

Deset ku jedné, že je senátor pořád ještě doma, uprostřed jednání - s kým?

Na příští křižovatce Croaker odbočil a obrátil se ven z města. Na Dedalovy pozemky v McLeanu dorazil ještě před druhou. Zamířil na dlážděnou příjezdovou cestu, načež přejel přes zvýšený obrubník a pustil se přes trávník ke skupince stromů. Tam zastavil, vypnul motor, vystoupil a zamířil směrem k senátorovu sídlu.

Mlha prořídla a na zemi byly vidět stopy stínů. O chvíli později proniklo bariérou mraků slunce a začala se objevovat i modrá obloha. V dálce před sebou zahlédl zahradníka s golfovým vozíkem. Croaker automaticky uskočil za strom a chtěl se zahradníkovi vyhnout velkým obloukem.

Zatímco se prodíral mezi stromy a mlázím, pozorně muže před sebou sledoval. Zahradník se zastavil, utřel si čelo rukávem a sundal si čepici.

Ve slunci se zaleskly světlé vlasy, připnuté naplocho na zahradníkově hlavě. Croaker, který se příliš přiblížil, zmizel hlouběji ve stínu stromů. Opatrně postupoval směrem ke golfovému vozíku. Zahradník otočil hlavu jako srnec, který ucítil nějaký neznámý pach.

Croakerovi se zastavilo srdce. Sytě modré oči a výrazná linie nosu se mu v duchu spojily s nezapomenutelnou barvou vlasů. Pokud netrpěl z nedostatku spánku a ze špatného jídla halucinacemi, zahradníkem senátora Dedala byla Vesper Arkhamová.

*******

8.

Saigon - Washington

Náhoda tomu chtěla, že Rusa z Kurčatovova institutu atomové energie nebylo těžké najít. Van Kiet je ze své kanceláře informoval, že šest hodin předtím, než se Tači a Nicholas vrátili z Vung Tau do Saigonu, byl Rus přijat do nemocnice Chao Ray. Pochopitelně se vrátili i se Seiko, ale o tom vrchní inspektor nevěděl.

Rus, který se jmenoval V.I. Pavlov, byl přivezen na pohotovost nemocnice přibližně v době, kdy Van Kiet, Nicholas a Tači seděli na palubě inspektorovy keče. Operace trvala sedm hodin, než lékaři dosáhli jakžtakž stabilizovaného stavu.

„Co se mu stalo?“ zajímal se Nicholas po telefonu.

„Spousta věcí.“ Nicholas slyšel šustění papíru a usoudil, že se Van Kiet dívá do oficiální lékařské zprávy. „Doktoři z něj tři hodiny jenom vyndavali olovo. Další tři hodiny hledali kulku, která mu měla proniknout do mozkového kmene. Zřejmě se jí do cesty dostal konec míchy. Nemůže se vůbec hýbat a je možné, že ani nepřežije. Myslím, že byste se za ním měli rovnou pustit. Pošlu tam jednoho ze svých lidí, aby vám zařídil vstup. Dejte mi vědět.“

Nemocnice Chao Ray stála na bulváru Nguyen Chi Thanh v Cholonu. Po celém Vietnamu byla známa jako vynikající lékařské zařízení, kde pracovalo i několik anglicky mluvících lékařů. I když se sotva mohla vyrovnat západnímu standardu, proslýchalo se, že její pacienti mají docela slušnou šanci odejít ve zdraví.

Desáté patro bylo určeno pro zahraniční pacienty. Zde je také čekal Van Kietův seržant, který je provedl kolem protestujících sester, lékařů a nemocniční ochranky.

Pokoj byl stejné skvrnitý a zažloutlý jako papír, který jste příliš dlouho ponechali na slunci. Když do něj vstoupili, Nicholas měl pocit, že jdou pozdě. V.I. Pavlov ležel v posteli napojený na hadičky a jeho tvář pod kyslíkovým stanem byla bílá jako křída. Rty měl fialové a jeho hrudník se pohyboval sotva znatelně. Byl to pořádný kus chlapa, ovšem v průběhu času se mladistvé svaly změnily v sádlo. Vrstvy tuku na něm volně visely jako pytle skopového loje přivázané ke kůlu.

„Dali mu co proto.“ Tači obcházel kolem lůžka jako boxer, který si měří svého soupeře.

„Ať už to byl kdokoli.“

„Víš přece, jak to v těchhle končinách chodí s Rusy.“

„Kulka do týla mi na pouličního gangstera zrovna nesedí. To spíš kudla do břicha nebo fusekle s pískem.“ Nicholas si k Rusově lůžku přitáhl starou dřevěnou židli a posadil se. „Potřebujeme, aby nám doktor Pavlov něco pověděl.“

Tači s pohledem upřeným na řadu obrazovek prohodil: „Nezdá se mi, že by byl v té správné náladě.“

„Však bude.“ Nicholas se naklonil a odtáhl umělohmotný kyslíkový stan. Napůl si uvědomoval, že ho Tači pozoruje, ale druhá polovina jeho duše se už nořila hluboko do Tau-tau, kde se soustředila na V.I. Pavlova. Ve chvíli, kdy vyslal svého ducha vpřed, Nicholas málem ucouvl. Rus trpěl téměř nepředstavitelnou bolestí a Nicholas jej zahalil do síly svého ki. Pak se s metodickou přesností neurochirurga pustil do přetížených čidel bolesti a obnovoval jejich schopnost předávat mozku přesné informace. Tak se mu podařilo připravit dostatečné množství endorfinů a nukleopeptidů, které měly přirozeně snížit bolest na snesitelnou úroveň. Pak ovšem narazil na zeď.

Aniž by přerušil spojení, oslovil Tačiho: „Má v sobě nějaké silné narkotikum, nejspíš morfium.“

Tači přikývl. „To jsem čekal. Dokud tam bude, moc nám nepomůže.“

„S tím můžu něco udělat.“ Nicholas zúžil své spojení s Pavlovem. Barvy v místnosti krátce zajiskřily a pak potemněly, jako by někdo vysál všechno světlo. Tvary se prolínaly a přesouvaly, zatímco Nicholas, zabraný hluboko do Tau-tau, převáděl myšlenky ve skutky. Kolem něj tepala temnota a čas, šelma s deseti miliony očí, se zdál být konečně uvázán ke kůlu. Když se takto Nicholas ocitl mimo jeho hranice, začal s manipulací na buněčné úrovni.

Postupně a skoro nepostřehnutelně se chemické složení Pavlovovy krve začalo měnit s tím, jak z ní Nicholas vysával morfium. Byl to nebezpečný postup. Musel při něm urychlit rozkládání morfia a jeho vylučování. Kdyby postupoval příliš rychle, přetížil by Pavlovův lymfatický systém i ledviny a pacient by skončil v šoku.

Pavlov zasténal a převalil hlavu na polštáři z jedné strany na druhou.

Tači si přitáhl židli o něco blíž. Vrzání přimělo Rusa, aby otevřel oči. Byly matně modré, podlité krví, a jejich bělma byla stejně žlutá jako pokoj kolem.

Vydralo se z něj něco nesrozumitelného. Nicholas mu dal napít vody. Usrkl jí a upřel pohled na Nicholase a Tačiho.

„Jste doktoři?“ zeptal se vietnamsky.

„Já jsem ten chirurg, co vás dával dohromady,“ odpověděl Nicholas. „A tohle je doktor Van Kiet, ředitel nemocnice.“

„Vypadá jako Japonec,“ zamumlal Pavlov.

„To je moje smůla,“ zabručel Tači. „Můžete nám říci, co se vám stalo?“

Pavlov zavřel oči a Nicholasovi se na chvíli zdálo, že jim odchází. Tep mu poskočil a krevní tlak stoupl. Nicholas je zahalil chlácholivým teplem a ujistil ho: „Za chvíli vám bude líp.“

Pavlovovo dýchání se zpomalilo. Otevřel oči a beze slova na ně hleděl. Nicholas tušil, na co asi myslí.

„Policie se přirozeně o váš případ zajímá. Ostatně před tímhle pokojem stojí stráž. Zdá se, že si s vámi chtějí co nejdřív promluvit.“

Na Pavlovových odulých bledých tvářích se objevil pot, ale nikdo se ani nepohnul, aby mu jej utřel. „Nemůžete je sem pustit,“ zaprosil Pavlov třesoucím se hlasem.

„S tím si nelamte hlavu.“ Nicholas jej poplácal po ovázané ruce. „Nedopustím, aby se vám něco stalo. Příliš jste se snažil zůstat naživu.“

Tači za nimi zavrtěl hlavou. „Já nevím. Vrchní inspektor saigonské policie na mě hodně tlačí. Nevím, jestli můžu…“

„Budete muset!“ vyštěkl Nicholas ostře, s hlavou obrácenou k Tačimu. Pak opět přejel očima na pacienta. „Jistě chápete, v jaké je doktor Van Kiet situaci.“

„Co mám dělat?“ šeptal Pavlov. „Nemůžu s policií mluvit. Prostě nemůžu.“

Tači se výhrůžně naklonil nad lůžko. „Obávám se, že nebudete mít jinou možnost.“

„Počkat!“ Nicholas zvedl ruku. „Pane kolego, myslím, že jedna možnost existuje. Když nám doktor Pavlov poví, co se stalo, možná najdeme nějaký způsob, jak to s policií zařídit. Koneckonců, jde přece o jeho zdraví.“

Tači zavrtěl hlavou. „Nevím, nevím. Je to proti předpisům…“

„Ale já vám to povím,“ zašeptal Pavlov spěšně. „Jen když mi pomůžete s tou policií.“

„Tak dobře.“ Pavlov už se zase potil a srdeční tep mu děsivě kolísal. Nicholas neměl tušení, kolik času jim ještě zbývá. Rozšířil tedy svého ducha a zahalil Rusa ještě hlouběji do konejšivého tepla.

Pavlov si olízl promodralé rty. „Nikdy bych sem nejel, nebýt toho, že můj ústav potřebuje peníze. Jsem ředitel moskevského Kurčatovova institutu pro atomovou energii. Kdysi to něco znamenalo. Žil jsem si jako pán… naleštěnou čajkou do práce a z práce, krásná dača na Baltu, kam v létě jezdila žena s dětmi, velký byt v Moskvě.“ Odmlčel se, aby se vzchopil. Mluvení mu zřejmě působilo značné potíže. „To všechno skončilo, jakmile se Sovětský svaz rozpadl. Teď je ze mě obyčejný žebrák, který musí cestovat tisíce kilometrů, aby si vyprosil peníze pro svůj ústav.“

„Vy jste si přijel do Saigonu pro finance?“ podivil se Tači.

Pavlov se pokusil o úsměv, ale výsledkem byl jenom bolestný škleb. Na okamžik se odmlčel a lapal po dechu. Nicholas mu dal znovu napít.

„V Saigonu je Abramanov. Ten se měl stát mým zachráncem.“ Z Rusa se vydral podivný zvuk, něco mezi zachrčením a zakašláním; snad to měl být smích. „Abramanov býval taková černá ovce. A možná jí je doposud, kdo ví? Totiž, on dělal pode mnou v institutu. Někteří tvrdili, že je ve svém oboru geniální, ale já věděl, že je v jádru neposlušný a že s ním mohou být jen problémy. Konečně, je to žid, a všichni víme, co jsou židi zač.“

Rus zavřel oči a Nicholas s Tačim si vyměnili pohledy. Nicholas se zeptal: „V jakém oboru ten Abramanov pracoval, doktore Pavlove?“

Rus si zhluboka povzdechl. „Výkonná neutronová pole.“

„Co to má být?“ zajímal se Tači.

„Jako doktor byste to měl vědět.“ Na okamžik se zdálo, jako by se Pavlovovi vrátila jeho stará zlostná povaha, ale všechno, co z ní zbylo, se rozplynulo v záchvatu kašle. Nicholas věděl, že Rus někde uvnitř krvácí, a byl mu jasné, co to znamená. V příšeří čekala smrt a žádný lékař na světě ji nedokázal odehnat.

„No tak, doktore,“ uklidňoval ho, „takhle si ještě ublížíte. Jenom klid.“

„Ano, ano, já vím. Jenže, když se mi stalo tohle… kde jsem to přestal? Aha, výkonná neutronová pole. Zkrátka a dobře, Abramanov byl posedlý vytvořením stabilního uranového izotopu. Doufal, že najde atomovou látku, která půjde použít jako levné a v podstatě neomezeně dostupné palivo.“

„Podařilo se mu to?“ zeptal se Nicholas.

„V institutu ne. Když jsem ho ovšem vyhnal do Arzamasu 16, atomového města, ztratil se mi z očí. Ale teď… teď si myslím, že se mu to nakonec povedlo. Totiž, víte, já jsem sem přijel, abych mu prodal něco, co zoufale potřebuje. Měl mi za to zaplatit spoustu peněz. Pětadvacet milionů dolarů.“ V Pavlovových očích se objevily slzy. „Byl jsem skutečně tak naivní, když jsem si myslel, že je dostanu? Teď jsem o to přišel a nemám nic.“

Výslech přerušilo diskrétní zaklepání na dveře. Van Kietův seržant pokynul Tačimu, aby vyšel ven. Nicholas by rád počkal, až se Tači vrátí, ale neměl času nazbyt.

„Ukradli vám to?“ vyptával se Pavlova.

„Ano, ukradli. Ale to vám povím, může za to Abramanov, protože ten, kdo po mně střílel a pak si to odnesl, musel dobře vědět, jakou to má cenu. Čekal na mne na místě schůzky, které si určil Abramanov sám. Nikdo jiný nevěděl, kam jdu.“

Pavlov se nyní doopravdy rozplakal. „Já vím, byla to lichvářská cena, ale co jsem měl dělat? Institut ty peníze potřebuje a já věděl, že Abramanov nemá, kam jinam se obrátit. A navíc, ten zatracený žid… utekl ze země. Těšilo mě, že z něj můžu vyždímat takovou spoustu peněz.“

Tau-tau Nicholase upozornilo na Pavlovovo vnitřní krvácení. Rus se měl zanedlouho utopit ve svých vlastních tělesných tekutinách. Záchvaty kašle byly stále silnější.

„Co vám ukradli, doktore Pavlove? Co ten Abramanov tak zoufale potřeboval?“

Rus sebou zaškubal tak zuřivě, že Nicholas neslyšel, co říká. Jenom neustálá péče Nicholasovy psychiky mu umožnila, aby žil tak dlouho.

„Byl to kus… kus nového typu antikontaminačního pole, které má sloužit k ochraně před toxickým plutoniem,“ vydralo se z něj.

„Proč to Abramanov tak zoufale potřeboval? Pracuje s plutoniem?“

„Myslím, že s něčím mnohem horším. Jestli… jestli vyvinul ten svůj uranový izotop, bude určitě mnohem toxičtější než plutonium, jak chemicky… v částečkách… tak, tak… v gama záření.“

Tači se vrátil. Naklonil se a naléhavě zašeptal Nicholasovi do ucha. „Van Kiet nám poslal vzkaz. Chtěl, abych se podíval na kulku, co ji vytáhli Pavlovovi z páteře. Van Kiet nikdy nic takového neviděl, ale já ano. Je to ráže 308 a podle škrábanců jsem poznal, že ji někdo vypálil ze steyrovky. To je puška pro profesionální odstrelovače, většinou se dodává se zaměřovačem na šest set yardů.“

„Takže ten Rus měl pravdu,“ mínil Nicholas. „Ušili na něj boudu.“

Pavlovovi se klátila hlava a po tváři mu stékal pot. Víčka mu cukala a z nosu se mu spustila krev. Nicholas se snažil Rusa udržet, ale teď už mu ani Tau-tau nemohlo v odchodu z tohoto světa zabránit.

„Doktore Pavlove, musíme se dostat k Abramanovovi.“ Nicholas popadl Rusa za ruku a zaryl do ní nehty. „Je to váš nepřítel. Povězte, jak se k němu dostat.“

Pavlovovy skelné oči se potáhly mžurkou. Jeho zornice však zůstávaly zaostřené na Nicholase.

„Pavlove, slyšíte mne?“

„A-ano, sly…“ Začal lapat po dechu. Ústa se mu zalila krví, která růžově probublávala mezi rty. Doslova se topil.

„Jméno! Potřebujeme jméno!“

„Zao.“

„O čem to mluví?“ vyhrkl Tači. „To je přece japonsky!“

Nicholas se na něj podíval. „Vzpomínáš, co Van Kiet říkal o jeho pasu? Přijel sem přes Bangkok… a Ósaku.“ Obrátil se zpátky k Pavlovovi. „Kdo je to Zao?“

Rus však upíral zrak na místo někde daleko za Nicholasem i za oprýskanými stěnami nemocničního pokoje.

Nicholas pustil Pavlovovu ruku. „Panebože, je po něm.“

* * *

Rock poslední dobou málokdy opouštěl hranice Plovoucího města. Byla to jeho svatyně, jejímž byl absolutním vládcem. Pokud z ní někdy vyšel, musel pro to mít velmi dobrý důvod. S Timothym Delacroixem se setkal v jedné z nových restaurací v západním stylu, které teď v Saigonu rašily jako houby po dešti. Delacroix patřil k několika úspěšným zprostředkovatelům, kteří brali zboží z Plovoucího města.

Delacroix už na něj čekal. Rock se o tom ujistil tak, že přišel o čtyřicet minut později. Pravda byla ovšem taková, že na místo schůzky, které si zvolil sám, dorazil ještě před smluvenou dobou. Jeho přirozená paranoia, posílená ještě válkou a těžce vybojovanou bitvou o založení Plovoucího města, jej však přinutila pomalu a metodicky prohlédnout všechny uličky, temné průjezdy a otevřená okna směřující k restauraci, o zaparkovaných autech nemluvě. Protože znal majitele restaurace, nebylo možná nutné, aby zkoumal každého zaměstnance zvlášť, ale přesto si to neodpustil. Rock byl nesmírně opatrný člověk. Než vyšel zadním východem zpátky na ulici, podal majiteli restaurace malý balíček.

I když Delacroix seděl u stolu v zadním koutě nepříliš osvětleného podniku, Rock si ho všiml hned, jakmile vstoupil. Možná za to mohly jeho oči, které byly tak bledé, že vypadaly skoro bezbarvé. Delacroix působil dojmem dobrodruha, který celých svých čtyřicet a něco let strávil někde v buši a ve volném přírodě. Kůži měl jako pergamen, zjizvenou a zarudlou. Pískově žluté vlasy měl dlouhé a rozcuchané. Neustále si olizoval rty, jako by je měl věčně popraskané.

Rock viděl, jak jej Delacroixovy bystré bezbarvé oči pozorují. Proplétal se mezi stoly obsazenými hosty v módních evropských šatech a byl rád, že přišel neozbrojen.

Když se Rock objevil, Delacroix právě popíjel pivo. Beze slova si vzájemně pokynuli. Vietnamská zpěvačka šveholila jakousi píseň od Jacquese Brela, francouzský nápěv plný únavy životem a předtuchy smrti.

Ještě než si Rock stačil objednat, postavil před něj číšník sklenici whisky. Pak oba muži osaměli.

Rock usrkl lihoviny a zeptal se: „Jak vyšel ten kšeftík, co jsem ti zadal?“

„Proč se mé ptáš,“ broukl Delacroix urážlivě, „když to už stejně víš?“

„Skutečně?“ Rock zvedl obočí. „A ty si myslíš, že jsem nasranej, že jsi neudělal z Linneara guláš?“

„Tak to skutečně vidím.“

Rock se zasmál. „Jenom jsem mu chtěl ukázat, kdo je tady pánem. Já, pán Plovoucího města.“

„Tak to myslím, že se mi povedlo.“ Zdálo se, že se Delacroixovi trochu ulevilo.

„Dobrá.“ Rock zřejmě netoužil po ničem jiném, než dopít si svou whisky. Zpěvačka se dostávala do tempa a překřikovala rytmickou sekci tříčlenného orchestru. Zvuky se odrážely od stěn jako vystřelené kulky. Nakonec pronesl: „Víš, nějakou dobu jsem si dělal starosti. Ten parchant Vincent Tinh pracoval pro Sató International a dělal jeden podraz za druhým. Kupoval ode mne zbraně, vydával se za zprostředkovatele, ale pak obrátil na čtyráku a vydělal pěkný peníze na tom, že ty zbraně dodal tobě a dalším obchodníkům. A to měl ten hajzl ještě tu drzost, že každýmu namluvil, že jsem ho poslal já!“ Rock zavrčel. „Trochu moc se oháněl Plovoucím městem. Tak jsem ho exemplárně potrestal a rozmáznul ho po celým tom skladišti - ale napřed jsem ho trošku vymáchal v kyselině.“ Zachechtal se. „To ti byl pohled!“

Delacroix mlčel a raději se choulil v koutku.

Rock, který měl ve zvyku všímat si i těch nejmenších detailů a okamžitě je analyzovat, se ušklíbl. „Copak, Time, dělá ti problémy srovnat se s realitou? Kristova noho, jedeš v tom proto, že jsem si tě osobně vybral, tak si teď nestěžuj na slabej žaludek. Beztak bych ti nevěřil. Na to jsi prodělal moc válek a viděl moc prolitý krve.“ Úšklebek se rozšířil do podoby vědoucího, ironického úsměvu. „Víš přece, jak jsi přispěl k tomu, že svět dneska vypadá tak, jak vypadá.“

Delacroix dopil pivo. „Nečekal jsem, že mi budeš chtít zaplatit osobně. Normální způsob by bohatě stačil.“

„Ale tohle je přece mnohem příjemnější.“ Rock musel zvýšit hlas, aby jej jeho společník slyšel i přes hudbu. „Poslední dobou se málokdy dostanu ven. Dělá mi to dobře, chápej. Někdy si už ani nepamatuju, jak to mimo Plovoucí město vypadá. Vlastně jsi mi prokázal službu.“ Sáhl do kapsy saka a přesunul přes stůl bílou obálku.

Delacroix ji zvedl a zastrčil ji do kapsy, aniž by ji otevřel.

„Jsem rád, Time, že mi věříš. To se mi u mejch nezávislejch dodavatelů líbí. Budí to ve mně důvěru, že taková spolupráce vydrží.“ Rock se obrátil a téměř okamžitě přiklusal vrchní. Objednal večeři pro oba.

„Potřebuju poradit,“ svěřil se Rock. „Poslední dobou mi začíná můj parťák lízt na nervy. Mám pocit, že dostává nápady, který se nedaj‘ označit než jako velikášský.“

„Velikášský?“

„Jo, velikášský. Myslíš snad, že jsem nějakej pitomec, co tady dřepí na takový spoustě peněz, jakou si ani nedokážeš představit?“

„Ne, Rocku, já jenom… divím se, že jsou nějaký třenice.“

Rock se nehezky uchechtl. „Jo, sakra, víš přece, jak to v manželstvích chodí. Dřív nebo pozdějc si chceš hodit nějakou bokovku a musíš podvádět.“

Dali si každý panáka a Delacroix si pospíšil s jakousi radou, kterou Rock ani pořádně neposlouchal. Zpěvačka se pustila do napodobování poněkud rockovější Mylene Farmerové a přinesli jim jídlo. „Doufám, že ti bude chutnat,“ pronesl Rock a rozhodil ruce. „Není to takovej luxus jako v Paříži, ale na tyhle končiny je to prvotřídní žrádlo.“

V polovině jídla Rock odložil příbory a omluvil se. Prošel kolem záchodků do kuchyně, kde jeho přítel, majitel restaurace, zíral do hrnce s gazpachem.

„Na ty lidi, co sem choděj‘, je to moc vostrý,“ bručel ponuře. „Co s tím mám dělat?“

„Zastřel kuchaře,“ poradil Rock.

Oba se od srdce zasmáli. Rock potom natáhl ruku a majitel mu do ní vložil pistoli pětadvacítku s malým keramickým válečkem. Rock přišrouboval tlumič Vitek-112 s indukční cívkou na hlaveň.

„Jak to bude znít?“ optal se majitel a pokynul směrem ke zbrani.

„Jako když vytáhneš špunt z láhve.“

Restauratér přikývl.

„Díky, že to děláš takhle. Jsem ti vděčnej.“

„Od čeho jsou přátelé?“

Rock se vrátil na místo. Ruce podržel pod stolem a naklonil se kupředu. Zpěvačka se poněkud rozvášnila a dva útlí Vietnamci se k ní přidali, čímž podstatně zvýšili úroveň hluku.

„Time, chci se tě na něco zeptat.“

Delacroix se naklonil k Rockoví, který namířil pistoli a rychle vypálil tři rány, právě když hudba dospěla k vyvrcholení. Ozval se bouřlivý potlesk. Dnes večer se bude přidávat jako obvykle, napadlo Rocka, když vstával a vycházel zadním vchodem, kde odhodil pistoli do odpadků. Škoda, že si to Delacroix nebude moci vychutnat. Ale vlastně to nebylo tak zlé. Jakmile se dal najmout k tomu, že hodí po Nicholasovi Linnearovi bombu, stal se zbytečným břemenem, podle nějž by mohli útok vystopovat až k Rockoví.

Rock si připadal odpočatý a plný energie. Rozhodl se tedy, že po zbytek noci projde všechny saigonské uličky a bude hledat všechny možné lidské perverze, jaké jenom existují. Ta představa se mu tak zalíbila, že si začal zvesela pohvizdovat.

* * *

Ty vlasy! Zářily ve slunci jako zlaté pruty, jako karamel, jako smetana nalévaná ze skleněného džbánu. Croaker, který se skrýval mezi stromy jako amatérský pytlák, následoval Vesper, která pomalu řídila golfový vozík po vyježděné prašné cestě.

Nořili se stále hlouběji do nitra Dedalova pozemku. Všiml si, že samotnému sídlu se vyhnula velkým obloukem, objela jezírko a skupinku jehličnatých stromků a pustila se po svahu hnědém od polehlé trávy do údolíčka, kde stál malý domek postavený z kamenů a dřevěných klád. Vypadal jako elegantnější rybářský srub. Z kamenného komína se vinul modravý dým a na verandě byl narovnán týkový nábytek v tradičním adirondackém stylu ze třicátých a čtyřicátých let. Srub stál na kraji louky, která sbíhala dolů k hustému mlází a skupině vysokých břestovců, jejichž koruny se tyčily ještě výš než staré duby, které jinak vévodily zbytku pozemku. Za nimi zahlédl Croaker odlesk hladiny potoka, o němž nepochyboval, že jej Dedalus každoročně plní pstruží násadou.

Vesper dojela s vozíkem na prašný plácek vedle domu a zastavila hned vedle svého černého Nissanu 300ZX se skládací střechou. Vylezla ven, oprášila si kombinézu a zamířila přes verandu dovnitř.

Croaker se vyloupl ze stínu stromů, přikrčil se a doběhl až k verandě, kde tiše a opatrně vystoupil po dřevěných schodech. Plížil se od okna k oknu, až zahlédl Vesper. Stála u obrovského kamenného krbu, v němž praskaly plameny. Někdo jí naléval sklenici bílého vína. Když se ta neznámá postava otočila a odložila láhev na servírovací stolek, spatřil její tvář: byla to Margarite.

Připlížil se blíž a přiložil ucho ke studenému sklu. Tak mohl slyšet, co se děje uvnitř.

„Nechápu, proč musíš jezdit do Londýna,“ pronesla Margarite. „Poslední informace z Nišiki jsi mi už předala.“

Vesper se na ni usmála. „Říkala jsem ti, že tohle je něco jiného. Nejsem jenom poslíček ve službách Nišiki. Mám ještě další povinnosti. Zřejmě nastal nějaký problém a já se o tom musím informovat osobně. Navíc ta věc o kongresmanovi Martinovi, co jsem ti ji právě předala, není ještě stoprocentní. Vím, jak je pro tebe důležitý, protože připravil ten návrh nového bankovního zákona, který by tvou rodinu značně poškodil. Než to použiješ a zatlačíš na něj, aby svůj návrh upravil, musíš o něm dostat všechno. Takže radši počkej, než se vrátím.“

„Jak nebezpečné to tam bude?“

Vesper odložila sklenici a přistoupila k Margarite. „Proč si s tím lámeš hlavu? Na takové věci jsem vycvičená.“ Zasmála se podivně bezstarostným smíchem, který jí dodával vzhled veselé školačky. „Nic se mi nestane.“

„Ovšem to nebezpečí v síti Nišiki…“

„Drahoušku, opravdu bys měla něco dělat s těmi svými morbidními sklony.“

Margarite se otřásla. „Myslela jsem na Lewa. Co jsem ho poznala, všechno je mnohem nebezpečnější.“

Vesper na ni ostře pohlédla. „Nemyslím, že ‚poznala‘ je právě to vhodné slovo.“

„Žárlíš snad?“

Vesper se zasmála. „Pořád tě ještě znervózňuju?“

„Pokud jde o sex, dokážeš být všežravá - to přece nepopřeš.“

Vesper odhodila Margarite z tváře pramen vlasů. „Nebrousím si na tebe zuby. To bys poznala. A co se sexu týče, skutečně přiznávám, že nemám ve zvyku z něj dělat nějakou vědu. Dedalus si toho všiml hned. V tom je vlastně jádro našeho vztahu.“ Políbila Margaritu na tvář. „Má strašně silnou intuici, stejně jako ji měl tvůj bratr. To byla jedna z jeho silných stránek.“

„Panebože, ten Dom mi tak chybí! Někdy si říkám, jak ho nenávidím, že na mě naložil takovou zodpovědnost.“

„Není pravda, že bys ho nenáviděla.“ Vesper stiskla Margaritinu ruku. „Dal ti příležitost, aby z tebe bylo něco víc. Všiml si té jiskry v tobě a rozdmýchal ji. Přiznej mu aspoň, že v tobě viděl ještě něco jiného než ženskou.“

Margarite přešla přes pokoj a zadívala se do krbu. „Já taky v Lewovi vidím něco víc, něco zvláštního.“

Vesper se obrátila k Margarite. „Dovol, abych ti připomněla, že kvůli tomu tvému Lewovi můžeme všichni přijít o život. Caesare…“

Margarite se v očích zablesklo náhlou zlostí. „Co to má znamenat? Snažíš se snad otrávit moje city k němu?“

Vesper zavrtěla hlavou. „Dělám, co můžu, abych tě ochránila.“

„Před Lewem? Neblázni. Ten by mi nikdy neublížil.“

„Možná ne úmyslně. Ale jak dlouho myslíš, že vydrží balancovat na hraně zákona, který je pro něj tak drahý? Nemůže tam zůstat věčně, a ať už spadne na kteroukoli stranu, strhne tě s sebou, zlato, dej na má slova.“

„Vkládáš do našeho vztahu něco, co v něm není. A navíc si myslím, že jsi tak trochu pokrytec.“

„S tvým bratrem jsem se milovala, protože jsem z toho měla potěšení. Připouštím, že mezi námi vzniklo silné pouto. Možná právě díky němu jsem se tolik zamotala do toho vašeho boje s Leonfortovými.“ Vesper potřásla hlavou. „Ale ani pak mi neřekl, kde se vlastně to nepřátelství mezi vašimi rodinami vzalo.“

„To ti nepovím ani já.“ Margarite se odvrátila.

„Opravdu? To je zvláštní. Já ti přece předávám informace z Nišiki, které ti umožňují udržet na uzdě Leonforteho a všechny ostatní dony.“

„Rodina je rodina. Uletí ti letadlo,“ upozornila Margarite tónem, který dával jasně najevo, že rozhovor je u konce.

Vesper po chvíli přikývla a pravila: „Máš pravdu. Měla bych se převléct.“

Když zmizela z dohledu, Margarite se zamyšleně posadila na pohovku. Nakonec zvedla telefon a zavolala své dceři Francine. Croakera píchlo u srdce. Jeho návštěva u ní byla příliš krátká a přímo z ní čišel zármutek způsobený neustávajícím sporem jejích rodičů. Přitom chápal, že ta bolest u srdce je i kvůli Margarite. To, jak se její hlas změnil, když se dala do řeči s Francie, mu připomnělo, jak zoufale se mú po ní stýská a jak strašlivě se nenávidí za to, že ji pořád ještě špehuje.

Margarite domluvila, vstala a vytáhla dvě malá zavazadla, která postavila vedle dveří srubu. Chvíli na ně bez hnutí a mlčky hleděla, jako by je chtěla silou vůle nechat rozplynout ve vzduchu, obrátit tok událostí a možná i změnit budoucnost.

Nakonec se otočila a Croaker pochopil, že se Vesper vrací. Natáhl se, aby lépe viděl, načež ztuhl. Postava, která vcházela do místnosti, měla na sobě černé džíny, pánskou bílou košili s rozhalenkou a volnou koženou bundu od Clauda Montany. Kolem krku měla silný červený šátek.

Nevěřícně hleděl na její černé lesklé vlasy ostříhané nakrátko: byla to skvělá paruka. Velké něžné hnědé oči, změněné pomocí kontaktních čoček, zářily živostí a silně vyvinutým smyslem pro humor. Jenom našpulená ústa beze stopy rtěnky zůstala stejná.

Měla bych se převléct.

Pochopil ironii jejího zdánlivě nevinného prohlášení. Chameleon znovu změnil svůj vzhled. Co to vlastně bylo za člověka? Croaker si vzpomněl na ty podivné osobnostní znaky, o nichž uvažoval, když na ni čekal ve Phillipsově galerii. Poznal, že tehdy měl všechny své domněnky vykořenit a začít úplně od začátku. V tomto světě, do něhož se stále hlouběji nořil, jeho navyklé chápání pohlaví a motivace zdaleka neplatilo. Věděl, že pokud se nezbaví svých předsudků, hádanku Vesper Arkhamové nikdy nevyřeší.

*******

Sex a strach

Pro mne, když odcházím,

a pro tebe, jenž zůstáváš -

každému jeho podzim.

Buson

Tokio: léto 1962-podzim 1971

Roku 1962 udělal plukovník Denis Linnear tu chybu, že svého syna představil Cunemotovi Akinagovi. V průběhu mnoha melancholických podzimů, které následovaly po onom roku 1971, měl Nicholas dostatek času i důvodů přemítat, co jej k tomu vedlo. To už však bylo samozřejmě pozdě, protože plukovník byl zavražděn již roku 1963.

V létě 1962 byl Cunetomo Akinaga plný života a kypěl energií jako broskev praskající pod tlakem šťávy. Byl už celou řadu let ojabunem klanu Šikei. Slovo šikei znamenalo „trest smrti“ a Nicholas v těch dobách často uvažoval, jak je možné, že si nějaká rodina vybrala právě takové označení. Nikdo mu to však nebyl ochoten vysvětlovat a nejméně ze všech Cunetomo, který oplýval humorem jako profesionální komik. Starý pán - byl mnohem starší, než vypadal - ze sebe chrlil salvy skvělých vtipů, po nichž se chlapci váleli smíchy na zemi.

Těmi chlapci byli Omi a Hači, Cunetomův prostřední a nejmladší syn, a Nicholas. Tecuo, nejstarší syn, který měl otce vystřídat v hodnosti ojabuna, už nebydlel v domě a - jak Cunetomo s úsměvem říkával - brousil si drápy tím, že řídil podřízenou rodinu klanu Šikei v Kóbe.

Dalo se diskutovat o tom, jestli měli Omi s Hačim Nicholase v lásce, ale každopádně jej mezi sebe přijali díky jeho zběhlosti v aikidu. Sám Cunetomo si Nicholase vážil, nejprve proto, že byl synem plukovníka Linneara, a později proto, že v něm rozpoznal vrozenou inteligenci.

„Jsi míšenec,“ řekl Cunetomo jednou Nicholasovi nad čajem a sladkostmi. „Nebudeš mít tedy lehký život.“ Klečeli sami na tatami v místnosti s výhledem na drobnou zahrádku, která sestávala pouze z azalek a vhodně umístěných balvanů. Azalky byly sestřižené do tvaru kamenů, díky čemuž představovala zahrádka nadmíru složitou meditaci o vztahu mezi přirozeným a umělým.

Ojabun, který žil velmi rušným životem, rád trávil pozdě odpoledne, když skončila škola i lekce bojových umění, hodinku s některým ze svých chlapců.

Tvrdil, že to na něj působí stejně jako meditace, o níž prohlašoval, že jí není schopen od chvíle, kdy byl před deseti lety v jedné z teritoriálních válek zabit jeho otec.

„Nebudu však na tebe plýtvat soucitem, mladíku,“ pronesl, když se zakousl do cukrátka, „protože žádný nepotřebuješ. Ty to své břemeno překonáš. Navíc ti hodně poví o lidech, s nimiž se setkáš, a díky tomu budeš mnohem chytřejší.“ Potom vyprávěl vtip o statkáři a potulném mnichovi, kterým Nicholase rozesmál.

Cunetomo se usmál. „Smích mým azalkám svědčí. Nasávají ho stejně jako vodu a sluneční světlo. Jakmile začnou vadnout, vím, že je to nedostatkem smíchu.“

„Proto vyprávíte vtipy?“

Cunetomo přikývl. „Částečně proto.“ Pokynul Nicholasovi, aby jim dolil čaj. „Můj otec byl velký vtipálek. Už jsem ti vyprávěl, jak se připlížil do hotelu, kde jsme byli s manželkou na líbánkách, a odpálil nám pod oknem dělbuch? Cha, cha! Ano, byl to skutečný mistr, a pro spoustu lidí byla tragédie, když ho zabili. Víš, těmi svými vtipy jako bych ho tak trochu udržoval při životě. Ve tvém smíchu i ve smíchu všech ostatních se sem vrací a znovu mi odpaluje dělbuch pod oknem.“

Nicholas si na tento rozhovor vzpomínal o to zřetelněji, že k němu došlo na jaře po plukovníkově smrti. Cunetomo se celé měsíce Nicholasovi neozval a třebaže se Nicholas s Omim a Hačim vídal pravidelně v dódžó, nikdy ho nepozvali k sobě domů. Po většinu času měl Nicholas příliš mnoho jiných starostí, než aby na to myslel, ale občas se stávalo, že se mu po odpolednech strávených v ojabunově společnosti stýskalo tak, až ho bezmála bolelo u srdce. Teprve tehdy pochopil, co pro něj všechna ta setkání znamenala.

Svého otce miloval a ctil, jenže plukovník byl přece jenom Evropan a tato skutečnost jej jeho vlastnímu synovi odcizovala bez ohledu na to, do jaké míry se plukovník dokázal přizpůsobit asijskému způsobu myšlení. Cunetomo mu tím pádem poskytoval něco, co mu plukovník Linnear při nejlepší vůli dát nemohl: čistě východní přístup, což byl také možná důvod, proč je plukovník seznámil.

Na jaře roku 1964 se Cunetomo najednou objevil v Nicholasově dódžó. Hodinu a půl sledoval pouze Nicholase, jak cvičí pod dohledem senseie. Tou dobou byl už Nicholas značně pokročilý a začal dokonce v jiném dódžó s výcvikem v nindžucu. Tato starobylá a v tajnosti uchovávaná disciplína se začínala projevovat i v jeho nepříliš ortodoxních a často nečekaných reakcí na senseiovy útoky.

Ojabun trpělivě čekal na Nicholase, zatímco jeho rota tělesných strážců zůstávala mimo dohled, aby nerušila harmonii, kterou sensei ve své třídě tak pracně udržoval. Nicholas, celý bez sebe radostí, že opět Cunetoma vidí, rád přijal jeho pozvání na čaj o sójové koláčky.

Když mu později Cunetomova slova zněla v hlavě, Nicholas pochopil, jak hluboko plukovníkova smrt ojabuna zasáhla. Možná mu až příliš připomínala brutální vraždu jeho vlastního otce. On i Nicholas se potřebovali před svým příštím setkáním vyléčit ze svých ran. Hodně s tím souviselo i vědomí vzájemné úcty. Cunetomo nehodlal Nicholasovi ani v nejmenším naznačit, že by snad chtěl v jeho citech nahradit plukovníka.

„Já jsem Cunetomo,“ pravil toho odpoledne s pohledem upřeným na něžná poupata azalek těsně před rozkvětem. „A tvým otcem byl plukovník. Já jsem ojabun, ale on byl mnohem víc. Tvůj otec byl stavitel snů. Nečekám, že to budeš chápat teď, ale jednou to pochopíš.“

Pro Cunetoma bylo pití čaje nekonečným obřadem. Také to byl posvátný čas. Dokud seděl u čaje, jeho lidé a poradci věděli, že nesmí být rušen. Cunetomo tak stanovil hranici mezi svými obchody a tím, co nazýval životními záležitostmi.

„Jak vidíš,“ pokračoval, „tahle zahrada je obehnána čtyřmi stěnami. Tři tvoří posuvné dveře do domu, čtvrtá je hradba kolem tohoto pozemku. Všechno v zahradě je nízké; je tomu tak záměrně. Ani vítr nemůže čímkoli pohnout. Zachytil jsem zde světlo a stín jako loďku v láhvi. Sedět zde ráno či odpoledne a sledovat, jak se tvary mění společně se světlem, znamená pochopit podstatu života a času, protože ve skutečnosti se tady vůbec nic nemění. A s koncem každé noci začíná celý cyklus znova.“

Nicholas, který byl příliš dlouho sám se vzpomínkami na svého otce, ucítil, že se v něm něco otevírá. „Vidím tu svého otce.“

„Dříve či později se v zahradě objeví všechno,“ ujistil ho Cunetomo potěšené. Kousal do koláčku a sledoval Nicholase, jak upíjí hořký zelený čaj. V nastalém tichu Nicholas vytušil, že oba myslí na plukovníka.

Cunetomo poklekl na tatami s majestátním výrazem šóguna a spustil: „Rád bych ti pověděl jeden příběh z dávné minulosti. Až skončím, chci, abys mi řekl, co si o něm myslíš.“ Odkašlal si. „V dobách ještě předtím, než první šógun Tokugawa sjednotil Japonsko, žil jeden feudální pán, který byl nesmírný sukničkář. Jinak to byl ovšem čestný muž a jeho poddaní ho milovali. Měl mnoho nemanželských synů, ale jen jediného právoplatného. Ten chlapec si získal otcovo srdce tím, že se vyprostil z matčina lůna i přesto, že byl otočený obráceně. ‚Měl zemřít,‘ sdělili pánovi vyjevení lékaři, ‚a vaše žena s ním, ale jeho chuť do života byla příliš velká.‘

Pán sledoval, jak jeho syn vyrůstá v jinocha a posléze v mladého muže. Za války pán svého syna chránil vlastním kovaným brněním a svým statečným srdcem. Někdy však pán nemohl svého syna brát s sebou na dlouhé a nebezpečné výpravy, a tehdy jej nechával v péči mladého nájemce, kterému pán důvěřoval stejně, jako by to byl člen jeho rodiny.

O svých jednadvacátých narozeninách pánův syn onemocněl a přes všechny pánovy prosby a naléhání jej lékaři nedokázali zachránit. V den jeho pohřbu, když hořelo kadidlo a všichni mniši z panství se sešli u mladíkova hrobu, ten mladý nájemce přijel do chrámu a sotva sesedl s koně, spáchal před Buddhovým oltářem rituální sebevraždu.“

Do zahrady vlétlo několik kulíků. Dva z nich se posadili na ostříhanou azalku, ale třetí, který se držel od ostatních stranou, dosedl na zaoblenou špičku nejvyššího kamene.

Nicholas se chvíli díval na osamělého kulíka a pak pronesl: „Z toho příběhu je jasné, že povinnost není omezená jenom na rodinu. Je to vědomí času a místa, ale především je to určení vlastního já.“ Pohlédl na Cunetoma. „Je to správná odpověď?“

Ojabun se usmál. „Nejsem buddhistický mnich. Neexistuje žádná správná ani špatná odpověď, podle níž bych tě mohl soudit. Chtěl jsem jen vědět, jakou odezvu v tobě má slova vzbudila.“

V průběhu let měl Nicholas mnoho příležitostí vzpomenout si na tuto historku z feudálního Japonska. Ačkoli v něm smysl pro čest vzbudil již plukovník a Nicholasova matka Čeong, Cunetomo jej vytříbil ve chvíli, kdy se Nicholas již blížil dospělosti.

Na podzim roku 1971, když byl Nicholas již mladým mužem, vstoupil jednou do Cunetomova domu stejně, jak io po osm let činil každý týden dvakrát. Tentokrát však na tatami v místnosti určené pro pití čaje a životní záležitosti neseděl Cunetomo sám. Byla s ním mladá žena. Vypadala spíše jako dospívající dívka a Nicholase překvapilo, když se dověděl, že nedávno oslavila svou dospělost.

Jeho zkušenosti se ženami byly do té doby velmi bouřlivé a v konečném důsledku katastrofální. Proto se v jejich společnosti choval poněkud odtažitě a těžko se s nimi seznamoval.

Když Nicholas vstoupil do místnosti, Cunetomo se otočil. „Á, tady jsi. Nicholasi, chtěl bych ti představit dceru svého starého přítele. Jmenuje se Koei.“ Vstal. „Byl bych rád, kdybys jí mohl podat čaj. Bohužel musím asi tak na hodinku pryč. Vynasnaž se, aby se tady zatím nenudila.“

Koei nebyla nijak nápadně krásná, zvláště když jste se dívali jen na jednotlivé její rysy. Měla malá, bezvýrazna ústa, velké roztržité oči a příliš ostře a nemilosrdně řezaný obličej. Pokožku měla bledou jako ty legendární gejši z devatenáctého století, které nikdy nevycházely na slunce bez slunečníku.

Když tak klečela s rukama složenýma v klíně, vyzařovala z ní jakási křehkost, či spíše - pokud nebyl člověk právě dobromyslný - chorobnost. Nicholas zpočátku přemítal, jestli není chromá.

Nicholas se pustil do přípravy čaje. Při práci mlčel, jak bylo zvykem, ale když se napili, začal jí vykládat o ostříhaných azalkách a kamenech v zahradě, kde se mohli pohybovat jen ptáci a světelné paprsky.

„Asi to pro tebe musí být těžké,“ pravila Koei, jako by jeho řeč vůbec neslyšela. Do očí se mu nepodívala.

„Co máš na mysli?“

„Být o samotě s někým, koho vůbec neznáš, a muset ho bavit.“

„No…“

„Zvláště když Cunetomo není z těch, kterým se dá říct ne.“

Usmál se. „Přesně tak. Ale i kdyby nebyl ojabunem klanu Šikei, stejně bych udělal, o co mne požádal.“ Naklonil hlavu na stranu. „Není to obtížné… ani nepříjemné.“

Stále skláněla hlavu a očima přejížděla po zemi. Při řeči sotva pohybovala rty a v jejích pevně spletených vlasech se odráželo světlo ze zahrady s takovou silou, že připomínaly lucernu. Měla v sobě jakousi éterickou nehybnost, kterou předtím viděl jen u výjimečně zdatných senseiů, ale přece jen zde byl jistý rozdíl, který zprvu nedokázal odhalit.

„Nechci být nikomu na obtíž.“

„Proč si myslíš, že bys byla?“

„Kdo jsem?“ Položila šálek na stolek. „Nejsem hezká ani nijak zvlášť chytrá. Nedovedu si představit, proč by někdo chtěl být v mé společnosti.“

„To přece nemůže být pravda. Je jasné, že Cunetomovi na tobě velmi záleží.“

Zvedla hlavu s trochu poděšeným výrazem, jako srnka zaskočená reflektory auta. „Opravdu si to myslíš?“

„Jistě. Pozval tě sem, do své čajové místnosti. Nebere sem jen tak kdekoho.“

„Tebe sem pozval také.“ Vypadalo to, jako by si ho teprve nyní všimla, jako když po přeletu dravce vyleze šnek ze své ulity.

„Cunetomo je jako můj druhý otec.“ Nicholas jí pověděl o plukovníkovi Linnearovi a jeho smrti. Kupodivu se zdálo, že to na ni vůbec nezapůsobilo. Stejně tak jí mohl vyprávět, že přes zahradu přeletěl pták.

Otřásla se a pronesla: „Necítím se tady dobře.“

Cunetomo se ještě nevrátil. Nicholas se rozhodl, že Koei odvede domů. Připadala mu tak křehká, že si ji ani nedokázal představit, jak by mohla dojít sama. Prošli mezi strážemi, které byly rozestavené po celém ojabunově pozemku. Venku na ulici spatřil limuzínu s řidičem a dvěma svalnatými příslušníky Jakuzy, kteří už na ni čekali. Starý přítel, to bylo jediné, co Cunetomo řekl.

Stála na chodníku jako zkamenělá a zírala dovnitř limuzíny, jako by to byl otevřený hrob. „Nechci tam.“

„Doprovodím tě domů.“

Ještě chvíli se ani nepohnula, ani nijak nedala najevo, že ho slyšela. Líbilo se mu na ní, že tak zřejmě odsuzovala to, co dělal její otec. Když byl Nicholas s Cunetomem a těšil se jeho humoru, štědrosti a láskyplným citům, nedokázal na jeho řemeslo vůbec myslet. Ostatně mezi plukovníkovy nejbližší přátele patřilo i několik ojabunů Jakuzy. Přesto někde hluboko v sobě slyšel Nicholas varovný hlas a cítil, jak se v něm slepuje tíživá hrouda svědomí jako perla ve škebli. Většinou si jich však nevšímal a žil dál podle svého.

Koei bydlela na ohrazeném pozemku, který připomínal Cunetomův. Její otec, Tokino Kaeda, zachmuřený muž nezvykle vysokého vzrůstu, byl jedním z hlavních ojabunů podřízených rodin klanu Jamauči, v němž po smrti Kacuoda Kozóa vládl zmatek. Nejstarší Kacuodův syn Tomoo, kterému bylo teprve krátce po třicítce, byl ještě příliš nezkušený, aby mohl převzít hodnost ojabuna. Otec Koei se tak jako nejstarší z nižších ojabunů stal hlavou klanu, dokud Tomoo nedozraje. Do té doby patřilo k jeho povinnostem předat Tomoovi všechny své zkušenosti.

Matka Koei byla malá, upravená žena, skoro stejně křehká jako její dcera. Věk jí však příliš neposloužil. Ve tváři se jí rýsovaly nezaměnitelné vrásky, vlasy měla šedé a oči se jí stáčely dovnitř. Když jim podávala čaj, hovořila o svých květinách - vyučovala ikebanu, umění aranžování květin - a o tom, jak se jednotlivá roční období vyznačují tím, co žije a co umírá. Když jí Koei představila Nicholase, nedalo se poznat, zda je tím potěšena nebo ne. Vyzařovalo z ní jen jakési nejasné překvapení. S ohledem na Koeinu vrozenou plachost se však něco takového dalo spíše čekat. Ani jednoho z nich ovšem neoslovila přímo, jako by mluvila se vzduchem okolo nebo sama se sebou.

Tokino Kaeda vypadal jako člověk, který si potrpí na přísnou disciplínu. Do domu se vrátil s jedním ze svých synů. Pohlédl na Nicholase a na svou dceru, předal synovi svou aktovku a nařídil mu, aby ji odnesl k němu do pracovny. „Snaž se, abys to napravil,“ vyzval mladíka. „Jestli uděláš ještě jednu chybu, draze mi za ni zaplatíš.“ Při řeči se na svého syna vůbec nedíval. Místo toho pozoroval dvojici, která upíjela čaj. Jeho žena zmizela v kuchyni, zřejmě proto, aby mu připravila něco k jídlu.

„Tak co je to tady?“ zeptal se Kaeda a zamířil přímo k nim.

Koei sklopila oči ke svému prázdnému šálku a představila Nicholase. „Je to dobrý přítel Akinagy-sana,“ pospíšila si. „Setkali jsme se v Akinaga-sanově domě.“

„Nejste z Jakuzy,“ oslovil Kaeda Nicholase. „A vypadáte, že nejste ani Japonec.“

„Jsem napůl Asiat a napůl Evropan. Můj otec byl plukovník Denis Linnear.“

„Počítám, že tohle vám otevřelo spoustu dveří, které vám měly zůstat zavřené.“ Velký muž přejel pohledem na svou dceru. „Já nejsem Akinaga. Tady vám to nepomůže.“

Nicholas mlčel.

„Dávám si pozor, s kým se moje dcera stýká.“

„Otče…“

„Rozumím,“ ozval se Nicholas, který chtěl zabránit rodinné hádce. „Většina ojabunů to tak cítí. Jde o součást jejich teritoria.“

„Nejsem jako většina ojabunů. A moje dcera taky není obyčejná.“

„Jenom jsem se snažil se s ní spřátelit.“

Obr zavrčel a odešel do kuchyně.

„Je mi líto,“ zašeptala Koei. Vypadala, jako by se celá třásla.

„Copak?“

„To, že se můj otec takhle chová. Vyrůstal na ulici. Jsem jeho jediná dcera. Žije pořád jen krví a zabíjením a…“ Celá rozklepaná se odmlčela. „Děsí mě to. Co kdyby ho zabili? V klanu Jamauči je tolik osobních sporů, tolik závisti a zloby. Někdo by mu mohl zarazit katanu mezi žebra a probodnout mu srdce nebo plíce. To by bylo strašné.“

Její rychlý dech a rytmus řeči mohl leckomu připadat jako rozechvělost. Nicholas věděl, že takové věci se člověku snadno přihodí, má-li pořádně nahnáno. Takový strach dokáže probudit i polomrtvého. Ta myšlenka ho zarazila. Skutečně si Koei představoval jako poloviční mrtvolu?

* * *

V následujících týdnech vídal Koei stále častěji a jediné, co o ní mohl s jistotou prohlásit, bylo, že pro něj představuje neproniknutelnou záhadu. Také se do ní postupně zamiloval. Možná to nebyla ani opravdová láska, poznamenaná přitažlivostí neznámého, ale co by láska mladých lidí byla, nebýt smyslnosti a pocitu nebezpečí?

Pravda byla, že čím více času člověk s Koei trávil, tím krásnější mu připadala. Byla jako kamélie, která na vytrvalém slunci pomalu otvírá své orosené okvětí. Už dávno nevnímal její jednotlivé rysy odděleně, ale nechával se okouzlovat celkem. Rysy její tváře mu už nepřipadaly ostré ani nemilosrdné, ale spíše jako exotické pozadí, od něhož se skvěle odrážely její oči a ústa.

Navíc tu byla její tajemnost. Vznášela se jí nad obočím a vlnila se v stinných zákoutích, když se k sobě tiskli, aby se zahřáli v chladném podzimním větru, který prolétal ulicemi a odnášel zlaté a rezavé listí javorů. To tajemství je neopouštělo ani na chvíli a pohánělo Nicholase dál po stezce, kterou měl už dávno opustit.

Koei pohlédla na zamračenou oblohu. „Už jsi někdy uvažoval, proč je život takový, jaký je? Proč je všude tolik bolesti a utrpení? Proč lidé nemohou najít klid?“

„Nejspíš je to součást lidské přirozenosti.“ Často se jí zmocňovala nevysvětlitelná melancholie. Tehdy připomínala stařenu, která dospěla na konec života a při každém ohlédnutí prolévá palčivé slzy. „Jinak by nemohlo existovat náboženství. Navíc lidé potřebují s něčím bojovat. Bez toho by uvadli a zahynuli.“

Koei se objala pažemi. Kdyby tu seděl s nějakou jinou ženou, položil by jí ruku přes ramena, ale u Koei by si to nikdy nedovolil. Koei neměla ráda, když se jí někdo dotýkal. Ostatně i to, že seděla tak blízko u něj, bylo něco zcela nového. Nicholasovi to nevadilo; záletných žen už měl právě dost.

„Když se dívám do budoucnosti, nevidím nic,“ prohlásila Koei.

„Myslíš, že nemáš žádné povolání? Jistě se vdáš, budeš mít děti a vlastní rodinu.“

Otřásla se a ponuře se zadívala na křehké listí vláčené po zemi větrem. „Nemyslím, že bych mohla…“ Zavrtěla hlavou. „Ani nejsem ráda s muži, kromě tebe. S tebou je mi příjemně, Nicholasi. Já…“ Zřejmě už nedokázala pokračovat. Cítil její dech i rychlost jejího tepu. „Obejmi mne.“

„Koei…“

„Prosím.“

Poslechl. Zavřela oči. Ňadra pod kabátem se jí střídavě zvedala a klesala. Pak jí z koutků očí vytryskly slzy. Kutálely se jí po tvářích a padaly jí do klína.

„Co se stalo, Koei?“

Otevřela oči a pohlédla na něj. „Ach, Nicholasi, jsem tak ráda, že jsi se mnou.“

Pomalu, bolestně postupovali dál. Dobře si vzpomínal na okamžik, kdy se jejich rty poprvé setkaly. Bylo to za temné, bezměsíčné noci. Jasná obloha byla posetá hvězdami. Na otevřené pláni houkala sova. Na kraji Tokia, daleko od svých domovů, cítili omamnou svobodu cestovatelů, kteří přicházejí prozkoumat novou pevninu.

Cítil pod sebou její třesoucí se kůži a zaslechl tiché zasténání, které jí uvízlo v hrdle. Pak se od něj odtrhla, jako by jejich společné teplo už nedokázala snést ani o minutu déle. Ztěžka oddechovala, jako by právě uběhla maratón.

„Koei?“ zašeptal do tmy.

„Ano, ano. Polib mě ještě.“

Zdálo se, že ji přitahuje dílo zkázy, které ve městě zanechala válka. I když většina domů již byla opravena, mnoho míst v Tokiu stále ještě neslo šrámy po bombardování a napalmových požárech. Za zlatavých podzimních odpolední ho po těch místech provázela, jako by to byly uzavřené zahrady, o jejichž neskutečnou krásu se s ním chtěla podělit. Mezi všemi troskami se cítila lehce, jako by se zde nemusela skrývat ve své ulitě. Nevědomky tak Nicholase upozornila na to, že sama je podobně poznamenaná. Jak, to však stále zůstávalo tajemstvím.

Samozřejmě již tehdy věděl, že se jí v minulosti muselo přihodit něco velmi bolestivého. Byla to jistě hluboká rána, tedy žádné náhlé odmítnutí ze strany nápadníka nebo nějaká pichlavá poznámka přítele. Vůbec nepochyboval, že to mělo co do činění se sexem. Často se mu zdálo, že Koei plane nesmírnou pohlavní vášní, která v ní vzbuzuje smrtelnou hrůzu. Byla odcizená sama sobě, jako by v ní žili dva různí lidé, kteří se po nepředstavitelně těžkém traumatu pokoušejí najít rovnováhu.

„Jsi můj zachránce,“ pošeptala mu jednou v noci. Leželi si v náručí pod pokrývkou, kterou si položili na okraj pláně, kde na ně před časem svítily hvězdy a kde si za houkání sovy dali první polibek. „Zachraň mne.“

Před čím ji měl zachraňovat?

Nejhorší bylo, že Nicholas měl pocit, že to ví. Nechtěl to vědět, ale přitom to zoufale toužil pochopit. Nejvíce ze všeho totiž toužil po tom, aby se konečně zbavila bolesti a utrpení a aby se její duše zacelila. Tehdy byl naprosto přesvědčen, že jí v tom může pomoci.

„Zachraň mne.“

Tím zachraň mne mínila „vezmi si mne“. Poznal to a věděl, že i ona to ví. Přesně to chtěla. On to chtěl také. Všechno bylo v pořádku.

Opatrně jí rozepnul blůzku. Předklonila se, aby jí mohl sundat podprsenku. Zalapala přitom po dechu a zajela mu prsty do vlasů. Slyšel, jak jí buší srdce, a připadal si, jako by vstoupil do ohně. Víc než cokoli jiného chtěl do ní vstoupit a zahrnout ji teplem a útěchou. Chtěl ukončit její utrpení.

Zatímco mu rozepínala košili, líbal ji na ňadra, bílá jako mléko. Pak si stáhl košili i se spodkami a vztyčil se nad ní.

V tom okamžiku vykřikla, odvalila se od něj a přitáhla si nohy na prsa. „Ach, bože. Ach, bože,“ vzlykala.

Zezadu jí pošeptal: „To bude v pořádku.“

„Ne, ne.“ Házela hlavou ze strany na stranu. „Všechno je na kusy, všechno, o čem jsem celé týdny snila.“ Ramena se jí třásla. „Nemůžu to vysvětlit. Nemůžu…“

„To je v pořádku,“ opakoval znovu a jemně ji k sobě otočil. „Nedělej si starosti. Bude to dobrý.“

„Ne,“ zašeptala a uchopila ho do ruky. „Není to v pořádku.“ Jemně ho pohladila.

„Koei, nemusíš…“

„Ne, ne, já chci.“ Něžně po něm přejížděla dlaní. „Ach, Nicholasi, věř mi, že chci totéž co ty, ale nemůžu…“ Zalapala po dechu, když jí jeho sémě vystříklo na prsty a zápěstí. „Ano,“ vydechla a položila mu hlavu na prsa. „Ach, ano.“

Zdálo se, že se vznášejí na vlnách, které viděli jen oni sami. Kolem nich se rozprostírala noc, v níž se ozýval jen vítr a ptáci.

Nicholas sbíral odvahu, aby dokázal říct to jediné, co nyní říci mohl; sevřel ji pevněji. „Vím, že mi to sama nepovíš - dovol mi tedy, abych to řekl za tebe.“

„Ne.“ Položila mu ruku na ústa. „Prosím tě, ne.“

Rozhodně odtáhl její prsty. „Víš, že je to pro tvoje dobro, Koei. Když to totiž neudělám, nikdy se toho nezbavíš, mezi námi zůstane všechna ta temnota a už se z toho nevzpamatujeme. Začneme podezírat a nenávidět jeden druhého. To nechci.“

Na chvíli se odmlčel a naslouchal větru, který se mísil s tepem jejich srdcí. Nakonec přisvědčila jediným způsobem, jaký znala.

„Tebe někdo znásilnil, vid?“ Ucítil, jak se zachvěla, jako by ji píchl špendlíkem. „Jak je to dlouho?“

„Tři roky, pět měsíců a šest dní.“ Vzhlédla k noční obloze a její hlas zněl suše jako hlas profesora ekonomie. Konečně se tajné dveře otevřely.

„Tví rodiče to vědí, že ano?“

„Ano.“

Tím se vysvětlovala roztržitost její matky a téměř paranoidní opatrnost jejího otce, pokud se Nicholasova vztahu s Koei týkalo. Její matka si celou věc stále ještě nedokázala připustit a vztek jejího otce ještě nevychladl.

„Kdo to udělal?“

Odtáhla se od něj, ale zachytil ji do náruče a přinutil, aby se vrátila. „Koei.“ Přiměl ji, aby se na něj podívala. „Ten jed uvnitř tebe se musí dostat ven. Zabíjí tě to, copak to nechápeš? Jsi šťastná, jenom když jsme spolu, a i to jenom zřídka.“ Vzpomněl si na rozbité části Tokia, kde se cítila dost volně na to, aby odkryla svou vlastní bolest. „Rozřízli jsme vřed a jed vytéká ven, ale musí vytéct všechen, protože jinak ta nákaza bude pokračovat dál a dál, až ztratíš všechnu chuť do života. Nevěřím, že bys něco takového chtěla. Určitě ne teď.“

Dlouho mu mlčky hleděla do očí. Otevřela ústa, ale zase je zavřela. Věděl, že se jí chce plakat, ale na to už bylo pozdě. Viděl před sebou poslední hradbu, kterou kolem sebe podvědomě vystavěla, aby si i po znásilnění zachovala zdravý rozum. Stále ještě se od ní nedokázala odloučit.

„Kdo tě znásilnil?“

„Prosím tě, nenuť mne k tomu.“

„Je to pro tvoje dobro. Víš to stejně dobře jako já.“

„Byl to… přítel. Jasuo Hidejuke. Můj… kluk ze školy… z vyšší třídy.“ Sklopila hlavu a rozeštkala se tak zoufale, že ji mohl jen držet v náručí a kolébat jí sem a tam.

Po chvíli už žádné slzy nezbyly, jenom hlas, tenký a ochraptělý, kterým popisovala hrůzu, jíž se nyní měla zbavit. „Byl… starší než já. Hledala jsem u něj… ochranu, víš. Důvěřovala jsem mu. Nikdy jsem neměla ani to nejmenší podezření a když se na mne vrhl, stalo se to hrozně rychle. Spala jsem a nejdřív jsem nevěděla, co se vůbec děje. Cítila jsem z něj alkohol a pak do mě vrazil. Bylo to, jako by mě napíchl na kůl nebo na kopí, já… nevěděla, co mám dělat. Myslím, že jsem se hrozně rozzuřila, ale pak jsem dokonale otupěla. Prostě jsem tam nemohla být a něco takového se nemohlo dít, rozhodně ne mně. Úplně jsem vypnula. Vzpomínám si, jak se mi rozevřely nohy, když mě popadl.“ Sevřela prsty Nicholase, jako by se bála, že se ve vlastních vzpomínkách utopí. „Probrala mě bolest. Vykřikla jsem, ale to ho zřejmě rozvášnilo ještě víc, klečel nade mnou a skákal na mě, pořád dokola. Do mě. Bylo v tom něco strašně agresivního, nevím, jako by ho hnala zlost a ne touha. Tehdy jsem se sesypala. S touhou bych se ještě smířila, aspoň myslím, protože to by bylo svým způsobem ještě pochopitelné. Ale zlost? Jak jsem v něm svou důvěrou mohla vyvolat něco takového?

Pokoušela jsem se bránit a on mne začal bít. To se mu nejspíš zalíbilo, že mě mohl tlouct, když byl… uvnitř mě, zvedl se nade mě a… Panebože… Už dost… Už dost!“

* * *

Druhý den si Nicholas ve škole připadal jako oživlá mrtvola. V dódžó svého senseie sotva poslouchal a když jej shodil na tatami student druhého ročníku, pochopil, že je v pěkné bryndě.

Nakonec mu došlo, s kým se musí setkat a že to není Koei. Musel se sejít s mužem, který jí rozsekl život ještě dřív, než stačil doopravdy vykvést.

Vyhledal Jasua Hidejukeho, který vystudoval školu jen proto, aby se stal rybářem. Převzal otcův člun a nyní jej provozoval s přísností seržanta od pěchoty. Jak ho upozornila Koei, byl to velký mužský, svalnatý jako vzpěrač. Tenhle zamlklý a zahořklý člověk si zřejmě připadal nadosmrti odsouzen k práci, která se mu nijak nelíbila, ale která aspoň vydala na střechu nad hlavou pro něj a pro jeho ovdovělou matku.

Nicholas se mu také nelíbil a bez okolků to dal najevo. Byl to politický radikál, který nenáviděl Američany stejně jako komunisty.

„Jestli jsem chodil s Koei, do toho ti nic není,“ zavrčel a nedovolil Nicholasovi, aby vůbec vstoupil na jeho člun. „Tohle je můj majetek; tady nemáš co dělat.“

„Minulost se nedá jen tak zahnat,“ připomněl Nicholas. „Ta není tvůj majetek.“

„Mám práci,“ odbyl ho Hidejuke. „Nech mě na pokoji.“

Nicholas vykročil na palubu. „Napřed mi odpovíš na pár otázek.“

„Odpovím ti akorát takhle,“ vyštěkl Hidejuke, popadl lodní hák a švihl jím po Nicholasově obličeji.

Nicholas zareagoval naprosto instinktivně. Vykročil směrem k útoku a nikoli od něj. Uhnul se, až mu hák proletěl kolem hlavy, načež uštědřil Hidejukemu atemi do břicha.

Rybář zasténal, zalapal po dechu a přetáhl Nicholase dřevěnou rukojetí háku po zátylku. Nicholasovi projela hlavou bolest a natáhl se přes volný prostor mezi přístavištěm a bokem člunu.

Hidejuke ho skopl do mezery, takže se Nicholas oběma rukama držel zábradlí lodi a visel nad vodou. Rybářský člun byl sice uvázaný, ale houpal se na vlnách a nebezpečně se blížil k přístavišti.

„Jak se ti líbí tahle odpověď?“ zeptal se Hidejuke a švihl ostrým hrotem háku po Nicholasově levačce. Nicholas se pustil a hák se zabořil do lodního boku.

Tím se mu naskytla příležitost, aby se vyšvihl vzhůru. Hidejukeho zastihl ve chvíli váhání, zda má vytáhnout zbraň nebo ji pustit a praštit ho. Zvolil zbraň a pokusil se ji uvolnit.

Napjal svaly a vytáhl ji ze dřeva, ale to už Nicholas vykopl a zasáhl chodidlem Hidejukeho koleno. Silák upadl, ale ještě s sebou stačil Nicholase strhnout.

Narazili do boku a přepadli do vody. Nicholas se na dně chytil vyvazovacího lana, kluzkého od chaluh. Hidejuke, který stále svíral svou zbraň, sklouzl dolů a uchopil do ruky Nicholasovu levou nohu.

Nicholas se podíval pod sebe a spatřil, jak silák mává rukou a připravuje se k dalšímu úderu hákem. Udělal to jediné, co mohl: natáhl pravou nohu a kopl Hidejukeho do týla.

Rybářův útok skončil a jeho sevření povolilo. Klesal přímo dolů pod černou hladinu zpěněnou házením lodi, která se odrážela od mola.

Policie Nicholase tři hodiny vyslýchala, ale nakonec ho pustili. Svědci se nemohli shodnout, jak rvačka začala, ale všichni oceňovali Nicholasovu statečnost, s níž se s nasazením vlastního života vrhl do vody, aby Hidejukeho zachránil. Ostatně, byl to syn plukovníka Denise Linneara.

* * *

„Musím ti něco říct,“ oznámil Nicholas Koei, když se při západu slunce setkali na jednom z jejích oblíbených ponurých a rozbitých míst ve městě. „Dneska jsem se sešel s Jasuem Hidejukem.“

Koei strnula, až skoro nemohla dýchat. Z tváře se jí vytratila všechna barva a výraz jejích očí připomínal lapené zvíře.

„Mluvil jsi s ním?“

„Nechtěl mi odpovědět na otázky.“

Část napětí, které se jí zmocnilo, se nyní rozplynula. Chvíli se mu zdálo, že se zhroutí úlevou. Vzal ji do náruče.

„Koei, je mrtvý.“

„Kdo?“ Dívala se na něj vyděšeným pohledem, který u ní viděl před časem.

„Hidejuke.“

„Cože? Jak se to stalo?“

Nicholas ji dlouho pozoroval. „Poprali jsme se.“

„On se s tebou pral? Vždyť… proboha, viděla jsem přece, co dokážeš.“ Pak, jako by v ní někdo stiskl jakési tlačítko, se z ní vydralo zaúpění. „Proč jsi tam chodil?“

„Víš proč.“

Teď vykřikla doopravdy. „Pomsta. O tu ti přece šlo, nemám pravdu?“

„Ne, jenom jsem…“ Nicholas doopravdy nevěděl a tahle otázka ho strašila od chvíle, kdy se vynořil z vody. Šel za Hidejukem proto, aby se s ním utkal? Proč vlastně? Aby slyšel jeho přiznání a získal z toho jisté uspokojení? Nebo se mu chtěl pomstít za ohavný zločin, který spáchal? Ne, tak to být nemohlo. Nedokázal by… Pak si vzpomněl na jeden ze svých rozhovorů s Cunetomem, kdy mu ojabun vyprávěl příběh o mladém nájemci, který spáchal harakiri, protože syn jeho pána zemřel. Povinnost není omezená jenom na rodinu, řekl tehdy Cunetomovi. Je to vědomí času a místa, ale především je to určení vlastního já.

„Nevím,“ připustil Nicholas.

„Nevíš,“ opakovala Koei. Tvář jí zaplavila zlost a změnila ji tak, jak by si ji nikdy nedokázal ani představit. „Jasuo byl úplně nevinný. Párkrát jsme se drželi za ruce. Nic víc.“

Nicholas byl tak vyjevený, až mu začalo hučet v uších. „Říkalas mi přece…“

Koei si přitiskla pěsti na uši. „Vím, co jsem ti říkala, ale nevěděla jsem, co jiného ti říct. Nutil jsi mne, abych o tom mluvila, a možná to bylo dobře, něco ve mně to chtělo. Ale nemohla jsem ti přiznat pravdu.“

„Jakou pravdu!“ Zatřásl s ní tak silně, až jí zacvakaly zuby. V ústech měl hořkou pachuť a žaludek se mu svíral. V duchu viděl Hidejukeho, jak povoluje sevření a padá do vířící propasti mezi molem a loďkou. „Jakou pravdu!“‚zahřímal.

Pod náporem jeho bolesti a vzteku cysta mlčení a lží konečně praskla. „Byl to můj otec! To můj vlastní otec mě znásilnil!“

Teď, když se skutečnost změnila, mu proběhly před očima všechny události, které si tak mylně vykládal: Koei hledící do otcovy limuzíny jako do otevřeného hrobu, matčina roztržitost, otcova žárlivost, Koeino podivné rozčilení, když popisovala imaginární násilnou smrt svého otce. Spala jsem, zprvu jsem vůbec nevěděla, co se děje, byla tedy znásilněna doma. Polopravdy a náznaky: mlčení a lži.

Zhroutila se mu k nohám a zakryla si oči rukama. Bylo toho příliš. Ani ona nedokázala utéci před minulostí i přítomností najednou. „Ach, Buddho, zachraň mne!“

Nicholas, který se na ni díval se směsí soucitu a zlosti, samozřejmě věděl, že ani pro jednoho z nich už není záchrany. Srdce mu pukalo, ale co na tom záleželo? Jednou se už rozhodl. Svezl se s Jakuzou a vyšel z toho pokrytý krví.

*******

Kniha třetí

Lebka a hnáty

Hořící ohně; noc se krátí -

tu náhle zazní

bušení na bránu.

Kjóroku

9.

Kjóto – Washington

Nicholase probudilo tiché volání prodavačů ryb. Zdálo se mu o Koei a nyní jí měl plnou hlavu. Ten sen se mu nezdál už hodně dlouho. Čím to, že se vrátil?

Všechny dny a noci strávené s ní mu zůstaly v paměti, jako by se zastavil čas. Pohledy, zvuky, pachy a především city byly í dnes stejně silné jako ve chvílích, kdy byl s ní. I kdyby Koei byla jeho pravou rukou, nemohl její ztrátu pociťovat bolestněji. Jeho láska k ní přestoupila hranice pouhé tělesnosti. Vykvétala za nocí, kdy byl sám, jako nějaká exotická a éterická květina, a to i v dobách, kdy byl ženatý s Justine. Samozřejmě, okolnosti, za nichž k té ztrátě došlo, mu působily ještě větší bolest. Zradila ho jeho druhá rodina, zradil ho jeho vlastní instinkt, když se přátelil s členy Jakuzy a kráčel tak ve šlépějích svého otce.

Při svém neohrabaném pokusu napravit zlo zabil nevinného mladíka. Přitom narazil na celou spoustu neodpustitelných hříchů. Ještě však musel přijít na to, jaký neodpustitelný hřích spáchal on sám. To, že zavinil Jasuovu smrt, nebo to, že žil ve světě Jakuzy? Nebylo divu, že je od té doby tak nenáviděl.

Ucítil vedle sebe pohyb, otočil se tedy a spatřil tvář Seiko, která ležela na boku na futónu přikrytá dekou. Tiše odsunul přikrývku a zamířil k posuvným dveřím, které zakrývaly okno. Nacházeli se v druhém patře rjókanu, tradičního hostince v postranní uličce poblíž Šidžo-dóri, jednoho ze širokých a hlučných bulvárů v Kjótu. Šidžo-dóri byl možná každým coulem stejně moderní jako kterýkoli bulvár v Tokiu, ale stačilo zahnout za libovolný roh a ocitli jste se v uličce, která stejně jako tato připomínala staré Kjóto s dřevěnými domy a úzkými uličkami.

Před odjezdem ze Saigonu dosadil Nicholas do pobočky Sató International jednoho Van Kietova bratrance, který měl dohlížet na práci místních provozů, ale neměl přijímat žádná strategická rozhodnutí. Vzhledem ke svému podezření nechtěl tuto práci znovu svěřit Seiko.

Společně s Tačim a Seiko se rozletěl do Ósaky, odkud však odjeli autobusem do Kjóta, protože Van Kiet v Pavlovově náprsní tašce objevil dvě účtenky – důkaz Rusovy pečlivosti, z nichž jedna byla za zpáteční jízdenku na autobus z ósackého letiště do Kjóta. Druhá účtenka pocházela z kjótského nočního klubu jménem Ningjoró neboli Pavilón panenek. Zvláštní bylo, že Pavlov neměl žádný účet z hotelu nebo rjókanu.

Venku začínalo ranní třídění a na ulici se vykládaly drobné nákladní vozy plné lesklých ryb. Rybí trh schovaný za rohem měl otevřeno jen do poledne a šest dní v týdnu zde po dláždění tekla krev a slaná voda.

Nicholas se z okna zadíval na rybáře v gumových holínkách a před očima se mu vyloupla temná mezera plná mrtvé černé vody, která se mu vzpínala v ústrety. Od chvíle, kdy se takto poučil, uplynulo mnoho let – mnoho let od doby, kdy se obrátil zády k Jakuze a k Mikiovi Okamimu, nejlepšímu příteli jeho otce. Pak se loni Okami znenadání objevil a požádal Nicholase, aby splnil slib daný otci, že přijde Okamimu na pomoc, kdykoli to bude potřebovat. Nyní byl šílenou shodou okolností nucen, aby Okamiho chránil. Přitom se ocitl ve světě, jehož hranice už nedokázal rozlišit. Nakonec se Lew Croaker a Nicholas střetli s najatým vrahem, který měl Okamiho odstranit, s Vietnamcem jménem Do Duc, jehož Nicholas zabil.

„Nicholasi.“

Otočil se a zjistil, že Seiko už vstala. Pokoj páchl smaženými rybami, které zřejmě připravovali k snídani v kuchyni o patro níže. Brzy se bude muset setkat s Tačim, ojabunem Jakuzy a tandžianem.

„Vypadáš smutně. Nedáš si trochu čaje?“

„Ano, rád bych. Dómo.“

Vyšla z pokoje, naplnila vodou železnou konvici a odnesla ji k hibači zasazenému mezi tatami, kde se pustila do vaření. Sledoval ji, jak vybírá ze zásobníku drcené zelené lístky a rozkládá je na dno konvice jako koberec. Když se voda začala vařit, nalila ji dovnitř, přiklopila víčko a nechala čaj louhovat.

Sedli si naproti sobě. Seiko mu podala plný šálek. Nejprve se napil. Cítil, jak Seiko touží po tom, aby promluvil. Stýskalo se mu po Lewovi. Jejich občasné telefonické rozhovory byly nutně stručné a k věci, což jen potvrzovalo sílu jejich souhry.

„Je zvláštní, kolik žen se v téhle záhadě vyskytuje,“ poznamenal Nicholas, když naposledy mluvil s Croakerem. „Máme tu dvě sestry, Margaritu a Celestu, jedna žije v New Yorku a druhá v Benátkách, kde pracuje pro Okamiho; Dominicovu matku Renatu Lotiovou, která je vlivnou lobbistkou ve Washingtonu; a teď tu Vesper, co je ve spojení s Dedalem. Divné je, že všechny jsou, ne-li přímo na rozhodujících místech, tak aspoň u moci.“

„Máš nějakou teorii?“ zeptal se Croaker. „Zrovna teď by mi nějaká přišla vhod, protože Vesper se mi nehodí do žádný škatulky.“

„To se dá říct i o těch ostatních ženách. Mám ale dojem, že Vesper představuje klíč k celé záležitosti ve smyslu, jaký si nikdo z nás ještě nedokáže představit. Pamatuj na to, až budeš v Londýně.“

„Ty mi nikdy nebudeš důvěřovat, že ne?“ Hlas Seiko ho vytrhl ze zamyšlení. Prohlížela si ho přes okraj šálku.

„Nangi našel důkazy, že Masamoto Goei, vedoucí týmu počítačových jazyků u mého projektu Či, se podílel na krádeži neuronového čipu. Existuje podezření, že jsi mu ho pomohla propašovat Vincentovi Tinhovi do Vietnamu.“

„To je pravda.“

„Cože?“

Přikývla. „Goeimu jsem pomáhala, ale ne pro peníze, jak si myslel Tinh, ani pro ideologii, jak se domníval Goei. Chtěla jsem pomoci Tačimu a Van Kietovi, aby se dostali do Plovoucího města. Vstupenkou jim měl být klon, který nechal Tinh Abramanova postavit z ukradených součástek projektu Či a toho amerického počítače Úl. Tak si to aspoň mysleli. Bohužel Tinh, který zajišťoval jejich spojení s Rockem, odmítl spolupracovat, i když na něj Van Kiet začal tlačit.“

Nicholas o tom chvíli přemýšlel. Lže, nebo mluví tentokrát pravdu? Sexuální vibrace, jimiž se rozechvívala pokaždé, když k ní vyslal svého ducha, mu nedovolovaly ani hádat. Její slova vypadala věrohodně, ale byla to skutečná pravda? Byl mezi přáteli nebo v hnízdě smrtících zmijí?

„Kdo tedy zavraždil Tinha? Z toho, co jste mi s Tačim řekli, měl motiv i příležitost právě Rock. Nemám ovšem jediný pořádný důkaz.“

„Opravdu na tom tak záleží? Vincent Tinh je po smrti. Ať už uděláš cokoliv, život mu nevrátíš.“ Zhluboka se nadechla. „Zasloužil si to.“

„Pravda má pro mě nesmírný význam.“

Odložila šálek. „Řekla jsem ti pravdu.“ Napřáhla ruce dlaněmi vzhůru. „Zkus to svoje Tau-tau.“

Mlčel a ani se nehnul, jenom očima se zavrtal do jejích, až zamrkala.

Napila se čaje a pronesla: „Chtěla bych ti něco povědět. Měla jsem bratra, jmenoval se Macuro. Povím ti o jeho smrti, protože zemřel za… jistých okolností.“ Na chvíli se odmlčela, jako by si to chtěla ještě rozmyslet.

Opatrně položila šálek na stůl a upřeně se na něj zadívala. Nakonec pokračovala: „Macuro byl zvláštní. Jeho tělesný věk neodpovídal duševnímu.“ Mrkla, jako by ho zahlédla v šálku před sebou. „Byl o dva roky mladší než já, ale duševně to byl malý kluk. Nerozuměl…“ Její hlas se vytratil a oči se jí zalily slzami. „Vůbec nerozuměl světu.“

Spojila prsty v klíně a zase je rozpletla. „Tehdy, před pěti lety, jsem bydlela u nich – s Macurem a mou matkou. Po nocích jsem se o něj starala. Matka pracuje přes noc – řídí jeden akačočin v Kjótu.“ Měla na mysli noční bar. „Každou noc jsem Macura koupala, než šel do postele. Byl to takový… obřad, hrozně to zbožňoval. Vyprávěla jsem mu, povídali jsme si a byl tak uvolněný, že vypadal skoro normálně.

Tehdy jsem chodila s jedním člověkem, byl to vietnamský komoditní makléř, který mi toho hodně pověděl o světových burzách.“ Znovu se zarazila s hrdlem sevřeným dojetím a vzpomínkami. Nasucho polkla a natáhla ruku po šálku, ale zastavila se uprostřed pohybu. „Už chápeš… toho večera mi zatelefonoval. Neviděla jsem ho už dva měsíce – byl služebně v Saigonu. Jakmile se vrátil, zavolal mi. Jenom… chtěla jsem Macura nechat samotného jenom chvilku, abych zvedla telefon. Jenže to byl on a mně se po něm tolik stýskalo a on toho měl tolik na srdci, že jsem se zapovídala…“

Sklopila hlavu a na ruce, bez hnutí složené v klíně, jí kapaly slzy.

„Nemám žádnou omluvu… za svou nepozornost. Asi tak po sedmi, osmi minutách, už nevím, jsem si vzpomněla na svého bratra, který seděl sám ve vaně plné vody. Upustila jsem sluchátko a běžela do koupelny.“ Musela se znovu odmlčet. Potřebovala se smířit s krutou skutečností jako horolezec, který došplhal až do výšky, kde je řídký vzduch.

„Mám pořád ten obraz před očima a nemůžu se ho zbavit. Macuro leží ve vodě, obličejem dolů. Voda z kohoutku mu víří kolem hlavy a vlasy se mu vlní jako chapadla nějaké krásné mořské sasanky. Jinak se vůbec nehýbe.“

Slzy jí kanuly do klína, jedna za druhou v nekonečném rytmu.

„Tak si to pamatuji. Ta vzpomínka je vytrvalá jako diamant, který se nedá rozbít. Stejně tvrdá a stejně mrazivá. Zbytek se ztrácí v mlze. Vytahuji ho z vody, obracím ho, dávám mu umělé dýchání, volám záchranku, tisknu ho k sobě, i když ho chtějí odvézt, cesta do nemocnice – a potom pláč mé matky, ječí a zlobí se na mě. Víš, on už byl mrtvý, když jsem vešla do koupelny, a já se s tím nemohla – a nemůžu – smířit.“

Nicholas mlčel. U tak hlubokého zármutku neměla slova žádný smysl. Okamžitě pochopil značnou část její osobnosti, jak si připadala odcizená od svých rodičů, proč se dostala do tohoto stínového světa plného falše a strašných nebezpečí s vědomím, co se jí nevyhnutelně stane, jakmile zajde příliš daleko nebo udělá nějakou chybu. Sekera dopadne, oddělí její hlavu od trupu a tak konečně potrestá její vinu.

Její zármutek byl opravdový a tu vzpomínku ze sebe vyrvala téměř násilím, tím si byl jistý. Proč se mu však takhle zpovídala? Skutečně se mu tím snažila dokázat svou nevinu? Nebo byla jen skvělá herečka, která na něj vytáhla strašlivou osobní tragédii, aby jej zmátla a přiměla k tomu, aby jí věřil?

Milovala ho a byla nesmírně rozrušená. To byly ostatně jediné dvě věci, na něž se mohl naprosto spolehnout. Ke zhodnocení situace to však nestačilo. Musel najít nějaký způsob, jak si doplnit informace.

Vstal a přistoupil k oknu. Prodavači ryb zmizeli a zbyl po nich jen zápach vyvržených ryb. Samozřejmě se mu vrátila vzpomínka na Koei. Všechny jeho tělesné instinkty ho varovaly. Sám dobře věděl, co se stane, když se někdo zamíchá do záležitostí Jakuzy. A přesto byl vázán přísahou, že bude chránit hlavu všech ojabunů Jakuzy, a to ve společnosti ženy, napůl Japonky a napůl Vietnamky, možná zapletené do průmyslové špionáže namířené proti jeho podniku, a mladého, ctižádostivého ojabuna vychovaného v moudrosti tandžianů. Cožpak mohl skutečně důvěřovat někomu kromě Lewa a Tanzana Nangiho?

„Když už jsme u těch zpovědí,“ nadhodil, „možná bys mi mohla říct, jestli máš nějaké pochybnosti o Tačim Šidarem.“

Seiko neodpověděla hned. Slyšel ji, jak přechází po pokoji, ale nechtěl se k ní otáčet. Nakonec se vynořila vedle něj, oblečená, ale nenamalovaná.

„Tači není jako ostatní ojabunové.“

„Chceš říct, že není posedlý svým postavením mimo zákon? Nebaží po moci a vlivu?“

Sklopila hlavu. Stála těsně vedle něj, ale Nicholas věděl, že si dobře uvědomuje hloubku propasti, která je odděluje. Tím, že tak hrubě vyslovil svá podezření a pak jí nevěřil, ji možná nenapravitelně ranil. S tím se však nedalo nic dělat. V takové situaci, kdy musel najít Okamiho, dříve než se jeho nepřátelům podaří jej zavraždit, a objevit podstatu Plamene 153, než bude o březnových idách odpálen, musely jít všechny osobní ohledy stranou.

„Ne. To jsem nechtěla říct… V tomhle ohledu je skutečně jako oni. Ale… něco ti povím. Když mě objevil, obsluhovala jsem u stolů v matčině akačočinu. Zařídil mi podnik v Tokiu, abych získala zkušenosti.“ Napřáhla ruku, aby se Nicholase dotkla, ale pak si to rozmyslela.

„Řeknu ti to teď, protože vím, že mi nic jiného nezbývá. Nemůžu se smířit s tím, jaký odstup si ode mě zachováváš. Tvoje nedůvěra mě bodá u srdce jako nůž a když jsi se k ránu ve spánku převaloval a volal její jméno, ‚Koei‘, celá moje duše seschla jako list na podzim.“

„Na Koei nemysli.“

„Jak bych mohla? Jenom proto, že to byl někdo ze tvé minulosti? Vždyť se ti o ní zdálo dnes v noci, když jsi měl vedle sebe moje tělo z masa a kostí.“

„Byl to jen sen a nic víc.“

„Když jsi vyslovil její jméno, vystříkl jsi mi na břicho.“

S popelavým obličejem na ni pohlédl. Jak dlouho ho bude ještě Koei pronásledovat? Dokud se bude pohybovat mezi Jakuzou? Ne, to přece nebylo možné. Vzpomínku na ni je třeba zaplašit.

Oči Seiko byly zalité slzami. Kousala se do rtu, aby se nerozplakala. „To Tači mě poslal, abych se šla ucházet o místo tvé asistentky. Bylo to krásné místo a já mu byla hrozně vděčná. Pak mě požádal, abych dělala prostřednici mezi Masamotem Goeim a Vincentem Tinhem.“

„Takže to, jak jsi mi vyprávěla, že jsi mne viděla v Nangiho klubu, byla lež.“

„Ne, nebyla to lež, spíš… polopravda.“ Nadechla se. „Chtěla jsem se na tebe obrátit sama, ale strach mi svazoval ruce. Co kdybys mě odmítl? Byla jsem si jistá, že něco takového bych nepřežila. Takže jsem nepodnikla nic. Mluvila jsem však o tobě s Tačim a ten mi za pár měsíců oznámil, že se uvolnilo místo tvé asistentky. Poslal mne tam a připravil mě na přijímací pohovor.“

„Takže tou dobou se už Tači přestěhoval z Kumamota do Tokia. Pracoval pro Tomoa Kozóa.“

Seiko přikývla. „Všichni věděli, jak je chytrý, a u klanu rychle postupoval. Netrvalo dlouho a naslouchal mu i sám Kozó. Myslím, že Kozó si ho tolik oblíbil, protože se vyznal v Jihovýchodní Asii. Brzy převzal správu tamních zájmů klanu.“ Přes všechnu její snahu se jí po tvářích koulely slzy. „Tači je posedlý tím, že se chce dostat do Plovoucího města. Neptej se mě proč, já to nevím. Teď jsem ti řekla všechno. Už ve mně není nic, až na pocit viny za bratrovu smrt a lásku k tobě.“

„Takže ty vlastně o Tačim skoro nic nevíš. Myslíš si, jak je laskavý, když by to ve skutečnosti mohla být jenom protřelost.“ Ozvalo se diskrétní zaklepání na dveře, ale Nicholas si ho nevšímal. „Co když tě sám vycvičil a schválně tě připravil na pohovor, aby mí tě mohl nasadit do firmy?“

Otevřely se posuvné dveře a na prahu místnosti stál Tači.

„Je čas jít na snídani,“ pravil zvesela.

* * *

„Teda, už vám někdo řek‘, že v tý uniformě vypadáte senzačně?“

Croaker, který si sebejistě vykračoval k východu 19 pro mezinárodní odlety na Dullesově letišti, se zarazil.

„Jo,“ pokračoval Škeble Leonforte. „Vypadáte jako z tý reklamy, , S námi vám budou nebesa nakloněna‘, znáte ji přece.“

„To je jiná společnost,“ ucedil Croaker s očima upřenýma někam za Leonforteho. Spěchal na letadlo. Navíc toho člověka nemohl vystát. Leonforte však hrozil, že ustřelí Margarite hlavu, pokud nebude Croaker spolupracovat, a tak musel Croaker zatnout zuby a ovládnout se.

„Ne, fakt. Je to miliónový. Ještě si rozmyslím, jestli si taky nenechám nějakou spíchnout. Moje buchta by se z toho určitě zvencla. Dokážu si představit…“

„Jdu pozdě. Co tady děláte?“

Zase ten široký úsměv šílence. Rozhodil ruce. „No přece na tebe dávám pozor, Lewe.“ Pokynul rukou. Ve svém sádrově zbarveném obleku od Armaniho a kabátě z velbloudí kůže vypadal jako zosobněná elegance. Jeho mokasíny za šest set dolarů se ve světlech letiště leskly. „No tak, pojďme si trošku promluvit.“

„Rád bych, ale nemůžu. Možná někdy jindy.“

„Teď.“ V Leonforteho očích se rudě zablesklo a přátelský úsměv zmizel. „Co myslíš, že kvůli mě zmeškáš letadlo? Klídek. Bez tebe nevodletí, to ti slibuju. Má sakra cennej náklad, ne? A já mám tady slovo.“

Croaker si všiml přinejmenším tří Leonforteho goril rozestavených na strategických místech po celém terminálu. Šli na něj vskutku profesionálně. Nechal tedy Škeble, aby ho provedl dveřmi s nápisem Nepovolaným vstup zakázán.

Ocitl se ve strohé místnosti bez oken. Zelená koženková pohovka, tři nebo čtyři židle a skládací stolek s kávovarem, kelímky, umělohmotnými lžičkami, cukrem, dia sladidlem a smetanou v prášku dodávaly místnosti odpudivě laciný vzhled.

„Radosti domova,“ poznamenal Škeble majetnicky. Croakera napadlo, že z těch jeho změn nálad by jeden mohl dostat tik. „Proboha, člověk by skoro čekal, že se svejma pilotama zacházej líp.“ Prohrábl si rukou hřívu kudrnatých vlasů a obrátil se ke Croakerovi. „Tak jak to jde?“

„Dobře. Hlavně když mě necháte dělat mou práci, aniž byste do toho strkal ty svý mastný prsty.“

„Pán je netýkavka.“ Škeble zahrozil prstem. „Musíte se naučit brát můj bratrskej zájem vo vás takovej, jakej je.“

„Tyhle kecy si laskavě nechte vod cesty. Stačí, že mě máte v hrsti, takže tu nemusím sledovat žádný bramborový divadýlko.“

Věděl, že to neměl říkat, ale ten chlap mu skutečně lezl na nervy. Škeble se po něm jedním skokem vrhl. Udeřil Croakera dlaněmi do prsou a odhodil ho na stěnu. Croaker zaťal svou biomechanickou ruku v pěst, ale nezvedl ji.

„Neser mi, brácho, jak se říká tady ve městě.“ Škeble pokynul hlavou a ustoupil. „A když už mluvíme o divadýlku, co tě sakra napadlo sledovat Vesper Arkhamovou? Jestli se vokolo ní budeš vometat, budeš brzo potřebovat mou pomoc.“

„Takovou pomoc nepotřebuju.“

„Ne? Zrovna teď jsem tvůj kouzelnej kmotříček – a to myslím vážně. A tam, kam máš namířeno, budeš podle mě sakra potřebovat pomoct, dokonce i vode mě.“ Škeble se ušklíbl. „Sakra, kámo. Vím, co si vo mně myslíš, že jsem akorát vo trošku lepší než gorila v zologický.“ Ukázal prstem Croakerovi na prsa. „Jenže mně je u prdele, co si vo mně myslíš, jasný? Abychom si to jako ujasnili. Máš právo bejt stejnej trouba jako všichni vostatní, já se kvůli tomu trápit nebudu.

Hlavně si vod tedka pamatuj, že si na tebe dám pozor, rozumíš? To, že letíš za velkou louži, ještě neznamená, že nevím, kam se vrtneš a co tam budeš dělat. Hlavně se na mě nesnaž v Londýně nebo kam se to vlastně dostaneš ušít nějakou boudu, protože pak bych tě musel roznýst na kopytech a to by nebyl hezkej pohled, no ne?“

„Rozumím.“

Škeble se zasmál. „Jo, ty dokonce i mluvíš jako pilot. Jak’s to udělal, mávnuls jim před nosem tou svou federální průkazkou?“

„Něco na ten způsob. Půjčili mi tuhle uniformu a budu tam sedět ještě se dvěma stevardama, co se taky potřebujou dostat do Londýna.“ Pozorně se na Leonforteho zadíval. „Už jste mi přestal vyhrožovat? Můžu jít?“

Škeble mávl rukou. „Dělej si, co chceš, Lewe. Hlavně nezapomínej, že každá akce vyvolává reakci v opačným směru. Mysli na následky, než se do něčeho pustíš, a ne až potom. Já neberu žádný zajatce.“

Odlet velkého letadla se opozdil a když se Croaker usadil na svém místě v zadní části letounu, uvažoval, zda to má něco společného s ním. Nasedal jako poslední a už ode dveří hledal očima Vesper. Seděla v první třídě společně s dalšími milionáři.

Nechtěl na Škeble Leonforteho myslet, ale ten pošuk mu nešel z hlavy. Jak se vlastně dověděl, kdy a kde se Croaker ukáže, pokud ho nedal sledovat? A pokud se mu dalo věřit, dokázal pozdržet i mezinárodní let, aby mu mohl trošku pohrozit.

Začínalo to vypadat, že Škeble je svým způsobem stejně zvláštní jako Dominic Goldoni. Do jakého světa se to vůbec dostal, když se tu postavy z podsvětí mohou vplížit i do supertajné agentury federální vlády, pouštět se do mezinárodní hospodářské války s japonskou Jakuzou a přitom držet v rukou otěže spousty zákonných obchodů? Tohle nebyli žádní obyčejní sicilští gavones, co svým nepřátelům rozbíjeli hlavy, aby je postrašili, a prolévali krev bez rozmyslu, kdykoli nebylo po jejich. Tohle nebyli žádní hrubiáni, ale spíše chladní vypočítavci, jejichž předvídavost jim umožňovala pouštět se do odvážných dedukcí přesahujících rámec běžného obchodnického čichu. Goldoniho úspěchy byly skoro pohádkové, ale Croaker vážně pochyboval, že by se egoistický a náladový pseudofilozof jako Škeble mohl vyrovnat takovému Goldonimu nebo třeba i svému otci, důmyslnému Leonovi Waxmanovi.

Waxman, muž tisíce tváří a jmen, byl v americké armádě při okupaci Japonska ve čtyřicátých letech znám jako Jonathan Leonard, ale narodil se jako John Leonforte.

Johnny měl tři děti: Škeble, Michaela a dceru Jacqui, která zahynula při automobilové nehodě, když jí bylo dvacet. Michael byl skutečně záhada. Tento rebel v pravém slova smyslu, který nesnesl jakoukoli autoritu, bojoval ve Vietnamu u zvláštních jednotek. Brzy po svém nasazení se vypařil někde v Laosu, kde ho nenašli ani armádní superšpióni. Nevědělo se ani, jestli je živý nebo mrtvý.

Co se jeho otce týkalo, Mikio Okami měl za to, že Jonathana Leonarda zabil při rvačce v Tokiu na jaře roku 1947, ale Leonard přežil, dostal se do nemocnice a když mu ošetřili rány, nechal si udělat plastickou operaci. Jakmile se zotavil, stal se z něj Leon Waxman. Ještě zbývalo zjistit, jak si ho všiml šéf vyzvědačů senátor Richard Dedalus. Ovšem pravdou bylo, že Waxman působil jako ředitel Dedalovy agentury až do chvíle, kdy byl koncem loňského roku odhalen a zabit.

Většinu toho, co věděl o Caesarově otci, se Croaker dověděl od Faith Goldoniové, Dominicovy matky, která se s ním znala v Tokiu. Nyní z ní byla mimořádně vlivná lobbistka ve Washingtonu, kde vystupovala pod jménem Renata Loti. Margarite za ní Croakera zavedla, takže se mohl na vlastní oči přesvědčit, jak výjimečná žena to je. Dokonce se jí povedlo odstranit i Leona Waxmana.

Zvláštní bylo, že Faith se o senátorovi Dedalovi ani slovem nezmínila. Croakera však nyní ze všeho nejvíc zajímalo Dedalovo spojení s DARPA, Úřadem pro výzkum pokročilých obranných projektů Pentagonu. Uvažoval, zda v Úřadu někdo ví o Plameni 153 a o tom, že má být odpálen přesně o březnových idách, nebo zda ze všech těch vzájemně nesouvisejících náznaků nesestavil pouhou poutavou fikci. Doufal, že jeho další krok k centru Okamiho sítě Nišiki mu poskytne nějaké odpovědi, protože se jej začínalo zmocňovat tušení, že zesnulý Dominic Goldoni a Okami byli ve spojení s Dedalem. Přinejmenším měli styky s Morganou Inc., stínovým podnikem, který se zabýval nezákonným obchodem se zbraněmi.

Kolotoč se zaplňuje, napadlo Croakera. Dominic představí svou sestru Margaritu senátorovi Dedalovi, který dohlíží na DARPA. Jak se ukáže, Margarite se dobře zná s Vesper, která pracuje pro Morganu, Inc. A Vesper je zároveň členkou Okamiho sítě Nišiki. Všichni herci jsou na svých místech. Teď už je na Croakerovi, aby zjistil jejich role.

Zavřel oči a za okamžik usnul. To byla chyba. S trhnutím se probudil a nad horním rtem se mu rýsovala tenká vrstvička potu. V podpaží měl vlhko. Byl stále ještě v polosnu, v němž ožila jeho nejtěžší noční můra jako obdivuhodné drama: na sešeřelém jevišti se pohybovaly dvě ženy, důvěrně si šeptaly a na jejich kůži smyslně šustil satén. A pak, jako když se náhle rozsvítí bodový reflektor, prořízl ticho známý hlas, jímž Margarite nařizovala Vesper, aby ho zabila.

* * *

Modravý dým jako mlha.

Měděné zbarvené stíny se vinuly ke stropu a otřásaly se hudbou vycházející z půlkruhu matově černých reproduktorů zavěšených nad obrovským zařízením pro karaoke. Počítačem řízený přístroj byl ozdoben chromovanou mřížkou, takže vypadal jako chladič starého amerického automobilu. Takový výrazný retro styl byl v té době v Japonsku módní. Během tří měsíců se ovšem móda změní, tento přístroj na karaoke bude vyhozen a jeho místo zaujme jiný.

Mužík ve strohém obleku se pokoušel zpívat „Be My Love“, přičemž si uhlazoval prošedivělé vlasy stejným gestem jako Jerry Vale na obrazovce za ním.

Sotva Nicholas s Tačim vstoupili do Ningjorjó, ultramoderního nočního klubu v Kjótu, který navštívil i V.I. Pavlov, pohltily je vysoké zvuky linoucí se z reproduktorů karaoke. Zastavili se, na okamžik zaraženi chvějícím se vzduchem, který připomínal hlučné staveniště uprostřed směny. Kombinace temných barev s chromovanými zábradlíčky a opěradly židlí rozehrávala v podniku zvláštní hru světel a stínů vyvolaných tisícem bodových světel. Za hlavním sálem ležela menší místnost s temnějším osvětlením. Stíny sedmdesátých let.

Ningjo-rjó, Pavilón panenek, byl k prasknutí nacpaný kouřem a Japonci, kteří si zde vyměňovali své kontakty v průmyslu, vládě, na úřadech a v Jakuze. Všechny tyto součásti společnosti byly úzce propojeny v pečlivě vybalancovaném kolotoči vzájemných úsluh a oplátek, zastrašování a zachovávání tváře, který děsil k smrti každého Evropana, jenž se do něj sebeméně zapletl.

Nicholas s Tačim se pomalu prodírali davem a mířili k baru na druhém konci místnosti. Bar byl postaven z matového skla osvíceného zespodu zářivkami, které zřetelně vykreslovaly rytiny ženských postav z divadla Nó zpola zakryté pralesem bublin, který připomínal staromódní vánoční lampičky nebo hrací skříně Wurlitzer ze šedesátých let.

Zatímco se přibližovali k této rekvizitě z černých filmů, Nicholas sledoval útlou servírku, jak přináší nápoje ke stolu obsazenému obtloustlými japonskými obchodníky. Se svým tradičním bílým líčením vypadala skutečně jako panenka. Krátce k ní obrátili své upocené obličeje a zasmáli se. Jeden sáhl po pivu a Nicholas si všiml pracného irizumi, tradičního tetování příslušníků Jakuzy.

Nicholas a Tači si objednali sapporské pivo. Další bláhový japonský obchodník se pokoušel zoufalým způsobem imitovat Elvisovu „Viva Las Vegas“. Af se snažil jak chtěl, boky zakroutit nedovedl. Bylo to skutečně směšné.

Tači zabručel. „Ani nevíme, jestli tady ten Zao vůbec je.“

„Nemyslím,“ odvětil Nicholas. „Ten Rus si vedl účty dost pečlivě. Nechal si účtenku z tohohle podniku. To znamená, že pokud zůstal v Kjótu přes noc, neplatil za to.“

„Možná ho ubytoval Zao.“

Nicholas přikývl: „Právě. To by bylo logické.“

„Jenže jak ho v tomhle blázinci máme najít? To bychom mohli rovnou hledat plastikovou jehlu v kupce sena. Nepomohl by nám ani detektor kovů.“

Nicholas se na Tačiho usmál. ,,My ho hledat nebudeme. Necháme ho, aby si nás našel sám.“ Pokynul barmanovi a když k němu muž přistoupil, naklonil se, aby ho dobře slyšel. „Řekněte Zaovi, že nás poslal Pavlov. Kšeft nevyšel a Pavlov z toho nemá radost. Vůbec z toho nemá radost.“

„Žádného Zaa neznám,“ prohlásil barman.

„Třeba ne, ale Pavlov nás poslal, abychom mu vyřídili vzkaz.“ Nicholas si poklepal na místo pod sakem, kde by měl v podpažním pouzdře zavěšenou pistoli. „Myslím, že je to jasný.“

Barman pokrčil rameny a zmizel, jako by měl na nohou kolečkové brusle. Nalil tři whisky, několik sake a pár piv.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Tači.

Nicholas pokrčil rameny. „Je to na vážkách. Ale jestli sem ten Zao chodí pravidelně, určitě ho barman zná.“

Obchodník se pustil do opravdu strašlivé verze „Feelings“. Karaoke bylo už dost zlé při rychlých písních, ale balady by se měly rovnou zakázat, pomyslel si Nicholas.

Tači dopil pivo a Nicholas se rozhlédl, aby objednal další. Barman zmizel. To mohlo být dobré znamení, ovšem na druhé straně si mohl třeba jen odskočit na malou.

Z temné zadní místnosti vstoupil do sálu nějaký vysoce postavený příslušník Jakuzy. Podle velikosti a kvality jeho doprovodu složeného z kobunů – pěšáků – šlo o nějakého nižšího ojabuna. Měl na sobě oblečení, které bylo pro muže jeho postavení typické: sluneční brýle, černý vlněný oblek, bílá košile s erbem vyšitým na náprsní kapse, proužkovaná vázanka a naleštěné mokasíny.

„Jde sem,“ upozornil Nicholas a když se Tači začal otáčet, dodal: „Radši bys to měl nechat na mně. Nechceme vyvolat válku mezi klany.“

Když stál příslušník Jakuzy na tři kroky od něj, vycítil Nicholas jeho úmysl a připravil se na něj. Muž se širokými rameny, úzkým pasem a zlostným obličejem poznamenaným neštovicemi se protlačil k baru, vrazil do Nicholase a převrhl jeho sklenici se zbytkem piva.

Neřekl nic, ani se k Nicholasovi neobrátil, ale objednal si kirin u barmana, který se právě vrátil. Nicholas počkal, až barman postaví před gangstera vysokou sklenici s pivem, načež natáhl ruku, popadl pivo a vypil je. Když dopil, hlasitě mlaskl a vrátil prázdnou sklenici zpátky před neznámého.

Nicholas se právě začal otáčet zpátky, když na pravé paži ucítil sevření mužových prstů. Obrátil se k němu právě včas, aby si všiml překvapeného výrazu, s nímž gangster zjišťoval sílu jeho svalstva.

„Neumíš se chovat, iteki“ pronesl neznámý japonsky, celý zrudlý ponížením.

Nicholas setřásl mužovu ruku, ohnul kolena a napřáhl pravou ruku dlaní vzhůru.

„Prosím, abys strpěl mou řeč,“ zahájil Nicholas rozmluvu způsobem, který odpovídal tradici Jakuzy.

Gangsterova vyjevená tvář nabrala zlostný výraz. „Utahuješ si z našich tradic, iteki?“

Nicholas si jeho otázky nevšímal a opakoval svou úvodní frázi.

Člen Jakuzy zaujal odpovídající pozici. „Mám svou vlastní řeč.“

„Protože je tvé postavení vyšší, prosím, abys nejprve vyslechl mne.“

Gangster přikývl, narovnal se a Nicholas jej následoval.

„Mluv tedy, iteki.“

„Jmenuji se Nicholas Linnear. Narodil jsem se v Singapuru. Nepatřím k žádnému klanu.“ Gangster se ušklíbl. „Schválně ses ke mně choval urážlivě, převrhl jsi mi pivo, strkal do mne a používal nadávek. Žádám nápravu.“

Gangsterův úšklebek se ještě rozšířil. Vypnul prsa, až se mu rozevřelo sako a Nicholas spatřil pažbu pistole v podpažním pouzdře. „Jak by sis tu nápravu představoval?“

„Byl jsem zdvořilý. Řekl jsem ti své jméno, místo narození a příslušnost.“

Zaskočený gangster se na okamžik odmlčel.

„Jmenuji se Kine Otó. Znají mne také pod jménem Zao. Narodil jsem se v Kjótu a jsem nižší vůdce klanu Dokudokušii.“ Zvedl bradu. „Přinesl jsi mi zprávu od toho Rusa.“

„Konečně si rozumíme.“ Nicholas se uklonil. „Navrhuji, abychom si zahráli karutu.“

Zao opět zaváhal. Karuta byla karetní hra, která se kdysi hrála výlučně mezi japonskou elitou. Když se tyto elitní rodiny obrátily k jiným, modernějším způsobům zábavy, převzala karutu Jakuza jako svou hlavní hazardní hru.

„Hm, to by mohlo být dobré,“ usoudil Zao a přidušeně se zachechtal. Pokynul k volnému stolu. „Určitě si zahrajeme karutu.“

Karuta vycházela z květin odpovídajících různým ročním obdobím a výhra či prohra závisela na určitých číselných kombinacích. Někdo vytáhl zpoza baru balíček karet a položil ho na stůl. Nicholas se zeptal barmana, jestli umí rozdávat. Muž poněkud ustrašeně přikývl. Jeho strach ještě vzrostl, když jej Nicholas požádal, aby tedy rozdával.

Zao, který se posadil naproti Nicholasovi, proti tomu zřejmě nic neměl. Poklepal na vrchní kartu v balíčku. „Ty jsi vybral hru, já rozhodnu o sázkách. Souhlasíš?“

„Souhlasím,“ odpověděl Nicholas, který si všiml, jak se Tači vedle něj neklidně vrtí.

Zao se rozhlédl po místnosti. „Když vyhraju, zapomeneš, kdo tě za mnou poslal a proč. A kromě toho vystoupíš na jeviště pro karaoke a veřejně se mi omluvíš.“

„A když vyhraju já?“

„Nevyhraješ.“

„Když vyhraju, povíš nám všechno, co víš o tom Rusovi a proč byl tady.“ Nicholas si nevšímal gangsterova výhrůžného pohledu a soustředil se na řeč jeho těla. Z ní hodlal poznat vše, co při hře potřeboval.

Zao nařídil barmanovi, aby rozdal karty. Při prvním rozdání oba dostali vítězné kombinace, při druhém oba prohráli. Při třetím rozdání Nicholas vyložil vítěznou kombinace. Zao měl osmičku, devítku a trojku. Šlo o kombinaci, která prohrávala. O to větší ironie byla, že tato tři čísla tvořila znak kandži pro slovo Jakuza.

„Vyhrál jsem,“ prohlásil Nicholas a vstal. „Nezapomínej na sázky, Zao-san. Teď mi musíš povědět všechno, co víš o Rusovi Pavlovovi.“

„Za hodinu odtud odcházím. Pak si promluvíme venku.“

Nicholas přikývl a společně s Tačim vstali. Když se vraceli k baru, Zao je zlostně sledoval.

„Tomu chlapovi nevěřím,“ pronesl Tači. „Nelíbilo se mu, že prohrál, a zvlášť s tebou.“

„To máš pravdu.“ Nicholas jim oběma objednal pití. „Jenže teď už nemáme na vybranou. Přilákali jsme ho a teď si musíme dát pozor, aby nás nezatlačil do kouta.“

Když Zao odcházel z nočního klubu, bylo už pozdě. Nicholas s Tačim ho následovali. Na ulici vál studený vítr a červené lucerny rozvěšené v úzké uličce tančily na kovových závěsech. Chodilo zde jen málo lidí, ale u chodníku stálo zaparkovaných několik aut.

„Kam šel?“ Tači přejel očima z jednoho konce ulice na druhý. „Nechce s námi mluvit.“

Nicholas měl podobný pocit.

Reflektory auta přímo proti nim se rozsvítily a zalily je ostrým světlem.

„Iteki!“

„Zao,“ zabručel Tači.

Díval se, jak se Zaova obrovitá postava vynořuje ze světla jako nějaký černý pták z oslepujícího slunce.

„Dlužíš mi výhru,“ zavolal Nicholas. „Je čas zaplatit.“

„Chci odvetu.“ Zaův hlas se rozléhal opuštěnou ulicí.

„Nic takového,“ odtušil Nicholas. „Prohrál jsi. Smiř se s tím.“

„Nemůžu se smířit s tím, že jsem ztratil tvář kvůli nějakému míšenci.“

„A nemůžeš si vzpomenout na svůj slib.“

Zao, který již stál blízko u nich, se drsně zasmál. „Slib daný iteki nemá žádnou váhu.“

„V tom případě nemáš žádnou čest,“ mínil Nicholas.

„Hloupý vtip! Co může barbar vědět o cti.“ V Zaově ruce se objevila pistole jako nějaké rozzuřené zvíře. „Nejsi pro mne nic než hmyz, který byl tak hloupý, že mi vlezl do cesty.“ Přikročil ještě blíže k Nicholasovi a Tačimu. „Uhni, nebo tě rozšlápnu.“

Nicholas se pohnul tak rychle, že ani Tači nedokázal svým vycvičeným zrakem jeho pohyb postřehnout. Nicholas zaslechl cvaknutí závěru a jednal instinktivně.

Přirozenou lidskou reakcí je v případě útoku směřovat přímo k němu. Aikido, které se Nicholas naučil už v dětství, tento instinkt nahradil jiným, který měl za cíl vyhnout se útoku a přesměrovat jeho sílu jinam.

Na ničem jiném než na instinktu ostatně nezáleželo. V tom jediném okamžiku, možná setině vteřiny, nebyl čas na rozmýšlení možných strategií, ani na jejich nasazení. Čas umožňoval pouze pudové jednání.

A tím se také Nicholas řídil. Vycházeje z vědomí své síly a soustředěnosti hary vyslal kupředu svou vnitřní sílu nazývanou ki.

Místo aby se vrhl přímo na Zaa, chytil namířenou pistoli pravačkou a otočil se vpravo. Současně s tím udeřil levačkou Zaa do kyčle a spodní hranou ruky se mu zasekl do odkryté kyčelní kosti.

Zao zasténal a levá noha pod ním podklesla. Nicholas mu vyrazil pistoli z ruky a zakroutil mu zápěstím, až zapraštěly kosti. Sotva se mu Zao napůl v bezvědomí zhroutil k nohám, zaslechl Nicholas dusot kožených bot na chodníku – Zaovi kobuni.

Tači se otočil, přidřepl, uchopil gangsterovu pistoli a několika ranami rozstřílel reflektory auta. V nastalé tmě zahlédl tváře tělesných strážců jako bledé oběžnice uprostřed noci.

„Tohle není váš boj,“ sdělil jim klidně. „Váš ojabun porušil slib. To, co se stalo, je čistě jeho odpovědnost. Tohle je záležitost beze cti. Není nutné, abyste se ho zastávali.“

Nicholas cítil napětí ve vzduchu jako blýskání na časy. Pěšáci neustoupili hned, zůstali stát na místě. Nicholas k nim promluvil. Použil přitom takovou modulaci hlasu, která využívala onen primitivní zvuk vycházející hluboko z hrdla, jehož se někdy dotknou ti nejlepší hypnotizéři a jejž Nicholas ovládl díky své znalosti Tau-tau.

Obracel se k nim s jakousi litanií, až se jejich duševní napětí snížilo na snesitelnou úroveň. Věděl, že na to, co chtějí udělat, mají pouhých dvacet vteřin. Aniž by přerušil své soustředění, pokynul Tačimu, aby zvedl Zaa a hodil ho na zadní sedadlo svého vozu.

Tači si sedl za volant a spustil motor. Nicholas skočil vedle bezvědomého Zaa, zabouchl za sebou dveře a společně se vyřítili do temné noci.

*******

10.

Tokio – Londýn – Kjóto

„Není tady,“ oznámil muž na kolečkovém křesle. „Moje matka na několik dní odjela. Mohu pro vás něco udělat?“

Ušiba se usmál. „To je od vás velmi hezké, Kene. Ale nerad bych vás obtěžoval.“

„Obtěžovat mrzáka?“ Ken pokrčil mohutnými rameny. „Mám dost času, abych vám ho mohl věnovat, Daidžine. Vím, že jste sem nepřijel jen proto, abyste si s Kisoko vyměňoval prázdné zdvořilosti.“

Ušiba přikývl. Byl už na Kenovo podivné chování zvyklý. To, co by jiní považovali za nezdvořilost, byla jen Kenova stručnost. Neměl náladu na to, zachovávat společenská pravidla, což bylo skutečně u Japonce nezvyklé, nebof je považoval za pouhou ztrátu času. Možná to však byla jen přetvářka, další z jeho podivuhodných vlastností.

Ne snad, že by něco takového potřeboval. Ken byl i bez toho sdostatek zajímavý. Byl silný a pokud jste si odmysleli, že nemohl hýbat nohama, vyznal se velmi dobře v bojových uměních. Byl zaníceným sběratelem. Vlastnil skvělou sbírku starožitných – a mnohdy poněkud tajuplných – japonských zbraní, která by dělala čest leckterému muzeu.

Ušiba měl toho mladíka docela rád, i když se ministrovi někdy zdálo, že Ken se ze všech sil snaží chovat nezdvořile. Rád poštíval druhé, jak mu Kisoko jednou s podivnou pýchou vyložila, protože se tak pokoušel zjišťovat, co se v lidech skrývá.

Svým způsobem byl Ken velmi bystrý sociolog a Ušiba si často představoval dům, v němž Ken žil se svou matkou, jako obrovskou laboratoř pro jeho neortodoxní experimenty.

„Rád tady chvíli zůstanu a promluvím si s vámi,“ pronesl Ušiba. „Bude dobře, když na chvíli uteču před světem.“

„Ano,“ souhlasil Ken, když jej vedl chodbou do kuchyně v zadní části domu. „Tady se zdá, jako by se čas zastavil, že ano?“

Byl to hezký muž s protáhlým obličejem a hnědýma očima, které prozrazovaly hodně o vytrvalosti zrozené z jeho zdravotního stavu. Bylo v něm však také něco smutného, co Ušibu podvědomě dojímalo a co mu připadalo povědomé, jako by Ken byl stejně jako Daidžin sám dalším duchem vláčeným světem bolesti.

„Venku se ovšem čas nedá zadržet,“ pokračoval Ken. „Liberálně demokratická strana jako vedoucí politická síla v Japonsku dohrála.“ Protáhl obličej. „A můžu říct, dobře jim tak.“

„Měli zásadní význam pro rozvoj této země. A z naší budoucnosti bych je určitě tak rychle nevylučoval.“

„Chápu vaše sympatie k vašemu starému příteli Jošinorimu,“ pravil Ken mazaně. „Ale teď vidíte sám, kam se tenhle symbol naší nenasytné minulosti dostal.“

„Jošinori vybojoval hodně bitev na hodně frontách, když vy, Kene, jste byl ještě dítě. Japonsko je dnes silné – je přední světovou velmocí – díky němu a dalším, kteří byli stejně předvídaví jako on.“

„Díky lidem jako vy, Daidžine.“

Ušiba neodpověděl. Tenhle člověk dokázal být nesmírně únavný. Jeho duševní schopnosti byly téměř neomezené a člověk nikdy nevěděl, jestli skutečně věří tomu, co zastává, nebo se jen snaží vyprovokovat živou debatu.

„Právě jsem si dělal oběd,“ prohlásil Ken cestou ke kuchyňské lince. „Nedáte si také něco k jídlu?“

Ušiba přisvědčil a sledoval Kena, jak zručně připravuje dva talíře čerstvého suši se spoustou wasabi a nakládaného zázvoru. Jeden talíř podal Ušibovi společně s lahví piva a společně se posadili k oválnému dubovému stolu, který stál v levé části kuchyně. Tento dům měl v sobě mnoho nejaponského a Východ se zde snoubil se Západem v harmonii, která nebyla sice dokonalá, ale aspoň přijatelná.

Chvíli jedli v uvolněném tichu. Ušiba byl hrdý na to, že se Ken cítí v jeho společnosti tak volně. Mezilidská komunikace nebyla Kenovou silnou stránkou. Více mu svědčilo reakce sledovat, než se jich přímo účastnit. Ušibu napadlo, že se nezúčastněným pozorovatelem stal nejspíše kvůli své invaliditě a tohoto postavení se držel ze všech sil, protože v této společnosti bylo lepší být něčím než ničím.

„Jak to jde v politice?“ zeptal se Ken nakonec. „Myslím, že Daidžin musí umět tu hru hrát, aby se dostal do své funkce a udržel si ji.“

„Po pravdě řečeno to začíná být únavné. Existuje příliš mnoho frakcí a člověk musí bojovat na příliš mnoha frontách.“

„Stárnete,“ prohodil Ken svým otevřeným způsobem. „Lidé, kteří mají podobné pocity jako vy, by se měli lépe rozmyslet.“

„Rozmyslet?“

Ken přikývl. „Měl byste jít od toho, než uděláte nějakou osudovou chybu a vaše vlastní rozjetá politika vás převálcuje.“

Ušiba potlačil přirozený instinkt, který mu velel, aby se po tak neomalené a nezdvořilé větě rozzlobil. Pokud by totiž měl být sám k sobě upřímný, Ken jej svým způsobem šetřil. Říkal Ušibovi to, co Ušibovi nedovolovala vlastní pýcha, aby si přiznal.

„Máte samozřejmě pravdu.“ Ušiba odstrčil nedojedené suši. Zdaleka už neměl takovou chuť k jídlu jako před pouhým půl rokem. „Když se taková hra stane přítěží, pravidla se změní a lovec se ocitá v nebezpečí, že se sám stane štvanou zvěří.“

„Zvířata jsou vychována k tomu, aby cítila pach krve,“ mínil Ken s ústy plnými rybího masa, rýže a zázvoru.

Ušiba se usmál. „Vzpomínám si, když se tohle říkalo o mně.“

„Pořád by se to říkat mohlo, pokud hodně toužíte po tom, v té hře vyhrát.“

Ušiba na něj pohlédl s obnoveným zájmem. Kenovi mohlo být něco málo přes čtyřicet. Navzdory tomu neměl ve tváři jedinou vrásku a vlasy měl stejně tmavé jako ve dvaceti. Bylo zřejmé, že jeho vášně planuly stejně silným plamenem jako kdykoli předtím.

Ušiba se narovnal bez ohledu na bolest, která mu krájela vnitřnosti. „S čichem na krev se člověk už rodí.“

„Přesně tak,“ souhlasil Ken a dojedl své suši. „Má to v kostech a saje to s mateřským mlékem.“

To byla podivná věta a něco v Kenově hlase přimělo Ušibu k zamyšlení, zda tím snad nemyslí Kisoko. Ostatně, byla to sestra Mikia Okamiho. Nejspíš se také narodila s čichem na krev.

Ken ukázal na Ušibovo jídlo. „Budete ještě?“

Ušiba zavrtěl hlavou a rozpačitě pozoroval, jak se Ken natahuje a spokojeně polyká suši. Člověk musel omluvit ty, kdo nepřivykli obyčejům vnějšího světa.

„Co vás sem tedy přivedlo, Daidžine?“ zeptal se Ken s plnými ústy. „Zřejmě jste přišel požádat mou matku o radu. Která frakce vás pronásleduje tentokrát?“

„Někdo, kdo udělal chybu,“ odpověděl Ušiba opatrně. Kisoko věděla o jeho tajném spojenectví s radou, protože byla Kaišóovou sestrou, ale s Kenem to přece jen bylo něco jiného. „Velice nemilou chybu, kterou je třeba napravit.“

„Předpokládám, že teď hovoříme o trestu.“

Tomu mladému muži zřejmě neušlo nic. „Ano, o trestu. Je to však pro mne těžké vzhledem k tomu, v jakém… vztahu s tím člověkem jsem.“

„Zaslouží si trest?“

„To je bez diskuse.“

Ken přikývl, jako by bral Daidžinův soud za bernou minci. „Tedy vymyslete trest, který bude odpovídat jeho provinění.“

„To bych rád. Jenže po pravdě řečeno mne nic nenapadá.“

Ken se na chvíli odmlčel, zatímco do sebe cpal poslední zbytky Daidžinova suši. Nakonec pravil: „Pojdte se mnou nahoru. Něco vám ukážu.“

Malým výtahem v zadním traktu vyjeli do patra, které skoro celé zabíralo Kenovo soukromé dódžó a sbírka jeho zbraní.

Při stavbě dódžó byla stará okna vyměněna. Jejich místo zaujaly velké skleněné panely, které propouštěly dostatek světla, aniž by obětovaly třeba i špetku soukromí, na němž si Kisoko se synem tolik zakládali. Leštěná dřevěná podlaha se ve světle blýskala. Na stěně visely řady katan a dai-katan, velkých samurajských mečů, dlouhých nožů wakizaši, s nimiž se páchalo harakiri, kratších dýk tantó a mnoho dalších, ještě podivnějších zbraní, z nichž mnohé Ušiba viděl poprvé.

Ken dojel ke stěně, opřel se o své svalnaté ruce a přesunul se z kolečkového křesla na podlahu. Nepohyblivé nohy si složil do lotosové pozice a zvedl se na rukou. Jeho trup se komíhal dopředu a dozadu jako kyvadlo, až se jeho pohyb zdál být nepředstavitelně plynulý a snadný. Ušiba věděl, že nic nemohlo být dále od pravdy.

Ken se posadil vedle několika dřevěných dansu, dlouhých a nízkých skříněk určených pro přechovávání katan. Otevřel horní zásuvku a vytáhl kulatý předmět zabalený v hedvábí. Když ho rozbaloval, Ušiba došel až k němu a poklekl vedle.

Ušiba udiveně hleděl na věc, která se objevila v Kenově dlani. Byla to lebka, které stáří dodalo temně okrovou barvu. Celá se leskla, takže Ušiba usoudil, že ji Ken pravidelně voskuje, aby nezkřehla a nerozpadla se.

„Toto,“ začal Ken a zvedl předmět výš, „je lebka Mijamota Musašiho, jehož považuji za nejlepšího bojovníka v japonských dějinách.“ Musaši si získal světovou proslulost tím, že napsal Knihu pěti kruhů, strategickou příručku kendžucu, boje s mečem.

Ken pomalu otáčel lebkou ve svých hbitých prstech. „Víte, že to byl právě Musašiho nejlepší přítel, kdo stáhl jeho hlavu z kůže, vyndal z ní mozek a lebku prodal? Nic jiného mu nezbylo, aby se uživil.“ Lebka se otáčela a nabízela nejrůznější pohledy na své vznešené rysy. „Byl ten Musašiho přítel bídák, nebo se stal jenom obětí nouze? Anebo Musašimu nakonec posloužil tím, že vzpomínka na něj nezahynula společně s ním, ale zůstala živá a o staletí později se jí dostalo úcty?“

Ken vložil lebku do Ušibových rukou. „Podržte ji, Daidžine. Vychutnejte si Musašiho sílu, kterou nezmenšila ani smrt, ani čas. Cožpak tohle není nesmrtelnost?“

Lebka byla těžší, než Ušiba čekal; možná to bylo kvůli její auře moci a vlivu. Ken měl pravdu. V obrysech, zákrutech a švech lebky si Ušiba představoval složité elektrické mechanismy, díky nimž byl Musašiho mozek tak jedinečný. V tomto okamžiku se zbavil jak bolesti působené rakovinou, tak vědomím vlastní blížící se smrti. Tohle bylo, jak říkal Ken, bytí po smrti. A třebaže to nebylo bytí v té podobě, jakou znají lidé, mohlo to být i něco víc, něco, co si lidská mysl ani nedokáže vypodobnit.

„Dojalo vás to, Daidžine.“ Ken se neměl k tomu, aby mu lebku sebral. „Cítíte to samé, co jsem cítil já. V takové blízkosti Musašiho žádné utrpení neexistuje.“

„Ne.“ Ušiba byl celý zkoprnělý. „Žádná bolest, žádná smrt, žádný čas.“

„Daidžine,“ pronesl Ken klidně, „Akiru Čósu musíte za jeho zločin potrestat.“

Ušiba, omámený aurou vyzařující z Musasiho lebky, chvíli nevěřil svým uším. Potom přejel očima na Kenovu tvář a pochopil, že se nemýlil.

„Jak to víte?“

„Intuice na základě faktů. Nedávno sem Čósa přišel za matkou. Myslím, že kdybych nezasáhl, byla by ho zabila. Matka si myslí, že Čósa nařídil smrt Mikia Okamiho.“

„V tom případě možná ví něco, co já nevím.“ Lebka mu náhle ztěžkla v rukou; vložil ji tedy do Kenových nastavených dlaní. „Příliš mnoho lidí se dychtivě hlásí k odpovědnosti za skutek, který zůstal nevykonán.“

„A přitom Kaišó přišel o své postavení. Je ve vyhnanství. Copak to nestačí k získání slávy?“

Ušiba přikývl. „Myslím, že v našem nedokonalém světě by to mělo stačit.“ Zkoumavě pohlédl na Kena. „Proč přišel Čósa za Kisoko?“

„Chtěl se jí zeptat, co ví o Okamiho stycích s plukovníkem Denisem Linnearem… a co ví o Koei.“

„Koei? Proč by měl…?“

„Potrestejte ho.“ Ken se zadíval na Musašiho lebku. „Kdo jiný než vy dokáže vymyslet vhodný trest?“

„Říkal jsem už, že mne nic nenapadá.“

„V tom případě bych si dovolil něco navrhnout.“ Kenovy něžné oči přejely z Musašiho lebky na krásný Daidžinův obličej. „Máte to přímo před sebou, Daidžine, jako tu Musašiho lebku. Jakmile si toho všimnete, poznáte, co je třeba udělat.“

„Čeho si mám všimnout?“

„Svého přítele, tokijského prokurátora. Tanaky Gina.“

* * *

V tomto ročním období se pobyt v Londýně podobal spíše průletu hradbou mraků. Z Temže stoupala mlha, která zahalovala kancelářské budovy City a zneklidňovala i obrovské havrany v Toweru. V City toho dne ráno vybuchla bomba a policie musela před hrozbou další vyklidit Harroďs. Ulice kolem místa výbuchu byly uzavřené policejními zátarasy, zatímco dělníci odváželi trosky a odborníci prohlíželi pokroucené ocelové nosníky bankovní budovy ve snaze zjistit, jakým způsobem byl teroristický útok proveden.

Nekonečná mlha se občas zvedla a odhalila kostnaté koruny holých stromů v Hyde Parku a u St. James’s zmáčené tak neměnným deštěm, že se zdálo, že nemá ani konce, ani počátku. V tomto nečase se vytrvalí Londýňané proplétali mokrými ulicemi a mezi stojícími auty s černými deštníky, které byly stejně čisté a nažehlené jako dětské školní uniformy. Jejich proud vytékal ze stanic podzemní dráhy jako nekonečný příliv a všichni se pouštěli po své práci s odevzdanou přesností cvičné jednotky.

Přesto se zdálo, že některé části Londýna začaly vyhlížet docela americky. Piccadilly Circus, která kdysi svou lacinou elegancí zosobňovala všechno anglické, se nyní pyšnila tolika americkými obchody plnými zboží a spěchajících zákazníků, že by obstála i uprostřed New Yorku. Překročila hranici mezi křiklavostí a ohavným podvodem a jako všechny napodobeniny začala žít vlastním děsivým životem.

Vesper znovu Croakera překvapila. Předpokládal, že se rovnou z letiště rozjede do Hammersmithu, do sídla Malory Enterprises. Místo toho ji však sledoval do Belgravie, kde vystoupila z taxi na King’s Road a zamířila na jihozápad na Eaton Square. Dům, do něhož vstoupila, měl z oken skvělý výhled na věže kostela Nejsvětější Trojice na sever od Sloane Square.

Na Heathrow mu málem utekla. Cestou k výdeji zavazadel se zastavila na dámské toaletě. Jediné, co v něm vzbudilo podezření, byla čtvercová kabelka, kterou pohazovala v jedné ruce. Za deset minut se objevila v zrzavé paruce až na ramena. Hnědé kontaktní čočky si sundala a ze srdčitého obličeje jí zářily chrpově modré oči. Nalíčená byla skutečně podle poslední módy: lilkově zbarvená rtěnka a těžké černé stíny. Kolem krku měla stále červený šátek, ale jinak si obula lesklé černé umělohmotné boty přes kolena a místo džínsů a košile si oblékla přiléhavé černé šaty z viskózového hedvábí, které jí sahaly sotva ke stehnům. Když se skláněla nad přepravní pás, aby si vyzvedla zavazadla, kterýkoli muž za jejími zády byl v nebezpečí infarktu.

V Londýně byla ta potíž, že jeho federální odznak tady neplatil. Ba ještě hůř, kdyby ho někomu ukázal, mohl by mít problémy s místní policií, která, jak věděl ze zkušenosti, neměla ráda, když jí Amíci pytlačili v revíru. Skoro litoval, že zamítl Leonforteho nabídku pomoci. Naproti tomu se kdysi seznámil s jedním vrchním inspektorem Scotland Yardu, kterému jednou uletěl jakýsi povedený ptáček do New Yorku, kde ho Croaker lapil a navíc urychlil postup jeho vydání.

Vrchní inspektor se jmenoval Tom Major, ovšem Croaker nedokázal odolat a v jeho nepřítomnosti o něm mluvil jako o majoru Tomovi. Major byl ruměnný čtyřicátník s tvrdým, nepřístupným obličejem yorkshireského rodáka, mohutnými kníry a vystupováním bývalého boxera. Jak se Croaker dověděl, během své služby v armádě se boxu skutečně věnoval. Měl rád legraci a dokázal vypít takové množství piva, že to i Croakerovi připadalo obdivuhodné. Také měl nevysvětlitelnou zálibu v tlustých sendvičích s uzeným hovězím.

Major v Novém Scotland Yardu nebyl, ale když se Croaker představil, seržant ho poslal do Flood Street v Chelsea. Croaker musel jet příšerně drahým taxíkem – i když si vzpomněl, že už zase čerpá z výdajových fondů senátora Dedala – protože metro do Chelsea nejelo a z tras autobusových linek nebyl ani trochu moudrý.

Flood Street vedla podle očekávání na jih k chelseaskému nábřeží, které se táhlo podél této části Temže. Chelsea se zřejmě díky své jisté nepřístupnosti stalo posledním útočištěm civilizovaného bydlení, které kdysi proslavilo Londýn po celém světě.

Tom Majora zastihl, jak dohlíží na skupinu policejních techniků, kteří rozkopávali zahrádku, kde nový majitel při sázení jilmů narazil na zakopanou mrtvolu. Na hromadách hlíny ležely pečlivě srovnané cibule kosatců a tulipánů vytržené ze zimního spánku. Na zemi byly rozložené igelitové plachty, na nichž se již podařilo z vyhrabaných kostí sestavit tři částečné kostry.

„Není divu, že jim to tady tak skvěle rostlo,“ zaslechl Croaker poznámku jednoho policisty.

Major se skláněl nad jedním igelitem a koncem propisovačky oškrabával z lebky hlínu a kořeny, zatímco fotograf snímal nález ze všech možných úhlů.

„Thomasi.“

Major zvedl hlavu s otráveným výrazem, který se rozplynul, sotva spatřil Croakera. „Ježíšku na křížku,“ ulevil si, vstal a oprášil si kalhoty. „Koukejme, kdopak nám to vstal z mrtvých.“ Několik techniků věnovalo oběma mužům krátký pohled a pokračovalo v práci. „Co tě přivádí sem, do slunného Londýna?“ Pevně stiskl Croakerovu ruku. „V týhle roční době tu určitě nejsi na dovolený.“

„Bohužel, jsem tu služebně.“

Major přejel Croakera pohledem a hlasitě začenichal. „Takhle sendvič ze Stage Deli jsi mi nepřivezl, co?“

„Bohužel ne. Nepustili mě s ním přes celnici.“

Major se zasmál. „To je v pořádku, starouši. Nějak mi vyletěl cholesterol. Můžou za to všechny ty steaky a ledvinky, i když doktor říká, že bych se neměl tak štvát.“ Ukázal na pozůstatky u svých nohou. „Jen se na to podívej. Zvláštní, co jeden člověk dokáže provést druhýmu, nemám pravdu?“

Objevil se jeden z Majorových podřízených. „Skončili jsme s předběžnejma výslechama sousedů, šéfe. Co teď?“

„Běžte domů a dejte si dvacet.“ Major ukázal rukou. „Řekněte to i ostatním. Ale toho novýho majitele pošlete na zítřek na devátou do Lucan Street k inspektorovi Hollworthovi. Budu se s ním muset spojit, než to začne smrdět.“

„Co mu povíte?“

„Jenom to, co musím, že první vykopané tělo bylo identifikováno jako cizí státní příslušník, což je taky důvod, proč nás k tomu zavolali.“

Major se obrátil zpátky ke Croakerovi. „Tady na těch jatkách jsem už od rána. Hlavně se neštvat. Ten můj doktor se musel zbláznit.“

„Poslyš, Tome, vidím, že máš spoustu práce, ale neměl bys minutku, abychom si mohli promluvit? Potřeboval bych pomoc.“

„Tak pomoc? A co takhle skleničku? Na King’s Road je hospoda.“ Promnul si oči palci a s procítěným povzdechem si narovnal záda. „Jsem rád, žes přijel. Taková pauzička se mi hodí. Když celý hodiny myslíš jenom na jednu věc, unaví se ti mozek.“ Jednomu ze zbylých techniků sdělil, kde bude, a společně s Croakerem se vydal po Flood Street.

„Máš kde přespat?“

„Jestli myslíš hotel, tak ne. Teprv jsem přiletěl.“

„Hotová lavina, co?“ Major se usmál. „To je ti podobný, Lewisi.“

Major byl jediný Croakerův známý, který mu říkal Lewisi. Dokonce i jeho vlastní otec ho oslovoval Lewe. Došli na King’s Road a zabočili doprava.

„No, jestli chceš, můžeš bydlet u mě.“

„Nevím, co by tomu řekla tvoje paní.“

„S tím bych si nelámal hlavu, stará vojno. Moira se odstěhovala už před dvěma lety.“

„Promiň.“

„To ta zatracená práce.“ Major otevřel dveře hospody a ovanul je známý pach piva. „Člověk nemůže mít rád práci a ještě k tomu ženu. Aspoň ne tuhle práci.“ Pokrčil rameny. „Nejčastějc si stěžovala, že mě telefon zajímá víc než ona. V tom měla docela pravdu. Stejská se mi po ní, ale fakt je, že po práci by se mi stejskalo víc.“

Posadili se ke dřevěnému stolu s deskou ztmavlou stářím a kouřem. Major objednal pivo a jídlo; nejprve klobásu v těstíčku a jako druhý chod sekanou zapékanou s brambory. Croaker zavřel oči a silou vůle se pokoušel uklidnit svůj žaludek.

Při jídle Croaker v hrubých rysech vylíčil, co hledá, a silně zcenzurovanou verzi, proč to dělá. V zásadě Majorovi vysvětlil, že pracuje na případu, který se týká nezákonného mezinárodního obchodu se zbraněmi. Taková povídačka se hodila ze dvou důvodů: předně to byla částečně pravda a navíc musela Majora zaujmout, protože vrchní inspektor, pokud právě nepomáhal metropolitní policii s ohledáváním míst masových vražd, zabýval se obchodníky se zbraněmi, kteří používali Londýn jako překladiště pro své ilegální zásilky na Střední Východ.

„Eaton Square je pěkně luxusní místečko,“ pravil Major, když mu Croaker pověděl, kam měla Vesper namířeno z letiště. Samozřejmě se ani nezmínil o jejích častých změnách převleků. „Každopádně v tom jsou spousty peněz.“ Major napíchl sousto sekané. „Takže ty říkáš, že ta ženská má co do činění s americkou firmou jménem Morgana, Inc.?“

Croaker přikývl. „Taky předpokládám, že jsou ve spojení s firmou Malory Enterprises v Hammersmithu. Podle účetních knih Morgany jedou ve zbraních. A to zboží, co dodávají, pochází přímo ze skladišť strejčka Sama, o kterejch se říká, že se do nich nedostane ani myš.“

Major se zhluboka napil piva a zatvářil se zamyšleně. Odmlčel se na tak dlouho, až se ho Croaker zeptal: „Copak, Tome?“

Major se znovu zadíval na svého společníka. „Jenom jsem si říkal… vlastně je to zvláštní…“

„Co?“

„Jména těch firem. Morgana a Malory. Připomíná mi to jednu legendu. Morgana byla Merlinova sestra a říká se, že to byla taky mocná čarodějka. Jenom její magie byla primitivnější, vycházela z druidských tradic. Ta legenda se vyprávěla v mnoha podobách, ale ta nejslavnější, Morte ďArthur, pochází z pera Sira Thomase Maloryho. Neví to každý, ale ten chlap byl kus kriminálníka – byl to pytlák, vyděrač a nakonec vrah. Tu knihu napsal ve vězení.“ Major se zadíval na Croakera. „Co je ti, starouši?“

Croaker celý zesinal. Zdálo se mu, že těžký pokrm mu zabetonoval žaludek. „Tome, kde měl podle té Maloryho legendy Artuš sídlo?“

„Na Camelotu. To ví každý.“

„A to tajné místo, kde měl vládnout?“

„Avalon.“ Major naklonil hlavu. „Bylo to takové nějaké pohádkové město, co se vznáší v mlze. Někdo tvrdí, že mělo druidský původ, že to byl domov Morgany. Po čem to vlastně jdeš?“

Croakerův mozek pracoval na plné obrátky, ale jeho rozumu dělalo problémy udržet krok s intuicí. Vzpomněl si, jak mu John Jay Arkham vyprávěl, že Vespeřino vzdělání financovala Nadace Avalon, jako v králi Artušovi.

„Můj parťák pronikl do jedné firmy, která taky jede ve zbraních,“ prohlásil Croaker. „Je ve spojení s mezinárodním kartelem, který tvoří zástupci americké mafie a japonské Jakuzy.“ Podíval se Majorovi zpříma do očí. „Ještě horší je, že loni jsme s tím parťákem zjistili, že jsou do toho zapletení i někteří vysoce postavení členové vlády Spojených států. Ta firma se jmenuje Avalon Ltd. Původně jsem si myslel, že Avalon a Morgana s Malorym jsou konkurenti.“

Major zavrtěl hlavou. „Spíš to vypadá, že je to naopak. Všechny jsou součástí jedné velké organizace.“

Croaker pochopil, že udělal obrovský krok kupředu. Od chvíle, kdy se Okami stáhl do ústraní, snažil se jeho i Nicholase dovést k Avalonu Ltd. Proč? Původně předpokládal, že Avalon vlastní a provozuje Godaišu. Pak, když narazil na Morganu, ho nejprve napadlo, že Okami s Goldonim vybudovali svou vlastní zbrojařskou síť, aby vytlačili Avalon z trhu. Teď, když věděl, že Avalon, Morgana a Malory jedno jsou, musel si sám položit otázku, kdo se pokouší ovládnout mezinárodní černý trh se zbraněmi. První odpověď, která ho napadala, zněla Godaišu. To dávalo smysl. Proto je také nejspíš Okami směroval na Avalon Ltd. Vincent Tinh, ředitel Nicholasovy saigonské pobočky, byl zavražděn – a jak mu řekl Nicholas, vraždu měl na svědomí Rock. Muž, který se zmocnil jeho těla, patřil k Jakuze, přičemž se ohlásil jako zaměstnanec Avalonu a uvedl vymyšlenou londýnskou adresu. Nyní bylo téměř jisté, že Godaišu bylo ve spojení s Rockem a Plovoucím městem.

Jenže Johnny Leonforte, hlava americké větve Godaišu, byl loni zabit. Kdo tedy ovládal kanál, kterým proudily ukradené americké zbraně z DARPA? Musel to být ten, kdo původně Leonforteho najal a kdo dozíral na chod DARPA: senátor Richard Dedalus.

* * *

„Nevím.“

Shrbená stařena se přešourala po dlážděné cestě, zastavila se před červenou branou torii a zatáhla za tlustý konopný provaz, jímž rozezněla bronzový zvonek.

„A i kdybych to věděl, stejně bych vám to neřekl.“

Stařena se zastavila před šintoistickým chrámem, dvakrát tleskla, uklonila se probuzeným kami a začala se modlit.

„Oba jste mrtví.“ Zao přejel pohledem z Nicholase na Tačiho. „Nemáte představu…“ Nižšímu ojabunovi poklesla čelist, když si Tači vyhrnul rukáv košile a odhalil tak své irizumi.

Zao vzhlédl k Tačimu. Seděl na židli, s rukama svázanýma za zády. Pak se mu ve tváři objevil nenávistný výraz. „Ať jsi kdo chceš, tady v Kjótu neznamenáš nic. Aspoň pro mě ne.“

Nicholas, který se díval z okna na stařenu před svatyní, pohlédl na Tačiho a společně odešli na druhý konec místnosti. Do tohoto hodinového hotelu zapadli proto, že byl zcela anonymní a zákazníků se tradičně nikdo na nic neptal. Hotel stál v malé postranní uličce čtvrti Gion. Byla to ošklivá železobetonová budova, která se vůbec nehodila do okolí plného starých restaurantů obklopujících krásnou šintoistickou svatyni, která připomínala park a představovala tak jedno z mnoha překvapení Kjóta.

„Takhle se nikam nedostaneme,“ rozhodl Nicholas. „A nemáme čas.“

Tači přikývl. „Já vím. Můžeš počítat s tím, že všichni jeho lidé jsou na nohou a pročesávají město. Jestli o tom řekli jeho ojabunovi…“

Nicholas věděl, co by mohlo následovat. Kdyby se Tači nějak namočil do Zaova únosu, mohlo by to vyvolat válku mezi ním a Zaovým ojabunem.

„On ví, že čas pracuje pro něj,“ prohlásil Nicholas. „Musíme ho přimět, aby nám všechno řekl, a vypadnout z města, než nás najdou jeho lidi.“

Tači se k němu otočil a pravil tak tiše, aby ho Zao neslyšel: „Neměj strach. Poví nám všechno, co chceme vědět, a až s ním skončíme, nebude si nic z toho pamatovat.“

Tači se postavil s rozkročenýma nohama, s rukama u boků a uvolněnými prsty. Zhluboka oddechoval. Zao se na něj díval jako na blázna.

Nicholas se začal soustřeďovat. Ucítil, jak se Tačiho psychika sbírá a stáčí do klubíčka jako zmije připravená k útoku. Teprve, když Tači začal se svou litanií, si však Nicholas uvědomil, k jak nesmírné věci zde má dojít.

V duchu skoro viděl, jak se setkávají dva proudy, Akšara a Kšira, obě strany Tau-tau. Náhle před sebou spatřil kjú, sféru Tau-tau. Uvnitř ní viděl Akšaru, cestu světla a jeho vlastní disciplínu, společně s jejím temnějším protějškem Kširou. Zatímco sledoval, jak se obě poloviny kroutí a proplétají jako řetězce DNA, poznal obě a všechny jeho nejhorší obavy se naplnily. Některé části Kširy totiž dobře poznával. Kansacu, jeho učitel a protivník, skutečně narušil učení Akšary rozptýlenými částečkami Kširy. Tyto součásti se v něm usadily jako hluboko zakopané časované bomby, které měly v případě přiblížení vybuchnout. Nyní ho mohlo zachránit jen spojení světla a tmy.

Nicholas zaraženě stál na místě. Byl si jist, že to, co vidí před sebou, je Šuken. Tači měl korjóku, Osvětlující sílu a jedinou cestu k sjednocení, k Šukenu. Nicholas se chtěl tajemství korjóku dovědět od Mikia Okamiho, ale Kaišó zmizel příliš rychle.

Šuken. Sféra kjú se vlnila v blyštivých obrazcích a Tači pomocí korjóku vytvářel Vládu. Litanie pokračovala a vzduch v místnosti začal být hustý a lepkavý. Zao ovšem nevěděl o ničem. Víčka se mu křečovitě zaškubala, pak se jeho dýchání prohloubilo a změnilo se v pravidelné oddechování. Nicholas poznal, že jeho mozek pomalu prochází přes alfa a delta rytmus do theta.

Tehdy Tači pokynul Nicholasovi, aby se Zaa zeptal na věci, o nichž původně odmítal mluvit. Zao odpovídal, jako by byl zcela bdělý a při smyslech. Nebyl ani v tranzu, ani v hypnóze. Nicholas si uvědomil, že Zao se stal součástí sféry, kterou neviděl, ale která se přesto otáčela v hustém vzduchu přímo před jeho obličejem. Uvnitř této koule, kde Akšara a Kšira již nebyly nepřáteli, ale dvěma polovinami celku, Zao věřil přesně tomu, čemu Tači chtěl, aby věřil. Možná si myslel, že usnul a něco se mu zdá, nebo že mluví s V.l. Pavlovem. Nezáleželo na tom: Zao jim pověděl, jak jej Pavlov přišel navštívit do Ningjo-rjó, jak vzal s sebou Rusa domů a jak ho druhý den odvezl tam, kam potřeboval. Prozradil jména, místa i skutky.

Když Nicholas skončil, Tači ustal se svou litanií. Koule kjú se rozmotala na desetitisíce pruhů, které se roztříštily na miliony úlomků a ještě chvíli pomrkávaly ve tmě jako světlušky, než se vytratily úplně.

Nicholas s Tačim na sebe pohlédli přes zhrouceného Zaa. To, co mezi nimi proběhlo, nedokázal popsat ani Nicholas.

Opustili Zaa a nechali pootevřené dveře, aby ho nakonec někdo našel.

* * *

Seiko se dívala, jak Nicholas s Tačim vycházejí z hodinového hotelu. Zdálo se, že mají naspěch. Měla na sobě dlouhý plášť a v ruce držela velkou kabelku. Stála ukrytá v šeru šintoistického chrámu, kde si jí nemohli všimnout. Vůbec se jí nelíbil svazek, který mezi těmi dvěma zjevně vznikal. Žárlila na jejich duševní spojení a navíc si připadala podvedená, protože kdykoli šlo do tuhého, zacházeli s nijako se ženou. Výslech gangstera Zaa byl pro ni zřejmě příliš nebezpečný.

Vyšla z chrámu a vstoupila do hotelu. Zamířila do patra a našla jediné otevřené dveře. Zao se zmítal na židli a pokoušel se uvolnit zápěstí. Když vycítil její přítomnost, nechal toho a otočil se. Ztlumila světla, takže v pokoji panovala téměř naprostá tma.

„Kdo jsi?“

Neodpověděla, jenom se na něj mlčky dívala.

Zao se na ni křivě usmál. „Zlatíčko, tohle je hrozně nepohodlný. Nemohla bys s tím něco udělat?“ Smyslně roztáhl nohy. „Proto jsi přece tady, nebo ne? Abys mě trochu vobměkčila. Udělej svoje a vypadni.“ Jeho úsměv se změnil v pohrdavý škleb. „A až půjdeš, pověz těm hajzlům, co tě najali, že to nefunguje.“

Seiko přistoupila ke stolu a položila na něj kabelku.

„Kdo sakra jseš? Znám všechny děvky v Kjótu.“

Sledoval ji, jak se hrabe v kabelce a vytahuje gumové chirurgické rukavice. Lehce si napudrovala prsty a nacvičenými pohyby si rukavice natáhla.

Zao zmlkl. Pozoroval ji s němým údivem jako hlodavec jedovatého hada.

Strčila ruce do kabelky a zdánlivě nekonečně cosi hledala.

Nakonec se Zao ozval: „Ty nejsi prostitutka, co?“

Seiko se na něj pomalu usmála. „Jsem lékařka.“

„Lékařka?“ Pronesl to, jako by opakoval nějaké naprosto neznámé slovo. „Žádnou lékařku nepotřebuju.“

„Až s tebou skončím, určitě ji potřebovat nebudeš.“

„Co to má znamenat?“ Upíral oči na její předloktí v místě, kde mizelo v kabelce.

Bylo zajímavé sledovat výraz jeho obličeje, když vytáhla ruce z kabelky. V jedné držela dlouhý, tenký předmět.

Zao zalapal po dechu. „Injekce. Co chceš dělat?“

„Nelam si s tím hlavu. Nebudeš nic cítit.“ Seiko se znovu usmála. „Už nikdy.“

Zao sebou škubl a málem převrátil židli.

„Jen pěkně drž ty nohy od sebe, zlato.“

Zao přitiskl kolena k sobě. „Nesahej na mě.“

Seiko se zastavila a zvedla předmět. Podívala se na něj svrchu jako kárající učitel na zlobivého žáčka. „Copak?“

Objevil se záblesk Zaovy staré odvahy. „Jestli mě zabiješ, dostanou tě i s těma hajzlama venku.“

Seiko se zasmála. „Zabít tě? K čemu by to bylo? Kdepak, porušil jsi slovo a bez toho nejsi nic – ani muž ne.“ Přistoupila k němu a držela předmět výhrůžně před sebou. „Píchnu ti látku, která zapůsobí na tvou prostatu.“

Zao na ni vypoulil oči. „Na prostatu? Proč?“

„Pamatuješ se na sex, zlato?“ Postoupila o další krok. „Protože až bude po všem, nebude to už pro tebe nic než vzpomínka.“

„Ne!“ Zao vykřikl tak hlasitě, až se stínidla lamp zatřásla. „To nemůžeš.“

„Ať chceš nebo ne, jdu na to.“

Později, když jí vyčerpaný Zao pověděl všechno, co věděl o Rusovi V. I. Pavlovovi, povolila sevření dlouhého, úzkého předmětu, obrátila jej a uložila řasenku do umělohmotného pouzdra ve své prostorné kabelce.

*******

11.

Vietnamská vysočina – Londýn

„Tak jsme přišli o dalšího.“

„Na tom nesejde,“ odtušil Rock s pohledem upřeným do radioaktivní komory vyrobené z ochuzeného uranu 238. „Je jich spousta.“

„Ježíšikriste!“ Abramanov ve svém olověném ochranném oděvu a tlustých gumových rukovicích se před něj postavil. „To už je dvacátý.“ V očích měl zasmušilý výraz. „Ten Pavlovův zázračný štít nefunguje.“

Rock zabručel: „To mě nepřekvapuje. Vy Rusové jste nebyli schopný celý roky vymyslet nic pořádnýho.“

Abramanov zavrtěl hlavou a aspoň jednou se nechtěl nechat svalovcem zastrašit. „Nerozumíte tomu. Prvek 114m je prostě špinavější než kterýkoli jiný izotop, s jakým jsme pracovali.“

„Co tím myslíte? Zaručil jste mi přece, že výbuch bude absolutně čistý.“

„To samozřejmě bude. Jenže v tomhle stavu je ten izotop smrtelně nebezpečný. Aby se s ním dalo pracovat na projektu, musí se s ním pohybovat, musí se přenášet z komory a do komory. A tehdy dochází k úniku radiace.“

Abramanov nervózně přešlápl. „Co s ním uděláte, s tou poslední obětí nemoci z ozáření?“

Rock pohlédl na Rusa, našpulil rty a zahvízdal si zvláště pronikavou verzi „Spalujícího spánku“ od Be-Bop Deluxe. Dlouho si potěšené prohlížel znejistělého Abramanova, načež prohlásil: „Uděláme s ním to, co jsme udělali s ostatními: pověsíme ho za nohy na kraj lesa. Bude to dobrá výstraha pro místní. Nemám rád plýtvání.“

Rus zavrtěl hlavou. „Budu muset vyškolit někoho dalšího a nemám tolik času.“

„Tak dělejte na dvě směny.“ V Rockových bledých očích se zablesklo. „Do patnáctého března zbývá deset dní. Do té doby musí být Plamen hotov.“

„Nevím, jestli je to realistický termín. Nepočítal jsem, že přijdu o tolik lidí.“

Rock zvedl Abramanova ze země s takovou silou, až Rusovi zacvakaly zuby. Rock jej svíral ve svých pařátech jako ve svěráku. „Doktůrku, nezachránil jsem ti život, nevyzvedával ten tvůj náklad a nedával ti všechno, cos chtěl jenom proto, abys teď se mnou vyjebal.“

„Jenže tehdy jsem nevěděl, jak nebezpečný prvek 114m je. Nikdy bych…“

„Nech si ty svatouškovský pindy, doktůrku, už jsem slyšel všechny možný vodůvodnění, co si člověk dokáže vymyslet, a všechno jsou to kecy. Udělal bys to samý, co děláš zrovna teď, a víš proč? Protože tady to vědátorský lůno zbožňuješ. Dal jsem ti všechno, po čem jsi toužil. Tví bejvalí páni v Sovětským svazu to nedokázali. Akorát tě ponižovali a šlapali ti na krk, protože ‚seš žid. Kdyby ses dostal do Států a nerozflákal se hned u vietnamskýho pobřeží, americká vláda by ti rok páčila z hlavy rozumy a ani pak by ti úplně nevěřili. Víš dobře, že tady je to pro tebe nejlepší. Mně je docela u prdele, co ‚seš zač. ‚Seš prostě génius a to mi stačí.“

„Jenže já z toho nemůžu spát. Ten projekt má strašlivé důsledky.“

Rock se k němu znenadání otočil zády. „Udělej to tak, jak sám uznáš za vhodný. Prostě to udělej. Jinak tohle všechno – všecky ty tvý vysněný hračky – půjdou do háje. To bys chtěl?“

„Totiž…“ Abramanov svěsil hlavu. „Ne.“

Lidi jsou zoufalá cháska a tak snadno se nechají manipulovat, pomyslel si Rock s uspokojením. „Ode dneška za deset dní Plamen vybuchne,“ prohlásil. „Ještě nikdy se mi nestalo, že bych nedodržel termín, a nehodlám s tím teďka začínat.“

Rock nechal Abramanova, aby se dal do práce na poslední fázi konstrukce Plamene. Vyšel z pozorovatelny nad radioaktivní komorou, sestoupil po schodech a zamířil na druhý konec ohrady. Od tohoto místa se táhly nejrůznější pomocné budovy, ubytovny, skladiště, strážní věže a podobné stavby, obehnané dvacet stop vysokou hradbou postavenou z tlustých klád zapuštěných do šest stop hlubokých betonových základů. Obrovský počet ozbrojených mužů vzbuzoval dojem vojenského ležení.

Rock se zastavil vedle klece. Byla šest stop vysoká, se základnou čtyři krát čtyři stopy, pečlivě vybudovaná podle plánů vietcongu. Nechal ji postavit z bambusových tyčí zpevněných v ohni a svázaných nylonovým provazem posíleným téměř nepřetrhnutelným umělým vláknem. Klec právě obýval muž, který pomalu umíral nedostatkem jídla a pití. Přistihli ho, jak se pokouší z Plovoucího města propašovat kilo napůl zpracovaného opia, o kterém prohlásil, že se zkazilo příliš velkou dávkou kyseliny sírové.

Rock se na něj díval, jak se choulí na udusané zemi. Muži nezbývalo ani tolik síly, aby se udržel na nohou. Strašlivý zápach, který z něj vycházel, jej ponížil na úroveň zvířete a Rock dokázal ocenit i šílený pohled v jeho očích. Do Duc jej naučil, jaká je podstata mučení. Měli toho hodně společného – rituály, vraždění a důvěrnou znalost věcí, kterým rozumělo jen málo lidí. Jenže Do Duc byl mrtev, padl rukou Nicholase Linneara. Do Duc mu byl stejně drahý jako žena nebo nejlepší přítel, třebaže ani jeden z nich by se k takovému vztahu nepřiznal. Přijímali ho prostě jako fakt. Když Rock pomyslel na Nicholase Linneara, mysl se mu zaplnila iracionálními a kacířskými myšlenkami. Všechny tyto myšlenky spočívaly v šedé zóně mezi životem a smrtí, kterou společně s Do Ducem celá léta zkoumal, aby ji nakonec ovládl. Věděl, jak nebezpečný Nicholas je, ale o to silněji jej všechny tyto představy poháněly kupředu.

Rock přidřepl vedle klece, prostrčil bambusovými mřížemi ruku a popadl vyhublého muže za krk, aby se mohl pokochat jeho rostoucím šílenstvím, pocítit na sobě jeho ostří a tím se znovu přiblížit k Do Ducovi.

Nakonec vstal a zamířil přes volné prostranství do budovy, která stála přímo naproti laboratořím. Vešel do své kanceláře a svezl se do koženého otáčecího křesla. Byla to úleva dostat se ven z klimatizovaného prostředí. Po dvou desetiletích strávených v džungli mu zřídla krev. Zapnul svou hifi soupravu a místnost zaplavil psychedelický rock Pink Floyd. „Arnold Layne“. Rocka napadlo, že začátky kapel bývají vždycky nejlepší. Zvesela si pobrukoval melodii.

„Máš s ním potíže,“ ozval se z kouta pracovny známý hlas.

„S kým?“

„S Abramanovem.“

Rock se otočil v křesle. Před mnoha lety v tomhle křesle sedával čtyřhvězdičkový generál a vydával rozkaz, které v celé té šílené válce neměly žádný smysl. Teď to bylo Rockovo křeslo. Říkal si, že ho dokáže využít lépe než ten generál za celý život.

„Abramanov to zvládne,“ prohlásil.

„Včas?“

„Jistě.“

„Nechtěl bych naše zákazníky zklamat.“

„Asi ti nemusím připomínat, že máme jednoho jediného zákazníka, kterého si nemůžeme dovolit zklamat,“ zavrčel Rock. „Nedělej si starosti. Nezklameme nikoho.“

Nastalo dlouhé ticho. V krátké pauze mezi skladbami se z lesa za obrovitým sídlištěm ozval nějaký pták. Tropické světlo pronikalo širokými bambusovými roletami nad okny a způsobovalo, že vnitřek místnosti byl pruhovaný jako záda tygra. Pracovna páchla mastnotou a potem.

„Myslím, že měkneš,“ ozval se muž ve stínu.

Rock pohlédl do kouta na postavu, kterou za ta léta poznal mnohem důvěrněji než kteroukoli dívku, s níž se vyspal. Usmál se. „Kecáš.“

„Myslíš? Pustil jsi Niigatu.“

„Nepustil jsem ho, utekl odtud sám. Jenže to už byl šílený. Navíc umíral na nemoc z ozáření. Proč bych měl plýtvat časem a štvát se za ním? Nemohl se dostat daleko. Teď už se někde v džungli válí jeho ohlodaný kosti.“

Postava se pohnula. „Neměl jsi se míchat do té schůzky v tunelech Cu Či.“

„Ta mrcha. Víš, co znamená slovo Bay? Sedm. Bylo to sedmý dítě, to nešťastný. Chrápala s tím hajzlem Tinhem. Zasloužila si zemřít.“

Postava luskla prsty. „Po její smrti se do toho Linnear pustil doopravdy. Vzal si to osobně, jak jsem tě předtím varoval. A pak, abys to zašmodrchal ještě víc, použiješ Delacroixe – zákazníka – k tomu, aby Linneara odstranil.“

Rock pustil Floydy hlasitěji. „Takový zákazník byla právě ta nejlepší volba. Ještě lepší než prostředník, protože je na volné noze a nepracuje pro nás, takže ho k nám nikdo nemůže vysledovat. A co vlastně chceš, vždyť jsi ten útok schválil.“

„To byla chyba.“

Rock vyskočil a do tváří se mu nahrnula krev, takže mu jizvy pod opálením zbělely. „Pitomost! Teď je to chyba, protože to nevyšlo. Nechoď na mě s těma tvejma revizionistickejma řečma, na mě neplatěj.“

„Místní na to docela slyšej.“

„Jsou nevzdělaný a nekulturní,“ odbyl ho Rock. „Těm by dokázal vymejt mozek i Bugs Bunny.“

„Rozebírání minulosti není žádný vymývání mozku. Je to jen možnost vyjádření názoru.“

„Historie není žádnej názor, kamaráde,“ odsekl Rock. „Jsou to vzpomínky a fakta.“

„Vážně? To bych rád věděl, jestli by se vzpomínky na Vietnam toho generála, co sedával v tomhle křesle, shodovaly s tvejma.“

Rock máchl rukou. „O tomhle se s tebou nehodlám bavit. Jenom bych tím podporoval něco, co je úplnej nesmysl.“ Vstal. „Budeme muset pověsit dalšího.“

„Už zase? Pane jo, koukám, že bych si měl vybalit olověný pyžamo.“

Rock zlostně pohlédl do šera, kde seděla rozvalená postava. „No jo, jen si z toho dělej srandu.“

„Nelíbí se mi, že se Timothy Delacroix fláká po Saigonu.“

„Jen klid. Nikomu o tom povídat nebude.“

„Copak, zašil jsi mu hubu? To by byl tvůj styl.“

Rock zvedl klubko provazu a svůj nerozlučný raketomet LAW; pak se zarazil. „Víš, já už tě skoro nepoznávám. Když jsem tě viděl poprvý, měl jsem dojem, že se z tebe stal hotovej domorodec, ale teď koukám, jak jsem se pletl. Za to můžou ty zasraný francouzský filozofové, všichni ti kryptonacisti, co je pořád čteš. Popletli ti hlavu.“ Pokrčil rameny. „Ale co na tom. Nejspíš jsme se od těch dávnejch časů v laoskejch lesích změnili oba.“

„Ty ne. Víš, co je tvůj problém?“ Postava natáhla ruku a vypnula hifi soupravu. „Pro tebe se čas zastavil. Jsi pořád Syn divočiny, co žije v sedumdesátejch letech. Probuď se, kámo, teď už jsme v devadesátejch. A jde o něco úplně jinýho.“

Rock se ve dveřích otočil a ušklíbl se přes rameno. Začal si hvízdat prvních několik taktů z „Gimme Shelter“ od Rolling Stones. A pak zčistajasna a kupodivu jasným, melodickým hlasem zazpíval slova: „Válka, děcka, je jen na dostřel, na dostřel…“

* * *

V této noční době panovalo na Eaton Square ticho jako v hrobě. Na chodník dopadala plískanice a bušila na střechu neoznačeného vozu, který si Croaker vypůjčil od Majora a s kterým nyní zastavil na King’s Road. Už skoro dva bloky jel se zhasnutými reflektory.

Croakerovi teď už Vesper nedala vůbec spát. Pokud spravuje Morganu, Inc., musí být až po uši namočená v Godaišu. To také potvrzovalo, že Dedalus je hlavním zástupcem Godaišu v Americe, protože Vesper s ním byla v úzkém styku.

Zahnul za roh na Eaton Square, proběhl nečasem a dorazil k pětipodlažnímu bílému domu s formálním klenutým průčelím. Zaváhal jen na okamžik, načež pod ochranou krytého sloupořadí vystoupal po schodech ke dveřím a zazvonil na mosazný zvonek.

Major ve svém počítači zjistil majitele budovy: byla to starší žena, která se přestěhovala na venkov, aby ulevila své rozedmě plic. Dům byl na prodej a podle realitního agenta, kterého Major zavolal přes pager, byl v současné době prázdný. Zřejmě nemělo smysl mu tento dojem rozmlouvat.

Po zdánlivě nekonečné době se dveře pootevřely. Mladá žena s jasnýma očima a nakrátko ostříhanými vlasy si jej zkoumavě prohlédla.

„Přejete si?“ Za ní viděl část haly s mramorovou podlahou a křišťálový lustr.

„Asi jsem zabloudil,“ vychrlil ze sebe. „Hledám“ – vytáhl mapu Londýna – „hm, Eaton Terrace.“

„To vás poslali špatně. Tady je Eaton Square.“

„Ach, sakra.“ Nervózně pohlédl na hodinky. „Je to tam daleko? Už takhle jdu pozdě.“

„Ne. Máte čím se tam dopravit?“

„Myslíte auto? Ne. Vysadil mě tu taxík.“ Podíval se na clonu deště. „Můžu vás požádat, jestli byste mi nezavolala jiného?“

Jasné oči si ho chvíli prohlížely, jako by musel nejprve projít nějakou zkouškou. „Počkejte tady,“ vyzvala ho žena, zajistila dveře řetízkem a odešla.

Když uslyšel klapot jejích podpatků na mramorových deskách, rychle vytáhl cívku izolační pásky, kterou dostal od Majora, utrhl kousek a přelepil jím střelku zámku, aby se dveře nedaly zamknout.

Vrátila se za chvíli. „Taxík přijede hned.“

„Děkuju mockrát, slečno.“ Dveře se však už zavřely.

Sestoupil dolů po schodech, shrbil ramena a čekal na taxi. Nevěděl, jestli ho ta žena s jasnýma očima pozoruje, ale nemohl si dovolit riskovat. Když se objevil taxík, nasedl a řekl řidiči, aby ho odvezl na Eaton Terrace. Sotva však dojeli o blok dál, zaplatil a vrátil se zpátky. Když dorazil na Eaton Square, schoval se ve stínu a připlížil se ke sloupořadí před bílým domem.

Zadržel dech a stiskl kliku. Tiše vklouzl dovnitř a přitom sloupl izolační pásku.

Plížil se přes halu a naslouchal, zda někdo nejde, především ta jasnooká žena. Budova uvnitř nevypadala zdaleka tak, jak si ji představoval zvenčí. Žádné měkké pohovky, viktoriánské paravány ani ozdobné krby. Interiér byl spíše chladně moderní, vyvedený v černé, bílé a mrazivém odstínu šedé. Všechen nábytek se vyznačoval jasnými liniemi a ostrými úhly. Všechno bylo geometricky přesné a symetrické. Pokud to bylo možné, ode všeho tu byly dva kusy. Zrcadlové obrazy. Člověk skoro toužil po tom, aby mohl něco přesunout nebo odnést a obnovit tak přirozené náhodné uspořádání, tak běžné v přírodě.

Došel k točitému schodišti z černě natřeného tepaného železa. Slyšel tikání hodin a pak se z patra ozvaly tlumené hlasy. Zul si boty a pustil se po kovových stupních, které by zesílily i sebemenší hluk.

Hlas se ozvaly zřetelněji: dvě ženy. Na vrcholku schodiště se zastavil a rozhlédl se po chodbě, která se táhla do dvou směrů. Na každé straně byly přesně čtvery dveře, takže symetrie vládla i zde. Z posledních dveří v pravém křídle chodby proudilo světlo.

Proplížil se chodbou a vybral si dveře vlevo, těsně před koncem chodby. V místnosti byla tma a chvíli mu trvalo, než se jí jeho oči přizpůsobily. Spatřil postel, noční stolek, skříň a dveře ve stěně, která ležela nejblíže k pokoji, kde se svítilo. Prošel jimi a ocitl se ve velké koupelně. Samý mramor a zrcadla. Na druhém konci koupelny byly spojovací dveře do další místnosti. Přistoupil k nim a přitiskl k nim ucho. Stiskl kliku a postupně pootevřel dveře, až se před ním objevil kus osvětleného pokoje.

Před lampou někdo přešel. Že by Vesper? Ne, byl to někdo jiný; tvář té osoby mu byla povědomá.

Croaker zahlédl na stěně její stín. Dvěma kroky došla ke dveřím koupelny a otevřela je. Margaritina sestra Celeste.

*******

12.

Jošino

Jošino bylo posvátné místo. Právě zde se v průběhu staletí rodili v krvi a obětech hrdinové, sem putovali jamabuši přes strmé horské svahy, zde i přes všechny snahy Tokugawova šógunátu přežilo šugendó, synkretická a živá směsice šintoismu a buddhismu. Tokugawové, posedlí mocí a pokořením všech, které považovali za své nepřátele, dávali přednost formálnosti buddhismu. Šógunové se domnívali, že pokud by všichni Japonci byli buddhisté, byli by registrovaní ve svých místních chrámech a tím pádem by se dali snadno sledovat. Šintoismus od svých zastánců nic takového nepožadoval. Jeho jediná přikázání byla dána střídáním ročních období a kami – duchy – v okolí šintoistického chrámu. Pro šintoisty neexistoval žádný bůh, žádný Buddha, ale jen strážní duchové ukrytí v každém atomu vesmíru.

Říkalo se, že na svazích hor v Jošinu roste sto tisíc třešní, jejichž světle růžové kvítky byly po tři jarní dny tím nejkrásnějším a nejdojemnějším, co bylo v celém Japonsku k vidění. Právě do Jošina putovala v průběhu staletí celá řada japonských císařů, aby se poklonila horským kami, a sem také zavedla Nicholase a Tačiho informace, kterou získali od nižšího ojabuna Jakuzy Kineho Otóa, známého též pod přezdívkou Zao.

„Zao sem V.l. Pavlova zavedl za člověkem jménem Niigata,“ pronesl Nicholas, když kráčeli po úzké horské silnici. V této roční době se Jošino utápělo v tak husté mlze, až se zdálo, jako by hory sahaly až nad nebesa.

„Podle Zaa je ten Niigata dost velký samotář a dokonce se stal mnichem šugenda.“

„To podle mě znamená, že kdysi byl něčím úplně jiným,“ mínil Tači.

Nicholas přikývl a uvažoval o tom, že Tači si na Zaův výslech vzpomíná jen v hrubých rysech. Jak na něj asi zapůsobilo vyvolání Šukenu? „Ano. Byl to jaderný fyzik. A jestli to zní divně, tak je to ještě divnější. Niigata se vrátil do Japonska před půl rokem po dlouhém pobytu ve Vietnamu.“

Tačimu až zapraskalo v krku, jak se rychle otočil k Nicholasovi. Auto nadskočilo ve strouze. „Pozor, Tači!“ vykřikl Nicholas.

„Vietnam,“ zamumlal ojabun. „Nebyl snad ve spojení s Plovoucím městem?“

„To Zao nevěděl. Věděl ale, že Pavlov s Niigatou mluvili o Abramanovovi.“

„To je naše spojka s Rockem!“ zvolal Tači vítězně a zahnul na úzkou cestu k rjókanu, kde hodlali zůstat přes noc.

Mlha na svazích hor zhoustla tak, že z oken svých pokojů skoro vůbec nic neviděli. Šlo o jeden z těch moderních rjókanů, kde všechno, co bývalo kdysi dřevěné, bylo nyní vyrobeno z keramiky nebo umělé hmoty. Místo vázy s čerstvou květinou stála v tokonomě v pokoji televize. Za každou půlhodinu sledování se platilo vhazováním mincí do otvoru. Stěny nebyly ručně malované, ale polepené zelenými tapetami, a chodby k záchodkům byly lemované prodejními automaty se vším možným od horkého sake po mražené kapučíno. Nebylo to klidné místo a nemělo v sobě nic z onoho venkovského kouzla, které činilo pobyt v tradičních rjókanech tak příjemným.

S touto vysoce praktickou stránkou moderního Japonska bylo někdy těžké se smířit. Zdálo se, že se zpřetrhaly veškeré svazky s kulturou, která dokázala udělat umění i z výroby tak obyčejných věcí, jako jsou hřebeny nebo jehlice do vlasů, až muselo být každému jasné, že Japonsko je zemí vnějšího zdání. Lakované stěny, papírové paravány a průsvitné noren zavěšené v otevřených dveřích vzbuzovaly stejně jako všechno japonské dojem, že pod vnější vrstvou, kterou se pozorovateli podařilo proniknout, leží ještě něco dalšího. A pokud se člověk domníval, že pod následující vrstvou se již skrývá pravda, byla to pouhá iluze a kulturní přikázání obracet všechna tajemství dovnitř splnilo svůj účel.

Podle Zaových informací žil Niigata v hlubokém údolí mezi dvěma jošinskými horami. Rychle se najedli a vydali se pěšky z rjókanu po hlavní ulici v osadě, vzhůru k hlavnímu chrámu šugendó, kde podle pověsti odpočívaly ostatky vzbouřivšího se císaře Go-Daigóa, který zde ve čtrnáctém století založil jižní císařství.

Před chrámovými schody se cesta rozdělovala. Vydali se vpravo zužující se uličkou kolem osamělých obchůdků a obytných domů, až došli ke strmému schodišti překlenutému řadou rumělkově natřených bran torii.

Skoro celý den strávili na cestě a byli již unavení. Blížil se večer a soumrak dodával mlze zbarvení drahokamů. Cestou po schodech cítili, jak se vzduch naplňuje vlhkostí a jak z lesa proniká chlad vycházející z lišejníků, mechu a kapradin. Když tak sestupovali po zdánlivě nekonečném schodišti, Tači se oklepal a zachumlal se do kabátu.

„Z toho místa tady mi naskakuje husí kůže,“ ucedil.

Zastavili se, sotva zaslechli podivný zvuk, který se rozezněl po lese a stoupal vysoko nad ně. Ještě než utichla ozvěna, ozval se znovu.

Tači se rozhlédl. „Co to je?“

„Mniši troubí na velké lastury a svolávají na večerní modlitbu,“ vysvětlil mu Nicholas. „Už to tak dělají celá staletí.“

Pokračovali v cestě hlubokým lesem za doprovodu nadpozemských zvuků, které zněly mezi stromy jako volání probuzených jošinských kami. Před sebou viděli, jak se schodiště stáčí o pětačtyřicet stupňů vpravo. Ve výklenku těsně za zátočinou narazili na obrovský meč, jehož masivní rukojeť vězela v kameni obrostlém mechem. Ostří se kovově lesklo a připomínalo tak každému, že v Jošinu sídlí kami dávných hrdinů, jako byl třeba Minamoto no Jošicune. Právě zde Jošicune posvětil svůj meč při šintoistickém obřadu očišťování ohněm.

Pro Nicholase bylo Jošino navždy poznamenáno nesmírnou melancholií romantického příběhu o nešťastné lásce mezi tímto hrdinou ze třináctého století a jeho nejmilejší, tanečnicí Šizukou, která se proslavila jako nejkrásnější žena těch dob. Po nezdařených úkladech o Jošicuneho život uprchla milenecká dvojice právě do Jošina. Šizuka oplývala téměř nadpozemským nadáním. Svými éterickými tanci prý dokázala přivolat déšť v obdobích sucha i rozplakat dospělé muže. A právě zde osud oba milence rozdělil, právě zde byla Šizuka zrazena a polapena Jošicuneho nepřáteli.

Za tohoto pošmourného zimního odpoledne splývala Šizuka v jeho mysli s Koei a čím dále sestupoval do údolí u šintoistické svatyně, tím více se jeho vlastní vzpomínky zamotávaly do chapadel historie, která zde trvala i ve věku umělohmotných get a tokonomy s televizním přijímačem.

Z posledních několika stupňů schodiště již zahlédli samotný chrám. Stál za zurčící bystřinou, která šikmo protínala dno údolí. Špičaté karmínové střechy a těžké sloupy z leštěného cedrového dřeva se tyčily nad korunami stromů jako nedílná součást krajiny.

Přešli přes dřevěný můstek, pod nímž se říční proud řítil přes kamení ohlazené vodou. Vedle můstku stál asi tři stopy vysoký kůl, na němž byla upevněna bronzová plastika stočeného hadího draka. Byl to Noten O-kami, ztělesnění Zao Gongena, ducha Jošina.

„Pověz mi něco o Seiko,“ nadhodil Nicholas, když přešli přes most.

Tači s pohledem upřeným na zkrouceného Noten O-kamiho odvětil: „Vzhledem k tomu, že vy dva spolu spíte, by to mohlo mít negativní vliv na naše přátelství.“ Obrátil se k Nicholasovi a po rtech mu přelétl lehký úsměv. „Cožpak nás Tau-tau neučí, že tři jsou číslo sporu?“

„Říká, že nejsi jako jiní ojabunové.“

Tači zvedl obočí. „No, možná na tom něco je. Jsem tandžian a to mě samo o sobě trochu odlišuje od jiných, ne snad?“ Na druhé straně můstku se táhly po dně údolí a vzhůru po svazích zástupy vysokých starých japonských cedrů. „Jenže ty se mě ve skutečnosti nechceš ani tak vyptávat na Seiko. Mám dojem, že o ní už i tak víš mnohem víc, než bys chtěl vědět.“

Nicholas se zastavil. „Co tím chceš říct?“

„Znát Seiko je už samo o sobě dost zlé, ale cítit k ní něco je stejné jako zapadnout do tekoucího písku. Ta ženská nemá vůbec žádné vlastní já. Je doslova to, o čem ji muži přesvědčili, že je. Pokud ti teď připadá silná, je to tím, že ji to naučili muži – a tím bohužel myslím i sebe. Jenže hluboko uvnitř nemá vůbec ponětí, co je zač. A pokud mám být hodně upřímný, nejspíš to netušila nikdy.“

„A proto je nebezpečná?“

„Jistě. Člověk, který nemá představu o vlastní hodnotě, není schopen si cenit lidského života vůbec – jakéhokoli života. Seiko je s to vykonat to, co se patří, poslechnout ten mužský hlas, který k ní právě promlouvá. Většina lidí se dá zlákat penězi, sexem, ideologií nebo příslibem moci, ale ne Seiko. Nechává se pohánět rozmarem, tím, co jí přelétne přes nos, takže je naprosto nepředvídatelná.“

„Ujasněme si jednu věc,“ pronesl Nicholas a uvažoval, jestli Tači zná příběh o strašlivé smrti jejího bratra. „Chceš říct, že nedokáže milovat ani zakoušet jiné lidské city?“

„Ne. Chci jenom říct, že její pojetí lásky nebo jakéhokoli jiného lidského citu je zřejmě diametrálně odlišné od mého nebo tvého pojetí. A to je po pravdě řečeno ještě mnohem horší a nebezpečnější, protože Seiko dokáže snadno vzbuzovat zdání toho, co vypadá jako opravdový cit. Můžu ti říct, že je to pořádný šok, když si člověk uvědomí, že je to něco úplně jiného, než si původně myslel.“

Po jejich levici se shromažďovali mniši s lasturami v podpaží k večerní modlitbě. Nicholas a Tači se pustili po svahu mezi dvěma chrámovými budovami k silnici, která se klikatila směrem k zadní části údolí.

Nicholas se zeptal: „Proč jsi vlastně říkal, že nechci doopravdy mluvit o Seiko? Chtěl jsem přece.“

„Možná. Ale oba víme, co tě zajímá ze všeho nejvíc.“

Šuken.

To slovo mezi nimi trčelo jako zjevení na hostině, které mění lahůdky v popel a víno ve stojatou vodu. Šuken byl Tačiho výhodou proti Nicholasovi a budoucnost, která se ještě před několika dny zdála být košatě rozvětvená, se nyní zúžila na pouhé dvě možnosti. Šuken měl totiž ovlivňovat všechna rozhodnutí, spory a názory, ať již svou přímou přítomností nebo pouhou hrozbou svého vyvolání. Předem určoval vše, co měli podniknout, a na jeho základě se měli stát přáteli nebo nepřáteli. Takhle Šuken zapůsobil na jejich budoucnost: neponechal jim žádné místo pro kompromis nebo dohodu.

„Ano,“ připustil Nicholas, ačkoli to slovo nechtěl vyslovit. „Šuken.“

„A pochopitelně chceš vědět, jestli tě naučím, jak se k té sféře dostat.“

Nicholas neodpověděl a kráčel dál po silnici, která se nyní změnila v prašnou cestu. Brzy vyšli z civilizovaného okolí chrámu a ponořili se do panenské krajiny. Ve stromech švitořili ptáci schovaní v bludišti cedrového jehličí.

„Podle toho, co jsi právě řekl, znám tvou odpověď předem.“ Nicholas se obrátil k Tačimu. „Máš pravdu. Jakuzu nemám nijak v lásce – vůbec ne, abych pravdu řekl. Jenže ve tvém případě jsem chtěl udělat výjimku, protože…“ Nicholas pohlédl do korun stromů zahalených nadcházející temnotou. Celé okolí bylo prosyceno jejich smolnou vůní. „Protože se naše duše setkaly a byla příležitost, abychom se jeden od druhého poučili. Tači, žijeme v takové izolaci, že… kvůli té izolaci jsem ztratil ženu. A myslím si, že jsem z téhož důvodu ztratil ještě někoho, kdo mi byl drahý. V mládí mi tahle slastná výjimečnost mého umění docela vyhovovala. Jenže to už je dávno a tehdy jsem byl někdo úplně jiný.“ Zavrtěl hlavou. „Máš pravdu, pokud si myslíš, že jsem se snažil najít Šuken od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že jsem tandžian – a mám dost závažné důvody, proč ho musím hledat, které nemůžeš nikdy docela pochopit. Ale nebudu se přetlačovat ani s tebou, ani s nikým jiným, jenom abych v sobě sjednotil Akšaru a Kširu.“

Tači Nicholase dlouho bez hnutí pozoroval. Nad hlavami jim přeletěl jakýsi černý pták a zmizel v cedrovém háji. Nakonec se Tači zeptal: „Kdo ti řekl, že Šuken je sjednocením obou cest Tau-tau?“

„Nikdo. Vytušil jsem to…“

„Ta teorie o sjednocení je jen mýtus, Linnear-san. Nenech se jí zmást. Šuken skutečně existuje a korjóku je cestou k němu, ale Šuken zajišťuje jen to, že obě cesty, světla i tmy, mohou existovat odděleně v rámci jedné mysli. Dokonalé sjednocení je, stejně jako každá jiná dokonalost v lidském životě, nemožné.“ Tači si všiml Nicholasova výrazu, ale neměl tušení, co má znamenat. Nemohl vědět o časovaných bombách Kširy, které odtikávaly uvnitř Nicholasovy hlavy. „S radostí tě naučím všechno, co vím. Slíbil jsem, že tak učiním u každého tandžiana, kterého potkám, ale i kdybych to neslíbil, pro tebe bych to udělal. Jsme přece přátelé, ne snad?“

„Ano,“ souhlasil Nicholas a myslel přitom na to, jak ho Seiko upozorňovala na Tačiho posedlost Plovoucím městem. „Jsme.“

Spěchali dál. Niigata bydlel v malé chatrči na konci této stezky. Přímo před sebou už viděli rozsvícená okna. Brzy se před nimi vynořil malý domek s doškovou střechou. Byl postaven z klád v typickém japonském stylu bez hřebíků a klihu, pouze pomocí spojovacích kolíků.

Když přistoupili ke dveřím, Tači pravil: „Tohle nech na mně. Vím, jak jednat s Rockovými lidmi.“

„Jak víš, že Niigata byl v Plovoucím městě?“

Tači si poplácal rukou na břicho. „Cítím to tady.“

S odhodlaným výrazem zabušil na dveře. Za okamžik se před nimi objevil šlachovitý šedesátník. Byl tak vychrtlý, že připomínal fotografie vězňů z koncentračních táborů.

„Ano?“

Lebku měl naprosto holou. U člověka jeho věku by to nebylo nijak zvláštní, nebýt toho, že postrádal i řasy a obočí.

„Niigata-san?“

„Hai.“

„Máme pro vás vzkaz od jednoho vašeho přítele.“ Tači přistoupil blíže k prahu. „Jmenuje se Rock.“

Nicholas rychle vykročil a zachytil Niigatu ještě dříve, než se skácel na zem. Zuli si boty a Nicholas postavil hubeného starce na nohy. Zdálo se, že neváží o nic víc než dítě, a kůži měl zarudlou, skvrnitou a lesklou jako vinyl.

„Odpusťte,“ omlouval se Niigata, „ale nevěřil jsem, že to jméno ještě někdy uslyším.“

„Ten člověk trpí nemocí z ozáření,“ prohodil Nicholas k Tačimu a obrátil se ke staříkovi. „Niigata-san, léčíte se? Měl byste být v nemocnici.“

Niigata se na ně pochmurně usmál. „To, co mám já, se nedá vyléčit. Je mi rozhodně líp tady, než aby do mě šťourali nějací vědci.“

„Takže jste byl v Plovoucím městě?“ ptal se Tači.

Nicholas si všiml, jak se Tačimu rozbušilo srdce.

„Pojďte dál.“ Niigata pokynul do temného nitra chatrče. „Zrovna jsem si sedal k večeři. Nedáte si také? Už je to dávno, co jsem tu měl hosty. Mniši za mnou pravidelně docházejí, ale nikdy se nezdrží. Uvítám společnost, i když vás poslal Rock.“

Nicholas vrhl na Tačiho rychlý pohled, ale ojabun si ho nevšímal. „To od vás bude velmi milé,“ pravil Tači, ale naléhavý tón z jeho hlasu nezmizel.

Následovali vychrtlého muže dovnitř domu. Když Niigata pomalu obcházel hibači zapuštěné do země, Nicholas poznamenal: „Byl jste v Plovoucím městě, a přesto jste teď tady.“

„Utekl jsem,“ odtušil Niigata prostě. Zamíchal kořenovou zeleninu, která se dusila v sójové šťávě. Jídlo viselo ve velkém železném kotlíku přímo nad hibači.

„Také vás zřejmě nijak nevyvádí z míry to, že jsme se tady objevili.“

Niigata zvedl hlavu. „Už teď jsem mrtvý. Co horšího by mi mohl Rock provést? Uchopil několik hrubě řezaných dřevěných misek a naložil do nich štědré porce dušené zeleniny. Ruce se mu třásly a jednou dokonce málem rozlil šťávu na tatami, ale ani jeden z návštěvníků se mu nepokusil pomoci. „Sedte,“ nakázal jim.

Všichni tři jedli mlčky. Ostatně se zdálo, že Nicholas a Tači jsou jediní, kdo mají nějakou chuť k jídlu. I když bylo jídlo syté a chutné, Niigata se ho sotva dotkl. Nicholase to nepřekvapovalo.

„Dělal jste na Abramanovově projektu, že?“ zeptal se Tači.

Niigata odložil hůlky a přestal předstírat, že jí. „Vy nejste z Plovoucího města.“

„Ne,“ odvětil Tači. „Chceme zarazit to, co se tam děje.“

„Takže vy to nevíte.“ Niigatův hlas zněl náhle tak unaveně, že se Nicholasovi zdálo, jako by mluvil s Metuzalémem.

„Po pravdě řečeno jsme sem přijeli, abychom to zjistili.“

Niigata přikývl. „Pravda je důležitá.“ Zvedl hlavu a po řadě je probodl svýma zimničnýma černýma očima. „Poslední dobou zjišťuji, že nic jiného význam nemá.“

„To je pravda,“ ujistil ho Nicholas.

„Ano.“ Niigata přikývl. „Nejspíš nemám jinou možnost, než vám věřit.“ Pokrčil útlými rameny. „Je to aspoň dobrá iluze.“ A pak jim vypověděl všechno, co věděl. Jak Rock v listopadu 1991 vytáhl Abramanova z Jihočínského moře, jak ho Abramanov přesvědčil, aby se napřesrok na jaře vrátil na stejné místo, sotva se Abramanovova zranění dostatečně zahojila, a jak vyzvedli Rusův cenný náklad. A jak Rock postavil laboratoř s radioaktivní komorou pro Abramanovovy pokusy s nesmírně toxickým izotopem.

„Jak silný je ten 114m?“ zajímal se Tači.

„Jak vám na to odpovědět?“ Niigatova hlava se zakývala na tenkém krku. „Vlastně to nikdo neví. Ani Rock se ho neodvažuje vyzkoušet přímo ve Vietnamu, takže celý prototyp je postavený jen na spekulacích. Vím z první ruky, že ten izotop je chemicky toxičtější než plutonium. Je to strašlivá záležitost. Přímý styk s částečkami nemůže končit jinak než smrtí. Protože má vzhledem k oxidaci a nestabilitě na povrchu vždycky spoustu drobných částic, jsou nutná přísná bezpečnostní opatření. Pracuje se s ním tedy v podtlakové klimatizované komoře s inertní argonovou atmosférou, která má zabraňovat oxidaci. Jenže se to nedaří vždycky a tím dochází ke vzniku toxického prachu. Prvek 114m je tak silný gama zářič, že stát pět minut ve vzdálenosti deseti metrů od něj bez ochranných pomůcek znamená smrt.“

„Když je to taková hrůza, proč se tím vůbec zabývat?“ vyzvídal Tači.

„Z několika důvodů. Prvek 114m má velmi vysoký obsah termálních neutronů, takže se jedná o slibný štěpný materiál. Má kritickou hmotnost mnohem nižší než uran nebo plutonium. A kromě toho se vyznačuje výjimečně dlouhým poločasem rozpadu. Víte, co to všechno znamená?“

„Myslím, že se to dá uhodnout.“ Nicholase mrazilo až v kostech. „Ten izotop, co ho Abramanov objevil, je vynikající materiál pro výrobu jaderných zbraní.“

Niigata přikývl. „Přesně tak. Abramanov tvrdí, že jeho kritičnost je tak vysoká, že kdyby nějaký hlupák položil dvě malé cihličky izotopu – řekněme pět krát osm krát jeden palec – na tři stopy od sebe, vznikla by silná reakce.“

„Lavinová reakce.“ Nicholas měl pocit, jako by mu někdo zalil hrdlo olovem. „Jak velká?“

„Abramanov odhaduje, že dvě takové cihličky by stačily vyřídit čtyři městské bloky.“

„Panebože.“

Všichni tři se na nějakou dobu odmlčeli. Na větvi před oknem zazpíval nějaký pták a najednou umlkl. Nastalo takové ticho, že slyšeli i zurčení vzdálené bystřiny. Niigata se pohnul a protáhl si ztuhlé údy. Bylo jasné, že má velké bolesti.

„Ten izotop byl moc silný i na tu radioaktivní komoru,“ nadhodil Nicholas.

„Ano. Museli jsme vyškolit místní obyvatele, příslušníky horských kmenů. Je to náročná práce a času bylo málo. Stávaly se chyby, sice malé, ale u 114m je každá chyba dost velká. Dokud jsem tam byl, zemřelo na nemoc z ozáření patnáct lidí. Jistě chápete, že kvůli vysoké toxičnosti se tenhle prvek nehodí ke komerčnímu využití.“ Niigata potřásl hlavou. „Škoda. Jinak by Abramanov naplnil jeden z největších snů lidstva: bezpečné, levné a v podstatě nevyčerpatelné palivo.“

Tači se naklonil kupředu a světlo plamenů ozářilo jeho napjatý obličej. „Drží Abramanova v Plovoucím městě proti jeho vůli?“

„Ano i ne.“ Niigata prohrábl dřevo a přiložil další poleno. Dělalo mu to velké potíže, ale ani jeden z jeho návštěvníků jej nechtěl ponižovat tím, že by mu nabízel pomoc. „Nemyslím, že ho tam Rock drží jako vězně; ani nemusí. Abramanov se tam drží sám.“

V mihotavém světle to vypadalo, jako by Niigata přišel o všechnu kůži i maso a jako by před nimi seděla jen živoucí kostra, jejíž zažloutlé kosti stále ještě vyzařovaly zbytky dávno ztraceného života.

„Abramanov přesvědčil sám sebe, že jeho práce v Plovoucím městě má nesmírný význam. Domnívá se, že ten projekt, který Rock nazývá Plamen, je cena, kterou musí zaplatit za to, aby mohl pokračovat ve svém celoživotním díle. Poslouchá Rocka na slovo jako šílenec a dělá za něj špinavou práci. Malá, přenosná a čistá nukleární zbraň. Člověku z toho až tuhne krev v žilách. Jenže Abramanov o tom vůbec nepřemýšlí. Myslí jen na ten jediný bod na obzoru a jenom pro to žije – doufá, že se mu od lidstva nakonec dostane uznání.“

Takže k tomuhle mě Okami od začátku směroval, napadlo Nicholase. Plovoucí město vyrábí jadernou zbraň a je skoro jisté, že patnáctého března ji proti němu chce někdo použít. Jenže kde je Okami a kdo si Plamen od Rocka koupil?

„Cožpak nechápe, že ten jeho prvek bude nevyhnutelně použit k ničivým účelům?“ podivil se Tači.

„Který vědec si něco takového uvědomuje? Nechal se snad tým vědců v Los Alamos ovlivnit takovými úvahami při práci na projektu Manhattan?“ Niigata pohlédl na šmouhy od zuhelnatělého dřeva, jimiž měl pokryté prsty. „Můžu vás ujistit, že samotná povaha takových záležitosti zabraňuje vědcům, aby na ně mysleli.“

Nicholas se obrátil k Niigatovi. „Víte, kdo si koupil první Plamen?“

„Nějaký Japonec,“ odpověděl Niigata bez váhání. „Jednou jsem slyšel Rocka. Mluvil o Jakuze. Je to nějaký ojabun.“

„Který ojabun?“ Nicholasovi se rozbušilo srdce.

„Nevím. Ale zmiňoval se o Kaišóovi.“

Nicholas náhle ochraptěl. Okami byl přece plánovaným terčem Plamene. To znamenalo, že ten, kdo jej koupil, věděl, kde se skrývá. „Myslím, že vím, kdo je terčem,“ pronesl. „Proč chtějí použít Plamen tímhle způsobem?“

Niigata pokrčil rameny. „Myslím, že mají dva důvody. Za prvé, podařilo se jim zjistit, kde se terč nachází, ale ne přesně. Se zbraní typu Plamene není třeba zjišťovat konkrétní dům, ani blok. Zmizí celá čtvrť. Za druhé, taková katastrofa uvnitř hustě obydleného města bude nesmírnou reklamou směrovanou na všechny potenciální zákazníky. Cena Plamene stoupne do astronomických výšin. A věřte mi, že všichni teroristé, bojechtiví vládci a milovníci etnických čistek budou dělat možné i nemožné, jen aby ho dostali.“

Nicholas se při takové představě otřásl. Musel zjistit, kde se Okami skrývá. „Podle mých informací chtějí Plamen odpálit v nějakém velkém městě. Nemáte tušení, v kterém?“

Niigata začal ztěžka oddechovat. „Pochybuji, že to ví sám Abramanov. Jenom Rock. A samozřejmě, jeho partner. Každopádně bych vám radil, abyste se k Plameni dostali před patnáctým březnem. Jakmile opustí Plovoucí město, nebude už šance ho najít – a zvláště ve velkém městě.“

„Jeho partner?“ zašeptal Tači, který si zřejmě nevšímal strašlivých důsledků toho, co Niigata právě řekl.

Tači mluvil tak přiškrceným hlasem, že se po něm Nicholas ostře podíval.

„Rockův partner žije?“ ptal se znovu.

„Jistěže žije,“ odvětil Niigata. „Toho parchanta nezabije nic, ledaže by stál hned u výbuchu Plamene. Rock mu říká Micku.“

„Ano, Mick.“ V Tačiho očích se objevil podivný záblesk a celý se roztřásl tak silně, že si toho všiml i Niigata. „Tak, a teď konečně mám toho hajzla, Michaela Leonforteho.“

*******

13.

Londýn – Tokio – Jošino

Plískanice ustala a stříbrné světlo úplňku pronikajícího posledními zbytky nízkých mraků osvětlovalo koupelnu i Celestinu tvář. Když se sehnula, aby vyklopila do záchodové mísy spálený obsah koše na odpadky, sklouzly jí vlasy do obličeje.

Croaker stál bez dechu za závěsem sprchy a porcelán ho studil do nohou. Sledoval Celestin stín na zdi, jak se dramaticky zvětšuje, když zamířila směrem k němu. Tehdy se odlepil ode dveří a přeběhl přes dlaždičky k vaně. Celeste nerozsvěcela, a tak si nevšimla kapek vody, které mu stekly s mokrých bot.

Když se nyní plížil zpátky ke dveřím, vysušil je ponožkami. Tohle bylo skutečně o vlásek a srdce mu v hrudním koši bolestivě tlouklo. Celeste stála tak blízko u něj, že cítil její parfém. Mohl klidně natáhnout ruku a dotknout se jí. A kdyby ji napadlo podívat se na mokré dlaždičky…

Croaker se s Celeste setkal koncem loňského roku v Tokiu, když pronásledoval Do Duca, Vietnamce, který zavraždil jejího bratra Dominica Goldoniho. Nijak ho nepřekvapovalo, že Celeste patří k síti Nišiki, protože Nicholas se s ní seznámil v Benátkách, kde pracovala pro Mikia Okamiho; spíše ho děsilo, že se Vesper podařilo proniknout tak hluboko. Začínalo to vypadat, jako by se po vzoru těch nejlepších agentek úspěšně dostala až k těm nejvyšším úrovním Okamiho tajné sítě.

„Poprvé od chvíle, co jsme s tím začali, začínám mít pochybnosti,“ pronesla Celeste. „Proti Okamimu tady stojí příliš mocné síly, jejichž postavení je příliš pevné.“ Zavrtěla hlavou. „Vidělas přece, co se stalo, jakmile odhalili a zabili Leonforteho – Dedalus vzal věci do svých rukou a teď se zdá, jako by se vůbec nic nezměnilo. Godaišu je jako Hydra – má tolik hlav, že useknout jednu nebo dvě z nich nemá žádný efekt.“

„To právě bylo součástí Okamiho plánu, když budoval Godaišu. Teď, když proti němu bojuje, je to, jako by zápolil s vlastním obrazem v zrcadle.“

Celeste zvedla oči k Vesper. „Mám strach, že proniknou jeho obranou a zabijí ho. Jestli mu někdo brzy nepomůže…“

„Myslím, že bys měla Okamimu důvěřovat,“ namítla Vesper tiše.

„Jenže já jsem ho už tak dlouho neviděla. A mám pocit, jako by síla Godaišu den ode dne rostla.“

Vesper na to neřekla nic, ale její ustaraný výraz Croakera zarazil. Zase měl před sebou zkušenou psycholožku při práci. Hrála to, anebo byl její výraz tak opravdový, jak vypadal? Mohla mít o všechny tyhle lidi – o Celeste, Margaritu a Okamiho – starost a zároveň je zrazovat? Čím déle tuhle ženu pozoroval, tím méně jí rozuměl. Jistý si byl jedině tím, že je naprosto výjimečná.

Celeste potřásla hlavou a kousla se do spodního rtu. „Máme další problém. Serman nám nedodal poslední zprávy o Plameni. Bez něj jsme na suchu a celý průnik je tak riskantní, že si to nemůžeme dovolit.“

Jaký průnik? Croaker napínal uši, aby mu neušlo jediné slovo.

Vesper přikývla. „Ano, v DARPA zřejmě nastaly potíže. Nevím, co to Sermana napadlo.“

Celeste vypadala znepokojeně. „Myslíš, že narazil na překážky? Co když nestihne dodat analýzu prvku 114m včas? Plovoucí město získá svou zbraň a jakmile ji patnáctého uvede na trh, už se nám její šíření nepodaří zastavit.“

„Každopádně jsme v pěkné bryndě. Už není čas. Půjdu se rovnou podívat za Sermanem. Můžu letět hned ráno.“

„Budeš muset už večer. Dostala jsem zprávu, hodinu předtím, než jsi přišla. Zítra v poledne máš být na místě setkání 153.“

„To je u Ptačího trávníku v Holland Parku.“ Vesper se s ustaraným výrazem předklonila. „Sto padesát tři. Ten kód znáš stejně dobře jako já. Bude chtít nové zprávy od Sermana a já mu je nebudu moci dát.“

„Tyhle špatné zprávy ho nepotěší.“

„Určitě ne takhle pozdě. Nikdy v životě neprohrál.“

„Ale my jsme teď prohráli,“ prohodila Celeste, „nebo ne?“

* * *

Ušiba se s Tanakou Ginem setkal na Ginze, v podzemní prodejně potravin nejslavnějšího japonského obchodního domu Micukoši. Prodejna potravin v tomto obchodním domě byla proslulá tím, že se táhla do všech směrů, kam až oko dohlédlo, nebo to tak aspoň vypadalo. Dalo se tu najít skoro všechno, co se dalo jíst. Regály přetékaly vším možným od čerstvě řezaných bambusových výhonků, zeleniny, bylinek, nejrůznějších druhů chleba až po mimořádně široký sortiment polotovarů.

Tanaka Gin rád trávil volný čas tím, že procházel mezi stánky s hotovými jídly a okoušel zdarma nabízené vzorky, zatímco uvažoval o problémech, na něž ve své rušné kanceláři neměl potřebný klid.

Ušiba nikdy neviděl, že by si Tanaka Gin sedl a dal si něco pořádného k jídlu. Dalo se předpokládat, že v průběhu dne musí aspoň jednou k něčemu takovému dojít, ale u tokijského prokurátora stály všechny předpoklady na chatrných základech. Jako žralok byl neustále v pohybu. Nemohl za to ani tak vnitřní neklid, jako spíše snaha zabránit tomu, aby se ho zmocnila nehybnost. Ušiba ho často slýchal tvrdit, že uvolněné tělo se těžko rozhýbává. Možná tím poněkud nepřímo narážel na byrokratické obezličky, s nimiž se každý den setkával, avšak Ušibovi se nezdálo, že by to bylo všechno. Ušiba po zralé úvaze získal dojem, že Tanaka Gin má hrůzu z toho, že by se svět mohl točit bez jeho přičinění. Ušiba podezíral prokurátora z toho, že si instinktivně spojuje odpočinek se smrtí, jako dítě, které odmítá usnout, dokud jeho rodiče pořádají večírek.

„Jak pokračuje vaše obžaloba Jošinoriho?“ zeptal se Ušiba, když Tanaku Gina dostihl u stánku s thajskými rohlíčky.

„Rozumně.“ Tanaka Gin si vzal rohlíček, namočil jej do lepkavé pomerančové šťávy a dvěma sousty jej zhltl. „Myslím, že největší potíž budu mít, abych ho udržel při životě až do procesu.“

„Jošinori chce zemřít?“

„Jeho život skončil.“ Tanaka Gin popadl další rohlíček a zamířil k jinému stánku. Pach rozpáleného arašídového oleje byl stejně smyslný, jako když žena roztáhne obnažená stehna. „On to ví a my víme, že to ví. Celá záležitost se už teď ocitla mimo jeho dosah a mají ji v rukou jiní. To ví také. Nedokáže se smířit s tím, že po takovém životě, jaký tak dlouho vedl, je najednou zbytečný.“

„Dokážu si ovšem představit, co by se dělo, kdyby zemřel předčasně,“ pronesl Ušiba neutrálním hlasem. „Chcete, abych si s ním promluvil?“

Tanaka Gin se zastavil s kouskem smažené rybí ploutve na cestě k ústům. Pohlédl na sousto, které se právě chystal pozřít, nacpal si ho do úst a utřel si ruku do drobného voskovaného ubrousku, který mu podala žena nabízející vzorky.

„Jistě jste si tuhle věc pořádně rozmyslel.“ Temné oči Tanaky Gina se na chvíli zapíchly do Ušibova krásného obličeje. „Takové rozhodnutí se nepřijímá lehkovážně.“

„Nechci skončit jako Jošinori, tak, že bych si připadal přebytečný.“

„Silně pochybuji, že by vám něco takového někdy hrozilo, Daidžine.“

Tanaka Gin ho jeho titulem oslovoval jen zřídka. Společně se změnou slovesného času to Ušibovi naznačilo, že se jejich vztah změnil. Ať se mu to líbí nebo ne, patří teď k Ginovu týmu. Bude tedy muset hrát podle prokurátorových pravidel, nebo se bude muset smířit s následky. Ušiba přikývl. Byl připraven na všechno, co ho mohlo čekat. To, že Akira Čósa zradil jejich přátelství, zpečetilo osudy všech zúčastněných. Nyní se jeho karma svým způsobem propletla s osudem Tanaky Gina. Třebaže by mu něco takového ještě před měsícem ani nepřišlo na rozum, skutečnost byla taková. To však bylo v pořádku. Daidžinem se stal nejen díky své inteligenci, důmyslu, stykům a štěstí. Také prokázal, že se dokáže přizpůsobit všem možným situacím a tlakům. A stejně tak se přizpůsobí i nyní, podle potřeby.

Procházeli kolem regálů s pokrmy a občas se zastavovali podle toho, jak se Tanakovi Ginovi zlíbilo. Ušiba neochutnal nic. V posledních dnech vůbec jedl jen málokdy, a pokud se mu podařilo něco dostat do žaludku, během hodiny to bylo zase venku. Jeho tělo oslabené nemocí začínalo odmítat všechno, co patřilo k životu. Nemohl dělat nic jiného, než vydržet až do konce. Byl vděčný za to, že Tanaka Gin se ani slovem nezmínil o jeho nechutenství, ani o jeho stále hubenějším vzhledu. Už dávno odstranil ze svého domu všechna zrcadla, protože se nechtěl dívat, jak den ode dne slábne. Možná to však byla chyba, protože když toho dne ráno zahlédl svůj odraz na leštěné mramorové desce v hale jeho kanceláře, polekal se, jako by uviděl ducha. A vlastně jím už skoro byl. Zarazilo ho, do jaké míry připomíná mrtvolu, jako by značná část jeho tělesné schránky už ležela někde pod zemí, pohřbená a nabalzamovaná.

„Rád bych věděl, jestli mi splníte jednu prosbu,“ ozval se Tanaka Gin. „Během příštích dní toho budeme muset hodně prodiskutovat, což by mohlo být pro nás pro oba dost nepohodlné, protože bydlíme každý na druhém konci města. Chtěl bych se zeptat, jestli byste přivolil k tomu, abyste po tu dobu byl mým hostem. Mám velký dům se zvláštním křídlem pro hosty. Mohl byste mít naprosté soukromí, ale aspoň bych vás měl po ruce pro případ, že bych si potřeboval zapsat vaše svědectví nebo s vámi probrat výpovědi jiných. Souhlasil byste s něčím takovým?“

Ušiba si nedokázal pomoci a musel na okamžik zavřít oči. Najednou se mu zamotala hlava a doufal, že si prokurátor nevšiml, jak se přiblížil ke stánku s krabičkami suši, o nějž se musel zachytit.

Samozřejmě chápal, proč mu Tanaka Gin nabízí něco takového. Chtěl tím pomoci Ušibovi a nikoli sobě. Dobře věděl, jak daleko Ušibova nemoc postoupila. Stejně tak věděl, že Ušiba bydlí sám a že s blížícím se koncem možná nebude chtít být o samotě. Ušibovy oči se zalily slzami, ještě než v sobě sebral sílu, aby je beze stopy setřel. Bylo to jistě dost nezvyklé, ale stejně tak mohla být pravda, že na konci jeho života plného moci a vlivu mu zůstal jediný skutečný přítel – Tanaka Gin, zarytý odpůrce Godaišu.

„Rozhodně bych vás nechtěl tolik obtěžovat,“ odvětil Ušiba a díval se, jak si Tanaka Gin bere sousto úhoře a s chutí je žvýká. „Jenom bych vám v domě překážel.“

„To určitě ne, Daidžine. Bydlím sám a dvakrát týdně ke mně dochází uklízečka, takže byste nikoho neobtěžoval. Ta uklízečka ostatně už takhle nemá skoro co na práci. Navíc se tak trochu ráda předvádí. Pořád si stěžuje, že nemám žádnou společnost, pro kterou by mohla vařit.“

Ušiba počkal, až přejdou k dalšímu stánku, a teprve pak se souhlasně uklonil. „V tom případě přijímám vaši velkomyslnou nabídku. Ale jen proto, že vám to usnadní práci.“

Tanaka Gin se usmál. „Samozřejmě. Je to od vás šlechetné, že mi takto vycházíte vstříc.“

Tohle poněkud formální slovní klání bylo nutné k tomu, aby si všichni zúčastnění zachovali tvář. Ušiba nemohl dát najevo svou vděčnost za gesto, o němž by Tanaka Gin nikdy nepřipustil, že je zamýšlel. Kdyby odhalil svůj pravý důvod, proč činí tuto nabídku, přiznal by, že ví o Ušibově ponižující slabosti, a něco takového bylo nemyslitelné.

„Mám před sebou hodně práce a po pravdě řečeno jsou moji zaměstnanci natolik přepracovaní, že se budu muset hodně spoléhat na vás, Ušiba-san.“ Otřel si ruce a obrátil se k Daidžinovi. „A upřímně řečeno, když se nám teď podařilo otevřít tyhle dveře, začnou se z nich valit kostlivci tak rychle, že si to ani nedokážeme představit. Chapadla Jošinoriho chobotnice sahají pořádně daleko. Teď nejenže sbíráme důkazy proti politikům a finančníkům namočeným do nezákonných plateb za prokázané služby, ale také proti systematickému falšování veřejných konkurzů, kdy stavební firmy platily Jošinorimu obrovské částky za to, aby je nechal dělat velké státní zakázky, ke kterým se už léta snaží dostat Američané. Ti už nás beztak obvinili, že se je snažíme vytlačit, a měli pravdu. Navíc je pořád jasnější, že tohle všechno je jenom začátek. Pravděpodobně tutéž špínu najdeme ve velkoobchodě a v pronájmech v maloobchodní síti.“

Tanaka Gin se rozhlédl po davu kolem stánku s takovou předstíranou nenuceností, až Ušibu napadlo, jestli se snad nestrachuje o jejich bezpečí. Možná nebylo náhodou, že se s ním chtěl setkat právě tady.

„Po pravdě řečeno, Daidžine, mám osobní důvod, proč vás žádám o pomoc. Jeden z mých vyšetřovatelů objevil u Jošinoriho doma jistý dokument. Vím, že je to jen jeden dokument v celém moři papírů, ale tenhle je přece jen jiný. Je to osobní dopis, který Jošinori adresoval jednomu z oblastních šéfů své strany. Zmiňuje se o něčem, co se nazývá Godaišu. Říká vám to jméno něco?“

„Ne, neříká,“ odpověděl Ušiba a srdce mu tlouklo tak mocně, až se bál, že to Tanaka Gin uslyší.

„To mě nepřekvapuje. Mně to taky nic neříká. Všechny narážky byly jen nejasné, ale můj vyšetřovatel tvrdí, že to slovo slyšel ve spojitosti s Jakuzou. Kdybychom mohli najít spojení mezi Jošinorim a jeho větví Liberálně demokratické strany s Jakuzou, znamenalo by to obrovský pokrok v boji proti tomu, jak Jakuza dusí zákonné podniky.“

Ušiba chvíli mlčel. Vyšli z oddělení potravin a nyní vyjížděli po pohyblivých schodech na ulici. Ginza byla zalitá sluncem, neóny a davem nakupujících, turistů a spěchajících obchodníků. Ušibu z toho všeho nezajímalo vůbec nic. Zdálo se mu, jako by se svět uzavíral a jako by jeho smysly, ne-li přímo mozek, přestávaly fungovat do té míry, že by mu museli vrazit tanto do prsou, aby vůbec něco cítil. Už dlouho si nevzpomínal na jinou chuť než na pachuť své vlastní krve.

Na Tanaku Gina čekalo auto, které ho mělo odvézt zpátky do kanceláře. „Svezete se se mnou, Daidžine? Můj šofér vás pak zaveze, kamkoli budete potřebovat.“

„Děkuji,“ poděkoval Ušiba a vlezl si do auta. „Na zbytek odpoledne se musím vrátit do kanceláře.“

Tanaka Gin se usadil vedle něj. „Mohu k vám dnes večer poslat svého řidiče, kdykoli si budete přát, aby vám pomohl s balením.“

„Hodilo by se mi v osm.“ Ušiba zavřel na chvíli oči; v rozjíždějícím se voze se mu točila hlava. Zjišťoval, že náhlé, třebas i drobné změny tíže na něj silně působí a vzbuzují v něm pocit, jako by padal do hluboké propasti. Výtahy mu nyní připadaly nebezpečné, na celé minuty ho dezorientovaly, ale ještě nepřišel na způsob, jak se jim v práci vyhnout.

Závrať se pomalu rozplývala a Ušiba přicházel k sobě. Začal se soustředit na důvod, proč vlastně o tuto schůzku požádal. Cítil, že nyní nastal ten pravý okamžik. Jestliže se má vydat po této nové cestě, nyní přišel čas, aby udělal první krok. Znovu vnímal nepřítomnost Mikia Okamiho mnohem silněji než své vlastní okolí. Kdyby tady byl Kaišó, mohly se události vyvíjet úplně jinak. Ze všech svých rozhodnutí v životě Ušiba nejvíce litoval toho, že souhlasil s plánem na Okamiho svržení. Kdyby tehdy věděl, že někdo – Čósa nebo Akinaga – zajde ještě dál a pokusí se Kaišóa zavraždit, nikdy by na nic takového nepřistoupil. Jenže tehdy tak neučinil a nyní, když si Čósa s Akinagou, dva nejmocnější členové rady, zcela evidentně šli po krku, připadal si naprosto bezmocný, pokud šlo o zastavení hrozící války mezi klany. Tento pocit ho také přiměl k tomu, aby se postavil na Akinagovu stranu, když Čósa překročil svou autoritu a získal třetího ojabuna z rady, Tačiho Šidareho, pro svůj plán na likvidaci Nicholase Linneara. Ty boje o moc jednou musely přestat. Mikio Okami to věděl, když se prohlásil za Kaišóa, a Ušiba to nyní věděl stejně dobře. Jen se modlil, aby již nebylo příliš pozdě.

„Gin-san,“ začal pomalu, „přemýšlel jsem o tom, co jste mi právě řekl. Vím o prokazatelném spojení mezi Jošinorim a Jakuzou.“

Tanaka Gin se k němu pootočil. Ve tváři měl velmi vážný výraz. „Pane ministře, pokud tomu tak je, jsem vám zavázán natolik, že to nikdy nebudu moci splatit.“

„Tady nejde o splácení.“ Ušiba cítil, jak se před ním jeho vlastní svět vzdaluje. Nevěděl, kam tento okamžik povede, ale zcela jistě se nyní rodil zcela nový řád věcí. „Mohu vám říci to, že Jošinori měl přímé obchodní styky s Akirou Čósou, ojabunem klanu Kokorogurušii.“

Z výrazu Ginova obličeje pochopil, že je dokonáno. Jejich osudy byly nyní vytesány do skály a všichni se vydávali na cestu posetou neznámými důsledky.

* * *

„Je to až tragicky jednoduché,“ sdělil Tači Nicholasovi. „Michael Leonforte zabil mého otce.“

Niigata se na nejistých nohou odebral na toaletu. Působením radiace mu kosti zkřehly a vznikly v nich dutiny.

„Tři roky poté, co jsem odešel, jsem se vrátil z Kumamota domů, abych se smířil a ukázal otci, čím jsem se stal. Dodnes nevím, jestli vůbec pochopil, co dělám. Možná je to tak lepší. Žil svůj život tak, jak musel. Každopádně ho zajímala jenom ta moje osamělá vzpoura. Na mou paži se ani nepodíval, ale bylo mi jasné, že o těch šrámech ví a že je pyšný na způsob, jakým vznikly.“

Tači nespouštěl oči ze zadních dveří. Nicholas předpokládal, že čeká na Niigatův návrat. „Můj otec měl ve Vietnamu hodně obchodních zájmů. Když tam jezdil, brával mne s sebou. Moje matka se z toho mohla zbláznit, tak to bylo nebezpečné. ‚Nebezpečí,‘ říkával můj otec, ‚je šelma, kterou je nejlépe ochočit už v raném věku.‘ Měl pravdu. Naučil jsem se od něj, jak se bránit, jak se skrývat a jak vyrážet do protiútoku. Naučil jsem se vyjednávat – což ostatně souvisí s protiútoky – a v případě potřeby přistupovat na kompromisy. To nejlepší, co pro mne otec v životě udělal, bylo to, že mne přiměl, abych se díval i za sebe.“

Oheň praskal a mezi sršícími jiskrami olizoval železný kotlík, v němž syčely zbytky jídla. Unikající pára vydávala zvuk jako kárající rodič.

„Můj otec se o Vietnam vždycky zajímal. Chápal to, co jiní nechápali – to, že Jihovýchodní Asie je jako škeble, z níž se dají sklízet perly mnohem levněji než doma. Nakupoval textilky a továrny na elektroniku, výrobny hnojiv i podíly ve starých saigonských hotelích, které všichni ostatní považovali za bezcenné. Také skupoval pozemky. Tak se dostal do styku s Leonfortem.

Michael Leonforte také nakupoval reality, a to prostřednictvím krycí firmy, kterou vlastnil společně s Rockem. Posléze došlo k tomu, že oba projevili zájem o tentýž kus hlíny.

Můj otec tehdy jedinkrát zapomněl na své vlastní zásady. Nehodlal ustoupit a Leonforte jakbysmet. Leonforte mu vyhrožoval, ale můj otec se nedal. Potom šel Leonforte po mně a můj otec se pustil za ním. Jenže si zapomněl krýt záda. Byl jsem svědkem, jak ho Leonforte zastřelil na ulici jako psa. A nejen to, Leonfortemu se to líbilo. Olizoval se a vyl jako pomatený, dokonce si na mrtvole mého otce zatancoval, než ji odtáhl do džungle.“

Nicholas sledoval Tačiho, jemuž se svaly v obličeji svíraly bolestnou křečí vzpomínek. Aspoň v tomhle tedy Seiko nelhala. Tači byl skutečně posedlý tím, aby pronikl do Plovoucího města.

Nicholas se natáhl, nalil Tačimu šálek čaje a přisunul ho přes tatami do ojabunových rukou. Krátce se přitom dotkl Tačiho prstů: byly jako led.

Při tom doteku Tači pohlédl nejprve na Nicholase a pak na šálek čaje. Vděčně přikývl, uchopil šálek do třesoucích se rukou a pomalu se napil. Když dopil, jeho ruce se přestaly třást.

„Niigata nezapomněl, jak se dělá čaj,“ poznamenal tiše a Nicholas se na něj slabě usmál.

„Niigata utekl z Plovoucího města, takže je logické předpokládat, že zná cestu dovnitř.“ Nicholas vzal Tačimu prázdný šálek. „Teď budeš mít příležitost.“

Tači mlčky přikývl. V tom okamžiku se Niigata vrátil a mohli pokračovat s poslední částí výslechu.

Niigatu zanechali tak, jak jej našli, jako matný obrys v otevřených dveřích, avšak Nicholasovi připadal nějak křehčí, jako by kvůli své nemoci stárl nepředstavitelně rychlým tempem. Nemýlil se příliš. Niigata odhadoval, že přežil déle, než bylo v podobných případech běžné. „Když každé ráno otevřu oči,“ sdělil jim, „je to pro mne překvapení, a ne vždycky příjemné.“ Ani jim nemusel dopodrobna popisovat, jakým způsobem se jeho tělo rozkládá.

Venku se cedry pohupovaly ve večerním vánku. Ochladilo se a oba muži spěchali po cestičce k vzdáleným světlům chrámu, která zářila na druhém konci lesa. V noci si ještě ostřeji uvědomovali, jak je údolí hluboké. Temné svahy se nad nimi tyčily mnohem výhrůžněji než za neškodného soumraku.

Možná jim byla taková zima z toho, co se dověděli od Niigaty, ale když dorazili na malou paseku u můstku za chrámem, byli oba vážní a zamlklí. Samotný chrám nyní zel prázdnotou a rohy červeně lakovaných dřevěných staveb se leskly světlem ze zavěšených luceren.

Měsíc však svítil dostatečně silně. Jak kráčeli kupředu, jeho světlo jakoby mihotalo a stoupalo od vlhké země, jako by bylo samo živou bytostí. Vířilo ve tmě jako mlha a shlukovalo se kolem jednoho místa, až se zdálo, jako by nabývalo tvaru, který se posléze zhroutil do sebe.

Nicholas zaslechl z dálky rytmus, který mu byl povědomý, a přece zněl nějak nově. Krev se mu rozpálila jeho žárem. Obrátil se a spatřil Tačiho, jak na něj upírá pohled; slyšel tlukot kokora, starodávné magie Tau-tau, která převádí myšlenky ve skutky.

Bylo to korjóku, Osvětlující síla, jediná cesta k Šukenu.

„Otevři svou duši, Nicholasi,“ zašeptal Tači. „Tady je všechno, po čem jsi toužil. To je korjóku.“

Na dosah svého snu Nicholas zaváhal. Může Tačimu natolik důvěřovat? Pokud otevře svou duši, vystaví se psychickému útoku bez možnosti obrany. Pokud však toto riziko nepřijme, hrozba Kširy v jeho mozku vzroste geometrickou řadou. Neměl na vybranou.

Stáhl celé své bytí dovnitř, směrem ke kokoru, kosmické bláně, a začal ji rozeznívat starodávným rytmem Tau-tau. Cedrový háj se rozplynul do pruhů kouře, které zakryly měsíc. Svět se celý nahnul na stranu a přítomnost, zbavená jha času, se rozostřila. Pobýval nyní v magickém éteru plném neznámých obzorů, kde lidské zákony přestávaly platit. Jenom vesmír se kolem něj dmul a oddechoval jako nějaký obrovský motor.

Na druhé straně zářícího světelného sloupu si všiml někoho jiného. Tači.

Korjóku čnělo mezi nimi jako kouzelný magnet, který je oba přitahoval. Nebezpečí rostlo s tím, jak se oba muži přibližovali ke světelnému sloupu. Nicholas otevřel svou mysl dokořán. Cítil Tačiho podstatu a poznával její povrch, ale nikoli obsah. Pokud byl Tači v skrytu duše jeho nepřítelem, tohle bylo skvělé místo pro léčku, kde mohl Nicholase, zabraného do korjóku a celého oslněného, snadno zaskočit ve chvíli, kdy byly všechny jeho psychické hradby odsunuty stranou, aby jím mohla lépe proniknout Osvětlující síla.

Ucítil jakési vlnění mimo čas, jako když se končí nějaký cyklus, a znovu zakusil šičó, ten zvláštní a obdivuhodný proud myšlenek, který vyvěral z Tačiho.

Oba muži se již nyní přiblížili k blyštivému světelnému sloupu natolik, že přes něj Nicholas viděl Tačiho tvář, osvícenou a proměněnou. Vycítil, jak jej jeho společník zve dál, a vyslal svou duši kupředu. Blížil se stále víc k mihotavému tajemnému sloupu, až ucítil příval ionizovaných částeček, které jej lechtaly na povrchu jeho duše.

Pak se stalo něco zvláštního.

Nicholas v duchu uslyšel Tačiho.

Nejde to, řekl Tači.

Co nejde?

Tačiho obraz za světelným sloupem na okamžik zmizel a Nicholas cítil, že je v Tau-tau sám. Pak se Tači znovu objevil ve světle vrhaném korjóku.

Tači, co se děje?

Něco… nevím… Ve tváři měl podivný výraz. Kšira je tak silná…

Moje Kšira? pomyslel si Nicholas. Je moje Kšira tak silná, že mi nedovolí dosáhnout korjóku? Co jiného mohl mít Tači na mysli?

Potom Tačiho obraz znovu zmizel a Nicholas pochopil, že se už nevrátí. Ještě naposledy se podíval na světelný sloup. Bez Tačiho přítomnosti se začínal rozpadat a vířil stále pomaleji jako motor bez přívodu paliva. Nicholas se vysmekl z Tau-tau.

Zjistil, že je zase poblíž chrámu. Rozhlédl se.

Tači přecházel přes můstek ke svatyni, ale neměl namířeno ke schodišti vedoucímu zpátky do vesnice. Nicholas jej následoval, když tu od nejbližší chrámové budovy po pravici zaslechl ostrý zvuk.

Zarazil se a zadíval se do šera osvíceného lucernami, ale nic neviděl.

Tači mezitím vstoupil do chrámu.

„Tači!“

„Někdo tady je.“ Tači jako by nemohl popadnout dech.

„Nějaký mnich nebo správce.“

Tači však zavrtěl hlavou. „Je to někdo, kdo sem nepatří.“

Zmizel za rohem a Nicholas se pustil přes můstek za ním. Vnitřek chrámu byl podle zvyku otevřený. Některé části byly zakryté a uprostřed stála posvátná fontána ve tvaru stočeného hada Notena O-kami. Vedle kamenné nádržky ležela malá bambusová naběračka. Nicholas měl tento prostý symbol čistoty před očima ještě dlouho poté, co tato noc skončila.

„Tači,“ ozval se Nicholas znovu. Zahlédl ojabuna na otevřeném prostranství před poslední budovou, kde stála řada kamenných soch ctihodných mnichů, kteří před staletími založili chrám. Sochy byly rozestavěné po strmém zalesněném svahu, do něhož kdosi pracně vytesal kamenné schody.

„Tady!“ zvolal Tači a ukázal na místo mezi dvěma sochami. Vykročil vzhůru po svahu a znenadání se otočil. Vylétlo z něj něco, co připomínalo černý provaz, rozhodil ruce a dopadl na zem.

Nicholas už byl na cestě k němu. Když se přiblížil, spatřil hrot ocelové střely, která pronikla Tačiho srdcem. Po trávníku se vinul černý provaz – dlouhý a tlustý provazec Tačiho krve.

„Tači!“

Poklekl vedle ojabuna a přiložil mu ruku ke spánku. Z Tačiho otevřených očí vyzařovalo něco mezi údivem a pobouřením.

„Cos viděl?“ zašeptal Nicholas, ale Tači už ho nemohl slyšet. Šičó, proud myšlenek protékající mezi nimi, byl přerušen a Nicholas jeho ztrátu cítil stejně bolestně, jako by přišel o ruku.

Nicholas vstal, přeskočil mrtvého ojabuna, chytil se drsného povrchu jedné ze soch porostlé lišejníkem a vrhl se k první řadě stromů. Tiše probíhal hustým lesem a naslouchal zvukům v okolí. Po obloze, která se konečně zbavila denní mlhy, plul měsíc v úplňku a jeho světlo zaplavovalo krajinu přízračným šerosvitem.

Zaslechl tichý zvuk a pak další, jako by se kůže otírala o kámen. Změnil směr a zamířil šikmo vlevo, směrem ke kamennému schodišti. Prodloužil krok a v žilách mu začala kolotat krev. Bylo příjemné se trochu rozhýbat po několika hodinách strávených v Niigatově ponuré hrobce.

Spatřil před sebou schodiště, které v mléčně bílém světle zářilo jako kosti – Niigatovy sotva obalené kosti.

Někdo po něm uháněl vzhůru a Nicholas znovu zahnul stranou, do přítmí pod cedry, kde se pustil rovnoběžně se schodištěm. Nebyla to právě pohodlná cesta. Svah byl pokryt oblázky a kamením prorostlým zkroucenými kořeny, lišejníkem a mechem, který ujížděl pod nohama.

Na místě, kde se schodiště stáčelo o pětačtyřicet stupňů a z kamenného lože se tyčil masivní bronzový obraz Jošicuneho meče, vyběhl ze skrytu a vrhl se k běžící postavě. Všiml si, že lehká lovecká kuše ze slitiny titanu a bóru je nabitá další střelou. Byla namířená na něj, ale když se přiblížil, postava spustila zbraň k boku. V následujícím okamžiku se znovu pohnula, přičemž vstoupila do světla a Nicholas spatřil její tvář. Na strmém, kamenitém svahu málem upadl.

Seiko!

„Panebože, co jsi to provedla?“

„Byl nebezpečný,“ procedila mezi vztekle sevřenými zuby. Očima těkala ze strany na stranu. „Všechno by jenom zkazil.“

„Mýlíš se, on jenom…“

„Zabil by tě!“ vykřikla a zvedla kuši.

Nicholas se otočil a s napjatými svaly vytrhl bronzový meč z kamene. Ostré hrany tepaných plamenů se v měsíčním světle tajuplně leskly, jako by byly skutečné a plápolaly na meči.

Seiko vyjekla a vypustila střelu.

Nicholas uskočil, ale Seiko na něj nemířila. Střela vrazila do tenké vrstvy kamene, na níž stál, a tíha obrovského meče ho stáhla do změti úlomků kamení a vyhrabané hlíny, která už klouzala po svahu dolů.

Pokusil se zachytit nějakého stromu nebo výčnělku, ale žádný nenašel. Cítil, jak klouže dolů do černého údolí, zatímco Seiko utíká lesem nahoru a pryč.

Vykopl stranou, narazil kotníkem na pokroucený kořen a okamžitě ohnul nohu. Kořen vydržel. Zůstal chvíli viset hlavou dolů, ještě celý omámený setrvačností, ale pak zapíchl meč do svahu. Opatrně vymotal kotník z kořene. Meč ho udržel. Zhoupl se na něm a pravou nohou se zachytil o ostrý skalní výčnělek. Opřel se, přenesl váhu a pustil meč.

Škrabal se nahoru do stráně. Běžel po čtyřech, aby mu to šlo rychleji a aby se lépe kryl. Cítil její přítomnost a vytušil, kdy se zastavila, aby se podívala dolů do temného zalesněného údolí a přemýšlela, co se s ním stalo.

To mu stačilo, aby ji dohnal. Chtěl ji jen přimáčknout k zemi a vyslechnout ji, ale z temnoty se vyřítil s takovou udivující rychlostí, až zalapala po dechu. Zvedla kuši a kovová střela se v měsíčním světle matně zaleskla. „Jen do toho. Zastřel mě tak, jak jsi zastřelila Tačiho.“

Kousla se do rtu a zavrtěla hlavou. „Tomu ty nerozumíš.“

„Proč jsi ho zabila?“

„On by zabil tebe,“ odpověděla tiše.

„To jsi už říkala, ale já tomu nevěřím. Žárlila jsi na něj kvůli spojení, které mezi námi vzniklo. Připadala sis odstrčená.“

„Co záleží na tom, co řeknu? Ani nemusíš otvírat ústa. Už teď vím, že se ti srdce změnilo v kámen.“

Co jí na to mohl odpovědět, když znala pravdu? Lhát jí by bylo ještě mnohem krutější než mlčet.

„Teď vím, že jsem si to všechno jenom namlouvala. Všechno, co bylo mezi námi, vycházelo jen ze mě. Celé to byla jenom iluze.“

„To si skutečně myslíš?“

„To skutečně vím!“ Z oka jí ukápla slza. Ovládla se a utřela si ji.

„Co je ti vlastně po tom? Stejně o mě nemáš zájem.“ Zavrtěla hlavou. „Kvůli tomu zatracenému duševnímu svazku jsi byl zranitelný. Věděla jsem, že jsi podezíravý, ale ten svazek tě k němu připoutal.“

„V Tačim ses spletla. Byl to přítel.“

„To si vážně myslíš?“ Kysele se na něj usmála. „Já jsem pro Tačiho neposlala, přišel za mnou sám. Poslal ho někdo, kdo si přál tvou smrt.“ Všimla si jeho výrazu. „Nevěříš mi? Tači byl ctižádostivý, ale nacházel se v nejistém postavení. To, že ho jmenovali hlavou klanu Jamauči, byl svým způsobem kompromis. Protože Tomoo Kozó byl členem Kaišóovy rady, oba zbývající ojabunové v radě, Akira Čósa a Tecuo Akinaga, museli třetího člena schválit. Tači byl jediný, pro něhož byli ochotní hlasovat oba.

Takže chápeš, že Tači neměl ve skutečnosti žádnou moc. Ojabun, který ho vyučil, pocházel z podřízené rodiny klanu Jamauči v Kumamotu, kde měl dost velký vliv, ale v Tokiu neznamenal skoro nic. Říkala jsem ti, že Tači byl ctižádostivý, možná až příliš. Když mu nabídli spojenectví s jiným, starším ojabunem, přistoupil na ně bez dalších podmínek. Věděl, že tím možná zahazuje samostatnost svého klanu, ale ve své aroganci si myslel, že to dokáže dát do pořádku dřív, než se mu situace vymkne z rukou. Napřed tě však musel zničit.“

Nicholas se na ni dlouho díval. Připadala mu jako ochmýřené kačátko, které se vyklubalo z nehezky skvrnitého vejce. Jednotlivé vrstvy její osobnosti se z ní odlupovaly jako slupka cibule, ale s každým odhalením se mu zdálo, že jí rozumí stále méně a méně. V jistém smyslu měl pocit, jako by se díval obráceným dalekohledem času na svou mrtvou ženu Justine. Kdysi dávno se do sebe zamilovali, aniž by jeden druhého pořádně poznal. Nicholas Seiko nemiloval v tradičním slova smyslu. Sdíleli však spolu něco tak blízkého a nadpozemského, co mnoha milencům uniká. Rozhodl se, že u této ženy se již nedopustí stejné chyby jako u Justine. Kdyby ji soudil příliš zbrkle nebo úzkoprse, vydával by se na klamnou a nebezpečnou cestu, po níž kráčet nechtěl.

„Jestli to je všechno pravda,“ pronesl pomalu, „proč mi to říkáš až teď – a ne, když jsme se poprvé setkali v Saigonu?“

„Protože nakonec sobectví zvítězilo nad morálkou. Už jsem ti říkala, že jsem byla Tačimu nesmírně zavázaná. Zachránil mne přede mnou samotnou. Hrozilo mi, že se zhroutím do sebe, že se rozplynu v představě, kterou o mně měl někdo jiný.“

„Otec?“

„Nebo moje matka, kluci…“ Její pohled se odrazil od jeho očí, jako by se spálil. „Ale proč je všechny vypočítávat? Bylo jich tolik. Tači byl poslední a bylo v něm něco dobrého. Tak nějak jsem to… cítila. Jenže to bylo tak hluboko zasypané a zdeformované nánosy jeho sobectví, že to už bylo skoro mrtvé. Tehdy jsem ještě dokázala polomrtvé rozeznávat.“

„A to tě s Tačim svazovalo.“

„Tělem i duší.“ Ze všech sil se snažila, aby se nedala do pláče. „Ale ne srdcem. To jsem si zachovala volné, i když mi to dalo spoustu námahy.“ Vzhlédla k němu. „Pro tebe.“

Díky své auře, kterou vydávala za posílenou intuici, byla vystavená manipulaci a zneužívání. Její vědomí okolí a lidí v něm se tím jen posilovalo. Bylo v něm něco dobrého. Cítila jsem to, řekla o Tačim. A právě to ji donutilo, aby se vydala po navýsost neobvyklé cestě, to ji přivedlo k Nicholasovi.

Přistoupil k ní a chtěl jí vzít kuši. „Seiko…“

„Nech mě na pokoji!“ zaječela a klopýtavě ucouvla. „Znám tě moc dobře. Nemůžeš mi odpustit, že jsem tě zachránila před Tačim. Myslíš si, že mě oslepila žárlivost, myslíš, že ten vzácný dar vás obou by stačil k tomu, aby ho změnil. Mýlíš se. Tači byl především pragmatik. Bez toho spojení by nebyl ničím. Našel by si příležitost a zavraždil by tě.“ Máchla kuší. „Nenávidím tě za to tvé svatouškovství, za to, že nechápeš, že mezi černou a bílou je spousta odstínů šedé.“

Nicholas vyskočil a vyrazil jí zbraň. Vylétla jí z ruky, dopadla pažbou na zem a střela s hlasitým zadrnčením vylétla.

Z bezprostřední blízkosti probodla Seiko. Její kinetická energie ji nadzvedla a připíchla ke kmeni obrovitého cedru. Seiko vytřeštila oči bolestí a rukama sevřela konec střely, který jí trčel z břicha.

Nicholas se vyškrábal na cestu a okamžitě pochopil situaci. Střelu nemohl vyjmout, aniž by Seiko okamžitě nevykrvácela.

„Seiko.“

Mlčky zavrtěla hlavou. Koutky očí se jí zalily slzami. Prsa se jí křečovitě zvedala a ústa se jí zaplňovala krví. Nesnesl pohled na její utrpení. Uchopil tedy střelu a vytrhl ji ze stromu i z jejího těla. Zalapala po dechu a svezla se na zem.

Vzal ji do náručí a ona ho neodstrčila. Přitiskl ruku na ránu, ale svým tandžianským zrakem viděl, že z ní život rychle vyprchává. Díky své citlivosti to poznala i sama.

„Vydrž. Dostanu tě do nemocnice.“

„Ne. Nelži mi. Ne teď. A už nikdy.“

„Žádné lhaní.“ Odhodil jí z vlhké tváře pramínek vlasů. Na chvíli zavřela oči a Nicholas se sklonil, aby ji něžně políbil na ústa. Otevřela víčka.

Pohlédla na něj a pomalu zaostřila zrak. Co jen to viděla v tom okamžiku předtím, než se soustředila na něj?

„Nicholasi,“ zašeptala. „Jdi za mým otcem. Poví ti, co potřebuješ vědět.“

Snažila se vydržet. Položila mu hlavu na rameno, jako by byli dva milenci, kteří se společně dívají na hvězdy. Oči se jí zakalily a začala ztěžka oddechovat. Zavřela oči a pootevřela oči.

„Nezapomeň na mě, nic víc od tebe nechci.“

*******

Sestup do zóny smrti

Je třeba dlouho sedět na židli s otevřenými ústy,

než vám do nich vletí pečená kachna.

Čínské přísloví

Tokio: Léto 1947

„Myslím, že jsme našli našeho člověka,“ prohlásil Mikio Okami.

„Opravdu?“ Plukovník Denis Linnear zvedl oči od hory papírů, od níž se zřejmě nechtěl odloučit o nic více, než by se Okami nechal vytrhovat z milenčiny náruče. Plukovník v těch dnech skoro nespal a jenom občas uléhal do své postele, jako by se pro něj domov stal pouhou prázdninovou kolonií, která se navštěvuje jen zřídka.

„Ano,“ přikývl Okami. „Je dokonalý.“

„Nikdo není dokonalý. A potenciální vrah ze všech nejméně.“

Plukovník se opřel v křesle, nacpával si dýmku a sledoval Okamiho, jak neklidně přechází po malé, přecpané místnosti. Léto teprve začínalo, ale horko už bylo k nesnesení. Pokud to takhle půjde dál, raději ani neuvažoval o tom, jak to bude v Tokiu vypadat v srpnu.

„Pojďme se projít,“ navrhl plukovník, když si zapálil dýmku.

Venku bylo Tokio jednou velkou přehlídkou zkázy. Celé čtvrti bylo třeba vystavět znovu od základů a leckdo měl pocit, že společně s lidmi a majetkem shořela i minulost. Ekonomika stála na chatrných nohou, inflace stoupala a komunisté získávali vliv – všechny tyto destabilizující prvky podporovaly v zemi nezákonnost.

Plukovník věděl, že jemu a Okamimu už mnoho času nezbývá. Generálmajor Charles Willoughby se svým týmem vyslýchal výkvět japonských generálů, které zachránili před obviněním z válečných zločinů, aby je mohli „vycvičit“ jako americké špehy, kteří by řídili nově budovanou japonskou armádu určenou k ochraně amerických zájmů před šířením komunismu v Tichomoří.

Plukovník si byl zcela jist, že tento fašistický plán dokáže nejen zruinovat všechny snahy Japonska o ekonomické přežití a o získání nové identity v poválečném světě, ale také může přinést Spojeným státům neskutečné diplomatické a mediální problémy, jako by nestačila kulometná palba kritiky za to, že Amerika svrhla na svého bývalého protivníka dvě atomové bomby. Země, která neměla ani dost jídla pro všechny, si těžko mohla dovolit další náklady na zbrojení.

„Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Kdo je ten náš člověk?“

„Tokino Kaeda. Má významné postavení v klanu Jamauči, je to nižší ojabun, kterého si Kacuodo Kozó dávno oblíbil pro jeho tvrdost a ctižádost.“ Okami se zastavil a koupil si od pouličního prodavače pytlík cukroví. „Díky té své ctižádosti je přístupný a spolehlivý.“ Okami pokrčil rameny. „Moc místo cti. Obávám se, že taková je podstata toho nového světa, který jste nám přinesli.“

„Ano, svět se nenávratně změnil,“ připustil plukovník zamyšleně. „Je zlé, že jste se v téhle válce postavili na špatnou stranu. Kdo může za všechnu tuhle hrůzu?“ Zahnuli za roh a vydali se ulicí směrem k řece Sumida. „Teď však není čas na hořkost ani na obviňování. Musíme upírat oči do budoucnosti, abychom si pojistili přítomnost. Jsem si jistý, že budoucnost japonského obchodu je tady, v Tichomoří. Japonsko a Čína mají dostatek kolektivní vůle i lidského potenciálu, aby dokázaly hospodářské zázraky. Okami-san, naším posláním je zajistit, aby Japonsko dostalo přinejmenším šanci. Život na troskách porážky, ne?“

Došli na břeh řeky, která se vinula jako přehoz přes ramena nestoudné ženy. Tou ženou bylo Tokio, zmrzačené, znásilněné a vyhladovělé. Alespoň však ještě stála na vlastních nohou a zotavovala se z nejtěžších ran.

„Naší první překážkou je Kacuodo.“ Okami se opřel o černé kovové zábradlí a zadíval se do hnědé, kalné vody. „Staví se proti tomu, aby se Jakuza jakýmkoli způsobem zaplétala s Američany. Domnívá se, že nás okupační velení používá jako loutku na špinavou práci, do které se samotným Američanům nechce.“

„Svým způsobem má pravdu. Jenže takové úvahy jsou krátkozraké. Jakuza se komunistického pronikání do Japonska bojí stejně jako Američané. Proč by tedy neměla v zájmu Američanů rozbít na ulicích pár hlav? Dobře je platíme za to, co dělají beztak dost dobře.“

Okami zabručel. „Na to, co říká Kacuodo, neberte ohled. Je ojabunem klanu Jamauči a bojí se mě. Nezapomínejte, že jsem ho k moci dostal já. Teď chápu, že to byla chyba. Tím, že nastoluje tenhle problém, jenom zkouší, co vydržíme. Který ojabun se postaví za mne a který za něj? Proto je jeho pozice proti nám tak neotřesitelná. A teď, aby získal lepší argumenty pro svůj izolacionismus, rozdmýchává rozepře mezi klany. Něco takového si nemůžeme dovolit. Přesně v takové situaci bylo Japonsko na konci šestnáctého století, kdy se stal Ijejasu Tokugawa šógunem. Kdybychom tak měli nějakého novodobého šóguna, který by spojil všechny ojabuny a udržel je na uzdě.“

Plukovník zatáhl z dýmky. „Zajímavá myšlenka, příteli. Jenže doposud na to žádný ojabun neměl dostatečnou moc.“ Vyfoukl oblak dýmu a díval se, jak se rozplývá nad řekou. „Ale v budoucnu…“ Zdálo se, že mu tento nápad učaroval. Po chvíli nadhodil: „Víte, dokonce i zvěsti o existenci takového člověka by posílily pozici Jakuzy. To by mohlo prospět nám všem.“

Okamiho znovu překvapilo, jak plukovník dokáže vzít prostinký nápad a vymačkat z něj všechno, co se dá. Svým způsobem byl skutečně schopen měnit předměty pouhým dotykem ve zlato.

Plukovník obrátil dýmku a vyklepal z ní močku. „Námět k přemýšlení. Prozatím se však vraťme k našemu problému.“

„Kacuoda musíme zastavit, a to natrvalo,“ prohlásil Okami. „A tady vstupuje na scénu Tokino Kaeda. Zaručil mi naprosto bezpečný způsob, jak Kacuoda odstranit. Ojabun zřejmě neumí plavat. To tajemství se přísně střeží, ale Kaeda ho samozřejmě jako nejbližší Kacuodův poradce zná. Ode dneška za týden najdou tady v Sumidě Kacuodovo tělo a my se budeme moci dál zabývat Willoughbym a jeho bandou válečných zločinců.“

Plukovník přikývl a znovu si nacpal dýmku. Okami ho po očku sledoval a uvažoval, co se v plukovníkově skvělém mozku asi honí. Musel si přiznat, že ačkoli se snažil ze všech sil, udržet s ním krok v úvahách nedokázal. Okami nepochyboval, že kdyby se plukovník dal na šachy, stal by se z něj světový velmistr. Jeho myšlenky postupovaly kupředu takovým tempem, že se z něj Okamimu někdy až točila hlava. Okami se od tohoto jediného muže naučil mnohem víc než od všech učitelů, vychovatelů a senseiů. Plukovník dokázal organicky pojmout život ve všech jeho mnoha podobách a jeho pojetí někdy hraničilo s prostými obecnými pravdami šintoismu.

Ten člověk si dokázal stát na svém, někdy až zarytě. Jistě, někdy se ho zmocňovaly záchvaty lehkovážnosti, ale Okamimu připadaly stejně pečlivě odměřované jako vězeňská strava. Zdálo se, jako by plukovník cítil na svých bedrech tíhu celého nového světa, o němž Okami věděl, že byl plukovníkovým největším snem. Plukovník Linnear byl totiž především architektem snů. Jeho představa toho, co by mohlo jednou z Japonska být, se v Okamiho mysli přelévala jako vzory v krasohledu a Okami viděl, jak se jeho říše šíří do dálek jako vlny Tichého oceánu, které jej dokonale pohlcují.

Okami hrábl do svého sáčku, nacpal si do úst hrst sójových cukrátek a nechal je, ať se pomalu rozpustí. Taková dávka cukru je pořád lepší než alkohol, který jej pomalu zabíjel, jak mu plukovník neopomněl připomenout. „Mám tedy dneska říct Kaedovi?“

„Počkejte,“ odvětil plukovník nečekaně. „Napřed bych si chtěl promluvit s Kacuodem Kozóem.“

„Proč?“

„Chci se ujistit, že Kozó skutečně potřebuje nás a ne jenom nového krejčího, že skutečně nemáme jinou volbu, než ho zlikvidovat.“

Okami si strčil do úst další cukroví. „Možná je to dobře. Kacuodo nenávidí všechny lidi ze Západu. Odsoudí se k smrti sám.“

Druhý den odpoledne se plukovník dostavil do sídla Kacuoda Kozóa. Majestátně vyhlížející hradba na okraji města skrývala čtyři budovy, hlavní dům pro Kacuoda a jeho rodinu a další tři pro tělesné strážce, poradce a rodiny jeho dvou sester.

Ojabun nechal plukovníka čekat celou hodinu o samotě, bez jídla a pití v holém předpokoji, což bylo neodpustitelné porušení společenských pravidel. Plukovník ovšem nebyl Japonec a jako barbar nemohl očekávat žádné zdvořilosti, které byly výsadou civilizovaných lidí.

Plukovníkovi to nevadilo. Už byl zvyklý, že s ním takto nakládají Japonci, kteří ho neznali, nebo ho znali až příliš dobře. Čas využil k tomu, aby si z okna prohlédl celý pozemek, zhodnotil jej a tím i samotného Kacuoda a klan, který vedl.

Klan Jamauči mu už nějakou dobu dělal starosti. Stejně jako průmyslová zaibacu japonské předválečné společnosti se Jamaučiové v průběhu celé své historie orientovali na expanzi. Zdálo se, jako by všichni jejich ojabunové byli ze stejného těsta. Byli to arogantní, sebejistí muži, kteří nepochybovali o své moci a nikdy neměli dost. U svého klanu podporovali pocit mimořádné izolace, která u příslušníků Jakuzy, beztak stojících na okraji společnosti, vzbuzovala pocit zdánlivé nedotknutelnosti. Pokud někdo nepatří ke společnosti, neplatí pro něj ani její zákony.

„Hledáte mezery v mé obraně?“

Plukovník se otočil a pohlédl na Kacuoda Kozóa. Jeho tvář s nataženou kůži v týle na lícních kostech připomínala spíše lebku. Jeho oči, nepřirozeně lesklé paranoidními představami, připomínaly člověka, který trpí vleklou zimnicí.

„Takhle mluví správný daimjó,“ utrousil plukovník trochu pobaveně. Jistě to nebyl správný způsob, jak s Kacuodem zapříst rozhovor, ale pochyboval, že nějaký správný způsob vůbec existuje.

„Nejsem žádný samurajský feudál,“ ucedil Kacuodo a popuzeně se napřímil. „Nemám žádné kastovní předpoklady, které samurajové získali už svým narozením. Pokud mám nějaké postavení, dosáhl jsem ho jenom díky své vůli.“ Zul si pantofle a obul si boty, které se musely na chladné podlaze předpokoje nosit proto, že tato místnost přímo nepatřila k domu a jako taková byla nečistá. „Ne snad, že by mé postavení mělo nějaký světoborný význam. Pokud se mi podařilo získat nějaké výsady, pak připomínají spíše umělecké dílo: mohu je stavět na odiv jen v úzkém kruhu shodně smýšlejících lidí.“

„Co jste čekal? Jste přece zločinec.“

Po Kacuodově mrtvolné tváři přeběhl lehký úsměv. „Opravte mne, pokud se mýlím, ale nejsou snad někteří z vašich blízkých přátel také zločinci?“

„Má práce vyžaduje, abych byl ve styku se všemi vrstvami japonské společnosti.“

Kacuodo přikývl. „Stejně se mi zdá, že jste si zcela nepochybně oblíbil to, co nazýváte zločineckou vrstvou.“

Nyní bylo jasné, že Kacuodo plukovníka nepozve dál, ale nechá ho zde, na území nikoho, které sloužilo jako most mezi vnějším světem a Kacuodovým soukromím.

„Nelíbí se vám to, co dělám s Okami-sanem.“

Kacuodo se zasmál a vycenil zažloutlé zuby. „Takhle tedy říkáte těm zvěrstvům, které s Okamim plánujete? Je ostudné, že Jakuza spolupracuje s okupačním vojskem. Už když vás vidím takhle zblízka, zvedá se mi žaludek. Žádám vás, abyste odešel, než dojde k násilí.“

„K žádnému násilí nedojde,“ odtušil plukovník tak klidně, jak jen dokázal.

„Dobře.“ Kacuodo se k němu obrátil zády. „Tím pádem si už nemáme co říci.“

„Ještě jedna věc,“ ozval se plukovník, právě když Kacuodo vstupoval do posuvných dveří vedoucích do jeho domu. Počkal, až se ojabun otočí. Jeho tvář neměla žádný výraz. Vypadal, jako by už byl mrtev.

„To, co děláme s Okamim, je v zájmu všech – dokonce i ve vašem zájmu. Proto jsem přišel sem, abych vás požádal, abyste se k nám připojil. Vaše moudrost a pronikavý pohled by nám mohly jedině prospět.“ Ticho. Kacuodo si ho už nevšímal. „Snažíte se nás zastavit, ale mohu vás ujistit, že to je, jako kdybyste se pokoušel změnit tok mocné řeky přehradou ze sirek. Není to možné. Moje práce nás všechny přežije a ani vy, ani kdokoli jiný ji nemůže překazit.“

Kacuodo se obrátil a beze slova zmizel za fusumou. Když plukovník osaměl v předsíni, upřel zrak k zemi. Potřeboval chvíli času, aby zchladil svou rozpálenou krev. Ten člověk byl přesně takový, jak Okami předpovídal. Jeho zatvrzelé odhodlání rozkotat spojenectví, které plukovník tak dlouho budoval, dohánělo jednoho k šílenství. Plukovník hleděl na svůj odraz na naleštěném svršku bot a viděl před sebou Kacuodův osud, jako by byl věštcem v posvátném tranzu. A svým způsobem jím vlastně byl.

Nakonec se sebral, přešel přes kamennou podlahu a co nejrychleji ojabunovo sídlo opustil. Vzduch již páchl krví.

* * *

Zatímco se plukovník pokoušel o smír, Okami se připravoval na vstup do války. Generálmajor Willoughby, který si vysloužil přezdívku „malý fašista“, byl posedlý komunistickou hrozbou v Japonsku. Proto také navrhoval, aby se jeho Patnáctka stala jádrem domácího vojska se silným antikomunistickým zaměřením. Sám školil generálporučíka Arisueho, bývalého šéfa vojenské rozvědky generálního štábu, aby mohl řídit skupinu svých bývalých podřízených v rámci G-2, americké vojenské zpravodajské služby. Willoughby schoval své chraněnce v historickém oddělení, kde podle Okamiho důkazů hlásili pohyby sovětských vojsk v oblasti. Willoughby zašel ještě dál a udělal kozla zahradníkem v podobě dalšího známého válečného zločince, plukovníka Hattoriho, který měl na starosti demobilizaci v zemi. Hattori se za tuto laskavost odvděčil tím, že své kumpány zachránil před soudem za válečné zločiny. Až by Willoughby konečně dostal onu vytouženou zelenou k tomu, aby mohl znovu zmobilizovat japonskou armádu, která by sloužila jako loutka v amerických rukou, Hattori by dohlížel na její sestavování.

Willoughbyho skutky se Okamiho dotýkaly z několika důvodů. Kromě toho, že na něj nijak nezapůsobila Willoughbyho teorie o komunistech za každým rohem, nijak si nepřál, aby mohli Američané držet jeho zemi na uzdě, což by se jim při opětovném vyzbrojení jistě povedlo. Také, jak plukovník správně zdůraznil, náklady na zřízení a udržování významné vojenské síly by podkopaly všechno, o co se plukovník snažil: prosperující ekonomiku s nízkou inflací, která by postavila Japonsko zpátky na nohy.

Upřímně řečeno však měl Okami ještě další důležitý důvod, proč si přál, aby se Willoughbyho plány nenaplnily. Měl nevyřízené účty s několika členy Patnáctky, jimž nemohl zapomenout jejich jednání v posledních dnech války. Tehdy nakládali se svými podřízenými naprosto odsouzeníhodným způsobem a mnoho Okamiho přátel na to doplatilo. Jeho bratra to ostatně stálo život.

Okami na svého bratra, jehož smrt zastihla v rozkvětu života, raději ani nevzpomínal. Někteří jeho smrt omlouvali tím, že byla jedním z rozmarů války, ale Okami se tím nedal zmást. Věděl, kdo je odpovědný za bratrovu smrt, a třebaže se dotyčné osoby nacházely pod ochranou generálmajora Willoughbyho, vymyslel plán, jak se jim pomstít.

Rozhodl se, že tento skutek podnikne bez plukovníkovy pomoci. Především se mu zdálo, že plukovník nevěnuje otázce Patnáctky dostatečnou pozornost. I přes neustálé Okamiho připomínání dosud nepodnikl vůbec nic. V poslední době se ostatně připomínání změnilo ve vášnivé hádky, po nichž si Okami připadal zklamaný, pokud ne přímo podvedený.

„Zkuste se chovat jako Japonec,“ radil mu plukovník podrážděně. „Buďte trpělivý. Tahle síť má spoustu vláken. Nechte je, ať se natáhnou, sotva nadejde jejich čas.“

„Já už čas nemám,“ vrčel Okami se stejným podrážděním. „Tohle je moje země. A dokud nebudete na mém místě, nemáte co mi radit.“

I když chápal, že plukovník musí postupovat opatrně – pracoval pod SCAP, kde měl Willoughby značný vliv – Okamiho touha po pomstě jej měla k tomu, aby se vydal svou vlastní cestou.

A také tak učinil. Zatímco se plukovník zabýval něčím jiným, zbyla Okamimu jediná možnost. Několik dní zkoumal podstatu rizika, které musel podstoupit.

Musel se spojit s komunisty.

Kdyby se nějakým způsobem dověděli o patnácti válečných zločincích, které Willoughby uchránil před soudem, Okami věděl naprosto jistě, co by následovalo. Rusové byli jako zvířata. Pudové reakce měli skvěle vyvinuté a na této úrovni také představovali největší nebezpečí. Diplomacie byla hra, v níž se neohrabaně potáceli jako nezkušené děti.

Věděl, že Tokio je plné sovětských agentů, z nichž někteří seděli na mnohem vyšších místech, než si okupační velení dokázalo představit. Kdyby se těmto lidem dostaly do rukou ty správné zprávy, nijak nepochyboval o tom, že by pronikli Willoughbyho obranou – zvláště, pokud by se jim dostalo nějaké té dobře utajené pomoci.

Ano, bylo by dobré, kdyby se komunisté stali nic netušícím nástrojem mé pomsty, říkal si Okami ráno toho dne, kdy šel plukovník navštívit Kacuoda Kozóa. Jen ať pozabíjejí Willoughbyho Patnáctku a pomstí tak smrt mého bratra i mých přátel.

Samozřejmě však bylo nutné, aby jim předhodil vhodný důvod. Komunisté ho znali, takže ideologie nepřipadala v úvahu. S penězi to však bylo jiné. Pokud šlo o ducha nebo o nutnost, dokázala se Jakuza spolčit s kýmkoli. Proto také začal navštěvovat špinavou nálevnu, kde, jak ho ujistili jeho informátoři, vysedávali komunističtí agenti. Zahrál dokonale roli muže, který se zpil jak zákon káže a začal se kdekomu chvástat, že ví o americkém spiknutí, které má zachránit válečné zločince.

Nakonec se jedna slídivá krysa přece jen nechala nalákat. Okami, který dokázal být v případě potřeby velmi vychytralý, se schválně předváděl na celou putyku. Vychytralost nebyla silnou stránkou Sovětů.

Jednoho večera se k němu posadil hubený Japonec s úzkými rameny a prohodil: „Jestli tomu dobře rozumím, máme oba stejný názor.“

„Vážně?“

„Možná ne. Ale všiml jsem si, že máte informace, které by se mi mohly hodit.“

„Zdá se mi, že slyším šustění peněz.“

„V tom se možná nemýlíte. Mám s některými důstojníky nevyřízené účty. Mohl byste mi pomoci.“

Okami zabručel. „To záleží na tom, jestli to šustění zní z dálky nebo z blízka.“

„Mohu vás ujistit, že velmi zblízka. Povězte mi, příteli, jak jste se k té informaci o Američanech dostal?“

Okami dopil svou skotskou a poručil si další. „Do toho vám nic není.“

„Je. Budou to moje peníze.“

Okami se na muže zadíval, aniž by v něm vzbudil dojem, že ho odhaduje. „Mám v hrsti jednoho pobočníka od SCAP, Jacka Donnougha, „ odpověděl částečně po pravdě. „Co je vám po tom?“

„Vykřikujete to tady na celý lokál. Myslíte, že to je moudré?“

„Co je komu do toho?“ Okami do sebe hodil whisky a stejným pokynem dal najevo, že chce další.

„Mně třeba je.“

Okami naklonil hlavu. „A vy jste kdo?“

„Váš přítel… možná.“

Okami přikývl. „Tak dobrá, příteli. Napijte se na mě.“ Pokynul barmanovi a když jeho společníkovi přinesli pití, zamířili do prázdného boxu na druhém konci baru. Ve skutečnosti samozřejmě nezáleželo na tom, kam šli, Okamiho lidé hlídkovali všude kolem.

Znal komunistickou taktiku a věděl, že se na něj pokusí ušít boudu. Nestačilo jim, že mohli získat zprávy za peníze. Většinou chtěli mnohem víc, totiž, aby ho mohli ovládnout a přinutit, aby jim sloužil až do smrti. Je to smutné a děsivé, říkal si Okami, když si sedal do boxu naproti svému společníkovi. Komunisté tak zacházeli i se svými vlastními lidmi a jejich ideologie se tím pádem stala naprosto neotřesitelnou.

Muž se jmenoval Iwanuši. Pracoval jako dělník v továrně, ale mnohem důležitější bylo, že byl předním členem Šinei Kinró Taišútó, nejzuřivější reakční skupiny, která byla ve spojení s rodícím se dělnickým hnutím. Nezvladatelná inflace, vysoká nezaměstnanost, rozpoutaná korupce v Jošidově vládě a zdánlivá neochota překonat poválečnou bídu v Japonsku vedla obyvatelstvo k domněnce, že příslib lepšího života v demokracii, který nabízela okupační vojska, byl pouhá lež – a to bylo velmi nebezpečné. Taková situace skvěle nahrávala pronikání komunistů mezi dělníky, kde se zklamání z poválečného vývoje projevovalo nejmarkantněji. Sověti už měli zkušenosti s využíváním odborářů a reakcionářských živlů typu Iwanušiho organizace jako trojských koní pro své vlastní účely. Byl to další příklad jejich mistrovského využívání zatvrzelé ideologie k tomu, aby ve svých nohsledech vybičovali to, co nepřesně a zavádějícně nazývali „revolučním nadšením“.

Iwanuši byl typickým představitelem svého druhu: zastrašený, přesvědčený o své pravdě, netrpělivý a domýšlivý ve své víře, že socialismus je klíčem k novému, lepšímu světu, jakmile by se ovšem jeho strana dostala k moci. Okami ovšem věděl, že Iwanušiové tohoto světa se nikdy k moci nedostanou. Buďto je rozeženou síly, o jejichž svržení usilují, nebo je jejich současní páni budou ovládat i po nastolení nového pořádku. Pravda byla taková, že lidé jako Iwanuši neměli žádnou představu o tom, jaká by měla být jejich politika poté, co by se jim podařilo odstranit starou gardu. A přesně tak to ostatně komunisté chtěli, protože byli připravení, ochotní a dychtiví, aby mohli Japonsku vnutit komunistický způsob života.

Okami necítil k Iwanušimu nenávist, spíše ho litoval. Někdo ho politovat musel. Ani komunisty, ani Jošidovu vládu nezajímaly útrapy, které ho přivedly do bídy a vzbudily v něm takovou zlost.

„Jste z Jakuzy,“ prohlásil Iwanuši, když se posadili. „Kolaborujete se SCAP. Jste nepřítel lidu, takže nečekejte, že s vámi budu sympatizovat. Informace za peníze. Rád bych s vámi uzavřel jednoduchý obchod.“

Okami věděl, že to zdaleka jednoduché nebude. „Líbí se mi, že jste ochoten si zašpinit ruce, soudruhu.“

Iwanuši jej probodl pohledem. „Rád bych dokázal věci zlehčovat tak, jako vy. Žijete si jako šógun a nemáte ani ponětí, v jaké bídě živoříme my. Laskavě nás nesuďte.“

„Zdá se mi, že trocha zlehčování by vám jenom prospěla. Možná by vás to přimělo, abyste o krok ustoupil a pořádně posoudil vlastní postavení.“

„Mé postavení závisí na jídle, nebo spíš na jeho nedostatku. A také na práci. Zatímco vy se obohacujete a tyjete z černého trhu, moje rodina a mnoho dalších hladoví. Tak to dnes vypadá z mého pohledu. Je snad divu, že se snažím o lepší zítřek?“

„Lepší pro koho? Pro vaši rodinu nebo pro komunisty?“

„To je jedno a totéž,“ pronesl Iwanuši s takovým přesvědčením, že Okami ihned poznal, že ho má v hrsti.

* * *

Následujícího večera se Okami bez pozvání objevil v Iwanušiho domě. Přinesl s sebou jako dárky jídlo a pití: čerstvé ovoce, zeleninu a ryby, o nichž věděl, že si je rodina nemůže dovolit. Bydleli v malém, otlučeném řadovém domku tak blízko u železniční trati, že se při každém přejezdu vlaku tenké stěny roztřásly.

Iwanuši ho pozval dál. Díval se na něj chladně, ale choval se zdvořile. Bylo těsně před večeří a doma se sešla celá rodina: Iwanušiho drobná prošedivělá žena a jejich tři děti. Celý byt páchl vařenou kořenovou zeleninou.

Iwanuši se uklonil a beze slova přijal Okamiho dary, ale když je odnesl do kuchyně, Okami si všiml, že Iwanušiho manželka je hází do odpadků. Došlo ke krátkému sporu. Slyšel ji, jak syčí, rozeznal slovo ostuda a kromě toho něj ještě strašlivý přídomek futei, jímž ministerský předseda Jošida nedávno označil v rozhlasovém projevu odboráře. Slovo znamenalo „podvratný“.

Když se Iwanuši vrátil, navrhl: „Možná bychom měli jít ven. Děti se musí najíst a moje žena nemůže obsloužit je i nás dva najednou.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil Okami. „Bylo ode mne nezdvořilé, přijít právě v tuhle hodinu.“

„Vůbec ne. Na nepohodlí jsme zvyklí.“

Okami nebyl vůbec připraven na Iwanušiho neúnavně urážlivé chování, ale bral to pro sebe jako ponaučení. Považoval za důležité pochopit, co tyto lidí tak silně vystavuje působení pohádek typu socialismu, které nemají žádnou naději na úspěch ve světě ovládaném lidskou rasou. Lidé jsou dostatečně určeni sedmi hlavními hříchy. Jenom světci a asketové se dovedou nad tyto chyby povznést, ačkoli někteří z nich jsou také podvodníci. Lidé potřebují bránit své teritorium stejně, jako potřebují kyslík a vodu. S teritoriem pak souvisela potřeba vlivu, postavení, moci. A navíc se vždycky našel někdo, kdo si myslel, že jeho způsob je lepší – nebo spravedlivější – než ostatní, a třebaže tato představa měla mnoho podob, byla vždy hlavní příčinou válek.

„Jak sám vidíte, nemáme nic,“ pronesl Iwanuši. „Potřebujeme všechno.“

Okamiho napadlo, že tahle věta jej popisuje lépe než co jiného. Byl nemajetný a svým způsobem se ve své chudobě vyžíval, neboť ji mohl používat jako klacek na druhé i jako plášť, pod nímž mohl vytvářet něco z ničeho. Okami se s něčím takovým kupodivu dokázal ztotožnit, protože jako člen Jakuzy neměl v hlavním proudu společnosti místo. Všechna prestiž, které se v rámci své komunity těšil, byla také zbudována z ničeho.

„Vláda o tom možná neví,“ nadhodil Okami.

„Nezdá se mi, že by to vládu vůbec zajímalo. Jsou tam jen proto, aby se dostali ke korytům, a to dělají skutečně skvěle. Kdyby země prosperovala, nikdo by si jejich prohřešků nevšímal, protože by bylo všeho dost pro všechny, ale dnes, když nad Japonskem sedí hlas a nezaměstnanost jako jezdci z Apokalypsy, je jejich obžerství, lakota a lenost vidět v celé své nahotě.“

„Vy musíte být katolík, když mluvíte takhle.“

„Četl jsem ženiny knížky, ale co z toho? V tomhle světě žádný Bůh není. Jen se rozhlídněte kolem sebe. Jak by tu být mohl?“

Takhle mluví správný komunista, pomyslel si Okami. Tenhle rozhovor bude ještě příjemný.

„Je jasné, že se z nás nejlepší přátelé zřejmě nestanou,“ konstatoval. „Proto myslím, že bude lépe, když svou transakci provedeme co nejrychleji.“

„To mi vyhovuje. Což takhle dnes večer?“

„Nevím. Už mám něco smluveného.“

Iwanuši na něj pohlédl tím podivně vyzývavým způsobem, jakým se dovedou dívat ti, kdo nemají vůbec nic.

„Tak dobře. Dnes večer.“ Okami napsal na kousek papíru adresu. „Tady vás budu čekat o půlnoci.“

Úderem půlnoci se Iwanuši dostavil do herny. Herna patřila Jakuze – po pravdě řečeno ji vlastnil přímo Okami, ale Iwanuši a jeho společníci to nemohli vědět. Věděl to jen úzký okruh zasvěcenců z řad Jakuzy a plukovník Linnear. Okami hrál poněkud nesoustředěně karutu a prohrával. Zatímco se Iwanuši uneseně díval, Okami prohrál částku odpovídající deseti tisícům dolarů. Poté se pohádal s vedoucím herny kvůli tomu, že nemohl zaplatit. Když Iwanuši viděl, že Okami nemá peníze, srdce mu poskočilo, protože byl vycvičen k tomu, aby u svých partnerů vyhledával právě takové slabiny. Konečně tak získal meč, kterým mohl Okamimu mávat nad hlavou.

„Zdá se, že potřebujete peníze ještě víc než já,“ pravil Iwanuši, když jej Okami vyvedl na ulici.

„Však já zaplatím,“ procedil Okami mezi zuby. „Vždycky se najde nějaký způsob.“

„Jste přece z Jakuzy. Máte moc.“

„Ojabun toho muže má moc,“ lhal Okami, „ne já.“

„To je mi novina! Dokonce i zločinci někdy zažívají na vlastní kůži nerovnost a vykořisťování.“

Okami měl co dělat, aby se po jeho naivních slovech nerozesmál nahlas.

Zdálo se, že Iwanuši nějakou dobu usilovně přemýšlí. Nakonec se zeptal: „Co kdybych vám mohl zaručit, že dostanete dost peněz na splacení všech svých dluhů ze hry, a ještě by vám něco zbylo?“

Okami se na něj podíval. „Taková suma peněz by vám a vaší rodině vystačila na spoustu jídla.“

„Peníze jsou pouhá iluze, stejně jako moc. Mnohem důležitější je budoucnost lidstva,“ pronesl Iwanuši tónem naprostého fanatika. „Jako kapitalista jste odsouzen k zániku se všemi ostatními. Mým osudem je pomoci lidstvu na správné cestě ke skutečně beztřídní společnosti.“

„A docílíte toho tím, že mi zaplatíte?“

„Na oplátku mi budete průběžně předávat informace od Donnougha ohledně fungování Patnáctky a všech dalších operací, které mají americké síly v plánu.“

Okami pochopil, že od jejich první rozmluvy v baru Iwanuši nezahálel. A co víc, jeho nadřízení mu sedli na lep. „O kolika penězích mluvíme?“

„Deset tisíc dolarů měsíčně,“ nadhodil Iwanuši s nadějí v hlase.

Okami se zasmál. „Měl byste se mnou chodit do herny častěji. Taková suma mi stačí sotva na týden.“

Iwanuši trval na svém, jak nejpevněji dokázal. „Budu muset napřed vyhodnotit vzorek vašich zpráv. Když budou dostatečně zajímavé, kdo ví? Deset tisíc může být jenom začátek.“

Okami byl potěšen. Nyní se mu potvrdilo, že Iwanuši pracuje přímo pro komunisty. Jen oni měli dost hluboké kapsy, aby mu mohli poskytnout měsíčně takovou částku.

„Máte nějaké nové zprávy o Patnáctce?“ zeptal se Iwanuši, nezastíraje svou nedočkavost.

Tolik utopie, napadlo Okamiho. „Mohl bych to dát během noci dohromady. Mám doma nějaké poznámky. Za pár dní…“

„Myslíte, že ten člověk, co mu dlužíte, počká tak dlouho?“

„Máte pravdu. Čím dřív, tím líp. Máte ty peníze?“

„Napřed chci vidět zprávy.“

Okami ho zavedl do malého bytu v bohatší čtvrti. Iwanuši valil oči, jak si žije druhá polovina společnosti i ve válkou zpustošeném Tokiu. Okami posbíral kopie zpráv získaných od Donnougha a ukázal Iwanušimu dvě šťavnatější informace. Komunista je zhltl a oči mu povylezly z důlků ještě o kousek víc.

„To je přece strašné,“ prohlásil Iwanuši a nevědomky tak opakoval to, co Okami sám říkal plukovníkovi. „Je to jasný důkaz, že všechny vlády jsou stejné. Zachraňovat tyhle válečné zločince pro vlastní účely, zatímco noviny jsou plné soudních procesů, je pokrytectví nejhoršího druhu. Chápete? Tohle nám přinesla demokracie. Jenom další lži a podvody.“

Okami by na to rád něco pádného odpověděl, ale po pravdě řečeno v tomto ohledu s komunistou souhlasil. Svět byl plný cynismu. Pouze plukovníkova vize budoucnosti přinášela Okamimu aspoň slabý pocit, že to, co dělá dnes, bude mít nějaký vliv na celou tu dlouhou řadu zítřků, které se před ním táhly. Bylo zvláštní, jak se jeho tužby podobaly těm Iwanušiho. Teď však neměl čas, aby se tím hlouběji zabýval.

„Ukažte mi další,“ prosil Iwanuši.

„Až uvidím peníze.“

„Nemohu povolit výplatu, dokud všechny tyhle zprávy nebudou vyhodnoceny a ověřeny.“

„Takhle jsme se nedomluvili.“

Iwanuši pokrčil rameny. „Možná jsem chudý, ale nejsem žádný hlupák. Kdyby ty zprávy byly falešné, zaplatil bych vám za nic.“

„Dobře. Dám vám půlku těch materiálů a vy mi teď vyplatíte polovinu. Pak uvidíme, jestli si můžeme vzájemně důvěřovat.“

Iwanuši přikývl. „To je rozumné. K tomu, abych vám mohl důvěřovat, vás ještě nemusím mít v lásce.“

* * *

Během osmačtyřiceti hodin se Iwanuši s Okamim znovu spojil. Jeho řídící orgány byly z materiálů nadšené a chtěly obchod uzavřít výměnou zbývajících zpráv za peníze. Právě na to Okami čekal. Mezi Donnoughovy poznámky vsunul papír, na němž uvedl místo, kde se Patnáctka ukrývala. Tuto informaci Donnough pochopitelně nikdy nesvěřil papíru a tím méně nějaké jiné osobě. Sídlo Patnáctky se Okami dověděl ze zcela jiného zdroje a zaplatil za to vysokou cenu – sice ne v penězích nebo protislužbách, ale ve výčitkách svědomí.

Zjistil, že Donnoughův tajemník je homosexuál. Jednou se se svým japonským milencem objevil v jednom z Okamiho nočních podniků, které přitahovaly osoby ze dna společnosti jako mucholapka. Stačilo, aby mu Okami ukázal několik černobílých fotografií jeho samého v některých zvláště zábavných polohách se svým milencem, a muž se zhroutil. Okami už viděl mnoho Japonců, jak se v opilosti rozplakali, ale tohle bylo něco úplně jiného. Při pohledu na nahá záda tohoto útlého muže si Okami vybavil vlastní matku, jak se s rukama doslova zalitýma krví sklání nad tělem Okamiho otce a pokouší se zastavit krvácení z mnoha sečných ran.

Tato znepokojivá představa mu ovšem nezabránila, aby z Donnoughova tajemníka nevytáhl všechno, co potřeboval. Celá záležitost mu však nešla z hlavy tak snadno, jako mnoho jiných násilných a traumatizujících událostí. Nyní mu probleskla hlavou znovu, jako když se na sešeřelém jevišti rozsvítí bodový reflektor. Mohl mu skoro spočítat obratle, viděl bledě růžovou kůži a mateřské znaménko na levé lopatce. Cítil krev.

„Byl ten váš věřitel spokojený, že dostal peníze?“ zeptal se Iwanuši, když se setkali.

„Spokojený nebyl. Ale je realista. Ovšem, pokud se dneska večer neobjevím se zbytkem, budu v pořádném maléru.“

„Jen žádný strach.“ Iwanuši mu podal tlustý balíček v rýžovém papíru. „Tady vám vracím váš život. Nezapomeňte na to, kdybyste snad chtěl svoje informace prodávat ještě někde jinde.“

Okami nevěděl proč, ale cítil potřebu Iwanušiho sledovat až do jeho dřevěné chatrče u trati. Z noční temnoty se díval, jak Iwanuši dochází ke dveřím a otvírá je. Jeho drobná žena se mu uklonila a třebaže vcházel s prázdnýma rukama do nuzného domu, přivítala ho s upřímnou úctou a citem.

Okami zůstal stát ve tmě ještě dlouho poté, co se dveře zavřely a světla zhasla. Všude silně páchly odpadky a moč. Zaštěkal pes, čímž upozornil na přijíždějící vlak. Když proletěl kolem, řadové domky se zatřásly, jako by byly jenom z papíru a proutí.

* * *

Za deset dní toho byly plné noviny. Silný výbuch otřásl obytnou částí města, kterou zabraly jednotky SCAP. Informace byly kusé, protože se jednalo o americké síly, ale z předběžných zpráv jasně vyplývalo, že o život přišlo dvacet lidí, většinou Japonců pracujících pro SCAP. O tom, zda šlo o nešťastnou náhodu nebo o úmyslnou sabotáž, se zatím dalo jen spekulovat.

Okamiho telefon zazvonil, právě když snídal tofu a smaženou rybu. Volal plukovník.

„Slyšel jste zprávy v rádiu?“ zeptal se.

„Ne, ale zrovna o tom čtu v novinách.“

„Komunisti se dostali k Patnáctce. Zdá se, že máte po problému.“

Okami nechápal, proč je plukovníkův hlas tak strohý. „Jestliže zabili je, tak máte pravdu. To by mi udělalo radost.“

„Jak velkou?“

„Promiňte, Linnear-san, ale jak víte, že to byli komunisti?“

„Jak poznáte, že vás do zadku bodnul sršeň?“ odsekl plukovník rozladěně. „I když to v novinách není, ta bomba byla umístěna přímo do budovy, kde Patnáctka bydlela. Naši lidé teď prohledávají trosky, ale beztak už našli dost, aby věděli, kdo v tom má prsty. Byla to sovětská bomba.“

„A v čem je problém?“

„Ježíšikriste, vy jste se ještě neprobudil nebo co? Komunisti pronikli do budovy náležející vládě Spojených států a zavraždili dvacet lidí, z toho pět amerických strážných. V tom je sakra problém.“

Okami mlčel.

Po chvíli se plukovník naprosto jiným tónem zeptal: „Jak věděli, kde je Patnáctka ubytovaná?“

„Proč se na to ptáte mě?“

„Neptal jsem se. Jenom jsem uvažoval nahlas.“

Okami se však nedal zmást. Plukovník mu chytře nastražil past a on do ní spadl.

„Dnes s vámi chci mluvit, Okami-san. V mé kanceláři. O půlnoci.“

Spojení se náhle přerušilo. Okamimu se vůbec nelíbil způsob, jak s ním plukovník mluvil. Zároveň cítil výčitky svědomí za pět vojáků, kteří přišli nechtěně o život. A protože znal komunisty, když o tom tak přemýšlel, možná to ani tak nechtěné nebylo. Rozzlobeně odstrčil talíř se snídaní. Proč na to nepomyslel dřív? Byl tak spokojený sám se sebou, že přiměl komunisty, aby za něj odvedli špinavou práci, že ho ani nenapadlo uvažovat o metodách, jaké použijí. Upřímně řečeno mu na nich nezáleželo. Nemyslel na nic jiného, než na pomstu. Ovšem jen do tohoto okamžiku. Vůbec se mu nelíbilo, že má na svědomí smrt pěti Američanů.

Zašel za Iwanušim. Možná chtěl protestovat, možná se chtěl dovědět jméno jeho sovětského nadřízeného. Když o tom později přemítal, nevěděl, co vlastně chtěl.

K řadovým domkům dorazil kolem poledního, kdy si mohl být dostatečně jistý, že Iwanuši bude doma. Zbýval mu jediný blok cesty, když na ulici za sebou zaslechl hluk. Otočil se a spatřil kolonu amerických vojenských aut, která se hnala přímo k němu. Uskočil do temného průchodu právě včas, aby ucítil rozezlený závan vzduchu vyvolaný jejich přejezdem.

Zastavili před Iwanušiho domem. Z vozů vyskákali vojenští policisté se zbraněmi v rukou. Nějaký důstojník zabušil na Iwanušiho dveře a když komunista otevřel, zeptal se ho na jméno. Iwanuši odpověděl a důstojník vyštěkl rozkaz. Dva policisté zastrčili zbraně do pouzder a chopili se Iwanušiho.

Když ho táhli k jednomu z čekajících vozů, Iwanuši křičel a škubal sebou. Ve dveřích se objevila drobná postava. Když viděla, co se děje, Iwanušiho žena zaječela a pokusila se rozběhnout k němu. Vojenský policista ji zadržel.

Pořád se ptala: „Kam ho vlečete? Proč? Vždyť nic neudělal!“

„Má na svědomí smrt dvaceti lidí, paní,“ odpověděl důstojník příšernou japonštinou. „Pět z nich byli američtí vojáci. Za to musí pykat.“

„To není možné!“ kvílela Iwanušiho žena a slzy jí tekly po tvářích. „To je zlý sen!“

Důstojník jí neodpověděl. Možná jí ani nerozuměl. Nasedl do prvního auta v řadě a celý konvoj se rozjel tmavými uličkami, aby Iwanušiho odvezl za jeho osudem.

* * *

Kancelář byla prosycená kouřem a napětím. Okami je vycítil, sotva vstoupil dovnitř. Sotva se dveře otevřely, plukovník, který dosud přecházel po místnosti jako tygr v kleci, se obrátil k Okamimu.

„Tak,“ pronesl přidušeným hlasem, kterým mluvil, když mu dělalo potíže potlačovat vztek. Okami se na rozhovor s ním rozhodně netěšil.

„Posaďte se, Okami-san.“

Plukovník si chvíli vyklepával močku z dýmky, čistil hlavičku a nacpával ji čerstvým tabákem. Během té doby se na Okamiho ani jednou nepodíval. Když si zapálil, několikrát se zhluboka nadechl.

„Jde o tohle,“ spustil. „Během tří dnů měl Donnough předat MacArthurovi balík informací, které by generálmajora Willoughbyho, vůdce Patnáctky, inkriminovaly tak dokonale, že by s ním MacArthur musel něco udělat, a udělal by to ještě s chutí. Už začínal chápat, že je chyba, když na Patnáctku přistoupil. Donnough a já bychom mu poskytli munici, aby mohl z Willoughbyho udělat obětního beránka. Mac by z toho byl venku a za nic by nemohl.“

„Copak to nemůžete udělat i tak?“ Když o tom později přemýšlel, přišla mu ta otázka tak hloupá, že ji mohl s jistotou označit za druhou vážnou chybu, které se ve styku s plukovníkem dopustil.

„Vy idiote!“ zahřměl plukovník Linnear. „Po tom bombovém útoku je z Willoughbyho něco jako hrdina.“ Vztyčil se nad Okamim jako bůh nad obyčejným smrtelníkem. „Macovi se samozřejmě ulevilo, že už nehrozí žádné problémy s veřejným míněním, které by kvůli Patnáctce mohly vzniknout, ale nesmí se zapomínat na ty mrtvé americké vojáky. A to nemluvě o tom, že komunisté se Patnáctky tolik obávali, že se ji rozhodli odstranit. Copak nechápete, že násilná smrt Patnáctky přidává na důvěryhodnosti těm Willoughbyho paranoidním žvástům o komunistickém nebezpečí v Japonsku? Willoughybho postavení se teď ještě posílilo. Hnutí za vyzbrojení Japonska zase zvedlo hlavu a můžete si být jistý, že nám to pořádně zkomplikuje práci.“

„MacArthur se přece nedal přesvědčit, že…“

„Vůbec nikdo neví, co si Mac o vyzbrojení Japonska myslí,“ přerušil ho plukovník suše. „A zvlášť ne teď.“

Okamimu vyletělo srdce do krku. Taková hloupost, pomyslel si. Byla to hloupost, že jednal s komunisty sám. Vlastně ne. Opravdová hloupost byla, že nedůvěřoval plukovníkovi. Přísahal si, že se ničeho takového už podruhé nedopustí.

Když usoudil, že se bouře přehnala, poznamenal: „Američané zatkli v souvislosti s těmi vraždami jednoho Japonce.“

Plukovníkovi se zablýsklo v očích. „No a?“

„Neudělal to.“

„Chcete říct, že je nevinný?“

Jak tenhle člověk ví, jakou otázku má kdy položit? podivoval se Okami v duchu. „Je to socialista. Dělá pro komunisty, ale věřte mi, že s tou bombou nemá nic společného.“

„Máte nějaké důkazy, které bych mohl předložit náčelníkovi vojenské policie?“

„Ne, ale…“ Okami svěsil hlavu. „Ne.“

* * *

Měsíc nesvítil a řadové domky se topily ve tmě. Celý blok vypadal mrtvě, jako by tu nic nerostlo a ani vlaky tu nestavěly. Prašivý pes očichával Okamiho, který stál a hleděl na temná okna Iwanušiho domu. Pocit bezmoci, který se ho zmocňoval, byl pro něj něčím zbrusu novým. Naslouchal tlukotu svého srdce a pes mu čenichal kolem kalhot.

Přešel přes ulici, zaklepal na dveře a téměř okamžitě se rozsvítilo světlo. Představoval si tu drobnou ženu, jak sedí ve tmě, naslouchá tichému oddechování spících dětí a uvažuje, co se stalo s jejím manželem.

Dveře se otevřely a žena na něj pohlédla se směsí zoufalství a hrůzy. „Vy! Máte zprávy o mém muži? Je v pořádku?“

„O Iwanuši-sanovi nevím nic.“

„Ach.“ Zkrabatila obličej.

„Přišel jsem vám pomoci.“ Přistoupil k ní. „Mohu…“

„Nepřibližujte se! Nechci s vámi nic mít!“ Plivla mu pod nohy. „Jste jako zlé kami. Jste zločinec, bahno. Vecpal jste se mému muži do života a teď ho Američané odvedli. Já jsem ho varovala. Říkala jsem mu, že nás zničíte, ale on pořád, ‚Jsi ženská, nemáš ponětí o tom, co musím udělat.‘“ Vrhla na Okamiho pohled démona ze hry Nó. Pak se jí hlas zlomil a po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Vím, co vím. Už ho nikdy neuvidím.“ Zabouchla dveře Okamimu před nosem.

Zůstal stát ve tmě. Jedině světlo zhaslo a kolem se přehnal vlak, který otřásl celou řadou domků. Zaklepal na dveře, ale nikdo k nim už nepřišel. V nastalém tichu si byl jist, že slyší pláč Iwanušiho ženy. Rozhlédl se. Dokonce i ten pes zmizel.

Ještě dlouho tam stál, ale nakonec se otočil a šel pryč.

*******

Kniha čtvrtá

Sny a zvířata

Sny a zvířata jsou dva klíče,

díky nimž pronikáme ke své vlastní povaze.

Ralph Waldo Emerson

14.

Londýn – Tokio – Saigon – Tien Giang

Ranní mlha svírala londýnské chodníky jako prsty žebráka. Croaker přišel na sraziště 153 brzy. Holland park se rozkládal na západním okraji města, nedaleko od mnohem větších Kensington Gardens. Byl to relativně malý park, ale skvostně vystavěný.

Croaker dojel do stanice Holland Park metrem, na západ od Notting Hill Gate přešel přes Holland Park Avenue, prošel kolem dvou bloků a vstoupil do parku z Rose Walk.

Chvíli se procházel po japonské zahrádce a s jistou nostalgií uvažoval, kdy se zase uvidí s Nicholasem. Do březnových id zbývaly čtyři dny. Za čtyři dny vybuchne Plamen. Nezbývalo tedy mnoho času. Nicholas mu sdělil, že podle všech náznaků se Plamen vyrábí v Plovoucím městě, že jeho terčem je zřejmě Okami a že ho umírající Niigata upozornil, že jakmile se ocitne v okolí terče, nebude možné jej najít. Pokud se Nicholasovi nepodaří proniknout do Plovoucího města včas, aby zabránil převozu, čeká svět katastrofa nevídaných rozměrů. Bylo tedy nutné, aby zjistili, kde Okami je, a pokusili se jej ochránit. Jeho nepřátelé věděli, kde přibližně se nachází, ale Nicholas s Croakerem o tom neměli ani tušení.

Ze svého místa mohl Croaker sledovat Ptačí trávník, kde se měla schůzka uskutečnit. Do poledne zbývaly tři minuty.

Kdo se to spojil s Vesper? Bude chtít poslední zprávy od Sermana a já mu je nebudu moci dát, oznamovala Celeste. Musí to být někdo vysoko postavený v síti Nišiki, možná dokonce někdo, kdo je v přímém styku s Okamim. Vesper také nic takového nečekala, takže šlo zřejmě o nouzový postup. Při krizi se obvykle stává, že papaláši vylézají ze svých úkrytů. Croakera napadlo, že se na něj dnes možná usměje štěstí. Cítil, že se blíží k jádru sítě Nišiki.

Nicholas nebyl jediný, koho mu japonská zahrádka připomněla. Nemohl se zbavit myšlenky na Margaritu. Opravdu se mýlil ve všem, co si o ní myslel?

Věděl, jak je nebezpečné zamilovat se do ženy, která stojí na opačné straně zákona, ať se na to díval, jak chtěl. Kdo však dokáže ovládnout lásku? Od okamžiku, kdy ji následoval do Washingtonu, se Margarite vydala cestou, která zastihla Croakera naprosto nepřipraveného. Kolik životů vlastně vedla? Byla matkou a manželkou ve svém rodinném životě s Tonym D. a s Francine, prostřednictvím nastrčeného Tonyho D. držela v rukou otěže podsvětní říše svého zesnulého bratra, byla Croakerovou milenkou a nyní se ocitla ve spojení se sítí Nišiki, která byla až do morku kostí prožraná nákazou jménem Vesper.

S hlavou plnou Margarity a Škebleho pohrůžky, že ji zabije, spatřil Vesper, jak kráčí k Ptačímu trávníku směrem od oranžérie. Měla na sobě dlouhý, volný kabát lemovaný kožešinou a s vysokým límcem. Na hlavě měla módní napodobeninu ruské beranice, také z kožešiny. Vykračovala si sebejistě a elegantně, zpříma jako absolventka soukromé dívčí školy. Z její chůze vyzařovala pevně zvládnutá moc a ženskost.

Její pronikavé chrpově modré oči přejížděly okolí Ptačího trávníku s přesností ostřílené profesionálky a tato jednoduchá ukázka jejího řemesla posloužila k tomu, aby odhalila další, dosud úzkostlivě tajenou součást její osobnosti: nebyla to žádná amatérka, diletantka mrhající svým skvělým intelektem v nebezpečných hříčkách, jimiž by mohla trochu narušit mužskou dominanci na tomto poli. Všechno, do čeho se pustila, myslela smrtelně vážně, a Croaker věděl, že než vymyslí způsob, jak ji zneškodnit, bude muset pečlivě zvážit všechny její motivy.

Otočila se k němu zády a Croaker opustil japonskou zahrádku, aby zamířil směrem k ní a k Ptačímu trávníku. Zároveň se k ní blížila další postava, která se vynořila na jihovýchod od nich zpoza Holland House.

Totožnost neznámého, který měl na sobě těžký zimník a v ruce držel otevřený deštník, se na takovou vzdálenost nedala zjistit. Croaker si všiml, že postava je malá – předpokládal tedy, že jde o další ženu, až do chvíle, kdy se Vesper rozběhla a rozpřáhla ruce. Objala postavu, deštník spadl na pěšinku a Croaker, který už byl velmi blízko Ptačímu trávníku, zahlédl obličej.

Zůstal stát jako zařezaný, ale po celém těle se mu rozlil adrenalin. V mozku mu jiskřilo jako v posledním okamžiku před báječným zážitkem nebo strašlivou tragédií. Ten člověk, který poslal Vesper nepodepsaný vzkaz, který stál vysoko v síti Nišiki a který byl stejně živý jako Croaker a Vesper, byl totiž samotný Kaišó Mikio Okami.

* * *

„Je to tak trochu zázrak,“ pravil doktor Benwa. „Vaše rakovina ustupuje.“ Ušiba seděl na vyšetřovacím stole a zíral na hubeného muže s bledou tváří a voskovou pletí, oblečeného do zeleného lékařského pláště. Doktor Benwa byl sám také do jisté míry zázrak. U boku se mu bezvládně klátila seschlá pravá ruka. Benwa s rodiči žil nedaleko od Hirošimy, když dopadla bomba. Jeho rodiče zemřeli a Benwa utrpěl rozsáhlé popáleniny. Prognóza nebyla dobrá, ale proti všem předpokladům přežil. Zdálo se, jako by se jeho pravá ruka sama obětovala, aby zachránila zbytek celého těla. I když ho tedy nemoc z ozáření zbavila masa na ruce, nedostala se dál. Žádný lékař nedokázal přijít na to, jak mohl Benwa přežít, ale nyní každopádně žil a zabýval se onkologií.

„I když je to nepochybně dobrá zpráva, nechci vás kojit falešnými nadějemi,“ pokračoval Benwa vážně. „Lidské tělo je největším zázrakem na světě. Je schopné až udivujícího hrdinství. Pravda ovšem je, že váš stav se může každým okamžikem zase zhoršit. Jak jsem vám už říkal, mnoho vašich orgánů už utrpělo nenapravitelné škody. Maligní buňky jsou pořád na svém místě, nikam nezmizely, jenom z nějakého důvodu, který neznáme, usnuly.“

Když se Ušiba oblékal, uvažoval o tom, zda ústup jeho nemoci nemá nějakou spojitost s jeho přiznáním Tanakovi Ginovi. Bylo snad to, že prozradil Čósovy styky s Jošinorim, jistou katarzí, která se z jeho duše přelila do těla? Ušiba nebyl věřící, ale chápal, že něco takového je možné. V taiči a při meditaci zakoušel takové úzké spojení duše s tělem každou chvíli.

Ještě než odešel z ordinace, zašel za doktorem Benwou. Lékař odložil spis, do něhož při Ušibově příchodu něco zapisoval. Pokynul rukou.

„Posaďte se, Daidžine.“ Opřel se a zadíval se na stěnu nad Ušibovým levým ramenem. „Povězte mi, jak to s vámi vlastně je?“

Ušiba neodpověděl a čekal, až se lékař dostane k jádru svého sdělení.

„Jak víte, děláme všechno, co je v silách medicíny.“ Pokrčil rameny. „Často to ovšem nestačí.“ Přejel očima po Ušibově obličeji. „Jste pořád sám, Ušibasan? Víte, dělám si starosti. Existuje spousta studií, které dokazují, že při vážné nemoci ve stáří může osamění urychlit její postup.“

„Jenže moje nemoc ustupuje.“

„Ano. Jenom se vám snažím nabídnout všechno, co mohu. Nemůžu se smířit s tím, že bych udělal méně.“

„Proti vaší péči nemohu namítat vůbec nic.“

Doktor Benwa přikývl. „Jste pro tuhle zemi velmi cenný, Daidžine. Vaše smrt by ji nesmírně ochudila. Nepřeji si…“

„Doktore…“

„Ano, ano, já vím. Nedodržuji běžná společenská pravidla.“ Zvedl svou seschlou ruku. „Ale, víte, tohle mi dalo jistá privilegia. Nemůžete se urazit; bylo by to pro vás ostudné.“ Pohlédl na svůj stůl pokrytý papíry. „Daidžine, léčíme vás těmi nejmodernějšími metodami. Odpusťte mi, ale nejvíce ze všeho potřebujete lásku.“

„Víte, doktore, když už jsme k sobě tak upřímní, přiznám se vám, že bych ji nepoznal, ani kdyby se přede mnou nějaká vyskytla.“ Ušiba vstal. „Abych vás však uklidnil, mohu vám sdělit, že mi byla nabídnuta jistá laskavost. A ke svému překvapení jsem ji dokonce přijal.“ Pousmál se. „Možná ta moje nemoc není přece jen tak strašná.“

Když vycházel z rozlehlé ordinace doktora Benwy, už se smrákalo. Kolem něj se hnalo město a nijak si nevšímalo jeho stavu. Až příliš dobře si uvědomoval, jak v něm sílí pocit naprosté izolace. Lhostejnost světa by mu naháněla hrůzu, kdyby si o ní dovolil uvažovat. V tomto smyslu také chápal, že Benwova slova mají něco do sebe – jeho psychické rozpoložení má pro jeho tělesné zdraví zásadní význam.

Místo, aby hned nasedl do svého auta, oznámil řidiči, že se kousek projde. Potřeboval se ponořit do proudící řeky lidství, cítit na vlastní kůži jeho tlak a zmenšit prázdnotu kolem sebe. Připadal si, jako by už celé měsíce žil ve vzduchoprázdnu. Jeho vysoké postavení ministra MITI nebylo to jediné, co ho každý den odcizovalo normálnímu městskému životu. Jeho funkce v Godaišu ho vzdalovala společnosti ještě víc než jeho oficiální hodnost.

Tento krátký odklad, kdy se mu nůž smrti přestal zařezávat do břicha, přišel skutečně nečekaně. Udivovalo ho, jak jasně chápe své současné postavení. Uvažoval, zda členové Godaišu včetně jeho samého mají vůbec tušení o povaze světa, který se pokoušejí ovládnout. Co budou dělat, až se jim podaří dosáhnout cíle – ekonomické nadvlády nad světem? Získají více peněz? Více vlivu? Větší moc? A pokud ano, co z toho budou mít? Kolik peněz, vlivu a moci je dost?

Jak tak procházel přecpanými ulicemi města, otíral se o lidi, kteří se po těchto chodnících pohybovali denně, vstupoval do dopravních prostředků a bojoval o místo u pokladny, zmocňovala se ho hrůza. Nebál se o ně, ale spíše o sebe a ostatní členy Godaišu, protože se mu zdálo, že našel odpověď na svou otázku. Když pomyslel na každého jednotlivce zvlášť, pochopil, že peněz, vlivu ani moci není nikdy dost, aby to mohlo člověka uspokojit. Patřil k nim také? Jistě – až do tohoto okamžiku mezi ně patřil. Co se z něj stalo? Zavřel oči. Najednou se mu zatočila hlava. Otřásl se, jak jím proběhl záchvěv chladu.

Otevřel oči a pohlédl do zvědavého obličeje mladé ženy, která držela za ruku dcerku.

„Je vám špatně, pane?“

„Ne. Jsem naprosto v pořádku, děkuji.“

Šel dál, ale po chvíli se otočil, aby se podíval, jak s dítětem přechází přes širokou ulici. Její obličej mu nešel z hlavy. Nebyl to nijak neobvyklý obličej, ale právě jeho obyčejnost na něj zapůsobila. Náhle si vzpomněl na Plamen a na to, co může způsobit. Bez pomoci Godaišu by Plamen nikdy nevznikl. Na ramena mu dopadla strašlivá tíha toho, co provádějí. Žaludek se mu sevřel a hrozil, že mu vrhne všechny své kyselé šťávy do hrdla a do úst.

Jsme šílení, napadlo ho. Všichni jsme se úplně zbláznili.

* * *

Byl jsem hlupák, pomyslel si Croaker. Jak jsem se mohl dostat takhle z formy? Ten parchant Škeble. Byla to ovšem jeho vlastní chyba. Škeble ho varoval. Mám tě na očích, ujistil ho. To, že letíš za velkou louži, ještě neznamená, že nevím, kam se vrtneš a co tam budeš dělat.

Croaker si muže s novinami všiml těsně poté, co se Vesper a Mikio Okami objali. Zahlédl by ho už dříve, kdyby se tolik nesoustředil na to, že si v duchu porovnával Okamiho s fotografiemi, které mu Nicholas ukázal, než začátkem roku odletěl z Tokia.

Agent přišel na Ptačí trávník od japonské zahrádky, usadil se na lavičku a otevřel výtisk Timesů. Croaker by se nejraději nakopl. Jakmile poznal Okamiho, pochopil, že zná poslední díl skládanky: Plamen měl být odpálen uprostřed Londýna.

Nyní stál Croaker před klasickým dilematem. Vysledoval síť Nišiki až k jejímu středu a našel Mikia Okamiho. Přitom však dovedl k cíli i své protivníky. Musel volit mezi tím, zda bude sledovat Okamiho až k jeho úkrytu a riskovat, že tam zavede i Leonforteho muže, nebo zda vyřídí agenta hned na místě, i když tím Okamiho ztratí.

Volba byla jasná.

Když Okami s Vesper vyrazili na sever od Ptačího trávníku, přistoupil Croaker k lavičce, kde se neznámý schovával za novinami.

„Brejden,“ pozdravil a posadil se vedle něj.

Noviny zašustily, ale jinak se neozvalo nic. Croaker zachytil noviny ukazováčkem a stáhl je dolů. Před sebou spatřil obličej muže s lojovitou pokožkou a nepřirozeně černými vlasy, na temeni prořídlými. Muž měl bystré, pohotové oči, které vypadaly, jako by nesledovaly nic a přitom všechno. Měl na sobě levný hnědý oblek a na bradě mateřské znaménko. Nos měl několikrát přeražený a špatně srostlý. Vypadal tak drsně, že vrásky na jeho tváři mohly klidně být jizvy.

„Promiňte?“

„Neprominu.“

„Známe se?“

„Teď už jo,“ prohlásil Croaker, zasunul ruku muži pod sako a vytáhl mu z podpažního pouzdra pistoli. „Tohle se tady nesmí.“

„Já můžu. Mám povolení.“

„Uvidíme.“

„Vraťte to.“ Muž se znaménkem vycenil zuby. „Nebo vás roztrhnu holejma rukama.“

Croaker vytáhl z pistole náboje a vysypal je na zem. Potom vrátil zbraň zpátky do pouzdra. Přitom vysunul z konečků svých biomechanických prstů nehty z nerez oceli a zabodl je do límce mužovy košile. Stačilo jediné trhnutí a nehty rozervaly košili, kravatu, nátělník i kůži od krku až po břicho.

„Panebože!“

Muž se znaménkem se pokusil vytrhnout, ale Croaker ho pevně svíral. Zatlačil na mužovu obnaženou hruď a přitiskl ho ke dřevěnému opěradlu lavičky.

„Nevyhražujte lidem, které nedokážete zabít v desetině vteřiny.“

Muži sice naskákala husí kůže, ale podle jasu v jeho očích Croaker pochopil, že se pořád bojí víc Leonforteho než Croakera.

„Chci, abyste svýmu šéfovi předal vzkaz.“

„Běžte do hajzlu. Koho zajímá, co chcete?“

Croaker přitlačil. „Vás by to zajímat mělo.“

Muž se znaménkem se ušklíbl. „A co jako chcete dělat? Zabít mě tady mezi ptáčkama a děckama v kočárcích? Nebuďte směšnej.“

Croaker ho postavil na nohy. „Už vás mám plný zuby. Půjdeme do Scotland Yardu. Tam maj pro takový lidi místo.“

Muž se znaménkem se začal škubat. „Nic na mě nemáte. Nemůžete mě dát zavřít –“ Vytrhl se Croakerovi, stiskl ciferník svých hodinek a z pružinového pouzdra na zápěstí mu vyskočila do ruky malá pistolka. Stiskl spoušť právě ve chvíli, kdy do něj Croaker vrazil ramenem.

Croaker uchopil zbraň do svých titanových a polykarbonátových prstů a odstrčil od sebe hlaveň. Dostal za to pořádnou ránu. Muž se znaménkem byl silný a uměl se rvát. Dal Croakerovi dvě pořádné rány pod žebra a další do rozkroku.

Croakerovi vystřelila bolest až do pánve a zdálo se mu, že slyšel praskot lámaného žebra. Muž využíval svou výhodu a zaútočil na Croakerův pravý bok, čímž ovšem dal Croakerovi příležitost použít biomechanickou ruku. Právě, když muž zasadil Croakerovi úder těsně nad ledvinu, zkroutilo se jeho zápěstí směrem dozadu.

Croakerovi před očima tančily hvězdičky a málem omdlel, ale přesto se mu podařilo odtáhnout levačku od zlomeného zápěstí. Vytažené ocelové nehty švihly vzduchem ze strany na stranu, roztrhly jeho protivníkovi tvář a rozdrtily nosní chrupavku. Croaker zaryl nehty hlouběji, zachytil jimi za kost a šlachy a zatáhl. Mužova hlava dopadla na chodník s odporným plesknutím. Pak Croaker ztratil vědomí.

Probudil ho naléhavý hlas. Otevřel oči a spatřil před sebou obličej uniformovaného policisty. Byl hodně mladý, skoro ještě chlapec, a vypadal nadmíru vyděšeně. Croaker si všiml shluku lidí a napadlo ho, Proboha, to je pěkná polízanice, jak by řekl Major.

„Nehýbejte se.“ Policista nasucho polkl. „Jste zraněný a je tu spousta krve. Už pro vás jede sanitka.“

Croaker se i přes pochůzkářovo varování otočil a spatřil vytřeštěné oči muže se znaménkem, které na něj prázdně civěly. Zaslechl přibližující se vytí sirény, ale v uších mu zněl Leonforteho hlas:

Hlavně se na mě nesnaž v Londýně, nebo kam se to vlastně dostaneš, ušít nějakou boudu, protože pak bych tě musel roznýst na kopytech a to by nebyl hezkej pohled.

* * *

„Tači je mrtvý.“

Vrchní inspektor Van Kiet zvedl oči k Nicholasovi. „Do prdele. Co se stalo?“

„Seiko. Střelila ho do srdce z kuše.“

Van Kiet vyskočil ze židle a udeřil dlaněmi do stolu. „Ta mrcha! Říkal jsem Tačimu, aby jí nevěřil. Kde je? Chci ji vyslechnout.“

„Je taky mrtvá. Karma.“ Jeho hlas byl mnohem chladnější než jeho city, ale Van Kiet neměl Seiko nijak v lásce a Nicholas se před ním nechtěl předvádět. Pokud se jeho týkalo, považoval zármutek za čistě soukromou záležitost.

„Tahle práce,“ pronesl Van Kiet, který ho zřejmě neslyšel, „je plná nevyužitých možností.“

„To nezní moc asijsky. Copak nevěříte v osud?“

„Už ne,“ odpověděl Van Kiet unaveným hlasem. „Moc jsem se stýkal s Američany.“ Pohlédl na Nicholase. „Ale Tači určitě prokázal, že za nic nemůže. Znal toho člena Jakuzy, který si vyzvedl tělo Vincenta Tinha.“ S pohledem upřeným na Nicholasovu tvář se zeptal: „Ukázal vám kopie těch fotek, co jsem mu dal?“

„Ne,“ odvětil Nicholas a po zádech mu přeběhl mráz.

Van Kietova kancelář byla tak malá a přeplněná, že by nemohl dveře zavřít, ani kdyby chtěl. Všude poletovaly spisy, papíry, poznámky, plakátky s hledanými osobami a oběžníky jako tečky ve světle ramp. Místnost páchla starým jídlem a potem. Skoro by bylo příjemnější stát ve skladišti na jatkách.

Prohrábl se tak vysokou haldou papírů, že vypadala, jako by držela pohromadě jenom silou vůle. S gestem kouzelníka vytáhl z prostředka hnědou obálku, aniž by pohnul s deskami, dokumenty a oběžníky nad a pod ní. Otevřel obálku a strčil Nicholasovi do rukou tři černobílé fotografie.

Byl na nich zachycen příslušník Jakuzy mezi dvacítkou a třicítkou, na jedné vstupoval do masážního salónu. Na druhé byl do pasu nahý. Na třetí ležel na rohoži, zatímco se nad ním skláněla nahá dívka s dlouhými vlasy.

„Nejsme tady tak zaostalí, jak by se mohl leckdo domnívat,“ ucedil Van Kiet suše.

Nicholas si prohlédl gangsterovo irizumi – tetování – a pravil: „Tenhle člověk patří k Tačiho klanu, k Jamaučiům.“ Ukázal prstem. „Tematika tetování Jakuzy je stejně svébytná jako podpisy.“

Van Kietova tvář se rozjasnila. „Jenže tohle se stalo loni v zimě, ještě než se Tači stal ojabunem Jamaučiů.“

„Jistě, ale podle Seiko byl Tači už v Tokiu a měl důvěru Tomoa Kozóa. V té době spravoval zájmy klanu v Jihovýchodní Asii.“

„Jinými slovy, mohl ho poslat Tači.“ Van Kiet se zatvářil velmi zarmouceně.

Nicholas přikývl. „Přinejmenším je dost pravděpodobné, že o něm Tači věděl,“ usoudil, když ukládal snímky zpátky do obálky. Tohle byl důkaz, že Seiko říkala o Tačim pravdu. Na druhé straně však Nicholas stále cítil volání Šukenu. Předpokládal, že při troše trpělivosti by se mu Tači přiznal ke své účasti na plánu směřujícím k jeho odstranění. Nicholas by raději věřil, že jeho přátelství s Tačim by bylo silnější než ojabunův pragmatismus. Možná však bylo přání otcem myšlenky a každopádně už nezbýval čas.

Nicholas se podíval na Van Kieta. „Jste už ochoten mi prozradit, kdo zavraždil Vincenta Tinha?“

Van Kiet přikývl. „Jistě. Co už můžu ztratit? Věřím vám, že se o tom nikde ani slůvkem nezmíníte. Udělal to Rock. Tinh si myslel, že se mu podaří protlačit se do Plovoucího města a stát se jeho partnerem. Rock ho popravil pro výstrahu – chtěl dát jasně najevo, co se stane každému, kdo nezvládne svou ctižádost.“

Venku střed Saigonu kolotal oním nenavyklým mámením, jaké je možné jen po koňské dávce kapitalismu a peněz. Ozýval se řev hudby i automobilových houkaček a vzduch byl neustále prosycen pokřikujícími hlasy, stejně jako výfukovými plyny.

„Pořád to samé,“ poznamenal Nicholas. „Ve dne nebo v noci, nikdy se to nemění.“

„Ne,“ odporoval Van Kiet, „mění se to každou minutu. Den co den sem přijíždějí další Japonci, Američani. Korejci a Thajci. Podnikatelé a jejich zástupci – komisionáři, agenti, právníci – zaplavují Saigon a můžou se přetrhnout, aby se tu zachytili drápkem.“

„To zní zahořkle.“

„Skutečně?“ Van Kiet se chvíli díval z okna umazaného od much a pak se otočil. „Nevím, proč by mělo. Kromě toho, že musíme bojovat s encefalitidou, žlutou zimnicí a meningitidou, máme ještě na krku epidemie AIDS a žloutenky. Všechny ty války a působení supervelmocí přežilo jen málo z naší vlastní kultury a znovu se musíme vyrovnávat s invazí těch, kdo prohlašují, že vědí, co je pro nás to nejlepší. Strana, která nás původně vedla, se rozpadla, a kapitalisté, kteří nás vedou teď, jsou prohnilí. Vlastně mezi nimi poslední dobou ani není žádný velký rozdíl. Omlouvám se ovšem, jestli vás můj tón urazil.“

„No tak. Je skoro čas na večeři. Pojďme si někam vyrazit a opít se.“

Van Kiet ho vzal do My Canhu, jednoho z mnoha plovoucích restaurantů na řece Saigon. Nebyla to právě nejlepší volba. Nicholasovi připomínala jeho noční projížďku na loďce s Bay, která vedla k neúspěšnému průniku do tunelů Cu Či.

Světla města se houpala na hladině kalné řeky jako přízračné čluny, rozřezávané ve dví brázdami za svými skutečnými protějšky. Zatímco se díval, světla v celém jednom quanu pohasla, což se zde stávalo poměrně často. V náladě, v jaké se nacházel, v něm ovšem takový pohled vzbuzoval melancholii. Přes všechen kapitál, který do Saigonu proudil, šlo stále ještě o zastrčenou díru uprostřed třetího světa. Všechny jeho upocené pokusy o získání postavení střediska levné výroby s volným trhem ztroskotávaly na jeho neschopnosti poskytovat třeba i ty nejzákladnější služby, bez nichž je život města nemyslitelný.

Nicholas si vzpomněl na Bay a na potlučenou malou prostitutku, která se jemu a Tačimu nabízela v Chrámu velryb. Obě mu svým způsobem zosobňovaly všechny zmarněné naděje místního obyvatelstva, omráčeného bezpočtem zrad v historii a zmateného nenadálými změnami ideologie i hospodářského systému. Saigon sám byl jakýmsi plovoucím městem, odtrženým od vietnamské tradice i od komunistických pouček, nakaženým cizí hrabivostí a chtíčem, které ještě dál otravovaly jeho už i tak nestabilní infrastrukturu. Obchod přežije a dokonce bude prosperovat, o tom vůbec nepochyboval. Ale co všichni ti lidé? Jak přežijí oni?

Zachmuřený Van Kiet se zarudlýma očima promluvil teprve, když do sebe obrátil tři panáky. Potom si odplivl přes bok lodi. „Celou noc strávím na cestách a budu hledat někoho, koho bych mohl odprásknout, bude mi to jedno, až uvidím v prachu něčí zkrvavenou držku, protože vlastně neuvidím nějakýho toho chudáka, ale Tačiho záda prostřelený šípem.“

Nicholas ho nechal mluvit, protože nic jiného Van Kiet nepotřeboval. Byl to agresivní člověk s nestálou povahou. Někde hluboko uvnitř něj plála nesmírná zášť, které se trochu zbavoval pokaždé, když stiskl spoušť pistole. Byl sotva zasažen civilizací v zemi, která sama civilizaci nikdy příliš nepochopila. Vietnamci byli národem bojovníků. Zrodili se v krvi a podrobili si nejprve domorodé Chamy, potom sousední Kambodžany a Laosany. Vietnam nebyl místem, kde by se mohl třebas jen na okamžik objevit, natož aby zde zakořenil.

Nyní Vietnam sklízel, co zasil. Pokud bychom věřili v teorii zločinu a trestu, byl Vietnam přesně tím pravým místem.

Nicholas trpělivě čekal, až Van Kiet skončí se svým krvelačným proslovem. „Seiko byla přesvědčená, že Tači by mne nakonec zabil.“

„Cože?“ Van Kieta to tak zaskočilo, že trochu vystřízlivěl. „To lhala.“

„Možná, že ne.“ Nicholas mu pověděl příběh o Tačiho nejisté pozici uvnitř Jakuzy. „V jedné věci měla pravdu,“ uzavřel. „Při tlaku, jaký policie na Jakuzu vyvíjí, pokud se nedostanete k moci včas, nejste nic. To se můžete rovnou přidat k nějakému mocnému klanu jako pouliční rváč.“

„Asi není možné jen tak někomu porozumět,“ pronesl Van Kiet a ponuře se zadíval na napůl ztemnělé město.

„Potřeboval bych si promluvit s jejím otcem. Víte, kde je?“

Na stůl jim postavili láhev s lihovinou. Van Kiet do sebe hodil další sklenku a okamžitě si dolil.

„Má tady byt, ale málokdy v něm přespává,“ odpověděl. „Používá ho skoro jenom pro obchodní schůzky. Bydlí na velkém pozemku u My Tho, hlavního města provincie Tien Giang. Je to nádherný barák, asi tak padesát minut autem jižně odtud.“

„Dovezete mě tam?“

Van Kiet přikývl. „Hned ráno.“

* * *

Sídlo Huynha Van Dicha se tyčilo nad řekou Tien. Bylo obklopeno banánovými plantážemi po obou stranách řeky, které patřily jedné z jeho mnoha firem. Van Dich měl tuhou, mahagonově zbarvenou kůži, stříbrné vlasy a orlí oči – i ve třiasedmdesáti to byl pohledný chlapík. Ani ideologie, ani politika na něj zjevně příliš nezapůsobily. Jeho oborem byla ekonomika a on jí vládl s bezohlednou autoritou znalce. Vydělal pro svou zemi tolik peněz, že si ho neodvážil pohněvat žádný politik, vojenský stratég ani ideolog. Možná to bylo dáno i jeho dobrovolnou neutralitou ve všech ostatních otázkách. Pokud mu nestrkali nos do kšeftů, nesnažil se nijak ohrožovat jejich manévry.

Tato tichá dohoda svým způsobem fungovala. Díky ní zbohatl, třebaže ve vládách, které se vystřídaly v Hanoji a v Saigonu, neměl valný vliv.

Byl malý a podsaditý a pořád se nakláněl dopředu, jako by špatně slyšel. Ve skutečností však neustále pospíchal. Když kráčel, utíkal, a když utíkal, uháněl jako antilopa. Zdálo se, že se na svých třiasedmdesát let vůbec necítí.

Z Van Kietovy návštěvy očividně žádnou radost neměl, ale na jeho společníka byl zvědav. Pozval je na snídani, která sestávala ze smažených banánů a rýže s rybí pastou. Jedli u dlouhého dřevěného stolu s výhledem na terasu a na kokosový hájek na svahu k řece. Slunce, které se prodíralo vrstvami šedomodrých mračen, se lesklo ve vodě jako zlatý prach rozházený po mělčině.

Jeho nová žena ani rodina nebyla nikde vidět. Všude panovalo ticho, až na štěbetání ptáků, bzukot hmyzu a šumění větru v korunách palem. Možná rád jedl sám.

Při jídle nikdo z mužů téměř nepromluvil. Když odnesli talíře a podávala se káva, Dich se otázal: „Co vás sem přivádí, vrchní inspektore?“

Van Kiet neodpověděl.

„Ču Dichu,“ začal Nicholas pomalu, „s lítostí vám musím oznámit, že vaše dcera je mrtvá.“

Dich na něj vrhl nevyzpytatelný pohled. „A tělo?“

„Zařídil jsem, aby je dopravili do Saigonu,“ ozval se Van Kiet.

„Přejete si znát okolnosti její smrti?“ zeptal se Nicholas.

„Neznal jsem ani okolnosti jejího života, takže bych sotva pochopil, jak a proč zemřela,“ odtušil Dich se železnou logikou.

Van Kiet se zadíval na řadu úzkých kanálů. Po jednom můstku přecházela postava shrbená pod těžkým nákladem. Vstal a omluvil se.

Když osaměli, Nicholas pronesl: „Pokud vás to může utěšit, stýkal jsem se s vaši dcerou a měl jsem ji rád.“

Dich otočil hlavu směrem k Nicholasovi. „Takže vy tvrdíte, že jste měl Seiko rád, Ču Linneare. Chránil jste ji?“

„Myslím, že nakonec ona chránila mne.“

Dich vstal. „Musím jít na obchůzku. Doprovodíte mne?“

Otevřenými francouzskými dveřmi vyšli na terakotovou terasu. Vzduch byl prosycen vlhkým pachem plantáže. Dich zavedl Nicholase po cihlových schodech a po cestě, která se vlnila zahradou plnou barevných květin.

Na jejím konci stály další schody, které vedly na udusané prostranství. Nic zde nerostlo a přes časnou hodinu se do plochy nemilosrdně opíralo slunce.

Dorazili k několika dřevěným chatrčím, v nichž byly uloženy bambusové klece všech velikostí a tvarů. Kroutila se v nich jakási stvoření, svíjela se a zase rozvíjela, i když některá vypadala jako mrtvá.

„Tahle hadí farma je můj koníček,“ prohlásil Dich. „Chodím sem ve dne i v noci, abych se trochu uvolnil.“

Dělal si snad legraci? Nicholas poznával kobry, krajty a útočné zmije, ale stejně tak se zde nacházela celá řada hadů, které neznal. Cestou mezi chatrčemi viděl Nicholas velká akvária s jedovatými mořskými hady, kteří se vynořovali zpoza kamení a vlnili se mezi průsvitnou vegetací.

„Vyrábíme tady všechna možná séra,“ vysvětloval Dich. „Slouží k léčení zimnice, horečky, k anestézii při operacích nebo k potlačování záchvatů kašle a hyperventilace. Neodebíráme jen jed, ale i krev, žlučníky, mozkové žlázy a maso, které sušíme a rozmíláme na prášek, jenž zvyšuje a udržuje sexuální energii.“ Dich kráčel od klece ke kleci. „Svým způsobem jsou jako děti. Můžete je krmit, opatrovat a ve většině případů vychovávat, ale když si nedáte pořádný pozor, zakousnou se vám do masa.“

„Seiko mne požádala, abych za vámi zašel.“

Dich se zadíval do slunce. „Tak konečně jsem něco o své dceři pochopil.“

„Víte, že se stýkala s ojabunem Jakuzy jménem Tači Šidare?“

„O Šidarem něco vím,“ odvětil nezávazně.

„Domnívala se, že se dohodl s jiným, mocnějším ojabunem, který by mu pomohl získat v Tokiu rychle vliv.“

„Ano. Šidare byl tak bláhový, že to udělal.“ Dich ho vedl dál, na místa, kde se z temné a těžké hlíny tyčily řady krásných orchidejí.

Nicholasovi se ve společnosti téměř nadpozemsky krásných exotických květin sevřel žaludek. Konečně se mu dostalo potvrzení, že Seiko mu říkala pravdu. Nemůžeš mi odpustit, že jsem tě zachránila před Tačim. Naplňovala jej zlost a zklamání zároveň. Přál si, aby se mohla vrátit živá a smířit se se svým otcem. Chápal, že to byl jediný způsob, který by je mohl zachránit oba.

„Který ojabun to byl?“ zeptal se. „Čósa?“

Dich, který si přidřepl k fialce s nazlátlými okvětními plátky, odpověděl: „Ten starší, zkušenější a zlotřilejší.“ Prohlédl zemi kolem stvolu. „Tecuo Akinaga.“

Sotva Nicholas zaslechl toto jméno, v hloubi duše poznal, že jeho nepřítelem je Akinaga. Bratr jeho přátel z dětství, syn muže, který mu byl druhým otcem a který jej seznámil s Koei. Teď Akinaga toužil po jeho smrti. A právě tahle prostá pravda byla jádrem jeho nenávisti k Jakuze. Nikdy se nedokázal smířit s tím, že se i ti nejbližší mohou stát nesmiřitelnými nepřáteli, a rozhodně už nebyl schopen něco takového odpustit.

„Tecuo byl vždycky skvělý taktik,“ pravil. „Když se stal ojabunem, hrál klan Šikei vždycky druhé housle, ale on to velmi brzy změnil.“

Dich vstal a oprášil si ruce. „Víte, proč vás chce vidět mrtvého?“

„Měl jsem rád jeho otce Cunetoma. Byl pro mě něco jako druhý otec. Vím, že Tecuo sice navenek otce ctil, ale potají pohrdal jeho obchodními metodami. Nemohl se dočkat Cunetomovy smrti, aby se sám chopil moci.“

„Skutečně to úplně vysvětluje, proč po vás nyní jde?“

Nicholas o tom chvíli přemítal. Možná to vysvětlovalo, proč útok přišel tak důmyslným, nepřímým způsobem, jak měl Tecuo ve zvyku, ale vůbec to neodpovídalo na otázku, proč. Že by Tecuo stále ještě žárlil na jeho vztah k otci, nebo byl mezi plukovníkem a Cunetomem ještě nějaký jiný vztah, o němž Nicholas nevěděl? Bylo mu jasné, že o značné části otcova života v poválečném Tokiu nemá ani tušení. Také si uvědomoval, že to tak jeho otec chtěl. Proč? Příliš mnoho otázek, na něž nedokázal odpovědět.

„Myslím, že to je dost důležitá otázka,“ pokračoval Dich, který vycítil Nicholasův zmatek. Naznačil, že by se měli vydat po cestě dlážděné plochými kameny, která se klikatila mezi orchidejemi. „Víte, všechno to záleží na loajalitě.“ Dich se hnal svým rychlým krokem po pěšině. „Kdysi to bývalo jednoduché. Spojili jste se s někým a čest vyžadovala, abyste toto spojenectví dodržovali až do konce. Dnes se slovo čest vytratilo ze slovníku. Každý jako by bojoval sám za sebe a všechny, kdo nepřijdou první, čeká kudla do zad. Výsledkem je, že vztahy se rozplývají ještě dřív, než stačí vzniknout. Stejně jako v Japonsku se staly nadbytečnými symboly, anachronismy, s nimiž se dá jen manipulovat jako se šachovými figurkami, aby některý hráč získal výhodu. A tyhle figurky jsou až příliš snadno postradatelné.“

Dich navrhl, aby se vrátili na verandu a dali si něco k pití. Posadili se ke kulatému bambusovému stolu a popíjeli chlazené pivo.

„Je škoda, že tu nejste obchodně, Ču Linneare,“ zalitoval Dich. „Po desetiletích nesnesitelné bídy má Vietnam poprvé reálnou šanci stát se vzkvétajícím obchodním prostředím pro firmy ze všech možných končin světa. Budoucnost mne nenaplňuje ničím jiným než optimismem. Je jen škoda, že mnoho lidí tady mé nadšení nesdílí.“

„Myslíte, že se komunisté znovu pokusí ovládnout jih?“

„Určitě ne,“ odpověděl Dich suše. „Jsou na ústupu, po hospodářské i morální stránce. Už nemají žádnou základnu ani důvod existence. Lidé viděli sami, jak jejich lži fungují v praxi.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, Vietnam se svých starých nepřátel nemusí bát. Spíš mi dělají starosti ti noví.“

Zatímco Dich zlehka vykládal o své úloze v novém, otevřeném Vietnamu, Nicholas se nemohl zbavit dojmu, že tento tajuplný muž, o němž se ani Seiko, ani Tači nechtěli příliš zmiňovat, je právě tím tmelem, který spojoval jednotlivé jednající postavy mezi sebou. Jak a proč, to byly záhady, o nichž se Nicholas domníval, že by je měl vyřešit, než se vydá do Plovoucího města.

Dich vytáhl z chladničky další dvě piva, otevřel je a jedno mu přisunul.

„Varoval jsem Seiko, aby se s ojabunem Tačim Šidarem nezapletla, ale, jak jste si jistě sám všiml, bylo to tvrdohlavé dítě a často nevěděla, co je pro ni dobré.“

Dich dopil pivo. „Vím, kdo jste, Ču Linneare, a mám pro vás vzkaz. Od vašeho přítele Mikia Okamiho.“

„Okami-san žije?“

Dich se pousmál. „Ano. Ale prozatím musí zůstat v úkrytu. Nebezpečí, které mu hrozí, stále ještě nepominulo. V jistém smyslu se vlastně zvětšilo,“ dodal Dich tiše. „O to však prozatím nejde. Poslouchejte. Než se bude moci vrátit, musí dojít k jistým událostem. Kdyby setrval ve své funkci Kaišóa, nemuselo k nim nikdy dojít.“

„Nerozumím.“

Dich naklonil hlavu. „Myslím, že rozumíte o hodně víc, než dáváte najevo. Přece víte něco o tom, jakým způsobem Okami uvažuje. Jak by také ne? Naučil se to od vašeho otce.“

Nicholas neodpověděl a Dich byl zřejmě odhodlán na něj zatlačit, dokud jsou spolu sami.

„Okami, stejně jako plukovník, myslí ve skocích – někteří tomu říkali skoky víry. Je to stratég nejvyššího řádu. Když zjistil, jak je silné spiknutí proti jeho osobě a proti jeho partnerovi Dominicovi Goldonimu, vytvořil plán odvety. Goldoniho už zachránit nestačil, což byla pro nás pro všechny tragédie.“

Nicholas si všiml formulace „pro nás“ a – myslel to Dich doopravdy? – začínal vidět celkový obraz, širokou sít, která obepínala celé kultury, národy a ideologie. V temnotě před ním se rýsovalo něco mimořádného a Nicholas si zřetelně uvědomoval, že k tomu konečně získává přístup.

„Vy jste ten třetí partner, že? To Okami, Goldoni a vy jste stáli proti Godaišu.“

Dich skoro netrpělivě přikývl. „Samozřejmě. S Okamim se znám už řadu let, ale na tom teď nesejde. Okami si všiml, že s Godaišu se dějí změny. Byl to přece jen jeho výtvor, takže si všiml nákazy jako bakterií v tkáni. Někdo v radě se pokoušel omezit Kaišóovu moc, ale nedalo se zjistit, kdo, aniž by se rozpoutala občanská válka v rámci Godaišu a Jakuzy. Něco takového bylo pro Okamiho nepředstavitelné, protože souhlasil s tím, aby se stal Kaišóem, právě proto, aby uchoval mír mezi znesvářenými ojabuny.

Tedy zmizel. Věděl, jaké následky bude jeho nepřítomnost mít, dokázal je vycítit díky korjóku. Také si však byl jistý, že z vyhnanství bude moci lépe tahat za provázky, které potřeboval mít v rukou.

Jeho nepřítel se tak odkryje. Zdeformovaná mocenská politika, která zachvátila radu, bude poražena a Kaišó se znovu objeví ve svém úřadě.“

„Jak to můžete vědět tak jistě?“

Dich dělal, že Nicholase neslyšel. „Vím, kam máte namířeno, a chci udělat vše, co je v mých silách, abyste se na to připravil.“

„Připravil? Nechápu.“

„Míříte někam, kde nepřežil žádný nezvaný host. Než se o to pokusíte, musíte se uzdravit.“

Nicholas cítil, jak mu na pažích a na zádech praská elektřina. Chloupky v zátylku se mu naježily. Proč se Dicha nezeptal, o čem to mluví? Snad proto, že to v hloubi duše už věděl?

Dich se podíval na hodinky. „Musím na chvíli odjet na druhý konec statku. Všiml jsem si, že se vám moje děti líbily. Běžte na hadí farmu, cestu znáte. Musíte ukojit svou zvědavost.“

* * *

„Vypadáš, jako by ti přes obličej přešel celej pluk mariňáků. Říkal jsem ti, synku, abys byl opatrný.“ Tom Major v tvídovém kabátě a nízkém klobouku stál v nemocničním pokoji a hleděl na Croakera s výrazem chůvy, jejíž svěřenec byl nadmíru zlobivý. Ve tváři se mu zračila směsice obav a úlevy.

„Tos mi říkal, tati.“ Croaker odhodil pokrývku ze spodní části těla. „Co kdybys udělal něco užitečnýho a vynasnažil se, abys mě odtud dostal.“ Celé tělo ho bolelo, jako by ho vyhodili z rozjetého rychlíku, ale žebra neměl zlámaná a hlavně byl celý.

„To už je zařízeno.“ Major vzal ze skříně Croakerovy šaty a podal mu je. „Radši by sis měl pospíšit. V nemocnici se už na tvůj stav vyptávalo pár lidí, s kterejma by ses teď radši neměl scházet.“

Croaker se posadil na okraj postele a se zasténáním zasouval nohy do kalhot.

„Potřebuješ pomoct, hochu?“ otázal se Major žoviálně.

„Jen se opovaž.“ Croaker si opatrně navlékl košili a zapnul si pásek. „Kdo se na mě vyptával?“

„Bohužel, nikdo příjemnej.“ Major přešlápl z jedné nohy na druhou. Buďto se mu do odpovědi nechtělo, nebo se už nemohl dočkat, až odejdou. „Lewisi, nemáš nic společnýho s někým z americkýho podsvětí, vid?“

„Proč se ptáš?“

„Protože znám minimálně jednoho z těch maníků, co se tak starali o tvoje zdraví.“ Major podržel Croakerovi kabát, aby se do něj mohl snadno dostat. „Pracuje pro Caesara Leonforteho, týhož člověka, co zaměstnával toho, co sis s ním tak hezky pohrál v Holland parku.“

„Pohrál?“ Klasické britské zlehčování. „Vždyť jsem toho hajzla zabil.“

„To tedy ano.“ Major zamířil ke dveřím a podržel je otevřené. „Jenže asi stárneš. Málem tě dostal taky.“

Vydali se tichou chodbou kolem několika otevřených dveří. Byl tu cítit chorobný zápach smíšený s odporně nasládlým pachem anestetika. Major stiskl přivolávač výtahu.

„Proč mi to nechceš říct, Lewisi?“

„Mohlo by tě to kompromitovat,“ odvětil Croaker a vstoupil do prostorné kabiny. Ležel zde nějaký muž na vozíčku v péči zřízence. Do žil mu skapávala krev a solný roztok. Croaker předpokládal, že se právě vrací z operace. Nevypadal nijak zvlášť zdravě.

„Tak to už radši ani slovo,“ zabručel Major, když se dveře zavřely a výtah začal klesat.

Výtah zastavil na patře s lůžkovým oddělením a zřízenec vytlačil vozík ven. Nastoupili dva muži.

Major stál zády k zadní stěně; oba muži zůstali u dveří. Koutkem oka Croaker zahlédl, jak Majorova ruka nenápadně zajela do kapsy tvídového převlečníku, a soustředil se na oba neznámé. Byli vysocí, s širokými rameny, a na sobě měli hnědé zimníky s kašmírovými límci. Jeden z nich měl pleš, která připomínala mnišskou tonzuru. Nemluvili spolu, stáli mlčky s rukama zaraženýma do kapes.

Croaker si uvědomil napětí ve vzduchu. Všiml si, jak Major celý strnul, a potichu vystrčil ocelové nehty ze svých biomechanických prstů. Major jim civěl přímo do týla, jako by jim v něm mohl očima vypálit díry.

V přízemí se dveře otevřely a oba muži vystoupili. Ani se neotočili a zamířili přímo k východu. Croaker s Majorem je v uctivé vzdálenosti sledovali.

„Znáš někoho z nich?“ zeptal se Croaker.

„Jenom pro jistotu,“ odpověděl Major a poněkud se uvolnil. Pokynul několika policistům v civilu vybaveným elektronickými odposlechovými přístroji.

Venku hučel provoz. Vál nepříjemný vítr a Croaker zaslechl přibližující se kvílení sirény. V duchu se vrátil zpátky do Holland Parku, kde mu pobledlý pochůzkář říkal, Sanitka je na cestě.

Po obou stranách naleštěného černého daimleru stála policejní auta. Uniformovaný šofér otevřel Croakerovi a Majorovi zadní dveře. Okna byla zamlžená a stěrače na předním skle dělaly, co mohly. Croaker slyšel jejich vrzání i v hluku projíždějících aut.

„Chci se dostat do Malory Enterprises,“ prohlásil.

Major mu věnoval zachmuřený úsměv. „To už tady bylo, synku. Obávám se, že je to slepá ulička. Neseděl jsem se založenejma rukama, zatímco tys byl v bezvědomí. V těch kancelářích je normální zákonná dovozní a vývozní společnost. Jestli se tam odehrává něco divnýho, nepřišli jsme na to.“

„Vím, že to tam je. Musím –“

Když nasedali do daimleru, zněla už siréna hodně nahlas. Bouchly dveře, řidič obešel auto a nasedl. Zařadil rychlost a vozy policejního doprovodu spustily motory.

„Tady nejsi v bezpečí, synku,“ pravil Major a opřel se na plyšovém sedadle. „Nevím, v čem doopravdy jedeš, a mám takový tušení, že to ani vědět nechci. Radil bych ti, aby ses prvním letadlem rozletěl domů.“

Croaker stál znovu před dilematem. Okamiho už skoro našel. Kaišó byl tady, v Londýně, kde také o březnových idách vybuchne Plamen, pokud se jej Nicholasovi nepodaří zneškodnit už v Plovoucím městě.

Jenže Croaker Okamiho ztratil a věděl, že nestačí mít jistotu, že je někde v Londýně. Musel zjistit, kde přesně se Kaišó skrývá. To však věděla jen Vesper. Znovu se pokusil proniknout do její duše. Vesper pro něj byla tak těžkou hádankou, že se zoufale snažil dostat k jejímu jádru. Připomínala mu železniční neštěstí – katastrofu se spoustou obětí, děsivou a fascinující zároveň. Byla krutá, všežravá, bezcitná – a přesto se zdálo, jako by měla Margaritu i Celeste ráda, i když se jimi pokoušela manipulovat. A k tomu všemu bylo třeba připočíst její vztah k Okamimu. Pracovala pro něj nebo proti němu, jako Dedalova agentka uvnitř Nišiki? Teď, když viděl, že má přímý přístup ke Kaišóovi, musel se k ní dostat za každou cenu.

A přitom právě v tomto okamžiku byla Vesper na cestě do Washingtonu, aby proklepla Sermana v DARPA.

Major mu položil ruku na paži. „Lewisi, máš v patách pár hodně nepříjemnejch chlápků. Nemám ani čas, ani prostředky na to, abych tady na tebe dával pozor.“

Kdyby tak Major věděl, jak Škeble vyhrožoval Margarite, napadlo Croakera. Uvažoval o tom, že by Majorovi pověděl o Plameni, ale k čemu by to bylo dobré? Major by mohl mobilizovat všechny síly – za předpokladu ovšem, že by jeho nadřízení té hrozbě uvěřili – a přesto by nedokázal odpálení zabránit. Přitom by se zpráva jistě dostala do tisku a vznikla by naprostá panika. Navíc, kdyby Majorovi řekl cokoli, zůstal by trčet tady, zrovna když potřeboval najít Vesper. Rozhodl se tedy, že o celé věci pomlčí.

S vypětím sil promluvil v hovorovém tónu. „Možná máš pravdu.“

„Hodnej chlapeček. Takže tě hned hodíme na Heathrow.“

Mlha se změnila v mžení. Přes jeho clonu spatřil sanitku, která se vyřítila zpoza rohu. Mířila k vjezdu pro naléhavé případy a policejní auta se jí uhnula, aby mohla projet. Řidič daimleru již napůl vyjel na ulici a nyní dupl na brzdy, aby do něj sanitka nenarazila.

První rány nejspíše přehlušil jekot pneumatik na asfaltu. Croaker zahlédl záblesky hlavní samopalů z otevřených zadních dveří sanitky.

Když uskakoval stranou, spatřil řidiče zhrouceného na dvířkách, zatímco na stříšku daimleru stříkala jeho krev. Croaker narazil loktem na kliku, uchopil ji a otevřel. Vypadl na ulici a odřel si kolena, ale ještě stačil hrábnout po Majorovi, aby ho vytáhl ven.

Vůz vystřelil kupředu, sotva noha mrtvého řidiče sklouzla s brzdy, a Croaker si málem vykloubil rameno. Biomechanickou rukou však už svíral Majorovy klopy. Zkroutil ji po směru pohybu auta a dobře si uvědomoval, že kdyby byla z masa a kostí, už by ji měl dávno zlomenou. Pevný a pružný titan s polykarbonátem však vydržely a Croakerovi se podařilo přítele udržet, i když se daimler otřásl a s téměř lidským zavytím vyrazil šikmo přes ulici, kde narazil do dvou zaparkovaných aut.

Sanitka už se skřípěním brzd zmizela za druhým rohem. Jedno policejní auto ji začalo pronásledovat, druhé mělo cestu zatarasenou vrakem neřízeného daimleru.

Croaker slyšel volání policistů a dupot běžících nohou. Studený déšť jej promáčel až na kost, zatékal mu pod límec a vsakoval se do nátělníku. Obrátil Majora a okamžitě si všiml spousty krve.

„Ježíšikriste,“ vydechl. Zvedl hlavu a zařval: „Doktora! Honem doktora!“

Přes Majorova prsa a pravé rameno vedla rudá šmouha. Všude proudila krev, skvrny od ní měl i na tvářích a ve vlasech.

Major se na Croakera podíval a pohnul rty. „Já ti to povídal, synku.“

„Mlč!“ utrhl se na něj Croaker a uchopil ho do náruče. „Vypadáš, jako by přes tebe přepochodoval pluk mariňáků.“

Major se pokusil usmát. „Mám ten pocit.“ Hrudník se mu zachvěl. „Dělej, co říkám, synku. Vypadni z Anglie, než se stane něco ošklivýho.“

„Povídal jsem, abys mlčel!“ Major byl celý studený a Croaker ho sevřel pevněji. Kde ksakru byli ti doktoři? Z nemocnice to měli jen pár metrů.

Major se rozklepal.

„Koukej sakra vydržet, nebo tě –“

Major zavřel oči a z hrudi se mu vydralo jakési zachrčení.

„Tome! Tome!“

Mlha halila střechy, z holých větví stromů ponuře odkapávala voda a všechno páchlo spálenou gumou, korditem a smrtí. Ozvaly se sirény, v rádiích to praskalo jako při bouřce a po chodníku dusaly něčí nohy.

„Dobrý, to bude dobrý,“ ozval se něčí hlas, když Croakera táhli od bezvládného přítele. „Teď ho přenechte nám.“

*******

15.

Tien Giang – Tokio

Den byl parný a vzduch se ani nehnul. Po hnědé hladině řeky křižovaly čluny. Dělníci se hrbili nad banánovníky a zručnými prsty zkoušeli zralost ovoce. Někde vysoko začala žvatlat opice a hadi se začali plazit jeden přes druhého. Možná vycítili její přítomnost.

Nicholas sešel z verandy celý zamyšlený. Nyní se otočil. Ze stínu jedné chatrče se kdosi vynořil. Několik krajt postavu ucítilo a chvíli se vzrušeně plazily po stěně klece, načež spadly zpátky na podlážku.

Musíte se uzdravit.

Svým způsobem věděl, kdo tam na něj čeká. Stejně tak, jako on čekal na ni.

Musíte se uzdravit. Zdálo se mu, že Dich musel říci to samé i jí. Nyní, na okraji propasti, váhal a uvažoval, jestli je na toto setkání připraven. A když o tom tak přemýšlel, jak mohl Dich pro všechno na světě vědět, že se tady objeví? Patřilo snad i tohle ke Kaišóovu nesmírnému plánu, byl to další výsledek toho, jak podle Dicha tahal z vyhnanství za provázky?

„Proč váháš?“ ozval se hlas z jeho minulosti. „To tě tak děsí, že mne zase vidíš?“

Tehdy pochopil, že vůbec nezáleží na způsobu, jakým se sem dostal. Ať už šlo o Kaišóův záměr nebo o pouhou náhodu, bylo to jedno – hlavně, že byl zde. Její důvěrně známý hlas mu připadal jako záchvěv vzpomínky nedotčené časem ani okolnostmi. Okamžitě si znovu vybavil ty chladné podzimní noci na kraji pole, kde houkala sova a kde se spolu dělili o celý vesmír.

„Koei.“

Vynořila se z šera za akváriem s mořskými hady. Vypadala, jako by vůbec nezestárla, jako by po celou dobu jejich odloučení žila v nějakém jiném světě – a přesto se z bývalé dívky stala zralá žena. Rysy její tváře byly stále nezaměnitelné, třebaže se časem trochu zjemnily. Lesk jejích velkých očí se jen prohloubil.

Na drobných ústech se jí objevil lehký, plachý úsměv. „Vidím tvou tvář, tvůj výraz, a ze srdce se mi vytrácí všechen strach. Necítíš ke mně nenávist.“

„Nenáviděl jsem tě a později jsem začal nenávidět všechno, co jsi představovala – ten svět.“ Chvíli nedokázal samým dojetím pokračovat. Pochopila a moudře zůstala zticha. Trpělivost byla ctností, které se učila tak dlouho, že jí začala být drahá stejně jako rubíny nebo perly.

„Dovol, ať si tě prohlédnu,“ zašeptal. „Mám pocit, jako by to bylo včera.“

„A přitom je to už dávno.“ Přistoupila k němu s ustaraným výrazem. „Vidím ti to na očích. Tvoje žena…“

„Je mrtvá. Nehoda v autě, když jsem odjel, abych chránil Okami-sana.“

„A ty sis to nikdy neodpustil.“

„Ani ne tak tohle jako spíš to, že jsem nikdy nepochopil, že se cesty našich životů neprotínají.“

„Jenže život běží oběma směry, Nicholasi. Pokud jsem se za naší známosti něco naučila, tak právě toto. Vy dva jste se rozhodli pro něco společného. Co je na tom zlého?“

Měla samozřejmě pravdu. Samotného jej to od Justininy smrti napadlo nejméně tucetkrát, ale to, že někdo jiný – a zvláště tato žena – vyslovil to, co sám cítil, mu přinášelo nesmírnou úlevu.

Beze slova přikývl.

„A teď jsi tady.“ Zkusmo natáhla ruku a dotkla se jeho prstů svými. Po tom dotyku ucítil, jak jej zaplavuje teplo. Zdálo se mu, že všechna ta uplynulá léta zprůhledněla a když se přes ně ohlédne nazpět, dokáže porozumět všemu – všemu, co tak dlouho odpočívalo zasuté v temných proláklinách jeho duše.

Musíte se uzdravit, říkal Dich. Nyní s tím Nicholas začal.

„Nadlouho jsem se odvrátil od světa Jakuzy,“ vysvětloval, „protože jsem měl zlost, kvůli té smrti, která byla tak zbytečná…“ Hlas přeskakující dojetím zněl spíše jako šumění větru vanoucího od otevřených oken. „Ovšem nakonec jsem pochopil, co se vlastně stalo. Zlobil jsem se sám na sebe, ne na tebe nebo na svět Jakuzy. Pravda, se kterou jsem se až dosud nedokázal vyrovnat, byla ta, že jsem se zamiloval nejen do tebe, ale i do tvého světa. Stejně jako můj otec. Snažil jsem se to v sobě pohřbít, protože to neodpovídalo mé představě o cti a charakteru mých bojových umění.“

„Víš, tohle jsem právě nikdy nechápala. Ty, nindža – a ti přece kdysi také stáli na okraji společnosti – jsi měl všechny důvody pro to, aby tě Jakuza přitahovala, protože ji společnost zavrhovala v podstatě stejným způsobem. Vypadalo to tak přirozeně, a přesto…“

„V nindžucu]e jen černá a červená, dobro a zlo – nic mezi tím. Myslím, že takhle jsem viděl všechno. Nikdy jsem pořádně nepochopil, jak mohl mít můj otec za nejlepšího přítele ojabuna Jakuzy. Nutnost byla jedna věc. Vím, že měl přikázáno spolupracovat s Jakuzou, ale to ještě neznamenalo, že se musel s nimi přátelit. A vlastně jsem se na něj za to zlobil. Bylo to pro mne velmi těžké, s něčím takovým se smířit, a proto jsem v sobě tuhle zlost hluboko pohřbil. Vážil jsem si otce a miloval jsem ho, ale zároveň jsem ho nenáviděl za to, že se přátelí s Mikiem Okamim.“

„Stejně jako ty jsi chodil se mnou.“

Stále mu z hlavy nešla Seiko. Bylo mu jasné, že bez ní by se nikdy takové otevřenosti neodvážil. Nenávidím tě za to tvé svatouškovství, za to, že nechápeš, že mezi černou a bílou je mnoho odstínů šedé. Znala ho lépe než on sám. Truchlil za ni. Jak je to možné, uvažoval, že naše vlastní podstata je nám nejvíce skrytá?

Stáli těsně u sebe a Nicholas cítil, jak se čas začíná bortit a roky se rozpadají jako suché listí v zimě.

„Proč?“ zašeptala Koei.

To jediné slovo shrnulo vše, co je v životě zranilo a nedovolilo ranám, aby se zahojily.

„Byli jsme si tak podobní,“ pronesla. „To nás mělo sbližovat. A místo toho jsme si jenom ubližovali.“ Zvedla hlavu a upřela na něj své velké oči. „Nechtěla jsem ti lhát, ale jak jsem ti mohla říct něco, s čím jsem se sama nedovedla vyrovnat?“

„Nemohla jsi. Byl to osud a všichni jsme si vytrpěli svoje.“

Přejela mu rukama po pažích. „Na tuhle chvíli jsem čekala tak dlouho. Mám dojem, že celý život.“

Jejich rty se přiblížily. Koutkem oka viděl jedovaté hady, jak se smyslně svíjejí. Ucítil, jak se její stehno zasouvá mezi jeho nohy a jak se růžová špička jejího jazyka dotýká jeho rtů.

Žár sílil a hadi to cítili. Probouzeli se ze strnulosti, zvedali své ploché hlavy a špičkami svých rozeklaných jazyků vychutnávali pižmo, které prosycovalo vzduch.

Svíjející se krajty byly nějakým způsobem naladěné na jejich vibrace. Lesklá těla narážela na bambusové mříže, až se klece otřásaly, a jedovaté zuby, za normálních okolností složené na patře jejich tlamy, se vztyčily.

Rozepnul jí blůzku a podržel v dlaních její ňadra. Když se jí dotkl palci bradavek, sehnula hlavu a se zalapáním po dechu se mu zakousla do krku. Krev v nich kolotala a každý měl plnou hlavu toho druhého. Jeho tandžianské oko zářilo a zalévalo je oba svým světlem.

Zručnými prsty mu rozepnula opasek a stáhla kalhoty. Zvedla sukni až k bokům. Vespod byla nahá. Opřel ji zády o zeď a Koei zvedla nohu, aby se jí zachytila za spodní část jeho zad. Sotva se jejich rty setkaly, zavedla ho do sebe.

Zasténala mu do úst a vydávala ještě další slabé zvuky, vibrace, které ještě víc rozrušily hady kolem. Vzepnula se směrem k němu, natočila pánev, aby lépe odpovídala směru jeho náporu, šplhala po něm a do něj stejně jako on do ní.

Oddechovala jako parní stroj a z mysli jí vymizely všechny myšlenky i bolest. Něco uvnitř ní se osvobodilo, uvolnilo uprostřed aury, kterou společně vytvářeli, uprostřed nesmírné rozkoše, která jí rozpalovala podbříšek, ňadra i břicho. Celá omámená poznala, že to je ona sama, čistý duch, který přežil i rány neblahých okolností. Jsem, pomyslela si udiveně. Ach bože, jsem naživu!

Mechanismus sexu jistě znala, ale tohle bylo něco naprosto jiného. Rozplývala se v tomto okamžiku a stála mimo čas. Minulost už neměla sil, aby ji svazovala vzpomínkami a zvyky. Ani přítomnost ji nedržela v zajetí samoty a odevzdanosti. Vypadalo to, jako by se probudila z dlouhé čarovné dřímoty a posílena tímto novým duchem se blížila k vzdáleným obzorům.

Rychle dosáhla vyvrcholení a omámeně se k němu přitiskla. Pot jí stékal po tváři i po ňadrech, potřebovala svůj i jeho žár, a tak se o něj třela stejně zuřivě jako on o ni. A když ho pustila, ucítila, jak do uvolněného prostoru vytrysklo něco tajemného a jedinečného, co patřilo jenom jí, a Koei se toho chopila tím, že ho k sobě přitiskla a vychutnávala, jak se celý třese a jak se jeho aura rozšiřuje, až ji zalévá jako mocný příliv.

„Tolik jsem se mýlila,“ zašeptala do dusné atmosféry hadí farmy, „když jsem dělala některé věci.“

Nicholas, stále ještě omámený tím, co se mezi nimi právě událo, ji přitiskl k sobě. Pořád ještě rychle oddechovala a zběsilý tep jejího srdce mu připadal jako nový zdroj energie.

Hadi všude kolem nich ožili tím, jak na špičkách svých jazyků ucítili žár milování. Vrhali se na stěny svých klecí, až se celá chatrč otřásala.

Nastalo ticho. Od západu se začínaly táhnout mraky, promodralé a těžké příslibem deště.

„Co tady děláš?“

„Víš přece. Čekám na tebe.“

„Co se dělo potom, když jsem… když jsme se rozešli?“

Vypadala nádherně a dojemně. Nicholas měl pocit, že takhle nějak musela připadat Šizuka Minamotovi no Jošicune během jejich krátkého společného vyhnanství v Jošinu ve třináctém století.

„Měla jsem mužů plné zuby.“ Pohlédla na blížící se déšť. „Po pravdě řečeno, když jsi mne opustil, nesnesla jsem pomyšlení, že by se mne měl nějaký jiný muž dotknout. Při pomyšlení na sex jsem zůstávala studená jako kámen. Zapomněla jsem se smát a v duchu jsem si přála zemřít.“

„Koei –“

Obrátila se k němu a v tváři měla tolik citu, že umlkl. „Ne, neříkej nic,“ požádala ho. „V té době jsem byla opravdu mrtvá. A věděla jsem, že si za to můžu jedině sama. Bylo mi jasné, jak důležitá je pro tebe čest, takže myslím, že jsem chápala i to, jak riskuji, když ti chci zalhat.“

Bez hnutí ho přejížděla očima. „Chvíli jsem si říkala, že bych mohla vstoupit do kláštera. To mi připadalo bezpečné a pohodlné. Jak jsem byla naivní!“ Ironicky se zchechtla. „Chyběla mi jenom víra, to nejdůležitější. Nakonec jsem se odebrala do Jošina a vyučila se jako mikó, posvátná chrámová tanečnice šugendó.

Nemůžu říct, že by se mi to nelíbilo. Naturalismus šintoistů mě zaujal a pokud jsem nebyla přímo šťastná, aspoň mne pořád netrápily vzpomínky.

Pak za mnou přijel Tomoo Kozó. Sdělil mi, že mi ve jménu mého otce zprostředkoval sňatek. Tvrdil, že tenhle sňatek má nesmírný význam pro budoucnost. Byla to podle něj má povinnost vůči otci, vůči němu a vůči celému klanu Jamauči.

Nejprve jsem si říkala: ‚Jsem přece mrtvá. Co na tom záleží?‘ Jenže po šesti měsících jsem si uvědomila, že jsem se v obou ohledech mýlila. Nebyla jsem vůbec mrtvá a hodně na tom záleželo. Toho muže jsem si nemohla vzít, k rodičům jsem se vrátit nesměla a nemohla jsem se vrátit ani do Jošina, kde mě Kozó vyhledal, takže jsem udělala jedinou věc, která mě napadla. Utekla jsem ke Kaišóovi.“ Podívala se na Nicholase. „To Mikio Okami mne sem poslal.“

„Okami o nás věděl?“

„Jistě. Rozhodla jsem se, že mu vypovím všechno. Bylo už dávno načase. Tíha všech těch strašných vzpomínek by mě jinak rozdrtila. Jak se však ukázalo, Kaišó toho stejně většinu už věděl.“

„Jak to?“

Zatvářila se překvapeně. „Myslela jsem si, že to víš. Zajímalo ho všechno, co se tě týkalo. A díky tomu byl ochoten mě chránit.“

V dálce na obzoru zarachotil hrom a vzduch náhle ochladí. Slunce zmizelo. „Musím ti říct ještě jednu věc,“ pronesla nakonec. „Ten člověk, co Kozó chtěl, abych si ho vzala, a s kterým jsem strávila šest měsíců, je Michael Leonforte.“

Nicholas měl pocit, jako by dostal ránu pěstí do žaludku. „Ten Leonforte, co mu společně s Rockem patří Plovoucí město?“

„Ano. S Rockem se setkali v Laosu. Michael byl něco jako vlk samotář. Najala si ho skupina amerických agentů v Pentagonu, aby pro ně získal hlavní kanál pro pašování drog ze Šanské plošiny v Barmě. Vybrali si špatně, protože Leonforte nejenže nesplnil úkol, ale dokonce zběhl z armády a celý kanál si přivlastnil sám. V roce 1971 za ním poslali několik lidí, mimo jiné Rocka, pod pláštíkem zvláštních jednotek, aby ho přivedli živého nebo mrtvého. Jenže Rock a ještě jeden muž – Vietnamec jménem Do Duc – zběhli také a přidali se k Leonfortemu.“

Do Duc, Rock a Mick Leonforte byli partneři? Panebože, pomyslel si Nicholas, není divu, že mě Rock chce vidět mrtvého – zabil jsem Do Duca. Van Kiet si myslel, že po něm Rock jde, protože prohlédl lest s počítačovým čipem druhé generace, který měl Nicholas mít. Nyní už začínal chápat obrysy spiknutí, které bylo mnohem rozvětvenější a strašnější, než si kdy představoval. Jeden Leonforte v dobře utajené pevnosti ve Vietnamu obchodoval s drogami a zbraněmi získanými nezákonně od americké vlády, zatímco druhý Leonforte šéfoval Zrcadlu, nejtajnější špionážní agentuře v historii Spojených států. Patřili k ní ti samí špióni, kteří za války ve Vietnamu usilovali o ovládnutí drogové cesty? Pokud ano, dostali, co chtěli – což by znamenalo, že část americké vlády obchoduje s drogami.

„Proč chtěl Kozó spojit klan Jamauči s Mickem Leonfortem?“

„Nešlo o Jamaučie – a vlastně ani přímo o Jakuzu. Šlo o Godaišu. Tehdy jsem to ještě nevěděla – věděli to jen dva nebo tři lidé – ale už existovaly plány na svržení Okamiho. Zpočátku ho spiklenci – Čósa, Akinaga a Daidžin MITI Naohiro Ušiba – chtěli jenom svrhnout. Jenže plán se změnil a jeho cílem se stalo Okamiho zavraždění. Kozó, který jednal na Akinagův příkaz, najal Do Duca, aby zabil Okamiho a ty, kdo se s ním tajně spolčili, tedy Dominica Goldoniho a Ču Dicha. Díky tobě přišel o život jen Goldoni.

Víš, Plovoucí město začalo být pro Godaišu nesmírně důležité – tedy pro nové Godaišu, spravované bez Okamiho vědomí. Ostatně právě spojení s Rockem a Michaelem byl důvod, proč se obě strany znesvářily. Akinaga a ostatní členové rady chtěli navázat s Plovoucím městem trvalé partnerství; Okami byl zarytě proti tomu. Znal Rocka i Michaela a nechtěl s nimi mít nic společného. I mezi těmi, kdo stáli mimo zákon, to jsou dost opovrženíhodné postavy. Považovali se za císaře. Jakoby z božského oprávnění vládli Plovoucímu městu a stanovovali nová pravidla obchodování i spravedlnosti.“

Na plechovou střechu chatrče zabubnoval déšť a hadi se začali svíjet a syčet. Ze střechy skapávaly velké kapky a vsakovaly se do udusané hlíny. Potom obloha zčernala a přišel skutečný liják.

„Právě vzhledem k pověsti těch dvou považovali Akinaga a Kozó za nutné, aby se s nimi navázalo přímé spojení. Mysleli si, že kdybych si vzala Michaela Leonforteho, nikdy by neustoupil od žádného obchodu s nimi.“

„Chtěli tě tedy obětovat.“

„Víš, že to takhle nikdy nebrali.“

„A co Leonforte? Jak mohli vědět, že má o manželství s tebou zájem?“

„Byl to výměnný obchod, na kterém měli zájem všichni – všichni muži. Láska nebo sex s tím neměly nikdy nic společného. Měl to být jenom obyčejný obchod, nic víc.“

I když to znělo děsivě, podobně zprostředkovaná manželství vznikala v Asii už celá staletí. „Pořád ještě nechápu Mickův pohled na věc.“

„To nechápal nikdo,“ odpověděla Koei tiše. „Jenom to dokazuje, že člověk si může myslet, bůhvíjak je chytrý, a přitom nedokáže běh života ani v nejmenším odhadnout. Proti všem předpokladům se do mě Michael totiž zamiloval.“

* * *

Když se Tanaka Gin objevil u dveří domu Akiry Čósy, následovali jej tři Čósovi osobní strážci, kteří se ho drželi jako štěnice.

„Prokurátore,“ oslovil ho Čósa, když otevřel dveře svého bytu, „tohle má být zdvořilostní návštěva? Bylo by poněkud nezvyklé, kdybyste pracoval v tuhle dobu.“

Tanaka Gin ukázal Čósovi svůj průkaz. „Jsem tady oficiálně.“

Čósa, oblečený v neformálním hedvábném kimonu, namítl: „Je skoro půlnoc.“

„Ještě před chvílí jste byl u Inkoustové tyčinky. Nechtěl jsem vám kazit potěšení.“

Čósa pokrčil rameny a ustoupil. „Mám v ložnici dvě ženy, které nepotěší, když se zdržíte příliš dlouho.“

„Nezdržím se,“ odvětil Tanaka Gin a prošel kolem ojabuna. „Ale vy také ne.“

„Prosím?“

Tanaka Gin, který si prohlížel voskovou figurínu Marilyn Monroe v životní velikosti, se nyní otočil, protože se nechtěl připravit o pohled na gangsterovu tvář, až mu přečte, z čeho je obviněn, a předá mu písemný zatykač. Snažil se nemyslet na ony dvě ženy, které jsou patrně nahé a čekají, až se ojabun vrátí. V celibátu nežil ani tak z přesvědčení, jako spíše silou vůle. Ze svých mladických výstřelků si vyvodil dosti kruté ponaučení. Bylo pro něj příliš snadné zapadnout do požitkářského života, který ho v dospělosti a na místě, které vyžadovalo zodpovědnost a neposkvrněnou morálku, mohl jen zničit.

Čósovi bylo třeba přiznat, že seznam obvinění vyslechl s kamennou tváří. Když mu však Tanaka Gin předal písemný dokument, zbledl jako stěna.

„To jsou lži! Kdo dokázal dát dohromady takovou snůšku nesmyslů?“

„Když dovolíte, máme jasné důkazy o vašich stycích s Jošinori-sanem. Máme očité svědky, přímá a nezávislá svědectví.“ Tanaka Gin se usmál a cítil, jak jej zalévá uspokojení. „Vy, Čósa-san, jste naší branou k horním vrstvám Jakuzy. Hodláme všechnu korupci vyrvat i s kořeny jako zkažený zub.“

„Pokud hledáte korupci, prokurátore, poohlédněte se po svém vlastním úřadu,“ odsekl Čósa. „Kdybych chtěl, mohl bych jmenovat a uvést zločiny, ze kterých by se vám obrátil žaludek.“

„Uvažujete o tom, že byste se stal svědkem obžaloby, že byste vyzradil své přátele?“ Odpověď na tuto otázku Tanaku Gina nadmíru zajímala.

„Nejsem hlupák. Vím, odkud všechna ta obvinění pocházejí,“ zavrčel Čósa a pečlivě složil zatykač. „Mohu vás ujistit, že od této chvíle nemám žádné přátele.“

„V tom případě byste měl uvítat příležitost se mnou spolupracovat.“ Tanaka Gin mu pokynul. „Pojdte prosím se mnou.“

Čósa se podíval směrem ke vstupním dveřím. „Usuzuji správně, že jste přišel sám, prokurátore? Tím, že mne odsoudíte, si zajistíte skvělou kariéru.“

„Přišel jsem sám,“ odtušil Tanaka Gin formálně. „Konat svou povinnost je věc jedna a způsobit někomu zbytečnou ztrátu tváře je věc druhá.“

Čósa se mu krátce uklonil. „Za chvíli bude zvonit zvon šintoistického chrámu přes ulici. Byl bych rád, kdybych si ho mohl ještě naposledy poslechnout.“

„Nemám námitek.“

Čósa přikývl. „V tom případě se obléknu.“ Zmizel v ložnici, zatímco Tanaka Gin si mohl pořádně prohlédnout figurínu Marilyn Monroe ve vitríně z plexiskla. Shýbl se a pohlédl pod rozevlátou sukni, která se třepetala v neustálém proudu vzduchu.

Ozval se zvon ze šintoistického chrámu. Jedno okno v obývacím pokoji bylo pootevřené a Tanaka Gin k němu přistoupil, aby se podíval o dvacet pater níže na ulici. Pohlédl na hodinky a vykročil k zavřeným dveřím ložnice.

Právě se chystal zaklepat, když zaslechl výstřel z pistole. Napřáhl nohu a vykopl dveře. Na lůžku se choulily dvě ženy, od pasu nahoru nahé. Jedna z nich křičela. Na tváři a na rameni měla stříkance krve.

Tanaka Gin se zastavil a zadíval se na tělo Akiry Čósy. Bylo jasné, že si strčil hlaveň do úst. Kulka ráže .357 mu utrhla zadní část hlavy a mrštila jím na roh postele. Tvář měl odvrácenou od prokurátora, k dokořán otevřenému oknu. V závanu chladného vzduchu ucítil pach smrti. Čósa se pro tuto příležitost náležitě oblékl. Měl na sobě elegantní tmavý oblek, bílou košili a vzorovanou vázanku.

Tanaka Gin zaslechl dusot běžících nohou a za chvíli se už do pokoje vřítili Čósovi strážci. Zarazili se u dveří a zírali na svého mrtvého ojabuna.

Tanaka Gin pomohl oběma ženám z lůžka a odvedl je z místnosti. Přitom dával pozor, aby s ničím ani nehnul. Nařídil jim, aby se umyly, oblékly a počkaly, až s nimi sepíše výpověď Pak se vrátil do ložnice. Podíval se na Čósu, nepřirozeně nataženého přes okraj zakrvácené postele. V levé ruce něco svíral. Tanaka Gin si přidřepl a vypáčil prsty plnicím perem. Byla to fotografie, lesklý reklamní snímek z amerického filmu The Misfits. Na fotografii byl Clark Gable a Marilyn Monroe. Gable měl na sobě džíny a kovbojský klobouk a zeširoka se usmíval. Možná právě řekl nějaký vtip, protože Marilyn Monroe, zářivá jako obvykle, si zakrývala rukou smějící se ústa.

Zvonění šintoistického zvonu se rozléhalo pokojem jako pochmurný komentář k sebevraždě v západním stylu. Tanaka Gin se narovnal a vyšel z pokoje. Říkal si, jaký byl hlupák, že uvěřil, že člověk Čósova typu svěří někomu svá celoživotní tajemství, a zvláště tokijskému prokurátorovi. Arogance, napadlo Tanaku Gina, když si vybavil Čósu zhrouceného přes roh lůžka, je strašná věc.

Domů se vrátil až před třetí hodinou. Každé úmrtí, třebas i tak jasné jako v Čósově případě, vyžadovalo spoustu papírování.

Ušiba byl ještě vzhůru. Seděl ve starém měkkém křesle a četl. Když Tanaka Gin vešel, vstal a sledoval ho, jak jde do kuchyně a nalévá si na tři prsty sladové skotské whisky. Prokurátor ji vypil jediným douškem a nalil si další.

Ušiba odložil svou sbírku haiku a tiše vstoupil do kuchyně.

„Co se stalo?“

„Čósa je mrtev,“ odpověděl Tanaka Gin suše. „Radši si strčil pistoli do úst a zmáčkl spoušť, než aby se dostal před soud a byl odsouzen.“

„Nemohu říci, že bych se mu divil.“ Ušiba se odvrátil a zahleděl se do šera neznámého bytu. Předpokládal takový konec, když se rozhodl, že přijme Kenovu radu? Když mu syn Kisoko navrhl, aby jako prostředek k potrestání Čósy použil Tanaku Gina, považoval ho za velmi chytrého. Ušiba samozřejmě nevěděl, že se něco takového stane. Nebyl tak krutý a vypočítavý, aby chladnokrevně podepsal rozsudek smrti nad mužem, který byl kdysi jeho přítelem.

Jak to však mohl nevědět? Nemohu říci, že bych se mu divil. Jeho vlastní slova ho usvědčovala. Čósu znal až příliš dobře. Byl až příliš duchovně založený, než aby se nechal vláčet tiskem, ponižovat u soudu a zavřít do vězení. Ušiba věděl, že pokud by měl na vybranou, sám by zvolil seppuku – rituální sebevraždu. Zemřít tehdy a tak, jak si zvolím sám, má v sobě jistou důstojnost, která není za žádných jiných okolností možná. Být vydán nepříteli na milost a nemilost, ocitnout se v zajetí holé cely, to vše bylo naprosto nemyslitelné.

Zabil jsem ho. Ta myšlenka jej bodala jako nůž vražený do břicha. Ano, Čósa zradil jejich přátelství – zradil celou radu a ohrozil Godaišu, to vše ve snaze pomstít se Nicholasovi Linnearovi. Stačilo to však na rozsudek smrti? Muselo. Teď už bylo příliš pozdě, aby věřil něčemu jinému. Příliš pozdě…

„Ušiba-san?“

Daidžin se s vypětím sil odtrhl od temnoty, do níž hleděl. Ve světle kuchyně musel zamrkat.

„Je pozdě a mám za sebou dlouhý den.“

Ušiba přikývl. Věděl, že Tanaka Gin to řekl kvůli němu. Prokurátor by ho nikdy nezahanbil tím, že by se zeptal přímo, Je vám dobře?

„Já jsem také unavený. Jenže v posledních dnech mi spánek uniká. Vypadá to, jako bych zapomněl usínat.“

Tanaka Gin si nalil další sklenku whisky. „Také mám období, kdy mi odpočinek připadá stejně vzdálený jako dovolená v Paříži.“ Zavrtěl hlavou. „Jsem mizerný hostitel. Mohu vám také něco nalít?“

„Obávám se, že nemám na nic chuť.“

Zamířili do obývacího pokoje a Tanaka Gin cestou rozsvěcel lampy. V bytě nechtěl mít žádné lustry, protože podle něj byly příliš studené. Posadili se proti sobě v hlubokých křeslech v západním stylu.

Ušiba se zadíval na hubený a pobledlý Ginův obličej. „Myslíte si, že jste zklamal. Že jste měl být pozornější, ale jak můžete vytušit, co se skrývá v lidské duši?“

„Ano, jistě.“ Tanaka Gin upil skotské a oklepal se. „Zapomnění. Když vidíte něčí smrt, spatříte v ní odraz svého vlastního konce.“

Ušiba, který konečně pronikl alespoň o kousek do psychiky tohoto obdivuhodného muže, poznamenal: „Ublížit vám může jen to, čeho se příliš obáváte.“

„Možná. Jenomže až příliš často se zdá, že není jiná možnost.“

Ušiba byl přesvědčen, že Tanaka Gin mu nyní nevědomky odhalil důvod, proč se stal prokurátorem. Byl to stejný důvod, proč se někteří lidé vydávali za obživou na moře: báli se ho a ve snaze ovládnout svůj strach se snažili podmanit si jeho příčinu. Prokurátor tak každodenní blízkostí smrti překonával svůj strach z ní.

„Bylo to zlé?“ zajímal se Ušiba po chvíli mlčení.

„Smrt je vždycky zlá. Nezáleží na tom, kdo zemře, ani na okolnostech.“

Ušibu napadlo, že tohle je nečekaná odpověď od tokijského prokurátora a především od muže Ginova typu, který přivedl k soudu tolik nebezpečných zločinců.

„Možná je tenhle případ výjimkou, která potvrzuje vaše pravidlo.“

Tanaka Gin vzhlédl od své sklenky. „Jak to?“

„Vždycky jsem se domníval, že se Čósa postupem času nakazil americkou etikou a americkými hodnotami. Určitě jste vidět tu figurínu Marilyn Monroe u něj v bytě. Ty šaty jsou originál. Byly šité přímo pro ni. Čósa za ně dal víc, než kolik je váš roční plat. Obával jsem se, že Čósa se na nové Japonsko dívá cynicky. Říkal mu země prázdných symbolů. Myslel jsem si, že v ně přestal věřit.“

„Chápu. Takže to, jak si zvolil smrt – tedy jeho poslední gesto – potvrdilo jeho víru.“

„Ano. Rozhodl se zemřít jako novodobý válečník. Smrt místo zneuctění.“

„A co z toho vyplývá? Je tím snad jeho konec snesitelnější nebo pochopitelnější?“

Ušiba věděl, že Tanaka Gin bojuje s filozofickým náhledem na Čósovu smrt a současně s nazíráním smrti jako takové. Pochopil, že jeho odpověď může mít pro jeho společníka nesmírný význam. „Ani jedno,“ pravil prostě. „Ale získává tím formu i obsah. Nebyl to tedy jen prázdný symbol.“

*******

16.

Virginie – Tokio – Vietnamská vysočina

Laboratoř DARPA, která se zabývala nukleárními experimenty a kde pracoval Douglas Serman, stála na virginském venkově. Padesátiakrový pozemek zaručoval vládě co nejméně zvědavých sousedů a pokud se týkalo zvědavců projíždějících po hlavní silnici, k jejich odrazení stačily diskrétní tabulky Jezdecká akademie Knife River, vstup pouze po dohodě. Samozřejmě, že čtvrtina Washingtonu věděla, že tu stojí zařízení DARPA, ale jen málokdo se na ně někdy vyptával.

V sedmdesátých letech, na vrcholu vietnamské války, tu nějaká část federální vlády, dávno zahrabaná pod horou byrokratických obezliček, pořádala složité experimenty s chemickými zbraněmi na zvířatech, především na krysách, ale podle některých zpráv i na nic netušícím vojenském personálu. V té době byl obvod pozemku ohrazen šesti samostatnými okruhy ostnatého drátu pod napětím, kolem nichž hlídkovali ozbrojení strážní se psy. Alespoň v tomto ohledu se mnoho nezměnilo a jen bláhový člověk by vážně uvažoval o tom, že se do areálu vloupá. Ve skutečnosti se o to nikdo nepokusil, dokonce ani v nejhorších okamžicích nyní skončené studené války, a fanatici, kteří vedli horkou válku světového terorismu, se po pravdě řečeno zajímali spíše o publicitu související s ničením veřejných budov a nedocenitelných uměleckých děl, než o tajná zařízení, kde by stačilo jednoduché embargo na veškeré zprávy k tomu, aby jejich akce ztratila jakýkoli smysl.

* * *

Když vystoupil z letadla, Croaker netoužil po ničem jiném, než celý týden prospat, ale do patnáctého zbývalo pouhých šestatřicet hodin. Navíc měl příliš mnoho práce s poohlížením se po Leonforteho lidech na to, aby zůstal na nějakém místě příliš dlouho.

Jeden Majorův kolega slíbil, že vyšle do letadla zprávu rádiem, jakmile Torna pustí ze sálu a jeho stav se stabilizuje, a skutečně – hodinu před přistáním ve Washingtonu, zatímco se téměř všichni cestující řadili do fronty na záchod, podal Croakerovi čerstvě vyhlížející stevard papír s naškrábanou zprávou. Na dlouhodobé prognózy však bylo ještě příliš brzy.

Z obrovské chobotnice, která byla Dullesovým letištěm, Croaker zatelefonoval Margarite.

„Lewe, co se proboha –“

„Není čas, miláčku,“ vydechl do sluchátka. „Chci, abys sebrala Francie a okamžitě odjela.“

„Ale já –“

„Dělej, co ti říkám!“ Stálo ho hodně sil, aby na ni nezačal křičet. Srdce mu v prsou divoce bušilo. Jestliže se ho Škeble pokusil odstranit v Londýně, jak dlouho se mohlo opozdit splnění jeho pohrůžky vůči Margarite? Neměl tušení, ale riskovat nemohl. „Vezmi si s sebou pár ostrých hochů.“

„Lewe, musíš mi říct aspoň něco.“

„Margarite –“

„Proboha, Lewe, jsi v pořádku?“

„Prozatím by mělo stačit, že tvůj nepřítel se stal i mým nepřítelem.“

„Caesare?“

„Přesně tak. Margarite, prosím, poslechni mě.“

„Jistě, Lewe, ale…“

„Pozdravuj ode mě Francie,“ vyhrkl, zatímco přejížděl očima terminál. „Jakmile se dostaneš tam, kam chceš, zavolej mi a nech mi vzkaz.“ Dal jí telefon na Zrcadlo. „Ale nenechávej mi adresu. Vyber si nějakou telefonní budku a uved dobu, kdy tam každý den budeš, ano?“

„Ano, ano, ale Lewe – proboha, nezavěšuj ještě. Lewe?“

Slyšel její těžké oddechování. Podařilo se mu ji vyděsit. Dobrá. Teď aspoň provede všechna potřebná bezpečnostní opatření.

„Miluju tě, ať se stane cokoli, ať se třeba…“

„Miluju tě.“ Zavřel oči a představil si ji, jako by ji mohl silou vůle přivolat k sobě. Víc než co jiného si přál ji políbit, přitisknout ji k sobě a ochránit ji před vším nebezpečím. Místo toho však odložil sluchátko do chromované vidlice.

Chvíli počkal, než se trochu uklidní, a pak zavolal senátorovi Dedalovi.

„Potřebuji se dostat do zařízení DARPA.“

„Kde jste k čertu byl?“

„V Londýně,“ odtušil Croaker, dobře věda, že senátor si ze všech sil namáhá svůj počítačový mozek a pokouší se přijít na to, proč Croaker potřebuje přístup do DARPA.

„Našel jste, co jste hledal?“

„Ano i ne.“

„Co to má znamenat?“

„Až mě dostanete do laboratoře, tak vám to povím.“

„Sakra, chlape, DARPA má tucet laboratoří. Kterou máte na mysli?“

V daném okamžiku byl Dedalus první v řadě podezřelých, kteří mohli kompromitovat vysoce důležitou vládní bezpečnostní službu. Někdo dodával Rockoví a Mickovi Leonfortemu do Plovoucího města výrobky projektu DARPA – tedy prototypy zbraní, které zdaleka přesahovaly hranice modernosti. Mickův otec, Johnny Leonforte alias Leon Waxman, to být nemohl, protože byl už po smrti. A třebaže si Croaker nemohl být jistý, dokud ho neprověří, pochyboval o tom, že by Serman něco takového zvládl sám.

Jistě v tom měla prsty Vesper, která pracovala pro Dedala. Namočený v tom byl i nebožtík Dominic Goldoni, který se s Dedalem přátelil, a stejně tak Margarite, již Dedalovi představil její bratr. Jenom jedno jméno se vynořovalo stále znova a znova.

Původně se nechtěl senátorovi zmiňovat o Sermanovi, ale nyní pochopil, že nemá na vybranou. Zoufale se potřeboval dostat k Vesper a přinutit ji, aby mu řekla, kde přesně se v Londýně skrývá Mikio Okami.

Plamen…

Děsivý přízrak strašlivé katastrofy, k níž by mělo dojít o březnových idách v Londýně, mu visel nad hlavou jako popravčí sekera. Už nyní slyšel svist ostré čepele, která neúprosně klesá dolů. Do odpálení zbývalo pouhých šestatřicet hodin.

„V Londýně jsem ve spojitosti s vyšetřováním slyšel zmínku o nějakém Sermanovi. Možná o nic nejde, senátore, ale nerad bych něco zanedbal.“

„Určitě jste slyšel jméno Serman? Doktor Douglas Serman?“

„Určitě.“

Dedalus zavrčel. „Dobrá. Pošlu s vámi pár svých lidí.“

„Zkuste to a já odtamtud vystřelím, jak to nejrychleji půjde. Jakmile se začnou po houštích kolem Sermanovy pracovny potloukat federálové, můžu vám zaručit, že se vyděsí a nepromluví ani za nic.“

Zdálo se, že Dedalus o jeho slovech uvažuje. Nakonec ustoupil a dal Croakerovi přesné instrukce, jak se dostat do pokusných jaderných laboratoří DARPA.

Věděl, jak nesmírně riskuje, když se senátorovi zmínil o spojení s laboratoří. Jenže co jiného mohl dělat? Neznal ani místo, kde Serman pracuje, a bez Dedalovy pomoci se k němu dostat nemohl. Navíc, pokud stál Dedalus skutečně za celým tímto divadlem, musela ho informace o Sermanovi znervóznit. Croaker ze zkušenosti věděl, že nervózní lidé často podnikají neuvážené kroky. Většinou mu taková drobná výhoda stačila, protože žádnou jinou ani získat nemohl. Dedalus se kupříkladu ani nezmínil o tom, že DARPA je přísně tajný vládní bezpečnostní program. Také nepadlo ani slovo o tom, že plánované setkání Croakera s Vesper se neuskutečnilo. Croaker uvažoval o tom, jestli Dedalus věděl, že jeho agentka byla v Londýně ve stejné době jako Croaker sám.

Cestou do Virginie se trochu uklidnil. Během letu přes oceán spal jen trhaně a pokud usnul, zdálo se mu o krvi majora Torna, jak se vznáší ve vzduchu jako růžové obláčky. Když se probudil, tlumený hukot tryskových motorů mu připomínal děsivé zvuky lékařských přístrojů, na něž jeho přítele cestou na sál napojili.

V recepci Knife River mu předala průkaz blondýna se studenýma očima v obnošeném jezdeckém oděvu a zřejmě i s ocelovou tyčí místo páteře. Dva svalnatí muži, kteří vypadali jako bratři, ale ve skutečnosti nejspíš jen absolvovali stejnou vojenskou akademii, mu vzali otisky prstů a obraz rohovky.

Zeptal se blondýny, jestli během posledních dvou dnů za doktorem Sermanem někdo nepřišel. Nevěděla o nikom. Poté ho vyvedli z budovy jezdecké akademie a odvezli v džípu s ozbrojeným řidičem kolem ohrad, jezdeckých parkúrů a velkých stájí, které vypadaly spíše jako kasárna. Po břehu toho, co považoval za Knife River, vedla vyježděná cesta, která pokračovala přes přehradový můstek. Zastavili na okraji hlubokého lesa, kde se vynořila skupina mužů s loveckými psy a puškami zavěšenými přes ramena, která si prohlédla Croakerův průkaz. Pak jim mávli na znamení, že mohou projet, a džíp začal nadskakovat na rozježděné lesní cestě.

Nakonec stromy ustoupily přesličníku a ostružiní a auto se přehnalo přes louku, která musela být koncem jara a začátkem léta přímo nádherná. Teď vypadala jen hole a pod mlžným příkrovem i melancholicky.

Na východním svahu několika zalesněných kopců se objevil komplex laboratoří. Rozštěkali se neviditelní psi a Croaker uvažoval, kolik telemetrických přístrojů se na ně asi zaměřilo. Vysadili ho před vstupem do nízké, hranaté betonové stavby s okny z černého zrcadlového skla. Nepochybně měla vyhlížet futuristicky a nepřístupně. Místo toho však vypadala jen jako nezáživná vládní budova.

Croaker si právě v duchu vybavoval nedávnou historii zařízení DARPA, když ho představili Douglasovi Sermanovi, který mu svými přesnými, nacvičenými pohyby, jasnýma očima a zjevně uzavřenou povahou připomínal spíše hlodavce.

„Je tady nějaké místo, kde bychom si mohli promluvit mezi čtyřma očima?“ zeptal se Croaker tím nejhovorovějším tónem, jaký dokázal vyloudit.

Serman, který měl zřejmě ve zvyku sledovat všechno kolem sebe koutkem oka, se otázal: „Je tohle oficiální návštěva? Mám si připravit své záznamy a tak?“

„Zatím ne,“ ujistil ho Croaker. „Doktore, je tady nějaká přijímací místnost nebo něco na ten způsob?“

„Ano, pochopitelně.“ Serman si zamnul ruce a vedl Croakera chodbou, která páchla průmyslově vyráběnou třešňovou vůní, jako by ji teprve nedávno přestavěli z veřejného záchodku.

Serman otevřel ramenem dveře s nápisem PRIVÁT. Croaker se ocitl v nečekaně útulném pokoji, který se svými krajkovými záclonkami a nábytkem potaženým barevným kartounem vypadal spíše jako veřejná klubovna jezdecké akademie.

Serman zůstal stát uprostřed místnosti, jako by nebyl na neformální přístup zvyklý.

„Vy patříte k senátorovým lidem?“

„Ano, ale zrovna jsem se vrátil z Londýna.“

Serman se na něj zdvořile díval a celou dobu si mnul ruce jako Lady Macbeth. „Sám jsem tam nikdy nebyl,“ pronesl nakonec. Pak se ironicky zasmál. „Vlastně jsem nebyl nikde. Už pár let. Nepustí mě ze země, víte. Bojí se, že by mě mohli unést.“ Další suché zachechtání. „Jako bych byl zlatý poklad.“

„V Londýně jsem se setkal s jednou vaší známou. S Vesper Arkhamovou.“

Serman sebou škubl, jako by byl pokusným zvířetem v nějakém skinnerovském experimentu. Krysa v bludišti.

„Vesper – jak dál?“ Moc dobře mu to nešlo.

„Arkhamová, doktore. Vesper Arkhamová.“

„Nevzpomínám si –“

„Je to vaše normální spojka,“ vyštěkl Croaker a znenadání odhodil masku srdečnosti. Serman připomínal jezero na jaře: led, který ho pokrýval, byl velmi tenký. „Teď“ si dělá starosti s tím, že jste jí přestal předávat zprávy.“

Serman zamrkal. „Zprávy?“

Croaker usoudil, že nastal čas předat velení intuici a vsadit všechno na jednu kartu. „Ano, doktore. O projektu, na kterém pracujete s Abramanovem. Jak se jen jmenuje?“ Na Sermanově tváři se objevil nešťastný výraz a Croakera zalil vítězný pocit. „Á, už to mám. Plamen.“

Zdálo se, že Sermanovi přestaly sloužit nohy. Croaker ho chytil za lokty a odstrkal ho na jednu pohovku potaženou kartounem.

„Jste v pořádku, doktore?“

Serman pohnul promodralými rty. „Vesper mi slíbila, že se o těch zprávách nikdo nedozví,“ zašeptal.

Z napětí ve vzduchu Croaker vycítil, že se blíží k cíli. „Na čem jste se s Vesper dohodli?“

Serman nadskočil. „To Vesper mi umožnila udržovat spojení s Abramanovem. Bez ní by na ně postupem času přišli pomocí toho zvláštního sledovacího zařízení, které se tu používá jako bezpečnostní opatření proti skrytým mikrofonům. Na oplátku požadovala, aby měla vždy čerstvé informace o našem projektu s výkonným neutronovým polem.“

Serman si zasunul ruce do kapes, zamířil k oknu se záclonkami a zadíval se ven. „Chtěl bych něco říct rovnou. Nejsem zrádce. Celý život jsem pracoval pro vládu. Byl jsem naprosto oddaný. Jenže oddanost…“ Otočil se. „Takovou oddanost je taky třeba odměnit, hergot! Místo toho mě pohřbili tady. Nemůžu nikam jít, nemůžu nic dělat a ani se nesmím s nikým setkat, aniž bych vyplňoval stohy formulářů, odpovídal na spousty otázek a jenom vzbuzoval podezření. Co se okolního světa týče, zemřel jsem před pěti lety. A můžu vám říct, že tohle je horší než smrt.“

„Proč s tím nepraštíte?“

Serman se na něj vyjeveně podíval a pak se rozchechtal tak, až mu z očí vytryskly slzy.

„Panebože, člověče, jen se podívejte, kde jsme!“ vydechl. „Odtud se nedá jen tak odejít. Jeden má hlavu plnou rovnic, které by mohly ohrozit bezpečnost státu.“ Utřel si koutky očí rukávem. „Tohle je práce na celý život. To, že vám to při přijímacím pohovoru neřeknou, je druhá věc.“

Croaker se Sermanem nijak zvlášť nesoucítil. „Takže to, že jste tady zůstal, nemělo s tím projektem výkonného neutronového pole nic společného.“

„Jistěže mělo,“ odtušil Serman s nenapadnutelnou vědeckou logikou. „Tvrdil, že s mou pomocí se dostane o pořádný kus dál. Podařilo se mu vytvořit stabilní uranový izotop. Víte, co to je?“

„Ano, je to radioaktivní látka s atomovým číslem vyšším než uran – a proto je pro člověka potenciálně smrtelně nebezpečná. Také vím, že ten izotop vzal a vyrobil z něj strašlivě nebezpečnou zbraň.“

„Plamen.“ Serman se najednou posadil. „Ano. Myslím, že vím, jak Abramanov ten prvek 114m vytvořil, ale z nějakého důvodu se mi nepodařilo jeho úspěch zopakovat.“ Odmlčel se a vložil si hlavu do dlaní. „Dělali jsme si takové naděje. Skoro nevyčerpatelné palivo, které se dá levně vyrobit, konec energetické krize. To byl sen!“ Zvedl oči. „Jenže taky nic jiného, jenom sen. Abramanov z něj udělal nejmocnější zbraň světa.“ Serman se na Croakera ponuře zadíval. „Protože je ho k mocnému výbuchu třeba tak málo, spočívá jeho potenciální využití v příručních jaderných zbraních. V dnešním světě plném teroristů a lokálních etnických válek se tak stává nejlepší zbraní vůbec – je přenosná, ničivá a čistá.“

Croaker dostal nápad. „Můžete se teď s Abramanovem spojit?“

„Ne. Před pěti dny se najednou veškeré spojení přerušilo. Několikrát jsem mu volal, ale nikdy jsem nedostal odpověď.“

„Co máte společného s krádežemi zbraní v DARPA?“

„O čem to mluvíte?“

Pochopil, že Serman o ostatních Vespeřiných aktivitách v DARPA nemá ani tušení. Původně si myslel, že Sermana předá bezpečnostnímu oddílu na druhém konci komplexu, ale nyní si to rozmyslel. Uvědomil si, že musí Sermana propašovat ven ze zařízení DARPA a spojit se s Nicholasem. Teď bylo třeba odpálení Plamene 153 zabránit za každou cenu.

Nařídil Sermanovi, aby mu přinesl bílý laboratorní plášť, a pak z něj vytáhl podrobnosti o rozložení komplexu a o vědcově denní rutině.

Potom se nechal Sermanem odvést do laboratoře. Posadil se k zinkové pracovní desce do světla Bunsenova kahanu, zatímco Serman se skrčil pod stůl, kde se skryl v šeru za laboratorní stoličkou. Nejsnadnější by bylo, kdyby změnil plán a vypadl odtud se Sermanem, aniž by čekal na Vesper, ale instinktivně tušil, že by to byla chyba. Nemohl nechat bez povšimnutí tajnou agentku, která stála tak vysoko v síti Nišiki, že měla přístup k samotnému Okamimu. Musel ji přemoci, a to hned teď, dokud má věci pevně v rukou. Přesto mu něco nedávalo pokoje, nějaký fakt na okraji jeho myšlenek. Něco z toho, co Serman říkal a co mu uniklo…

Do dveří se tiše vplížila temná postava.

„Takže jste tady.“

Poznal její hlas, hlas Dedalovy agentky. Ani se nepohnul, ale měl pocit, jako by mu mezi oči mířil laserový paprsek.

„Pojďte laskavě se mnou. Máme si hodně o čem povídat.“

Croaker jí pohlédl do tváře. Napadlo ho, že to Vesper nese docela statečně. Nedala najevo ani tu nejmenší známku překvapení. To už byl vrchol: Dedalus jí řekl o jeho cestě sem. Skutečně byla jeho agentkou – a měla přístup k Okamimu. Nebylo divu, že Okamiho nepřátelé jej v Londýně našli. Zradila ho.

„Vypadáte skvěle,“ pronesl Croaker s pohledem upřeným na toto nejnovější ztělesnění Vesper Arkhamové. Měla na sobě černé leginy, hedvábnou blůzu a černou péřovou bundu. Přirozené světlé vlasy měla stažené dozadu a na tváři se jí rýsoval ustaraný výraz. Nikdy mu nepřipadala krásnější – ani nebezpečnější. „Skutečně máme hodně o čem mluvit.“ Usmál se a zvedl svou biomechanickou ruku s vytaženými ocelovými nehty. „Jenže tentokrát jsem se na vás připravil.“

„Pitomče,“ vyštěkla, čímž ho dokonale šokovala. „Kde je ksakru Serman? Musím vás odtud oba dostat, než vás zastřelí!“

* * *

„Tači Šidare je mrtvý,“ prohlásil Tecuo Akinaga. „A teď, když Čósa spáchal sebevraždu, přestala rada existovat.“

Ušiba mlčel. Když dostal od Akinagy vzkaz, vážně uvažoval o tom, že jejich setkání odloží. Byl smrtelně vyčerpaný. Pocit viny za Čósovu smrt byl jen trochu zmírněn jistotou, že byla nezbytná. Bezpečnost Godaišu bylo třeba zachovat za každou cenu. Měl byste jít od toho, než uděláte nějakou osudovou chybu a vaše vlastní rozjetá politika vás převálcuje, řekl mu Ken. Dobře chápal, jak jsou jeho slova moudrá, protože odpověděl, Když se taková hra stane přítěží, pravidla se změní a lovec se ocitá v nebezpečí, že se sám stane štvanou zvěří. Vzpomněl si, jak se mu vrátily síly, když tvrdil: S čichem na krev se člověk už rodí.

Toto tvrzení plné mladistvé arogance prostě nebyla pravda. Právě krev ho ubezpečila, že Čósovo a Akinagovo pojetí Godaišu je správné a že je třeba uposlechnout jejich litanií proti Kaišóově despotismu. Teprve nyní viděl, jak je jejich touha po moci všechny oslepila.

Po Čósově a Šidareho smrti se mu vnucovala myšlenka, že by takhle určitě nedopadli, kdyby se potichu nerozhodli, že odstraní Kaišóa. Pevná ruka Mikia Okamiho by je vedla po zcela jiné cestě. Nyní bylo na něm, aby Godaišu a radě připravil cestu.

„Co se stalo mladému ojabunovi?“ zeptal se.

Akinaga pokrčil rameny. „Nemohl jsem za to. Šidareho zavraždili v Jošinu.“

„V Jošinu? Co tam dělal?“

Oba muži seděli v chudě vybavené hale Tomi, betonové budově připomínající obelisk, kterou si Akinaga vystavěl jako určité útočiště před světem. Stála na pozemku o rozloze dvou set čtverečních stop uprostřed Tokia. Tomi, což bylo označení jakési strážní věže s dalekým rozhledem, byla jedním z ojabunových úkrytů. Jako velitel uprostřed války měl mnoho možností, jak uniknout tlakům vnějšího světa. Z ulice sem vedlo strmé schodiště, postavené hned vedle malého parkoviště. Nahoře se nacházel pokoj, v němž seděli, společně s drobnou kuchyňkou. Černé točité schodiště v rohu místnosti vedlo do ložnice a ke koupelně. Ušibovi tento příbytek nikdy nepřipadal pohodlný, ale byl rozhodně praktický ve stylu spartského náčelníka.

Z nádherných kusů kiaki – jediného dřeva použitého ve vybavení pokoje – byl vyřezán nízký stolek, u něhož klečeli. Když Ušiba dorazil, stál na něm hotový čaj a koláčky. Akinaga je pochopitelně nepřipravoval sám – důmyslně tak Ušibovi naznačoval, že v domě je ještě někdo jiný, koho sice není vidět, ale kdo může v případě potřeby okamžitě přijít.

„Člověk by čekal, že Šidare plnil v Jošinu svůj úkol,“ pravil Akinaga. „Sledoval Nicholase Linneara, aby jej mohl zabít. Zdá se, že Šidare neuspěl, stejně jako Tomoo Kozó.“

„A teď to tady máme,“ zabručel Ušiba. „Jestli Linnear ví, že Šidare patřil k Jakuze a navíc byl členem rady, určitě pochopí, kam se má obrátit teď.“

„Nepřipadá vám zajímavé,“ změnil Akinaga chytře téma, „co Linnear pohledával v Jošinu? Proč byl právě tam? Možná, že se tam skrývá Kaišó.“

„Především by nás měl zajímat Linnear. Kvůli tomu Čósovu bláhovému činu Linnear jistě přijede do Tokia a bude vás hledat. Mohu pomoci –“

„Myslím, Daidžine, že jste toho udělal už právě tak dost.“

Ušiba se na Akinagu nevěřícně zadíval.

„Když jsou Čósa a Šidare po smrti, zbývám jenom já, ministře.“ Ojabun se naklonil nad stůl. „V radě jste měl pouze funkci poradce, ale neušlo mi, že za poslední rok jste se do věcí míchal mnohem víc, než bylo zdrávo. Začalo to ještě předtím, než jsme vyhnali Okamiho z funkce Kaišóa, a od té doby jste dělal všechno, aby vaše moc rostla geometrickou řadou.“ Akinaga zkřivil tvář. „Víte, tomu všemu pomohla i tahle malá etuda.“

„Jaká etuda?“ Ušiba jako by měl v břiše ledovec.

„Předložil jsem vám Čósu na stříbrném podnose a k mému velkému potěšení jste ho spolkl i s botama.“ Akinaga se zachechtal. „Jen si to představte! Poštval jsem vás proti vašemu příteli! Skutečně úchvatné.“

Ušiba zpopelavěl. „Radši byste mi to měl vysvětlit.“ Nedařilo se mu ovládnout vlastní přeskakující hlas.

„To já jsem uvedl v život spiknutí s cílem zavraždit Kaišóa. Ten slaboch Čósa se mě jen pokoušel předejít.“

„Jenže spiknutí neuspělo.“

„Zahnalo Kaišóa do úkrytu, zbavilo ho veškeré moci a vlivu,“ ucedil Akinaga. „Okami by klidně mohl být mrtvý – výsledek je úplně tentýž.“ Vytáhl cigaretu a lenivě si ji zapálil. „Pak jsem si získal Šidareho. Přesvědčil jsem ho, že pokud se nespojí s nějakým členem rady, nebude mít žádnou opravdovou moc. Byl to pragmatický mladík a souhlasil se mnou. A tak jsem ho poslal, aby nás zbavil Linneara.“

„Vy!“

„Ovšem! Věděl jsem, že Šidare je tandžian. Zabít Linneara mohl jedině jiný tandžian, ale obávám se, že jsem podcenil Šidareho mládí. Neuspěl.“

„Ale Čósa…“

„Ach, Čósa!“ Akinaga vychutnával kouř ze své cigarety. „Dříve či později bychom se stejně s Čósou dostali na kordy. Chtěl se zmocnit Kaišóova postavení – a já také. Rada nebyla pro nás pro oba dost velká.“

„Měl ovšem příliš velkou moc na to, abyste mu šel po krku sám.“

„Přesně tak. Proto jsem vás nechal, abyste to udělal za mne.“

„Ale Jošinori mi řekl…“

„Jošinori vám řekl přesně to, co jsem chtěl. Ten stařík vždycky udělá, co mu nařídím. Pečeme spolu už pár desítek let. Vždycky jsme se mohli jeden na druhého spolehnout.“

„A já mu uvěřil.“

„Proč ne? Já bych mu na vašem místě taky uvěřil.“ K Ušibově vzteku se na něj Akinaga soucitně podíval. „Byl to tak skvělý herec. Víte, hraní byl jeho koníček, životní vášeň. Tolik to zbožňoval!“

Akinaga vstal a přistoupil k jednomu z malých oken v drsné betonové zdi. Vyhlédl na úzkou ulici, po níž svištěla auta.

„Teď mám to, po čem jsem toužil. Po Čósově a Šidareho smrti mi už nikdo nemůže zabránit, abych se stal Kaišóem místo Okamiho.“

„Ale Okami pořád ještě žije.“

„Ano, žije.“ Akinagův klid byl skutečně děsivý. „Jenže já více či méně vím, kde se schovává. Až získám z Plovoucího města Plamen, nezbyde z Okamiho nic než popel ve větru a Rock si aspoň ověří, co všechno Plamen dokáže. Naše spojenectví bude nesmírně plodné.“

„Proto jste tolik usiloval o spojení s Plovoucím městem,“ vyhrkl Ušiba zaraženě. „Soukromě jste se dohodl s Rockem a Mickem Leonfortem, aby pro vás postavili Plamen.“

Akinagův úšklebek skutečně naháněl hrůzu a když se Ušiba škrábal na nohy, cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Dostali se do situace, které Okami svým nástupem na místo Kaišóa zabránil. Jediný despotický vládce, jediný Japonec ovládl celé Godaišu. Něco takového bylo nepředstavitelné. „Tenhle boj o moc vám nebude k ničemu. Udělám všechno, co je v mé moci, abych vás zastavil.“

Akinaga se obrátil k Ušibovi. „Ministře, obávám se, že přeceňujete své síly. Už žádnou moc nemáte.“

„Panebože, vy ale máte drzost.“

„Mám mnohem víc.“ Akinagův škleb měl v sobě něco ďábelského. „Je mi vás líto, ministře, opravdu líto. Jsme ze stejné generace, mnoho věcí nazíráme stejným způsobem, ale postupem času jsem vás prohlédl. Od té doby, co jsme vyhnali Okamiho, jste se změnil. Někdy mne až udivovalo, když jsem s vámi mluvil, do jaké míry jste mi připomínal Kaišóa. Došel jsem tedy k nepříjemnému závěru, že jste příliš jako on.“

„A co? S tím nemůžete nic udělat.“

„Ale mohu.“ Akinaga zamáčkl nedopalek v zeleném kovovém popelníku, lesklém jako krovky nějakého brouka. „Mám v rukou všechny trumfy.“

Akinaga došel k černému kovovému regálu s knihami o architektuře a historii. Mezi nimi našel několik listů rýžového papíru. „Víte, co to je,“ pronesl se svým vražedným úsměvem.

„Torinawa,“ vydechl Ušiba se sevřeným žaludkem.

Akinaga mu zamával papíry nad hlavou. „Ano.“ Torinawa, původně zvláštní provaz používaný samuraji ke svazování zločinců, označoval ve zvrácené hantýrce Jakuzy slib klanu, který ztratil vůdce, řídit se příkazy jiného. „Mám tady torinawu od klanů Kokorogurušii a Jamauči. Teď jim velím já. Tím pádem jsem se stal sám radou. A od tohoto okamžiku jsem nový Kaišó.“

Železobetonovou místností se rozlehlo ticho jako burácení hromu. Ušiba toužil po tom, aby mohl utéci a někam se schovat, ale jako správný samuraj setrval na místě a přijal svůj trest. Nikdy neměl souhlasit s plánem rady na odstranění Okamiho. Vylíčili mu ho jako despotu bažícího po moci, i když pravdou byl pravý opak. Kozó chtěl zavraždit Nicholase Linneara a Čósa s Akinagou pletichařili proti sobě navzájem ve snaze nastoupit na Kaišóovo místo. A to přesto, že všichni přísahali, že už žádný další Kaišó nebude.

„Tak,“ pokračoval Akinaga, „teď už jistě chápete, jaká je situace. Patříte mi, Daidžine, a věřte mi, že hodlám všech vašich styků a vlivu využít do poslední kapky. Za třicet hodin bude Mikio Okami mrtev a moje vítězství bude úplné. Vy budete moje věrná pravice. Já budu dávat příkazy a vy je budete plnit, a to jak v mezinárodním obchodě na MITI, tak v Godaišu.“ Akinaga přistoupil k Ušibovi. „Je vám to jasné, Daidžine?“

Ušiba se zhluboka nadechl a vypustil vzduch z plic. „Ano.“ To jediné slovo mělo v sobě něco tak definitivního, že si to do té chvíle ani nedokázal představit.

* * *

„Jste blázen, jestli si myslíte, že s vámi někam půjdu,“ vrčel Croaker. „Pokaždé, když vás vidím, jste někdo jiný.“

„Jiný čas, jiné místo, jiná totožnost,“ ucedila Vesper v příšeří.

„Pro lásku boží, pojdte už!“

Ani se nehnul. Slyšel tiché syčení Bunsenova kahanu. Podíval se na Vesper osvětlenou jeho přízračným světlem a uvažoval, které její vtělení má před sebou. Dívat se na ni bylo jako sledovat něčí odraz v celé řadě křivých zrcadel. Každý zdeformovaný obraz vás unášel dál od pravdy a skutečnosti, až jste získali dojem, že skutečností jsou právě jen ty odrazy.

Natočila hlavu. „Už ho slyším! Jde sem!“

„Dejte s tím pokoj. Nejsem –“

„Sakra, už jste Dedalovi vyzradil Sermana! Chcete obětovat ještě nás oba?“

Skutečně slyšel, jak se chodbou rozléhají nějaké zvuky. Bylo jasné, že se blíží. Mluvila tedy pravdu? Přicházel to opravdu Dedalus?

„Vzdejte to,“ vyzval ji. „O Plameni vím všechno. Vím, že Okami je v Londýně a že patnáctého má být terčem on. Vím, že jste ho prozradila jeho nepřátelům.“

„Mluvil jste s nesprávnými lidmi. Všechno vám vysvětlím, hlavně když odtud vypadnete dřív, než oba skončíme v pasti.“

„Jste lhářka nejhoršího druhu. Vím s jistotou, že jste Dedalova agentka v Okamiho síti. Které vaší podobě mám věřit?“

Všiml si, jak nervozita v jejím hlase stoupá. „Věřte mi aspoň v tuhle chvíli. Musíme se dostat odtud. Teď hned!“

Něco tu nehrálo. Jestliže patřila k jeho nepřátelům, proč ho zde prostě nenechala, dokud Dedalus nepřijde? Čemu měl věřit? Ta drobná vzpomínka na samém okraji jeho vědomí začala nabývat na ostrosti.

„Ježíšikriste,“ zašeptal, vytáhl Sermana z úkrytu a pokynul jí. „Dobrá. Jdeme.“

Následoval ji do chodby. Zvuky nyní zněly jako zřetelný klapot podpatků. Byly už velmi blízko.

Uhnula do vedlejší místnosti, která sloužila jako sklad chemikálií. Byla klimatizovaná, s pečlivě udržovanou vlhkostí. Zamířila k jedné chladničce a odtáhla ji od stěny, aniž by potřebovala, aby jí Croaker pomohl. Když se za ni podíval, spatřil starou zástěnu opřenou o zed. Vesper ji odstrčila a odhalila a odhalila tak panel zasazený do zdi.

Obrátila se k němu. „Potřebujeme tu vaši ruku.“

Zatímco zastrkával ocelové nehty do úzké škvíry mezi panelem a stěnou, prohodila: „Před mnoha lety, když se tohle zařízení používalo k pokusům na lidech, některým pokusným subjektům se podařilo utéci.“

Vytáhl panel ven a Vesper zasunula chladničku zpátky, jak nejdále to šlo. Pak si vlezla do otvoru a pomohla dovnitř Sermanovi. Croaker je následoval, ale ještě se otočil a svou biomechanickou rukou vrátil chladničku více či méně na původní místo. V zadní části panelu bylo vysekané jakési držadlo, s jehož pomocí jej bez potíží zastrčil zpět.

Chtěl se odplazit dál, ale Vesper ho zadržela.

„Zůstaneme tady,“ zašeptala. „Ty pokusné subjekty se odtud nikdy nedostaly. Prostě tady počkáme.“

Bylo to celé zvláštní. Slyšel její tiché oddechování a cítil její slabou vůní připomínající pivoňky, ale neviděl ji. Místo toho si ji představoval – jak vypadala, když se s ní poprvé setkal v hale washingtonského hotelu Holiday Inn, jak ji zahlédl na Dedalově pozemku v převleku za zahradníka a jak později mluvila s Margarite, jak ji viděl na cestě z Heathrow a později s Celeste a Okamim. Tma nějakým kouzlem umožňovala, aby se všechny tyto oddělené obrazy slily v jeden, jako by byla nějaká filmová hvězda, která sestoupila z plátna, aby si s ním promluvila.

„Kdo jste?“ zašeptal.

„Co na tom záleží? Stačí, když budete vědět, že pracuji pro Mikia Okamiho.“

Teď už jí dokázal věřit – či spíše jí věřit začínal, protože Serman se dohodl s ní a nikoli s Dedalem. Serman se obával, že by se mohl Croaker dovědět o jeho zprávách o práci na Plameni. Kdyby Vesper pracovala pro Dedala, nemusel by před ním Plamen tajit. Dedalus o Plameni nevěděl, kdežto Vesper ano. Vesper zařídila, aby mohl Serman s Abramanovem pokračovat ve svých tajných stycích. Vesper také předávala Okamimu pravidelné zprávy o výrobě Plamene.

Přesto musel Croaker prohlásit: „Než se ujistím, že vám mohu důvěřovat, musím se dovědět víc.“

Ucítil, jak na něj upřela oči.

„Margarite tvrdí, že vám mohu věřit, ale já si nejsem tak jistá.“ Pak se zdálo, že se podvolila – když ne přímo jemu, tedy alespoň naléhavosti situace. „Myslím, že jste zatraceně nebezpečný, a sama jsem jí to řekla. Myslím, že se vám měla vyhnout velkým obloukem. Teď ovšem nevím, jestli jsem měla pravdu.“

„Proč bych vám měl věřit? Jako Domino jste mi jenom lhala, jako Vesper máte tolik tváří jako orákulum. Navíc, když jsem vám ukradl ze sejfu v Moniker’s účetní knihu, podařilo se mi rozluštit vaši šifru. Viděl jsem rozpis pro Morganu, obchod se zbraněmi – rozpis firmy, kterou spravujete pro Dedala.“

„Jistě, Morgana Dedalovi patřila. Jenže vy jste ukradl jenom kopie, které jsem právě chtěla poslat Okamimu.“

Croaker mlčel. To, co říkala, mohla být velmi snadno pravda.

„Sám jste se toho taky nalhal dost,“ namítla Vesper. „A navíc jste mě pořádně vyděsil. Sledoval jste Margarite – špehoval jste ji i mě samotnou.“

„Ano, oba jsme si vzájemně lhali. Také jste se mi zapomněla zmínit, že senátor Dedalus řídí laboratoře DARPA.“

„A vy jste se zapomněl zmínit o svém odpoledni v TriBeCa s Caesarem Leonfortem,“ odsekla podrážděně.

Okamžitě si uvědomil, jak celá záležitost musela jí i Margarite připadat. Obědval ve společnosti Škeble Leonforteho. Panebože, skutečně si Margarite myslela, že ji zradil? A proč ne? Měl k tomu už dost blízko. Jak chtěl před Leonfortem utéci, až by nadešel čas, aby mu pověděl o síti Nišiki? Ještě o tom ani nepřemýšlel, jenom doufal, že ho někdy v budoucnu osvítí záblesk inspirace.

„Takže jste si myslela, že pracuji pro Škeble. Co vás přimělo, abyste…“

Ucítil na ústech její dlaň. Nastražil uši a naslouchal, co se děje ve skladišti vedle jejich titěrného úkrytu. Rozlišil zvuky, jako vrzání židlí po podlaze, a pochopil, že ho hledají. O něco dál se ve tmě krčil Serman, polomrtvý strachy. Celou svou bytostí se soustředil na zvuky, které slyšel. Na Croakera a Vesper dokonale zapomněl.

Dedalovi lidé.

Po chvíli se zvuky vzdálily. I tehdy však vycítil, že Vesper stále vyčkává. Nakonec odtáhla ruku a tiše pronesla: „Když jste napadl Caesareho člověka v Holland Parku, poznala jsem, že jsem se mýlila.“

„Věděla jste, že jsem vás sledoval až do Londýna?“

„Ještě před odletem z Washingtonu jsem se vrátila do Moniker’s. Netrvalo mi dlouho přijít na to, že se mi někdo hrabal v trezoru, a pak už nebylo těžké zjistit, kdo to mohl být.“

„Když jste věděla, že vás sleduji, proč jste mi to nezarazila?“

„Pokoušela jsem se. Jak si vzpomínáte, dala jsem vám falešné důkazy. Jenže vy jste byl příliš chytrý, než abyste mi na ně skočil. Měla jsem to tušit.“

„Co tím myslíte?“

„Co asi? Margarite je do vás zamilovaná.“

Zaplavila ho taková úleva, že by ji málem políbil. „To nedává smysl.“

„Když jde o lásku, co dává smysl?“

„Chci říct, je to přece úplně absurdní, no ne?“

„Jenom kdybyste její city neopětoval.“

„Vždyť oba stojíme na jiné straně zákona.“

„Opravdu? Kdybychom se řídili vaší logikou, pak vy a já také stojíme každý na jiné straně barikády. A vy víte, že to není pravda.“

Nechala ho, aby o tom chvíli pouvažoval, a pak dodala: „Hrozně riskuju, když vám tohle všechno povídám. Dala bych za Margarite život.“

Napadlo ho, že mu celá tahle záležitost připomíná čínskou skládanku, kde se snažíte zjistit, jak otevřít řadu krabiček vložených do sebe. „Myslím, že chápu.“ Cítil, jak se před ním Vesper pomalu uvolňuje jako had, který už dlouho držel hlavu v útočné pozici. „Jak se odtud dostaneme, aby nás nenašel Dedalus?“

„Je jenom jedna cesta. Musíme se vydat trasou, kudy šly všechny pokusné subjekty, když se snažily utéct.“

„Říkala jste přece, že se jim to nikdy nepovedlo.“

„Jistě. A my zjistíme, proč.“

* * *

Byl jsem svědkem, jak Leonforte zastřelil mého otce na ulici jako psa, říkal Tači. A nejen to, Leonfortemu se to líbilo. Olizoval se a vyl jako pomatený, dokonce si na mrtvole mého otce zatancoval, než ji odtáhl do džungle.

S tímhle mužem strávila Koei šest měsíců, měla si ho vzít a on se do ní zamiloval. Nicholas se nyní pravděpodobně setká s Mickem Leonfortem osobně. Pokud se ovšem dostane do Plovoucího města.

Stále ještě byl jako očarován tím, že se po tolika letech setkal s Koei, a skoro se s ní ani nedokázal rozloučit. Jeho jedinou útěchou byl její slib, že odjede do Tokia. Poradil jí, aby se obrátila na jeho přítele a partnera Tanzana Nangiho a zůstala u něj, dokud se Nicholas nevrátí.

„Je už nejvyšší čas, abych skoncovala s tím vyhnanstvím tady,“ sdělila mu těsně předtím, než s Van Kietem odjeli. „Po pravdě řečeno jsem se Michaela bála od chvíle, co jsem ho opustila. Měl takový pohled…“ Celá rozklepaná se odmlčela a Nicholas ji objal.

„Teď už ti nemůže Mick Leonforte ublížit,“ ujišťoval ji.

Koei se k němu přitiskla a nechtěla ho pustit. „Neznáš ho tak jako já. Je bezohledný a mazaný. Nakonec vždycky dostane to, co si zamane.“

Nicholas ji přinutil, aby se mu podívala do očí. „Poslouchej. Až se vrátíš do Tokia, povíš Nangimu všechno. Bude už vědět, co podniknout.“ Políbil ji na ústa. „Uvidíš mě dřív, než bys čekala.“

Nicholas se vrátil do přítomnosti. Džíp naskakoval po rozbité silnici, která vedla ze Saigonu skoro přímo na sever. Měli za sebou už půl dne jízdy. Van Kiet měl špatnou náladu. Od chvíle, kdy přivedl Nicholase za Huynhem Van Dichem, se mu události vymkly z rukou, a to se mu vůbec nelíbilo. Tači byl mrtev a Nicholas znal cestu do Plovoucího města.

„Až se dostaneme dovnitř,“ bručel Van Kiet, „necháte Rocka mně. Já vím, jak se na takové ptáčky musí.“

Nicholas o tom pochyboval. Van Kiet se třásl zlostí a nedokázal tedy jasně uvažovat. Navíc se nemohl dočkat, až dostane nejen Rocka, ale každého, kdo se mu postaví do cesty. Nicholas se spíše potřeboval něco dovědět. Proč bylo pro Akinagu a Čósu Plovoucí město tak důležité – a proč, jak začínal tušit, bylo tak důležité pro Mikia Okamiho? Mrtvoly Rocka a Micka Leonforteho uprostřed jejich říše by mu nijak nepomohly.

„Musíme ještě zvážit, jak budeme s Rockem a leonfortem postupovat,“ namítl.

„Tohle je jediný způsob, při kterém nepřijdeme o život,“ prohlásil Van Kiet a pozvedl krátký samopal MAC-10.

„Existuje ještě jeden.“

Van Kiet šlápl na plyn a zavrtěl hlavou. „Vy tyhle parchanty neznáte. Už jsme jim s Tačim šli po krku dva roky.“ Předjel dva pomalé, rozklepané nákladní vozy, které do zelenavého soumraku vyfukovaly oblaka kouře. „S nimi se dá jednat jenom jedním způsobem. Mluvení nepřichází v úvahu. Ti slyší jenom hudbu sfér. To, co jim vy nebo já řekneme, bude pro ně znamenat asi tolik, co šumění větru. Jsou – Buddho!“

Silnice před nimi vytryskla v obrovský gejzír asfaltu, kamení a létajících kusů betonu. Tlaková vlna výbuchu utrhla přední sklo džípu a Van Kiet s výkřikem zvedl ruce, když jej zasáhl úlomek kovu.

Nicholas se přes něj naklonil, sešlápl brzdu a strhl volant vlevo. V přívalu popela a trosek odstrčil Van Kieta stranou. Džíp nadskočil a vrhl se k přednímu okraji kráteru vytvořeného výbuchem.

Nicholas, který bojoval se setrvačností džípu, viděl, že míří přímo do kráteru. Sešlápl tedy plyn, zamířil přímo kupředu a přehodil Van Kieta na zadní sedadlo. Když se naklonil na levou stranu, ucítil změnu těžiště, když auto přejelo okraj otvoru. Sotva se kola na pravé straně zvedla do vzduchu, otočil volantem, aby udržel vozidlo v náklonu.

Džíp se hnal dál po dvou kolech přes díru uprostřed silnice. Udržel ho v této poloze a snažil se zůstat na kraji otvoru, kde se měla kola o co opřít.

Sešlápl brzdy a přeřadil na nižší rychlost, až džíp zpomalil dostatečně na to, aby dopadl na všechna čtyři kola.

„Kdo to ksakru –“

Druhý výbuch zvedl džíp do vzduchu.

Nicholas se plně odevzdal svému instinktu a tandžianskému zraku. Pustil volant a vyskočil ven, uvolnil svaly a překulil se přes rameno, sotva dopadl na svah za krajnicí. Třetí výbuch však rozerval svah těsně vedle něj a odhodil ho dozadu, až se udeřil hlavou o jakýsi pařez. Chvíli se omámeně snažil znovu zaostřit oči.

Ve vzdálenosti sta yardů spatřil zkrvaveného a rozklepaného Van Kieta, jak se škrabe z džípu, který ležel na boku a z jehož zadní části, pokud nebyla zcela utržená, se kouřilo. Van Kiet vytáhl svůj MAC-10 a Nicholas si konečně všiml obrovského muže v maskovacím oděvu, který se vynořil nad zalesněným úbočím kopce. Přes rameno měl zavěšený lehký vrhač protitankových střel LAW-M72, americkou zbraň používanou za války. Nicholase napadlo, že ten člověk musí mít sílu jako pivovarský valach, jestliže ji nosí sám. Měl hranatý obličej, opálený a plný zuřivosti, jemuž dominovaly podivně bledé modré oči. Světlé vlasy měl po vojensku ostříhané nakrátko, ale jinak se v ničem nepodobal žádnému americkému vojákovi, jakého kdy Nicholas viděl. Pohyboval se spíše jako Asiat – tedy všechny jeho pohyby vycházely z oblasti podbříšku. Byl zcela soustředěný a vyzařovala z něj nejen tělesná, ale i duševní síla. Jeho tvář byla důkazem, že válka jej připravila o všechny zbytky lidského cítění. Když zamířil raketometem na Van Kieta, Nicholas pochopil, že má před sebou Rocka, vládce Plovoucího města. Rock se blížil k Van Kietovi.

„Vypadněte odtud!“ zaječel vrchní inspektor. „Zbláznil jste se? Na tohle jsou zákony!“

„Tak tobě to ještě nedošlo, co, ty šikmovokej poldo,“ zařval Rock a běžel dál. „Tady nerozkazuješ ty, ale já.“

Nicholas jej křikem varoval, ale Van Kiet neposlouchal. Vztek ho přemohl. Vystřelil salvu ze svého samopalu, ale ztratil hodně krve a na nejistých nohou nedokázal dobře zamířit.

„Pitomče.“ Rock postupoval dál a Nicholas změnil směr, aby se šikmo dostal přímo k němu. „Kreténe zasraná. Kdyby ses k nám dal, postaral bych se o tebe.“

„Já se nedám koupit,“ hulákal Van Kiet.

„Zato se dáš zabít.“ Rock bez jakéhokoli výrazu ve tváři stiskl spoušť raketometu a Nicholas se vrhl k zemi.

Cosi velkého a žhavého proletělo s hukotem těsně nad zemí a vybuchlo tak blízko u Van Kieta, že jej to vyneslo na padesát stop do vzduchu. Rock se do něj trefil tak přesně, jako by použil odstřelovačskou pušku. Van Kiet, či spíše jeho pozůstatky, dopadly na zem po kouskách.

Rock se pustil mezi krvavým deštěm směrem k Nicholasovi, obešel drobný kráter a znovu nabil svou zbraň.

„Na tohle jsem čekal už hezky dlouho, sajrajte.“

Nicholas používal Tau-tau, aby si vyjasnil mozek a dostal své reakce zpátky do normálu. „Šel jsem po vás.“

Rock zavrčel. „Ještě se uvidí, kdo jde po kom, až si pár dní pobydeš v Plovoucím městě.“ Pokynul raketometem. „Jdeme. A budu jenom rád, když uděláš nějakej podezřelej pohyb.“ Ušklíbl se. „Neuděláš? Možná toho budeš litovat. Takhle tě čeká klec.“

* * *

Ušiba myslel na Akiru Čósu. Seděl ve své velké kanceláři na MITI a naslouchal zvonění telefonů, hrčení faxů zasílaných z celého světa a hučení laserových tiskáren, které množily texty s jeho příkazy a strategiemi, aby se daly rozdat ostatním oddělením a médiím. Právě absolvoval telefonickou konferenci s ministerským předsedou a ministrem stavebnictví, na jejíž obsah se vůbec nepamatoval. Během dvaceti minut měl jít do hlavního sálu, aby zde s Tanakou Ginem vedl svou pravidelnou týdenní tiskovou konferenci. To všechno věděl, protože upíral zrak na svůj elektronický kalendář, který jeho asistentka aktualizovala třikrát denně. Dnes však pro něj všechna tato slova postrádala jakýkoli význam.

Celý život se snažil dělat to, co považoval za správné pro Japonsko. Učil se a většinu svého dětství, stejně jako celé své dospívání, obětoval uctívání kanrjódó, kultu samurajského úředníka. V zájmu své skvělé kariéry se vzdal jakéhokoli smysluplného osobního života. Tak to mělo být: všichni bojovníci žili životem plným sebeovládání a odříkání. Dodnes ani jednou nezapochyboval o tom, zda je to tak správně.

Jakoby v tranzu vstal zpoza svého stolu, přistoupil k dřevěnému sekretáři a nalil si sklenici ledové vody. Když ji vypil, vrátil se ke stolu a posadil s očima upřenýma na skleněné tokijské věže ozářené neóny. Pohled však obracel dovnitř sebe a jeho mysl se toulala daleko odtud.

Co ho vlastně napadlo jako první, když se dověděl o Čósově sebevraždě?

Zemřít tehdy a tak, jak si zvolím sám, má v sobě jistou důstojnost, která není za žádných jiných okolností možná. Být vydán nepříteli na milost a nemilost, ocitnout se v zajetí holé cely, to vše bylo naprosto nemyslitelné.

S neustálou hrozbou rakoviny by se ještě dokázal sžít. Už nyní se smířil s tím, že ji bude nosit až do konce svého života stále s sebou, ve spánku i v bdělém stavu. Vlastně ji začal považovat za jakéhosi zvláštního přítele či spíše návštěvníka z nějaké jiné dimenze bytí. Nemělo smysl protestovat proti něčemu, co se nedalo změnit.

Jenže tohle bylo něco jiného. Tohle byl Tecuo Akinaga. Akinaga, jeho nepřítel, který ho již jednou pokořil a nyní jej hodlal ovládnout navždycky. To bylo nemyslitelné.

Zamrkal a zaostřil oči na obrysy města, v němž prožil celý svůj život. Tokio bylo Japonskem, nebo aspoň duší nového Japonska. Poněkud opožděně si uvědomil, že v tomto ohledu měl Čósa pravdu, stejně jako měl pravdu, když mluvil o Američanech. Vztah mezi Amerikou a Japonskem dospěl, stejně jako vztah mezi rodičem a předčasně vyspělým dítětem, do zcela nového, nepředvídatelného stadia. Jenže stejně jako svazky, které navždy vážou dítě k rodičům, se dal i tento vztah přerušit jen za cenu ohrožení života obou stran.

Cósa dělal správně, když rozvíjel své styky s Američany. Bez ohledu na to, kolik zlé krve se tím vyvolalo a kolik zbraní tím dal do rukou těch, kteří by rádi tyto vztahy ukončili, jejich spojení mělo přetrvat. Japonci potřebovali americkou diplomatickou metodiku a vynalézavost, kdežto Američané potřebovali japonskou pracovní morálku, smysl pro efektivitu a schopnost zdokonalovat a uvádět na trh nové spotřební zboží.

Většinu své dospělosti strávil tím, že se snažil vystrnadit Američany z Japonska, a tyto snahy ho málem stály život. Proč musel Cósa zemřít, aby konečně pochopil pravdu? To byla jen jedna z mnoha nezodpovězených otázek.

Jenže podstatou lidského bytí bylo stále se ptát, bez ohledu na to, zda jsou odpovědi k dispozici.

Obrátil se, zapnul interkom a nechal si zavolat Jukia Hadžiho, svého chráněnce, jemuž dal ve chvíli nouze peníze. Do minuty se mladík objevil u něj v kanceláři. Zastavil se ve dveřích a hluboce se uklonil.

„Pojdte dál a zavřete dveře, Hadži-san.“

„Hai.“

Zatímco Hadži kráčel přes místnost a usedal do stejné kovové židličky, v níž seděl, když přišel řešit své dočasné finanční problémy, Ušiba otevřel zásuvku ve svém psacím stole. Podíval se na zamčenou kovovou skříňku, která v ní byla zabudovaná. Toho dne, kdy lékaři zjistili, že má rakovinu, uložil do skříňky několik věcí, které považoval za potřebné. Tehdy si říkal, že je možná nikdy nepoužije, ba ani skříňku neotevře, ale vědomí, že je má po ruce, mu vždycky přinášelo jistou útěchu.

„Jak šla práce v posledních týdnech, Hadži-san? Bohužel jsem měl tak nabitý rozvrh, že jsem to nemohl sledovat osobně.“

„O všechno je postaráno. Nikde není žádný problém,“ odpověděl Hadži poněkud nervózně. Člověka nevolají na osobní schůzku s Daidžinem každý den. „Samozřejmě, ještě je třeba vyřešit ty otázky ohledně pozemkových fondů, a také čekám na potvrzení dohody o výrobě mikročipů z oddělení pro elektroniku divize pro strojírenství a informatiku. Týká se to pochopitelně i sekce mezinárodního obchodu, takže to není tak docela jednoduché.“

„Ano, ano. Přesně tak.“ Ušiba zesmutněl. Kdysi by jej takový rozhovor naplňoval vzrušením, stejně jako nyní Hadžiho. Teď však měl plnou hlavu jiných věcí, které mu připadaly podstatně důležitější než každodenní chod MITI. „Hlavně, když nemáte žádné potíže.“

„Nemám, Daidžine.“

„Výtečně.“ Ušiba se odmlčel tak dokonale, až se zdálo, že přestal dýchat. Nakonec natáhl ruku a malým mosazným klíčkem odemkl skříňku. Uvnitř leželo pečlivě složené indigové a černé kimono. Zvedl ho. Pod ním ležela dlouhá obřadní dýka wakizaši zasunutá do pochvy.

„Omluvte mne prosím na okamžik, Hadži-san,“ požádal Ušiba a vstal. Když se vrátil ze své soukromé šatny, měl již na sobě kimono.

Hadži poplašeně vyskočil. „Daidžine, ne!“

„Je vaší povinností mi pomoci,“ pronesl Ušiba prostě. „To je kanrjódó.“

Hadžimu přes tvář přelétl výraz strašlivého zármutku, který však rychle zmizel. Sklopil hlavu. „Ano, Daidžine.“

Ušiba došel doprostřed místnosti, kde poklekl a rozložil záhyby svého kimona do přesných, soustředných kruhů. Zpod záhybů vytáhl wakizaši. Pokynul Hadžimu a tiše mu řekl: „Tohle je vaše poslední lekce. Musíte celým srdcem přijmout to, co je třeba udělat.“

„Ano, Daidžine.“ Poklekl vedle Ušiby.

„Musíte to vědět a musíte tomu věřit.“

„Ano, Daidžine.“

Ušiba zavřel oči a připravoval se. Bylo něco ironického na tom, že si nebral život proto, aby se vyhnul ponížení spojenému s posledním stadiem rakoviny, ale proto, aby se vysvobodil z důmyslně nastražené pasti. S jedním se dokázal smířit podstatně lépe než s druhým. Pomyslel na Mikia Okamiho a srdce se mu sevřelo vědomím, že pomohl zavraždit jediného člověka, který je mohl všechny zachránit před strašlivým Akinagou, jehož si hřáli na prsou jako hada.

„Jste připraven?“

„Ano, Daidžine.“

Poslední, na koho pomyslel, byl Tanaka Gin; zmocnil se ho nesmírný zármutek nad tím, že se musí rozloučit. Byli jako dva poutníci na opuštěné horské stezce daleko od domova, kteří pomáhají jeden druhému z čistého lidského soucitu. Pak se jeho mysl zaplnila poezií a prosté obrazy haiku mu napomohly k soustředění. Sotva se takto obklopil krásou, zarazil si wakizaši do podbříšku. Bylo zvláštní, že kromě chvilkové bolesti nic necítil. Pak se mu roztřásly ruce a Hadži se naklonil, aby přeložil své ruce přes Daidžinovy. Hadži pohyboval rty jako při modlitbě. Ke komu se modlí? napadlo Ušibu.

Společně, jako by měli jedinou duši a jeden cíl, provedli druhý, poslední řez.

Ušiby se zmocnil pocit, jako by celé jeho tělo bylo z vody. Slyšel tiché bublání, což mu připomnělo jedno haiku, které si četl poslední noc v domě Tanaky Gina. Tekutina se změnila v páru a Ušiba cítil, jak stoupá z podlahy své kanceláře. Pohlédl dolů a spatřil pobledlého Hadžiho, který s rukama svírajícíma jílec wakizaši podpíral něco, co vypadalo jako vysušená rýžová slupka. Kdo to byl? A co dělal?

Zaplavila jej dojemná krása soumraku, křehkého prvního podzimního dne, zářivého posledního dne kvetoucích třešní, a odplul pryč.

*******

17.

Plovoucí město – Tokio – Virginie

Klec ležela na udusané hlíně v rohu prostranství obklopeného hlavními budovami Plovoucího města. Po pravé straně stála stavba, v níž bydlel Rock s Mickem Leonfortem, vlevo budova s rozsáhlými jadernými laboratořemi, které Rock postavil pro Abramanova, včetně radioaktivní buňky s celou zásobou prvku 114m a místem, kde jako spící zmije odpočíval Plamen.

Klec páchla jako jatka. Udusaná hliněná podlaha byla pokrytá krví a výkaly a v jednom rohu ležela čistě obraná lidská stehenní kost, jako by ji sem položil nějaký dekoratér s morbidním smyslem pro humor.

Když Rock doprovodil Nicholase do klece, zvedl kost a několikrát si s ní plácl do masité dlaně. Kolem klece stálo půl tuctu jeho mužů vyzbrojených ruskými samopaly AK-47. Bylo to mnohem víc, než bylo skutečně třeba, jenže Rock zde pořádal představení, vytyčoval meze a předváděl svou moc. Hrubě a důkladně Nicholase prohledali. Rock ovšem s Nicholasem vstoupil do klece beze zbraně a této ukázky jeho odvahy si každý patřičně všiml.

Cestou do Plovoucího města nedostal Nicholas najíst ani napít. Když ho vedli do Rockova auta, zavázali mu oči a těsně potom ucítil ostrý vpich do lokte. Soustředil a stejně jako v případě V.l. Pavlova, čerpaje z nejhlubších zdrojů Tau-tau, postupně urychlil svůj metabolismus tak, aby chemikálie rozložil dříve, než ho stačily omámit.

„Koukám, že ses už probral ze spaní,“ prohodil Rock přátelským tónem. „Hned s tím něco uděláme.“ Pohlédl na Nicholase s pragmatickým zájmem plastického chirurga. „Zatím by tě mohlo zajímat, že tady strávilo poslední dny svého života dost významnejch lidí. Zajímavý bylo, že každej na naši kúru reagoval jinak. Bejt vědec, asi jsem moh‘ napsat práci o lidským chování za extrémních podmínek.“ Plácl si kostí do dlaně. „Takovej byl můj partner Do Duc.“

„Byl to zabiják.“

Rock se usmál. „Tady jsme všichni zabijáci, Linneare, ty a já, stejně jako Do Duc. Nemysli si, že se od nás můžeš odtrhnout.“

„Jenže Do Duc byl jiný. Vím, jak ho vycvičili vietnamští Nungové; vím, že si vybral jako talisman posvátnou bílou straku, a tenhle boží posel ho předurčil k tragédii. Ale především vím, že se nechal pohnout ženou, do níž se přes všechno prolévání krve a protrpěnou bolest zamiloval. Znal jsem vašeho kamaráda Do Duca mnohem líp, než si myslíte – a nutí mě to, abych začal uvažovat o vás.“

Rock neodpověděl a z jeho nehybného obličeje se nedalo vyčíst nic. „Uvažuj si, jak ti libo,“ pronesl nakonec. „Na tvý uvažování ti seru.“

Natáhl ruku mezi mříže a jeden strážný mu do ní vložil injekční stříkačku. Přistoupil k Nicholasovi a hlavně namířených kalašnikovů ho sledovaly. „Seru ti na myšlení a na intelektuálštinu, tečka.“

S pohledem upřeným do Nicholasových očí zarazil jehlu a stiskl píst. „A seru na tebe.“

Vyšel z klece a zamkl za sebou dvířka. Zvedl svůj raketomet, položil si ho na rameno a zamířil na Nicholase. Odehrával se v něm těžký boj. Nicholas to cítil stejně silně, jako by se čas zhroutil do sebe a oba muži se ocitli zpátky ve válce. Svým způsobem se něco takového skutečně stalo. Pro Rocka jako by se zastavil čas – nechtěl, aby válka někdy skončila. Stala se jeho celým životem, nejen způsobem obživy. Měl mnoho dobrých důvodů, proč zůstal tady, v Jihovýchodní Asii. Nicholas byl ochoten se vsadit, že návrat do Států by byl jeho smrt – nebo ještě něco horšího, živoucí peklo, v němž by byl spoután na rukou i na nohou pravidly, směrnicemi a zákony.

Všechen civilizovaný přístup z něj vypálily defolianty, kobercové nálety a střelba ostřelovačů ve čtyři hodiny ráno. Čišel z něj pach spáleného masa jako parfém z doyenne diplomatického sboru. Stal se natolik součástí jeho osobnosti, že se jej nikdy nemohl zbavit – a ani by nechtěl. Nevěděl by, jak bez něj žít. Tady, uprostřed Vietnamu, si vystavěl svůj vlastní svět – Plovoucí město – a jediná věc, která by jej mohla zničit, by byla, kdyby o něj měl přijít.

V Nicholasovi se opět rozlilo silné narkotikum. Znovu zopakoval postup, který použil již na cestě, aby drogu rychleji rozložil. Byl to na jeho orgány velký nápor, ale s tím se nedalo nic dělat. Noc se blížila rychle, jak je ve tropech zvykem. Bzučel hmyz, ve větvích stromů prozpěvovali ptáci a ve tmě za kmitání světel baterek a žárovek napájených z generátorů se občas ozvalo zavrčení šelmy hledající kořist. Od ohnišť se táhla vůně jídla, což byl zřejmě Rockův úmysl.

Nicholas ležel na špinavé podlaze klece a přimhouřenýma očima sledoval čtyři strážné s kalašnikovy; začal zkoumat své možnosti, propočítávat směry pohybu a shromažďovat vnitřní sílu z kokora, srdce Tau-tau.

„Jste ještě tady?“ ozval se zblízka něčí hlas. „Ne, to nic, nehýbejte se. Počítám, že máte být v rauši. Aspoň Rock si to myslí. Jenže on je o něco sebejistější než já. Od té doby, co ho Do Duc zasvětil do kultu Messulethů, Rock se považuje za supermana. Vy a já víme, že nic takového není. Nemá tu nesmírnou duševní sebekázeň, jakou měl Do Duc. A vy jste ostatně Do Duca zabil. Obdivuhodné.“

Nicholas slyšel, jak si někdo vedle klece sedá na zem.

„Byl jsem na vás hodně zvědavý. Tolik jsem toho o vás slyšel. Samozřejmě, vím toho o Tau-tau mnohem víc než Rock. Jenže on je přece jen trochu omezenější než já. Věděl jsem třeba, že ta droga, co vám píchl, nebude k ničemu. Mohl to klidně být kyanid a vy byste si tady stejně spokojeně oddechoval, nemám pravdu? To je to zrychlení metabolismu, co umíte. Parádní číslo. Kdejaký doktor ze Západu by z toho šel do kolen.“ Ozvalo se krátké zasmání. „Jo, to bych tedy rád viděl.“

Nastalo ticho, rušené jen švitořením ptáků a pokřikováním opic.

„Pročpak vlastně – aha, už to mám. Byl jsem si jist, že byste se na mě rád podíval.“

Nicholas spatřil muže s hezkým obličejem, jemuž vévodil výrazný nos a jasné šedé oči, v nichž bylo něco dravčího. Prokvetlé vlasy měl dlouhé a nosil pečlivě zastřiženou bradku. Byla to tvář rozeného velitele, člověka, který choval radikální filozofické názory a jehož pohled na svět byl stejně neotřesitelný jako obrazoborecký. Nicholas okamžitě poznal, že tenhle člověk má rád slova, a tudíž by mohl být ukázněným a přesvědčivým řečníkem. Během svého mnohaletého pobytu ve vietnamských kopcích se možná změnil, utvrdil se ve své filozofii a možná ji i rozvinul. Mohl to být jenom jeden jediný muž: Mick Leonforte.

„Hodnotíte nebezpečí, co? Myslím, že cítím, jak to vaše Tau-tau pracuje, jak vysíláte své ki, ale možná je to všechno jen autohypnóza.“

Mick si vytáhl doutník, ukousl konec a zapálil si. Než pokračoval, chvíli pozoroval modravý dým. „O hypnóze něco vím. Přesněji řečeno o masové hypnóze. Tomu umění se svým způsobem učí všichni filozofové. A víte proč? Protože filozof bez žáků není ničím, a stejně jako v případě náboženství, čím víc jich je, tím lépe. A opět, stejně jako v náboženství, filozofie je revoluce. A přesně to jsem já. Revolucionář.“ Vyfoukl kouř. „V revolucionářích byste se měl vyznat. Jeden z nich vás vychoval.“

Usmál se laskavě jako hodný strýček, který ukládá svého malého synovce do postýlky. „Hodně jsem se zabýval vaším otcem. Tady v tom zapadákově to rozhodně nebylo snadné. Plukovník byl navíc ten největší tajnůstkář, na jakého jsem kdy narazil. Dokonce ještě větší než můj otec, který měnil totožnost tak často, že jsem si nakonec říkal, jestli si vůbec pamatuje, kdo doopravdy je.“

Pokrčil rameny. „Ovšem, tajnůstkářství je to jediné, v čem si byli Johnny Leonforte a plukovník Linnear podobní. Jinak to byli naprosto rozdílní lidé.

Možná se vám tomu nebude chtít věřit, ale já jsem vašeho otce hluboce obdivoval. Skoro lituji, že nejsem sám jeho příbuzný. Takový skvělý mozek! Víceméně sám, bez cizí pomoci, vydupal ze země MITI. Aha, vidím, že tohle jste nevěděl. Váš otec přímo nenáviděl MCI, staré ministerstvo obchodu a průmyslu, protože fungovalo jako útočiště pro spoustu válečných zločinců. Mělo téměř absolutní vládu nad válečnou ekonomikou a vojskem. A tak váš otec dostal geniální nápad spojit MCI s Obchodní komorou, kterou dobře znal, protože její anglicky mluvící zaměstnanci komunikovali přímo s SCAP. Obchodní komora byla původně ministerstvem, které mělo na starost dovoz a vývoz ve vztahu s SCAP – tedy s Amerikou. Jenže váš otec si uvědomil, že tahle komora má pod palcem Fond zahraničního obchodu, který převáděl americkou finanční pomoc společně s příjmy z vývozu na jeden společný účet.

Váš předvídavý a revolučně smýšlející otec už v roce 1948 pochopil, že jediným způsobem, jakým může Japonsko přežít, je mezinárodní obchod. A tak společně s několika Japonci vytvořil ministerstvo mezinárodního obchodu a průmyslu. Odstartoval tak Japonsko na nové cestě hospodářského rozvoje a zároveň odstraňoval všechny nepřátele nového pořádku, který si vysnil. Jediným geniálním činem tak uvedl do pohybu bezpočet událostí, které mají svůj význam ještě dnes.“

Mick se nadechl a nepřirozeně dlouhou dobu v sobě podržel kouř. „A nyní se synové těch dvou scházejí za okolností, které lze popsat jedině jako nešťastné. Na tom mi však nezáleží. Mým cílem je nemilosrdně rozebrat minulost a z jejích součástí vybudovat obraz budoucnosti. Rozumíte? Pochybuji. Rock to nechápe, a přitom není žádný hlupák. Přišel sem už před mnoha desítkami let. To, že jsem ho vzal do party, byl chytrý tah.“ Zadíval se na žhnoucí špičku doutníku. „Jenže všechny svazky se postupem času rozpadnou, říše se hroutí a budoucnost čeká. Rock je jako většina lidí, žije v přítomnosti, protože se v ní cítí dobře, i když mu připadá jen jako sen nebo vzpomínka, odlesk skvělé minulosti, do níž se ponořil.“

Mick náhle vstal. „Nu, aspoň pro mne byl tenhle rozhovor potěšením. Musíme si to někdy zopakovat.“ Oklepl popel a se smíchem se vydal napříč přes otevřené prostranství.

Nicholas se za ním díval, dokud nezmizel ve dveřích jedné z budov. Ležel na zemi, soustředil se a rozmýšlel odpovědi na několik otázek. Proč za ním Mick přišel? Aby se chvástal? To nebylo pravděpodobné. Mick takový nebyl; něco takového by spíše odpovídalo Rockovi. Možná říkal pravdu – dohnala jej k tomu zvědavost. Jenže to nestačilo. Kromě toho svého žvanění o filozofii, rozebírání minulosti a udivujícího odhalení plukovníkovy úlohy při zakládání MITI se Mick zmínil o tom, že si s Rockem přestává rozumět. Mick byl připraven ke změnám. Říše se hroutí.

V ohradě zarachotila nákladní auta a jejich reflektory rozřízly temnotu. Nicholas opatrně otočil hlavu. Muži začali nakládat vybavení uložené do beden nebo zabalené v plachtách.

Plamen byl připraven k odjezdu. A stejně tak Mick Leonforte.

Jediným geniálním činem tak uvedl do pohybu bezpočet událostí, které mají svůj význam ještě dnes. Co tím Mick myslel? Zřejmě tím chtěl naznačit nějaký rozsáhlý plán, který probíhal od té doby až dodnes. Bylo něco takového vůbec možné, nebo se Mick prostě pomátl? Mick s Rockem nashromáždili nepředstavitelné jmění tím, že ovládli obchod se zbraněmi a s drogami. Měli výhodu proti všem konkurentům, z nichž ostatně většina dávno odpadla – buďto neobstáli na trhu, nebo před Rockovým raketometem. Prostřednictvím Dedala byli napojeni na americkou vládu a přes Godaišu na Japonsko. Mick nyní naznačil, že hodlá jít dál. Kam? Co mohlo být lepší než to, co už měli? Nicholas věděl, že to bude muset zjistit, ještě než z Plovoucího města odejde.

Zkontroloval postavení stráží. Potom zavřel oči, spustil se dolů a dotkl se kokora. Začal s vyzváněním, s bušením na blánu kokora, jímž chtěl vyvolat sílu Tau-tau.

Vůbec poprvé ucítil rozdvojení uvnitř sebe. Akšara a Kšira proudily jako dvě řeky: jedna světlá, druhá temná a děsivá, které se kroutily a prolínaly.

Ta teorie o sjednocení je jen mýtus, ujistil ho Tači tehdy večer v Jošinu. Nenech se jí zmást. Šuken skutečně existuje a korjóku je cestou k němu, ale Šuken zajišťuje jen to, že obě cesty, světla i tmy, mohou existovat odděleně v rámci jedné mysli.

Nicholas se pokoušel je rozdělit na dva samostatné proudy, ale bez korjóku je dokázal udržet vedle sebe jen na několik vteřin. Navíc to vyžadovalo tolik duševní energie, že toho brzy nechal. Přesto však poprvé zahlédl Šuken zevnitř a tento pohled mu odhalil mnohé. Především potvrzoval, že je stále ještě narušený – jeho tandžianský výcvik byl ďábelsky sabotován. Poté, co se v Tačiho společnosti dostal tak blízko k Šukenu, pochopil, jak je pro něj důležité tyto dvě cesty Tau-tau v mysli oddělit. Bez Šukenu by Kšira postupem času získala vládu nad Akšarou a temnota zla by jej pohltila tak, jako pohltila Kansacua, jeho tandžianského učitele.

Zůstal ležel schoulený na zemi a v duchu si představoval, kde stojí jeho strážci. V nose jej stále šimral zápach Mickova doutníku, dusivý a silný – dokonce příliš silný na to, aby…

Opatrně pootočil hlavu a spatřil na zemi těsně vedle klece nedopalek, jehož konec stále ještě rudě žhnul.

* * *

… jaká je situace. Patříte mi, Daidžine, a věřte mi, že hodlám všech vašich styků a vlivu využít do poslední kapky. Za třicet hodin bude Mikio Okami mrtev a moje vítězství bude úplné. Vy budete moje věrná pravice. Já budu dávat příkazy a vy je budete plnit, a to jak v mezinárodním obchodě na MITI, tak v Godaišu. Je vám to jasné, Daidžine?

Ano.

Tanaka Gin sledoval mladíka jménem Jukio Hadži, který právě tiskl tlačítko Stop na přenosném kazetovém magnetofonu. Prokurátor se na dlouhou dobu odmlčel. V paměti se mu stále odvíjel okamžik, kdy po naléhavém telefonátu vstoupil do Ušibovy rohové kanceláře na MITI. Venku ustala všechna práce a všichni stáli v pozoru u svých stolů nebo na chodbách jako sochy. Znovu viděl Ušibovo tělo zhroucené na podlaze. Nad ním stál Jukio Hadži a Tanaka Gin mu hned zkraje zavelel: „Sedněte!“, jako by oslovoval poslušného psa. Pak se otočil, zavřel dveře kanceláře a zavolal do svého úřadu. Brzy se na místo dostaví policie a poruší klid a mír, jehož Ušiba konečně dosáhl.

„Co se tady stalo?“ zeptal se tiše.

Vyslechl Hadžiho vyprávění. Potom přistoupil k oknu, zadíval se na město a prohodil jakoby sám pro sebe: „Proč si sáhl na život?“

„Myslím, že to vím,“ ozval se Hadži a začal přehrávat pásek.

„Jak jste k té nahrávce přišel?“ zajímal se Tanaka Gin. „Požádal vás Daidžin, abyste mi ji po jeho smrti předal?“

„Ne. Daidžin o její existenci neměl ani tušení. Měl jsem –“

Tanaka Gin pochopil a zarazil ho gestem ruky. „To, co se chystáte říct, by vás mohlo dostat do problémů. Mohl byste ztratit místo, kariéru, všechno.“

Hadži však zavrtěl hlavou. „Daidžin byl můj učitel, prokurátore. Naučil mne, že záleží jenom na kanrjódó.“

Tanaka Gin, který se začal na mladíka dívat v poněkud jiném světle, krátce přikývl. „Dobrá. Pokračujte.“

„Před několika měsíci se se mnou spojil jeden člověk, který pracuje pro Tecua Akinagu. Víte, prokurátore, mám problém s hazardem. Hraji na burze a v poslední době jsem měl těžké ztráty. Musel jsem se zbavit papírů, které jsem koupil na dluh. Chápete.“

„Potřeboval jste víc peněz, než kolik jste si vydělával na MITI.“

Hadži přikývl. Seděl vzpřímeně, se vztyčenou hlavou. Tanaka Gin ho chápal. Za jiných okolností by mu takové přiznání přineslo pouze ponížení, ale nyní se jeho bolest přetavila v sebeobětování. Tanaka Gin musel obdivovat jeho vyvinutý smysl pro čest.

„Akinaga se nějak dověděl o mých těžkostech a já byl dostatečně bláhový, abych jeho peníze přijal. Vyrovnal jsem dluhy a začal si hledat nějaké noční zaměstnání, abych mu mohl peníze splatit. Tehdy jsem pochopil, co jsem byl za hlupáka. Akinaga mne navštívil osobně. Nechtěl vrátit peníze. Místo toho chtěl, abych mu hlásil všechno, co Daidžin udělá. Chtěl, abych mu dělal špióna.“

„Řekl jste mi, že Ušiba byl váš učitel. Bez jeho přičinění byste na MITI nebyl.“

„Ano.“

„Takže Akinaga vás dostal do velmi nepříjemné situace.“

„To mne hned také napadlo. Celou noc jsem nemohl usnout a nevěděl jsem, co mám dělat. Pak mi došlo něco velmi zvláštního. Proč by Akinaga požadoval informace o Daidžinovi, kdyby mezi nimi neexistovalo nějaké spojení? A jestliže nějaké spojení skutečně existovalo, jakou ohavnost mohl mít Akinaga za lubem, když chtěl, abych Ušibu-sana špehoval? Tak jsem se upsal dáblu a přistoupil na Akinagův způsob splácení.“

Ve stejném okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře. Tanaka Gin vyštěkl rozkaz a do místnosti vstoupili dva detektivové v civilu. Tanaka Gin jim ukázal průkaz, stručně jim vyložil, co se stalo, a vystrkal Hadžiho z kanceláře s tím, že jde o důležitého svědka v probíhajícím vyšetřování Jošinoriho činnosti. Sotva vyšli ven, strčil si do kapsy magnetofon s kazetou, na níž Hadži zachytil poslední rozmluvu mezi Ušibou a Akinagou.

Venku na ulici se Tanaka Gin zeptal: „Víte něco o Plovoucím městě nebo o Plameni?“

„Ne. Ta část rozhovoru je pro mě záhadou.“

„Akinaga hovořil o zavraždění Mikia Okamiho. O tom také nic nevíte?“

„Ne, pane.“

Bylo jasné, že mladík mluví pravdu. „Proč jste se dal do spolku s Akinagou?“

„Abych pomohl Daidžinovi, přirozeně. Myslel jsem si, že pokud zjistím, co má Akinaga v úmyslu, mohl bych Daidžina varovat.“

Tanaka Gin vytáhl z přístroje kazetu. „Chtěl po vás Akinaga, abyste se zúčastnil i jiných setkání s Ušiba-sanem?“

„Ne. Tohle bylo poprvé. Zřejmě z toho měl nějaké perverzní potěšení. Nechápal jsem proč, dokud jsem se nedověděl, jak měl Daidžina v hrsti.“

Tanaka Gin chápal, že toto byl důvod, proč si Ušiba vzal život. O rakovinu nešlo. Ta ustupovala a Ušiba se s ní stejně v duchu vyrovnal. Z jejich rozhovorů věděl, že Ušiba si hodlal vybrat sám, jakým způsobem zemře. Nesnesl pocit uvěznění, který v něm Akinaga vzbudil.

„Ještě jednu věc,“ ozval se Tanaka Gin nyní. „Říká vám něco název Godaišu?“

„Ne.“

Tanaka Gin přikývl. „Odvedl jste dobrou práci, Hadži-san. Váš Daidžin by na vás byl hrdý. Ale pokud mám Akinagu zadržet a obvinit, nemohu vás nijak chránit. Všechno, co jste mi říkal, vyjde najevo, a možná ještě víc. Vaše kariéra na MITI skončila.“

Hadži se lehce uklonil. „Děkuji vám za vaše vlídná slova, prokurátore. V příštích dnech je budu mít stále na paměti.“

* * *

„Takže jste agentka Mikia Okamiho skrytá hluboko uvnitř Dedalovy organizace,“ pronesl Croaker. Vycítil, že se na něj Vesper usmívá. „Detektiv zapracoval.“

„Původně jsem si myslel, že je to naopak.“

„Bylo dobře, že jste se zmýlil. Dedalus mě poslal sem do Knife River, abych zjistila, co máte za lubem. Jenom mě zapomněl informovat, že se sem rozjede osobně.“

„Tím pádem jste podstoupila obrovské riziko. Jakmile Dedalus zjistí, že jste mi pomohla, přijdete o krytí.“

„Napřed se musíme dostat odtud. Po pravdě řečeno jsme to měli spočítané, jakmile jste se začal vyptávat senátora na Sermana, abyste se dostal do DARPA. Rozhodl se, že tady na vás nalíčí past, a já věděla, že vás se Sermanem musím dostat ven. Kdyby se tady doktor dostal Dedalovi do rukou, stejně by na mě všechno prasklo.“

Stále ještě se krčili v temném úkrytu uvnitř složitého komplexu laboratoří. Ze skladiště se už nějakou dobu neozývalo vůbec nic. Serman se začal klepat. Tohle nebyla jeho parketa a byl zcela jasně vyděšený, i když se snažil ze všech sil, aby se nezhroutil úplně.

Croaker se odtáhl kousek od schouleného vědce a Vesper, která vytušila jeho úmysl, jej následovala. „Okami je ve velkém nebezpečí,“ pronesl. „Caesare Leonforte podle mě ví, že je Okami v Londýně. Když jsem vás sledoval, měl jsem v patách jednoho z jeho lidí. Postaral jsem se o něj, ale pak mě málem zabili a já mám podezření, že v tom měl prsty Leonforte.“

Vespeřin hlas o poznání znejistěl. „Proboha, jestli máte pravdu, obávám se, že Okami přijde o život společně se spoustou obyvatel Londýna, pokud se vašemu parťákovi Nicholasovi Linnearovi nepodaří zadržet Plamen v Plovoucím městě.“

„Musíme odtud vypadnout a vrátit se do Londýna, jak nejrychleji to půjde.“

„To nám Dedalus nikdy nedovolí.“

„K čertu s Dedalem.“ Serman dělal Croakerovi starosti. Vůbec se mu nelíbil neklid, který se vědce zmocňoval. „Musíme Nicholasovi krýt záda, ať to stojí, co to stojí. Jestliže se mu nepodaří zarazit Plamen ve Vietnamu, budeme to muset udělat my v Londýně.“

„To jistě, ale přitom musíme být hodně opatrní. Nezapomínejte, že se tudy před námi vydala už spousta lidí, ale ven se nedostali.“

„O čem to sakra mluvíte? Nám se to taky nepovede.“

„Hlavu vzhůru, doktore,“ zašeptal Croaker. Obrátil se k Vesper. „Co jste měla na mysli, když jste říkala, že nám Dedalus nedovolí dostat se do Londýna?“

„Dedalus, Caesare Leonforte a ojabun Jakuzy Tecuo Akinaga chtějí Okamiho smrt a každý pro to má svoje důvody. Už vím, že Akinaga se chce stát Kaišóem, Caesare si myslí, že po vraždě Okamiho přestanou přicházet informace ze sítě Nišiki a Goldoniové přijdou o hlavní zdroj své moci, a Dedalus má nejspíš na svědomí pár nepěkných věcí, na které nechce, aby se přišlo.“

„Chcete říct, že jsou ve spojení s Plovoucím městem a s Plamenem, protože jsou členy Godaišu.“

Vesper přikývla: „To je skutečně společný jmenovatel.“

„Takže k tomuhle Okami směřoval. Chtěl donutit své protivníky, aby se odkryli.“

„Ano. Předpokládal, že Plovoucí město a Plamen budou představovat dost velký magnet a že jejich hrabivost je společně s jejich nepřátelstvím přinutí, aby proti němu podnikli nějaký zbrklý tah. Teď jsou všichni poznamenaní.“

Croaker se nemohl než obdivovat odvaze a dalekosáhlosti tohoto plánu. „Ale to, jak ze sebe sám dělá terč –“

„Byl to jediný způsob, jak je donutit, aby vylezli na světlo.“

„Jenže Goldoni kvůli tomu přišel o život. Z Kaišóovy strany to byla nesmírně riskantní sázka.“

Vesper zavrtěla hlavou. „Myslím, že si všechno dobře propočítal. Bylo naprosto nezbytné, abychom zjistili, kdo z rady se snažil podkopávat Kaišóovu autoritu. Šlo o hodně – a Dominic Goldoni to věděl, když společně s Okamim tenhle plán formulovali.“

Croaker proti tomu nemohl nic namítnout. Odplazil se na místo, kde se krčil Serman, a než se vrátil, chvíli s ním tiše rozmlouval.

„Je v pořádku?“ zajímala se Vesper. „Vypadá, jako by se pomátl strachy.“

„Něco na ten způsob. Ale zvládne to.“ Croaker ztišil hlas a vrátil se k původnímu tématu. „Jedna věc mi pořád nejde na rozum. Jak mohl Okami, Japonec, znát všechny ty informace, které se předávají sítí Nišiki?“

„Dobrá otázka. Všechnu tu špínu mu někdo posílá.“

Croaker se zatvářil vyjeveně. „Takže Okami není zdrojem zpráv pro Nišiki.“

„I když si to Caesare a všichni ostatní myslí, není tomu tak. Určitě má však známé, kteří mu – a jeho prostřednictvím Goldoniům – předávají všechny tyhle důležité informace.“

Po čtyřech zamířili do nitra temné šachty. Croaker po očku sledoval Sermana, který byl stále zjevně otupělý strachy. Uvažoval, co si asi vědec myslí o jejich rozhovoru. Možná je dokonce ani neposlouchal.

Vzduch byl čistý, třebaže ne čerstvý, a slyšeli hukot větráků klimatizace. Vesper zamířila ke zvuku a Croaker pochopil její úmysl. Větráky vyháněly vzduch z laboratoří, a aby to bylo možné, musely se nacházet vně budovy. Dostali ti lidé na útěku stejný nápad? A pokud ano, co jim zabránilo, aby se k větracím otvorům dostali?

„Co jste měla v plánu tady?“ zeptal se.

„Náhodou jsem narazila na jednu Abramanovovu rádiovou zprávu pro Sermana. Trochu jsem se v tom porýpala a zjistila, na čem oba vědci pracují. Hlásila jsem to Okamimu. Tou dobou už věděl, že Abramanov je v Plovoucím městě, a začal se nesmírně zajímat o ten izotop uranu, který Abramanov vytvořil. Osud si pěkně zahrál, když ho vehnal do rukou Rocka a Micka Leonforteho, a Okami pochopil, že musí udělat všechno, co je v jeho silách, aby z prvku 114m nevytvořili zbraň. Pak jsme je měli pod neustálým dohledem.

Ovšem až do chvíle, kdy tady Serman nedodal svou závěrečnou zprávu.“ Obrátila se k vědci. „Co vás k tomu vedlo?“

„Jakmile jsem zjistil, že sám nedovedu prvek 114m připravit, pochopil jsem, že jsem vlastně dostal jenom odklad.“ Serman pohlédl na Vesper. „Bylo mi jasné, že nepotrvá dlouho a vaši lidé, kteří četli mé zprávy, mne požádají, abych udělal něco podobného. I kdyby to nebyl 114m, mohl by to být 115, 116 nebo 117, dokud bych nenašel stabilní izotop uranu, který by představoval stejně čistý štěpný materiál jako 114m. S ničím takovým nechci mít nic společného, protože destruktivní možnosti takového prvku jsou příliš lákavé na to, aby na ně lidstvo zapomnělo.“

Croaker si všiml, že se Vespeřiny oči ve tmě lesknou. Nikdo z nich nedokázal Sermanovi odporovat. Postupovali dál šachtou a hluk ventilátorů sílil. Nakonec se šachta rozdělila na dvě.

„Kudy?“ zeptal se Croaker.

Vesper chvíli naslouchala a pak zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Doleva,“ ozval se Serman.

„Jste si jistý, doktore?“ pozastavila se Vesper.

„Znám tuhle laboratoř líp než vy, děvenko.“

Vydali se tedy levým ramenem šachty. Cesta se zužovala a vzduch se silně oteploval. Aby mohli postupovat, museli se natočit bokem po směru šachty.

„Jestli se ta šachta zúží ještě víc,“ pronesl Croaker, „budeme se muset vrátit.“

„To nemůžeme,“ přerušil ho Serman. „Tohle je jediná cesta.“

Vesper, která šla první, se zastavila. „Podívejte se.“

Croaker jí pohlédl přes rameno. Z něčeho, co vypadalo jako škvíra uprostřed tunelu, vyzařoval obdélníkový paprsek světla, za nímž se chodba táhla dál do tmy.

„Myslím, že ta mezera je moc široká. Nedostaneme se přes ní,“ mínila Vesper.

Croaker zavrtěl hlavou. „Myslím, že se přes ni natáhnu.“

„Ani to nebudete muset zkoušet,“ ujistil ho zezadu Serman. „Musíme dolů.“

„Cože?“ Croaker se otočil.

Vesper se podívala na Sermana. „Ventilátory slyším přímo před námi.“

Doktor přikývl. „To proto, že v tom směru skutečně je několik ventilátorů, ale k těm bychom se neměli ani přibližovat. Odvětrávají radioaktivní buňky, kde se používá plutonium a izotopy uranu. Ty větráky směrují toxický vzduch do vodních komor. Sotva bychom vdechli nějaké radioaktivní částice, během několika minut by nám bylo tak zle, že bychom se už nikam nedostali. A do pár hodin by bylo po nás.“

Vesper a Croaker si ve světle stoupajícím ze svislé šachty vyměnili pohledy. Vesper se podívala přes okraj propasti a pravila: „Dolů je to pořádný kus. Ani nevidím na konec.“ Obrátila se k Sermanovi. „Jste si tím jistý?“

„Vím jenom, že nemůžeme nikam jinam, než dolů,“ prohlásil Serman, ale když se podíval přes okraj, zatvářil se pochybovačně. „Možná proto se odtud pokusné subjekty nikdy nedostaly.“

„Na tom nesejde. Nemáme na vybranou,“ rozhodl Croaker a Vesper mlčky přikývla.

* * *

Hlavním problémem byla vlhkost. Nacházel se v tropech a přestože byla zima, šaty měl celé provlhlé.

Nechtěly hořet, což vyžadovalo radikální přehodnocení situace. Původně počítal s tím, že si zapálí šaty oharkem doutníku, který tu Mick odhodil. Tím by přivolal stráže, které by ho musely vytáhnout z klece – a nic víc nepotřeboval.

Věděl, co musí udělat, to jistě, ale něco v hloubi jeho duše se bouřilo. Ta představa mu nebyla nijak příjemná a Nicholas musel nejdříve ze všeho potlačit svůj odpor. Nechal si v hlavě znít dunění kokora. Doufal, že to bude stačit. Musel své myšlenky odvést od bolesti i od strachu. Navíc jej rozptylovala Kšira, temná strana Tau-tau, která stále těsněji ovíjela svými chapadly jeho výcvik v Akšaře.

V rohu klece, kde ležely srovnané lidské kosti, se válely vysušené výkaly. Přidřepl a zatímco močil, uchopil suchou hmotu a rozmazal si ji po pravé paži, rameni a pravé straně hrudi. Potom vstal, přitiskl si doutnající oharek k předloktí a sledoval, jak se vysušené výkaly rozhořívají a jak plameny prskají a tančí po jeho paži.

Začal hořet.

Odhodil nedopalek a pronikavě vykřikl. Stráže, které si všimly hned prvních plamínků, byly už na cestě. Jeden hlídač odemkl klec, zatímco druhý vstoupil dovnitř, aby Nicholase vytáhl ven.

Nicholas, ponořený hluboko do Tau-tau, cítil žár, ale nikoli bolest. Zpočátku hořely jenom výkaly, ale pak mu chytily chlupy a nakonec se začala kroutit a praskat pokožka.

Hlídače, který vstoupil do klece, udeřil loktem do solární pleteně a planoucí ruku vrazil do tváře muži, který odemkl dveře.

První strážný se na něj vrhl zezadu. Nicholas se otočil, uchopil levačkou mužovo pravé zápěstí, dokončil obrat a stáhl hlídačův trup dolů. Ohnul koleno a následoval padajícího muže ve směru útoku, přičemž využil setrvačnosti strážného a překroutil mu zápěstí v irimi. Kost zapraštěla a hlídač se zhroutil.

Druhý strážný, který dlaní zamačkával plamínky, které mu vyskočily na šatech, vytáhl zbraň. Nicholas jej ztvrdlou hranou ruky udeřil na místo, kde se na straně zápěstí stýkají nervy. Hlídač upustil zbraň a Nicholas mu vrazil spodní hranu dlaně pod bradu, čímž mu rozdrtil prstenčitou chrupavku. Muž se bez dechu svalil na zem.

To vše se odehrálo v rozmezí jednoho srdečního tepu. Zbylí dva strážci stále ještě utíkali směrem ke kleci, ale ještě nepřekonali šok z podívané na své dva padlé druhy.

Třetí strážný namířil na Nicholase samopal, ale nebyl vůbec připraven na to, že by se jeho terč mohl vrhnout přímo na něj. Prst mu ztuhl na spoušti, čehož Nicholas využil k tomu, aby se mu dostal k tělu, otočil se a zlomil hlídačovi žebra jediným úderem.

Čtvrtý hlídač zpanikařil a spustil palbu rychlými, nepravidelnými dávkami. Nicholas uchopil strážného se zlomenými žebry a použil ho jako štít, který vrhl do cesty střelám, zatímco se sám skrčil a překulil se stranou.

Střelba pokračovala, dokud si čtvrtý hlídač neuvědomil, že pálí do svého druha ve zbrani, a zvedl hlaveň AK-47 vzhůru. V tom okamžiku jej zasáhla Nicholasova noha do kolene a přerazila mu čéšku. Upadl právě ve chvíli, kdy jej Nicholas udeřil do klíční kosti s takovou silou, až hlídači zacvakaly zuby.

Nicholas popadl samopal a rozběhl se přes prostranství, přičemž si strhával z paže hořící výkaly. Oheň se mu z větší části podařilo uhasit už tím, jak se válel po udusané zemi, ale přesto dále vědomě otupoval svá čidla bolesti a snažil se nevdechovat pach své vlastní spálené kůže.

Zatímco kličkoval po otevřené ploše, snažil se přijít na to, jaký důvod měl Mick Leonforte k tomu, aby mu ponechal zapálený doutník na dosah ruky. Velmi pochyboval o tom, že by se tak stalo náhodou. Pokud Mick chtěl, aby uprchl, proč vlastně? Přepadlo ho jisté tušení.

Přímo před ním nastal zmatek. Střelba ze samopalů neprošla bez povšimnutí a nyní se k němu řítila celá rota mužů, kteří předtím nakládali kamiony. Nicholas se uhnul za roh doškové kůlny, zamířil na poslední nákladní vůz v řadě – ten, který mu stál nejblíže – a strefil se do palivové nádrže.

Výbuch otřásl celou osadou a rozptýlil strážné, které přímo nezasáhl. Nicholas vyrazil ze svého úkrytu a rozběhl se ke dveřím, v nichž viděl mizet Micka. Když k nim doběhl, vzduch se ještě otřásal ozvěnou výbuchu a vzdálené budovy stály zahalené v černém, mastném dýmu.

Čekal, že v domě najde kanceláře nebo ubytovny mužstva, ale místo toho se ocitl v proskleném předpokoji něčeho, co vyhlíželo jako řada klimatizovaných laboratoří. Seběhl po hrubém betonovém schodišti a prošel dvojicí kovových dveří. Ovzduší se značně změnilo. Bylo zde zřetelně chladněji. Všechna vlhkost ze vzduchu vymizela a Nicholas pochopil, že dýchá recyklovaný vzduch.

Stále ještě hluboko uvnitř Tau-tau, začal si vybavovat slovo od slova, co jim zběhlý vědec Niigata vypověděl o komplexu laboratoří. V hlavě si vytvořil úplný přehled o rozmístění důležitých místností a vydal se přímo k Abramanovově laboratoři.

Zpoza rohu vyběhli dva muži s krátkými samopaly. Nicholas, který vycítil vibrace jejich psychiky, zamířil přímo k nim. Vykopl a zasáhl jednoho z nich do rozkroku. Do druhého narazil. Samopal spustil a pokropil je sprškou betonu a jisker. Světla v chodbě se zablikáním zhasla. Muž zvedl zbraň, aby udeřil Nicholase pažbou do hlavy. Nicholas zdvihl paži, uchopil samopal a stáhl jej směrem dolů ve směru, jaký hlídač zamýšlel. Současně s tím uhnul trupem, aniž by se zdálo, že se pohnul. Když byl samopal na úrovni jeho pasu, zarazil muži pod levý loket spodní hranu své druhé ruky a trhl s ní vzhůru. Muž ztratil rovnováhu, přepadl dopředu a Nicholas jej udeřil do průdušnice.

Pokračoval dál. Věděl, že do Abramanovovy laboratoře už není daleko. Narazil na ocelové dveře a opřel se o ně ramenem. Dveře se rozletěly a Nicholas se vřítil dovnitř.

V místnosti našel Abramanova. Muž klečel na zemi a Nicholasovi stačil jediný dotek kupředu vyslaného ducha, aby poznal, že přišel pozdě. Poklekl vedle raněného Rusa. Vědec dostal zásah do břicha; Rock pro něj zvolil nadmíru bolestivou smrt.

„Abramanove.“ Nicholas zahalil Rusa do Tau-tau. Když už mu nemohl zachránit život, alespoň mohl zajistit, aby jeho poslední okamžiky byly aspoň trochu snesitelné.

Rus zalapal po dechu, snad proto, že oslepující bolest polevila. Pohlédl na Nicholase vlhkýma očima.

„Kdo…“

„Kde je Plamen?“

„Rock… Rock si ho odnesl…“ Rus celý zesinal ztrátou krve. Nicholas cítil, jak z něj vyprchává život, a potlačil čidla bolesti, jak jen mohl. I když se nedostal přímo do Abramanovovy mysli, přiblížil se jí natolik, že cítil blížící se smrt. I Tau-tau mělo své meze.

„Kde je Rock?“

„Venku… za hradbou.“ Abramanovovi vytryskly slzy a nozdry se mu rozšířily. Plíce se mu zalévaly kapalinou. „Nebezpečí… nevíte… není jenom…“

Nicholas v duchu slyšel tlukot, jakoby od andělských křídel. Pak se mu Abramanov skácel do náruče.

*******

18.

Tokio – Virginie – Plovoucí město

Každý pátek přesně v šest hodin večer chodil Tecuo Akinaga do veřejných lázní o-furó, které před několika desítkami let vystavěl jeho otec. Přitom jej doprovázel více než tucet ozbrojených mužů, kteří o-furó prošli s mravenčí pečlivostí ještě předtím, než do něj ojabun vůbec vkročil.

Akinaga byl na otcovo o-furó právem hrdý. Sám ovšem nebyl náchylný k takovým velkomyslným gestům pro veřejné blaho. Zcela postrádal onen nepříjemný povahový rys svého otce, jímž byla touha po lásce a obdivu. Akinaga se těšil ze svého postavení vyděděnce a netoužil po žádné příležitosti, která by mu umožnila začlenit se mezi masy. Tato pravidelná týdenní pouť do o-furó byla obřadem k uctění památky jeho otce, o níž členové jeho klanu neustále mluvili.

Když se Akinaga svlékal v parné, cedrovým dřevem vykládané šatně, napadlo ho, jak ironické je, že za svého života Cunetomo vedl klan od desíti k pěti, kdežto po smrti jej legenda obdařila téměř císařskou mocí a postavením. Zbožňování bylo pro Japonce, kteří vyrůstali v domnění, že jsou odděleni od zbytku lidské rasy, zcela přirozenou věcí. Vytvoření Cunetomova kultu v klanu Šikei byl ostatně Akinagův nápad. Zvyšoval jeho vliv a posiloval jeho postavení ojabuna. Stejně jako Tokugawův šógunát trval celých dvě stě let, Akinaga byl rozhodnut, že jeho potomstvo povládne klanu Šikei ještě po celá desetiletí. Rozhodně nehodlal dopustit opakování promyšleného převratu, který Mikio Okami provedl v klanu Jamauči, kdy sesadil Seizóa a Micubu Jamaučiovy a nahradil je Tomoem Kozóem, mužem, který nepatřil mezi tradiční pokrevní linii.

Vstoupil do vykachlíkované sprchy a posadil se na nízkou dřevěnou stoličku, zatímco jeden z jeho mužů jej poléval horkou vodou z cedrového vědra. Namydlil se a nechal se opláchnout vodou, která odtékala mezi vonnými cedrovými laťkami. Ve sprše nebyl nikdo kromě něj a jeho mužů.

Posléze vstal a v doprovodu šesti svých nohsledů zamířil do vlastního o-furó. Ze šesti kachlíkových bazénků zapuštěných do podlahy stoupala pára. Každý bazének vysypaný bylinkami měl jiné léčivé vlastnosti.

Akinaga, věren svému zvyku, vstoupil do březového bazénku, z něhož byli předtím vypuzeni ostatní hosté. V okolních bazéncích seděli muži s ručníky na hlavách, aby jim pot nestékal do čisté vody, a po očku sledovali ojabuna, jak se noří do báječně horké lázně. Roztáhl nohy, opřel se o kachlíky a přimhouřil oči. Vzpomněl si na jedno haiku a prostřednictvím jeho obrazů na Ušibu. Připadalo mu ostudné, že se v Daidžinovi takhle zklamal. Chtěl Ušibův vliv na MITI využít k tomu, aby upevnil své hospodářské postavení mezi takzvanými reformátory Liberálně demokratické strany. Musel uznat, že Japonsko se mění a pomalu, bolestně se amerikanizuje, jak by to nazval Akira Čósa.

Z čistě pragmatického hlediska mu chyběl jak Ušiba, tak Čósa. Čósa se vyznal v Američanech a v tomto proměnlivém prostředí by byl naprosto nedocenitelný. Jenže Čósa se rozhodl Akinagovi postavit a tím zpečetil svůj osud.

Možná na tom však nezáleželo. Peníze byly přece jen výmluvnější než nejlepší řečnické umění. Tihle samozvaní reformátoři se mohli zapřísahat sebevíc, že chtějí z politického života vymýtit úplatky, vzájemné úsluhy a kastovnictví, ale ve skutečnosti se toho mohlo změnit jen málo. Bude více konkurzů na místa v administrativě, aby se uklidnilo veřejné mínění a americké protesty, ale Akinaga už nyní budoval systém falšování výsledků, který uvede základní principy do více či méně původního stavu. Japonsko bylo mistrem povrchní symboliky a vyznačovalo se schopností dělat pod maskou změn přesně to, co dělalo po celá desetiletí.

Akinaga zaslechl nějaký rozruch a otočil hlavu. Do o-furó vstoupili dva muži v oblecích a rozběhli se k Akinagovu bazénku. Jeden z jeho strážců vytáhl pistoli a velkou vykachlíkovanou místností zarachotil výstřel. Koupající se muži nadskočili a voda vyšplíchla přes okraje bazénků.

Akinagův muž přepadl přes horní okraj březového bazénku a zůstal ležet s hlavou ponořenou v navoněné vodě. Jeho pistole zadrkotala po dlaždicích a zastavila se několik palců od místa, kde měl Akinaga položenou ruku. Najednou se o-furó celé zaplnilo muži v oblecích. Voda se začala zbarvovat krví, nejprve v podobě jasně karmínové lilie, která kolem sebe začala roztahovat nádherná chapadla. Akinagovi muži setrvali na svých místech, zatímco jejich ojabuna svědily prsty po zbrani.

„Jen si poslužte,“ vyzval ho Tanaka Gin, když přistoupil k březovému bazénku. „Zvedněte ji.“

Akinaga na něj pohlédl baziliščíma očima. „Co má znamenat toto nevídané porušení pravidel zdvořilosti, prokurátore?“

Tanaka Gin se shýbl a s kapesníkem v ruce sebral zbraň padlého pěšáka Jakuzy. Bez ohlížení ji podal detektivovi v civilu, který stál téměř v pozoru hned za jeho pravým ramenem. O-furó bylo plné policistů, z nichž někteří dostali za úkol vyhnat z místnosti nezúčastněné lázeňské hosty.

Tanaka Gin se bez výrazu zadíval na ojabuna. „Venku čeká tisk a touží po rozhovorech. Záleží na vás, jestli se s nimi setkáte oblečený nebo zabalený do ručníku. Každopádně vás hodlám osobně odvést na ulici, aby si vás každý dobře všiml.“

Akinaga si dovolil zchytralý úsměv. „To nemáte nic jiného na práci, než šikanovat občany?“

„Nejste občan.“

Akinaga zvedl obočí. „To bude pro moje právníky překvapení. Nikomu jsem nic neudělal, neporušil jsem žádný zákon. Zeptejte se na to toho svého fackovacího panáka Jošinoriho.“

„Jošinori o vás ani o Čósovi neřekl nic.“

„Tak odtud vypadněte. Už takhle jste mi zašpinil vodu.“

„Ani o Ušibovi,“ pokračoval Tanaka Gin nemilosrdně.

Poprvé se zdálo, že Akinagova sebejistota dostává trhliny. „O Daidžinovi? Nerozumím.“

Tanaka Gin mlčel. Rozhlédl se. Policisté postavili Akinagovy muže ke stěně a hledali u nich zbraně.

Voda se barvila krví a Akinaga se v teple neklidně vrtěl. Nejraději by z vany vylezl, jenže tím by ztratil tvář. Takovou radost nechtěl prokurátorovi dopřát.

„Proto jste sem přišel?“ zeptal se Akinaga pohrdavě. „Blufovat?“

„Žádné blufování.“ Tanaka Gin pokynul rukou. „Vstaňte.“

„Nemůžete –“

„Dělejte, co vám říkám!“

Ginův hlas zaburácel tak mocně, že sebou pěšáci Jakuzy, kteří stáli nejblíže u něj, polekaně trhli. Akinaga vstal a z nahé kůže mu okapávala růžová voda. Věděl, že na něj civí policisté i jeho vlastní lidé, a přísahal si, že mu prokurátor za tohle ponížení draze zaplatí. Tanaka Gin hrál na efekt. Nejprve zatkl Jošinoriho, a teď tohle. Akinagovi bylo jasné, že stačí pár vhodně zvolených opatření…

Znenadání se mu všechny podobné myšlenky vytratily z hlavy. Spatřil totiž to, co Tanaka Gin držel v ruce. U Akinagova hrudníku zmáčeného vodou a potem se houpal provaz.

„Tohle je torinawa,“ prohlásil Tanaka Gin, uchopil obřadní šňůru a svázal jí Akinagovi ruce za zády. „Chci, aby všichni tady věděli, že jste zločinec.“

Akinaga se ponuře zadíval Ginovi do tváře a srdce mu přetékalo nenávistí. „Z čeho mě s tímhle divadýlkem chcete obvinit?“

„Z vydírání Daidžina MITI. Také máte na svědomí smrt Akiry Čósy a Naohira Ušiby.“

„Nesmysl. Sami si sáhli na život.“

„Otočte se a vylezte z bazénu.“

Akinaga se postavil těsně k prokurátorovi a probodl ho pohledem. „Nevím, co si myslíte, že děláte, Gine, ale můžu vám zaručit, že mí právníci to zařídí tak, že do půlnoci budu doma.“

„Obávám se, že tentokrát ne.“

„Všechny důkazy, které máte, jsou falešné.

Moji právníci dokážou –“

„Usvědčí vás vaše vlastní slova. A teď vylezte z bazénu.“

Chvíli panovalo napjaté ticho. Pak Akinaga pronesl tak tiše, že ho mohl slyšet jenom Tanaka Gin: „Dám vám poslední šanci. Smířím se s ponížením, kterému jste mne vystavil v téhle místnosti. Ale jestli se tenhle cirkus dostane do novin, nebudu už za nic odpovídat. Varuji vás. Ve vašem vlastním úřadě existují mechanismy, které vás mohou vyřídit. Dávám vám poslední příležitost. Odvažte tu torinawu a odejděte i se svými lidmi. Když to uděláte hned teď, můžu vám slíbit, že na celou věc zapomenu.“

Tanaka Gin si s jistým neklidem připomněl, jak mu Čósa říkal: Pokud vám jde o korupci, prokurátore, poohlédněte se po svém vlastním úřadu. Pak si vzpomněl na Ušibu ležícího ve vlastní kanceláři uprostřed kaluže krve, v níž se konečně osvobodil z vězení, do nějž ho tento muž uvrhl, a pochopil, že nemůže ustoupit.

„Vylezte z bazénu,“ přikázal bez dalšího váhání. „Je nejvyšší čas, abyste poznal svůj osud.“

* * *

Ve svislé šachtě nebyl žádný služební žebřík, a tak se museli Croaker, Vesper a Serman opírat o stěny rukama a koleny. Bylo to obtížné, zvláště proto, že v blízkosti ventilačního systému byl vzduch značně rozpálený.

Největší potíže měl Serman. Dvakrát uklouzl na čůrku vlastního potu a srazil Croakera přímo na Vesper, ještě než se Croaker stačil opřít a zachytit ho.

Nikdo z nich nemluvil; všechnu energii si šetřili na pohyb. Nevěděli, jak hluboko se již dostali, ani jak dlouho ještě budou muset lézt. Serman si nebyl jist, jak jsou ventilační šachty vedoucí k větrákům dlouhé.

Potom Croaker zaslechl, jak Vesper pod ním šeptá: „Vidím dno.“

Ve stejném okamžiku Serman znovu uklouzl. Croaker už byl na něj připraven. Sotva mu vědec dopadl na ramena, vzepřel se pažemi. Jenže Vesper současně natáhla ruce, aby mu pomohla Sermana zachytit. Nevědomky uchopila Croakerovo levé zápěstí a stáhla je dolů.

Přepadl, narazil do ní a vyděšený Serman mu sklouzl z ramene.

„Panebože!“ vykřikl Croaker a pokusil se vědce zachytit. Musel však pamatovat na vlastní stabilitu a Serman mu proklouzl, zatímco se Croakerovy ocelové prsty zarývaly do stěny šachty a udržely jej i Vesper na dostatečně dlouhou nohu, aby se mohli opřít koleny.

„Sermane?“ zavolal.

Vesper pohlédla dolů a Croaker si všiml, jak vrtí hlavou. „Zdá se, že si zlomil vaz,“ usoudila.

O chvíli později jej našli na podlaze vodorovného tunelu. Serman byl skutečně mrtev.

Na chvíli se nad ním sklonili. Jekot turbín zněl velmi hlasitě a když se podívali napravo od sebe, spatřili obří ventilátory. Podařilo se jim to – dostali se na konec ventilačního tunelu.

Croaker zatlačil Sermanovi oči. „Zbývalo nám jen pár set yardů.“

„Pojďme,“ vybídla ho Vesper a on přikývl.

V nepohodlném podřepu se plížili šachtou. Croaker se už nemohl dočkat, až dorazí k ventilačním mřížím, ale Vesper si zřejmě dávala načas.

„Počkejte,“ zašeptala. Viděl ji před sebou, jak leží na zemi. „Koukněte se na tohle.“

Zalehl vedle ní. Zpočátku ve tmě neviděl nic. Když posléze zaostřil zrak, zahlédl ve vzduchu těsně nad úrovní betonové podlahy drobné jiskry. Vypadaly jako obyčejné světlušky.

„Co je to?“ zeptal se a přejel pohledem obě boční zdi. „Nějaký senzor?“

„Myslím, že něco mnohem horšího.“ Vesper se převalila na záda a zadívala se vzhůru na pole jisker. „Nějaké elektrické pole. Myslím, že něco takového má zabraňovat nepovolaným v tom, aby lezli dovnitř, ale tohle – nebo něco ještě trochu jednoduššího – by mohl být ten důvod, proč se těm nešťastníkům před lety nepodařilo dostat ven.“

Croaker se na ni podíval. „Jak to kčertu můžete vědět?“

Odtáhla se od okraje pole a obrátila se k němu.

Když neodpovídala, pokračoval: „Poslyšte, dost mě trápí, že nemám nejmenší tušení, co jste zač. A jestli se nepletu, tak to neví ani Margarite, ani Okami.“

Tajuplně se na něj usmála. „Víte, Lewe, proč herci hrají? Jistě, protože rádi ztělesňují nějaké role, ale také proto, že hluboko uvnitř nejsou nikým – nebo nesnesou pomyšlení, že by měl někdo spatřit, čím jsou doopravdy.“

„A to platí i o vás?“

Pokrčila rameny. „Jsem dítětem světa, ve kterém žiji. Mohla jsem být cokoli, kdokoli. Místo toho jsem se rozhodla, že se stanu nikým – a každým. Rozumíte?“

„Snažím se – ale mluvíte v hádankách.“

Zdálo se, jako by znenadání ožila. „Ano, ano, to je přesně ono. A v tom spočívá má moc – moc, kterou máme v podstatě všichni – muži i ženy. Je to děsivá moc a často ji v sobě potlačujeme, až skoro zmizí, ale mne naučili, abych ji v sobě poznala a dokázala ji použít.“

„Kdo vás to naučil?“

Věnovala mu další záhadný úsměv. „Radši bychom měli najít cestu přes to elektrické pole, nebo se odtud nikdy nedostaneme.“

Znovu se soustředili na pole; Croaker poněkud neochotně. Měl pocit, jako by mu téměř vyzradila základní rys své osobnosti. Chtěl se dál zabývat její minulostí, ale zároveň chápal, že nyní na to není ani vhodná doba, ani vhodné místo.

Vesper ukázala na něco, co vypadalo jako tři tmavé, rovnoběžné linky vyryté do betonové stěny nalevo od nich. „Tohle je tepelné čidlo pole.“

„Chcete říct, že jakmile čidlo zjistí lidské teplo, spojí okruh a pole dotyčnou lidskou bytost usmaží.“

Vesper přikývla. „Něco na ten způsob.“

„Jak bychom to mohli odpojit?“

Dál se dívala na čidlo. „Jakmile bych se dostala dovnitř, věděla bych, jak okruhy přerušit. Problém je, jak se k tomu přiblížit. I teplo mé ruky by mohlo pole odpálit.“

Croaker zvedl svou biomechanickou ruku a zašklebil se ve tmě. „Mojí ne.“

„Propána, máte pravdu! Žádná kůže, žádná krev, žádné teplo.“ Přejela očima z jeho ruky na řadu čidel. „Hlavně doufejme, že správně odhadneme vzdálenost, protože jinak by je mohlo odpálit vaše zápěstí, až byste k němu sahal.“

„Tak to vyzkoušíme.“ Croaker se převalil, až se jeho levé rameno dotýkalo stěny. Natáhl svou biomechanickou ruku. Titanové a polykarbonátové prsty prošly mezi tančícími jiskrami a ruka je následovala.

„Pozor!“ vyštěkla Vesper. „Zápěstí.“ Zavrtěla hlavou. „Čidlo je příliš hluboko uvnitř pole. Nemůžete…“

Zmlkla, jakmile Croaker vytáhl ocelové nehty z konečků prstů tak, až se dotýkaly čidel.

„Dobrá,“ pronesl. „Co dál?“

Vesper přikývla a začala mu popisovat, co má dělat. Nejprve vypáčil ochranný kryt z plexiskla, pak zasunul jeden nehet do malé zdířky uprostřed řady čidel. Na její žádost otočil nehtem vpravo a poté vlevo. Přední část čidla odpadla. K jádru jednotky byla připojena třemi barevně označenými dráty.

„Máme jenom jeden pokus,“ prohlásila Vesper. „Je tu červený, žlutý a bílý drát. Musíme přestřihnout uzemnění. Tím se okruh zkratuje a zařízení se přepne do bezpečného režimu, aniž by se pole odpálilo.“

Croaker nemohl ani otočit hlavu, aby se na ni podíval. „Víte, který z nich je uzemnění?“

„Přestřihněte ten červený.“

„Je to uzemnění?“

„Přestřihněte ho!“

Poslechl ji.

Pole tančících jisker zmizelo a Croaker si opřel hlavu o nataženou paži.

Vesper si vydechla. „Díky bohu za ty zelené mozky. Všechny dráty uzemnění na téhle základně jsou červené. Vsadila jsem –“

„Vsadila!“ Croaker zvedl hlavu a podíval se na ni.

Vstala. „Jestli jste měl lepší nápad, měl jste to říct.“

Vyškrábal se na nohy. „Věřil jsem vám.“

Opět ten záhadný úsměv. „Dobře, že jste mi věřil. Prošli jsme.“

Croaker se pustil kolem nyní zmrtvělého elektrického pole směrem k velkým mřížím na konci tunelu. Dostali se však jen do poloviny cesty, když zahlédli, že se mříže zvedají.

„Myslím, že jsme si už dneska užili legrace dost, pane Croakere.“ Objevil se před nimi Dedalus. Viděli z něj jen hlavu a horní část trupu. V ruce držel berettu ráže 9 mm. „Běžte ven,“ nařídil. „S touhle hračkou docela umím zacházet, víte.“

Vesper se skrčila za Croakerem, aniž by ji senátor spatřil, a zašeptala: „Tohle je jako ‚Dáma a tygr‘, jenže tahle ‚dáma‘ má v ruce pořádnej kanón. Co kdybychom odtud vycouvali.“

„Kam?“ zasyčel Croaker. „Zpátky do skladiště? Do větrací komory u radioaktivní buňky? Slyšela jste přece, co nám o tom říkal Serman.“ Zavrtěl hlavou. „To by nešlo. A navíc, mám plán.“ Byl nepravděpodobný, nesmírně nebezpečný a znamenal vsadit všechno na jedinou kartu, ale měli proti sobě příliš chytrého protivníka a jiná možnost prostě neexistovala.

„Heleďte, vy nevíte…“

„Buďto to provedeme, nebo jsme po smrti. Chci dostat Dedala dřív, než dostane on nás.“

„To není možné! Má takovou moc…“

„Všechna jeho moc teď nemá nejmenší význam. Já totiž vím, co chce ze všeho nejvíc, a hodlám mu to dát.“

Vesper zpozorněla. „Co chcete dělat?“ Díky své genialitě si to však brzy dokázala odvodit. „To nemůžete.“

„Můžu a taky to udělám. Věřte mi, nemáme jinou šanci. Musíme mu dát jedinou věc, kterou si nemůžeme dovolit: místo, kde se skrývá Mikio Okami.“

„Jestli ho napadne, že ho chceme podvést, spolkne nás oba zaživa.“ Pohodila hlavou. „Nechte to být. Já ho znám, vy ne.“

„Vím o něm přesně tolik, co potřebuji. Vím, co chce ze všeho nejvíc.“

Měl pravdu a ona to věděla. Snad to byl pro toto geniální stvoření zcela nový pocit, když musela někomu jinému přiznat intelektuální schopnosti na její úrovni. Jistě byla tak zvyklá na svou schopnost každého ovládnout, že mohl počítat s jejím údivem nad tím, že někdo jiný také dokáže manipulovat lidmi – a navíc jejími nepřáteli.

Dala mu znamení tím, že mu položila dlaň na záda. „Asi jsem se sama zbláznila, když poslouchám šílence.“

„Pane Croakere,“ zavolal Dedalus. „Na jeden den jsem s vámi měl snad až příliš mnoho trpělivosti. Pojďte sem a povězte mi, co jste provedl s mým jaderným fyzikem.“

„Bohužel, doktor Serman je mrtvý. Stala se mu nehoda,“ odpověděl Croaker, zaklonil se a svými ocelovými nehty rozřízl Sermanovi zápěstí. „Pomažte se jeho krví,“ pošeptal Vesper a obrátil se k Dedalovi. „Spadl ve svislé šachtě. Sotva ho utáhnu.“

„Nechte ho, kde je,“ zavrčel Dedalus netrpělivě. „Chci jenom vás.“

„To bohužel nebude tak jednoduché,“ odtušil Croaker a zkroutil Vesper ruku za zády. Vykřikla bolestí, což byl ostatně účel. „Mám tady vaši agentku Vesper, senátore. Nechcete přece, abych ji zabil, nebo snad ano?“

Dedalus se odtáhl od ústí tunelu a namířil berettu na oba. „Vlastně mi do ní nic není. Všichni moji agenti jsou nahraditelní. Mají to v popisu práce.“

„Hodnej staroušek. Tohle se mi bude fakt líbit,“ zamumlal si Croaker pod vousy. Nahlas řekl: „Něco takového jsem od vás čekal, takže se dohodneme následujícím –“

„Žádné dohadování, pane Croakere. Vylezte odtamtud, s Vesper nebo bez ní, mně je to jedno.“

„Dohodneme se, že vy mi uděláte místo a já vyjdu ven.“

Dedalus se zachechtal.

„A povím vám, kde se skrývá Mikio Okami.“

Dedalus se zasmál ještě hlasitěji. „Ale pane Croakere, já už přece vím, že Okami je v Londýně. Do čtyřiadvaceti hodin z něj zbude jenom mastnej flek. Vylezte ven a přestaňte si hrát na Jamese Bonda.“

Croaker se zhluboka nadechl. Tak dobře, pomyslel si. „Okami ví všechno o vás, o Leonfortem a Akinagovi, senátore. Už není v Londýně, ale já vím, kde je.“ Byla to lež – naprosto zoufalá – a Croaker mohl jen doufat, že mu na ni Dedalus, rozený lhář, skočí.

„Moje informace…“

„Jsou staré, senátore,“ prohlásil Croaker. Teď hodně záleželo na správném načasování. Nesmí dát Dedalovi čas přemýšlet. „Setkal jsem se s Okamim v Holland Parku. Mám vám říct přesně, kde? U Ptačího trávníku, právě tam, kde…“

„Nevěřím vám.“

Proboha, teď se začal doopravdy potit. Bál se, že jeho lest nevyjde, ale stejně tak mu nahánělo husí kůži pomyšlení, že by mohla fungovat. Taky plán. Není divu, že ho Vesper označila za šílence. A přesto se s ním do toho dala. To mu dávalo aspoň slabou naději. Jak ovšem napsal Benjamin Franklin: Ten, kdo se živí nadějí, zemře hlady.

„Proč myslíte, že jsem letěl do Londýna? Sledoval jsem stopu.“

„K Okamimu? Měl jste vyšetřovat vraždu Dominica Goldoniho.“

„Dobrá, senátore, budeme nazývat věci pravými jmény. Oba víme, že Do Duc zabil Goldoniho, stejně jako oba víme, kdo ho najal: Leon Waxman, váš člověk a šéf Zrcadla. Jenže Waxman byl Johnny Leonforte, což byla zásadní věc, na kterou jste při jeho prověrce nepřišli. Během svého vyšetřování jsem zjistil, že Goldoni s Okamim byli partneři v celosvětové obchodní síti. Do Duca najali také k tomu, aby zavraždil Okamiho, ale jak víme, nepovedlo se mu to a Okami zmizel. Začínáme si rozumět?“

„Možná.“

„Od té doby Okamiho hledáte, senátore. Proto jste mě taky neodvolal z pátrání, když jste se se mnou setkal. Myslel jste si, že když pátrám dál i po smrti Goldoniho vraha, musím jít po Okamim, stejně jako vy. A měl jste pravdu. Jenže já jsem na rozdíl od vás jeho stopu neztratil. Vím, kde je teď.“

„Kde?“

„Jenže vy jste to stejně už věděl, ne snad?“ zeptal se Croaker a jeho otázky si nevšímal. „Samozřejmě. Johnny Leonforte přece pracoval pro vás. Když otec, tak proč ne syn? V Londýně mě sledoval právě Caesareho člověk. Zbavil jsem se ho, ale až doteď mne nenapadlo, že Okamiho v Holland Parku mohl zahlédnout ještě někdo jiný. Caesare donesl zprávy o místě Okamiho pobytu přímo vám, senátore, že?“

„Kde je Okami, pane Croakere?“

„Přistupujete na dohodu?“

„Ježíšikriste, Croakere,“ zašeptala Vesper ochraptěle. „Co mu sakra řeknete, až se odtud dostaneme?“

„Mlčte a nechte mě mluvit.“

„Ptám se vás znovu, pane Croakere –“

„Jsme dohodnutí, senátore?“

Ticho. Potom Dedalus zmizel z konce tunelu. Croaker využil příležitosti a dostrkal Vesper blíže k otvoru.

Pak se Dedalus znovu objevil a pravil: „Jsou pryč. Můžete vylézt z úkrytu, pane Croakere. Možná si skutečně máme o čem promluvit.“

„Jistě mi odpustíte, že vám neuvěřím, dokud se nepřesvědčím sám,“ odtušil Croaker a zamířil k senátorovi. „A mimochodem, dejte pryč tu pistoli. Vůbec ve mně nevzbuzuje důvěru, že chcete dohodu dodržet.“

Dedalus upustil zbraň. Croaker vystrčil Vesper ven a vypotácel se za ní. Stáli na malé pasece pod hustě zalesněným svahem. Nikoho jiného nebylo vidět, ale Croaker Dedalovi ani na okamžik nevěřil. Ten člověk prodával lži tak, jako jiní prodávají akcie nebo suroviny. Croaker už takové lidi poznal a věděl, jaká je jejich slabina: byla jí jejich touha po moci. Pokud by se mu nyní podařilo najít Mikia Okamiho, získal by Dedalus nesmírnou moc.

„Spokojen?“ zeptal se Dedalus neutrálním tónem.

„Moc ne.“ Croaker znovu sevřel Vesper. S tváří a ramenem zalitým krví vypadala přesně tak, jak si Croaker přál. Senátor se na ni zadíval s ustaraným výrazem. Koneckonců, byl to on, kdo ji do zařízení DARPA poslal, a nyní měl před sebou důsledky svého činu. Dokazovalo to, že i Dedalus je jenom člověk, jako všichni ostatní.

Dedalus ji přejel pohledem. „Takový krásný obličej. Zlomil ti nos?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla nosovým hlasem. „Nic necítím.“

„Drž hubu!“ zařval Croaker.

„Teď už ji pusťte,“ nařizoval Dedalus jako přísný otec.

„Chci se ujistit o naší dohodě.“

„Udělal jsem všechno, co jste požadoval. Co chcete víc?“

„Jistotu, senátore. Jakmile vám povím, kde je Okami, budu potřebovat vaši pomoc. Víte, co se stalo s Do Ducem.“

„Můžu vám zajistit ochranu, pokud mi poskytnete pravdivé zprávy.“

„S tím si nedělejte starosti, senátore.“ Croaker se rozhlížel. „Máte tady nějaké auto? Z toho místa mi tu už naskakuje husí kůže.“

„Tamhle za tím kopcem,“ odvětil Dedalus a sehnul se pro berettu.

„Vytáhněte z ní náboje, senátore.“

Dedalus poslechl bez dalších námitek. Vesper upřela oči mezi stromy. „Senátore, on lže.“

Dedalus zvedl hlavu. „Cože?“

Croaker s ní mocně zatřásl. „Říkal jsem, abys držela hubu!“

„Doktor Serman ještě žije. Croaker mě uhodil, když jsem se ho pokoušela ošetřit. Asi byste pro něj měl někoho poslat.“

„Poslal jsem přece –“

„Senátore, jestli nic nepodniknete, zemře.“

Dedalus přikývl. Pokynul rukou a z houští se vynořil muž. U boku držel pistoli hlavní dolů.

„Tak to je ta vaše ochrana,“ zabručel Croaker.

„Myslíte si snad, že se vám vydám jen tak na milost? Vždyť se ani neznáme.“ Dedalus ukázal rukou. „Běž do tunelu,“ nařídil svému strážnému. „Je tam zraněný vědec jménem Serman. Vytáhni ho ven.“

„Počkat,“ prohlásila Vesper, když se muž chystal vlézt do šachty. „Musím jít s ním. Je tam bezpečnostní zařízení, přes které ho musím dostat.“

„Dobře,“ souhlasil senátor, který okamžitě pochopil, že Vesper chce využít příležitosti, aby unikla Croakerovi.

„Nic takového,“ ozval se Croaker, kterému také ledacos došlo. Tohle byla nejtěžší zkouška důvěry, ale mohl jí vůbec věřit? „Já ji nepustím.“

„Proč ne?“ Dedalus se usmál. „Vybil jsem svou zbraň, odkryl jsem svého tělesného strážce. Teď jste na řadě vy, abyste udělal nějaké gesto důvěry.“

„Mrcho!“ zařval Croaker na Vesper. „Kdybys mu neříkala –“

„Ale ona mi řekla,“ vmísil se Dedalus. „Byla to její povinnost. A teď to gesto, Croakere.“

Croaker zavrčel a odstrčil Vesper od sebe. Klopýtavě zamířila k otvoru a senátorův strážce jí pomohl dovnitř.

„A teď, když jsme sami, pane Croakere, čekám, že mi povíte, kde je Mikio Okami. Podržím vás jako rukojmí, dokud ho nedostaneme. Pak budete moci jít.“

„Takhle si představujete dohodu? Tak na to zapomeňte.“

„Bohužel nejsem v situaci, abych si mohl dovolit zapomínat.“ V senátorově ruce se objevila malá postříbřená pistolka. Byla to přesně taková zbraň, kterou střelečtí instruktoři doporučují ženám, protože zpětný ráz výstřelu je minimální. Z takové blízkosti však byla stejně nebezpečná jako beretta. „Musím dostat Okamiho a vy mi s tím pomůžete. Už nemůžete smlouvat. Povězte mi, kde se skrývá, nebo vás střelím přímo do pravého kolene. Za pět minut to bude levé koleno, a tak dál. Chápete. Můžu vám slíbit, že nakonec mi povíte, co chci vědět.“

„Senátore?“ ozvala se Vesper.

„Ano, copak?“ odsekl Dedalus podrážděně. „Vytáhli jste Sermana ven?“

„Serman je mrtvý,“ oznámila a vystrčila z tunelu hlavu a ramena. V ruce držela strážcovu pistoli.

„Kde je Andrew?“

„Obávám se, že…“

Dedala učil mířit a střílet skutečný odborník. Podařilo se mu vypálit ještě dřív, než tak učinila Vesper, ale jeho malá pistolka nebyla na takovou vzdálenost přesná. Jeho střela se odrazila o stěnu tunelu. Zrovna se připravoval k další ráně, když jej Vesper střelila mezi oči. Rozhodil ruce a s udiveným výrazem na tváři se skácel dozadu.

„Minul jste se povoláním; měl jste být herec.“ Vesper vylézala z tunelu s pohledem upřeným na Croakera. „Vidíte,“ pravila, „někdy se trocha důvěry vyplácí.“

* * *

Venku v ohradě hořelo Plovoucí město, nebo tak to aspoň Nicholasovi připadalo, když vyběhl z laboratoře. Nákladní vůz, který vybuchl, ještě hořel, a oheň se rozšířil na dva další vozy, připravené vyjet z hlavní brány.

Nebezpečí… nevíte… není jenom… Co není jenom? Co se mu Abramanov pokoušel sdělit? A jaké nebezpečí?

Nicholas musel v běhu přeskakovat záda mužů, které strhla prvotní exploze. Pak se z oblaku černého dýmu vynořila obrovitá Rockova postava, která mířila k prvnímu nákladnímu autu v řadě. Přes jedno rameno měl přehozený raketomet LAW a v druhé ruce svíral samopal Conray M-11 s dlouhým zásobníkem ve tvaru T. Přestavěl si ho sám na výjimečně nebezpečnou a přesnou zbraň.

„Vylez, hajzle! Kryso zasraná!“ řičel.

Právě se chystal vypálit na první vůz, když si všiml Nicholase. Otočil se a ušklíbl se.

„Tak ty ses dostal ven. Mick mě varoval, že se ti to nakonec podaří, ale já mu nevěřil. Teď už na tom samozřejmě nesejde.“ Máchl raketometem. „Myslíš si, pořád ta stará známá zbraň? Tak to se teda pleteš. Teď je v ní nabitej první Plamen.“

Nicholas vycítil Rockův úmysl o zlomek vteřiny předtím, než obr vypálil ze samopalu. Kulky ho pronásledovaly, i když uskočil za nejbližší mrtvolu. Rock střílel krátkými, přesnými dávkami a neúprosně se přibližoval. Nicholase pokrývala krev, úlomky kostí a kousky masa, které kulky vytrhávaly z těla před ním.

Rock se přiblížil a zasunul si do samopalu další dlouhý zásobník. Ještě několik kroků a dostane se tak blízko, že bude moci Nicholase rozstřílet na kusy. Nicholas se rozhlédl a spatřil ležící AK-47. Uchopil ho, ale šlo jen o repliku vyrobenou v Číně, které se navíc zasekl závěr.

Rock se šklebil od ucha k uchu. „Tak pojď, hošo. Zabils Do Duca. Uvidíme, jestli dostaneš i mě.“

Nicholas rozebral kalašnikova, jako by ho chtěl vyčistit. To nestačilo. Uchopil jej tedy jednou rukou za hlaveň a druhou těsně nad zásobníkem. Poté vyslal svého ducha vpřed a vypjal všechny síly. Svět se smáčkl dovnitř, přehnalo se kolem něj světlo, jako by seděl v rozjetém vlaku, a zvuky se mu rozléhaly v uších jakoby z dálky. Hlaveň praskla a Nicholas získal zbraň.

Rock vypálil první dávku a Nicholas se odkulil stranou. Ucítil, jak mu u nohou puká nějaký kamínek. Uchopil zlomenou hlaveň a vstal ze země. Stejným pohybem přiskočil k Rockovi, který se zastavil s prstem na spoušti a obracel hlaveň samopalu k Nicholasovi.

V tomto jakoby nekonečném okamžiku Nicholas mrštil zlomenou hlavní kalašnikova kupředu. Hluboko v Tau-tau si vybavil trajektorii letu jako neviditelný paprsek světla, podél něhož se jeho střela ubírala. Připadal si jako v tunelu, kde byl vidět jen předmět, kterým hodil. Cítil jeho rychlost a tření vzduchu o jeho ocelové stěny. Cítil, jak na něj působí zemská přitažlivost, a na dálku, která náhle ztratila jakýkoli význam, vytušil Rockovu reakci na ohrožení.

Rock byl příliš pomalý. Ozval se podivný svist, po němž následovalo nehezké lupnutí, jak tenká hlaveň zasáhla Rocka přímo doprostřed prsou s takovou silou, že jej odhodila dozadu a nárazem se ohnula. Rock, probodnutý přímo pod prsní kostí, zůstal ležet s očima obrácenýma k nebi a krev z něj crčela proudem.

Kde byl Mick?

Motor prvního automobilu se rozkašlal a Nicholas se k němu bez přemýšlení rozběhl. Když míjel ležícího Rocka, shýbl se a vyhodil z raketometu Plamen; samotná zbraň byla příliš velká, než aby ji vláčel s sebou, a Plamen byl sám o sobě dost nebezpečný. Utíkal dál a kličkoval po prostranství plném zmatku.

A nyní se synové těch dvou scházejí za okolností, které lze popsat jedině jako nešťastné, říkal Mick.

Nyní Mick seděl za volantem nákladního vozu, řadil jedničku a pomalu se rozjížděl k bráně. Nicholas nabral rychlost a rychle se k němu přibližoval. Plamen byl sice těžký, ale Nicholas byl rozhodnut, že takovou zbraň nemůže nechat na místě.

Mick ho možná zahlédl ve zpětném zrcátku, protože bez ohledu na převodovku zařadil předčasně dvojku a po ní trojku. Náklaďák zaprotestoval, ale stejně se vyřítil vpřed a mířil stále rychleji k hlavní bráně.

Nicholas s rozpálenými plícemi učinil poslední pokus a natáhl se po provazech, které přidržovaly dvířka korby. Nemohlo se mu to podařit. Svou zuřivou rychlost už nemohl dlouho udržet a každou chvíli se od něj auto začne vzdalovat. Pak sebou však trhlo, jak pravé kolo na něčem nadskočilo, možná na těle nějakého strážného. Nicholas nahmátl provaz, popadl jej a zatímco se nákladní vůz srovnával a ujížděl dál, vyhoupl se na korbu.

Když se otočil zpátky, spatřil Rocka. Pokoušel se překulit na bok. Jak mohl ten člověk být ještě naživu? Měl přece v prsou šest palců oceli. Přesto se mu podařilo se převalit. Potom hrábl pod sebe a postavil raketomet do střelecké pozice.

Náklaďák vjel do zatáčky a Nicholas jej ztratil z dohledu. Ponořil se do Tau-tau a vzduch se rozvlnil jako voda. Čas se zkroutil podle jeho přání a dokonce i natřásání vozu mu připadalo nesmírně vzdálené. V duchu viděl Rocka, který si uvědomil, že raketomet je prázdný.

Silnice se znovu zatáčela a v dálce se opět objevila brána Plovoucího města. Rock se znovu zhroutil, nebo se jen nakláněl? Něco držel v ruce. Nicholas, hluboko v Tau-tau, poznal, o co jde.

Další Plamen!

Rock jej zarazil do raketometu a Nicholas si připomněl Abramanovova poslední slova: Nebezpečí… nevíte… není jenom…

Není jenom jeden! Tohle se mu tedy Abramanov snažil vysvětlit.

Buddha mě ochraňuj, pomyslel si Nicholas, chce odpálit Plamen!

I na tuto vzdálenost vycítil Rockův vražedný úmysl. Rock s nadlidským úsilím postavil raketomet do pozice pro střelbu. Nicholas nyní viděl jen jeho černé ústí.

Rock sevřel prstem spoušť a Nicholas udělal to jediné, co mohl: vrhl svého ducha kupředu, jako by zasazoval ránu pěstí. Neživý předmět jako raketomet nemohl nijak ovlivnit, ale vyslaná duševní energie explodovala v Rockově mozku. Příliš pozdě. Rock trhl spouští a Plamen s hrozivým zahučením vyletěl z hlavně.

Jenže Nicholasovo snažení mělo přece jen nějaký účinek. Přestože se už nyní nacházeli příliš daleko od hlavní brány Plovoucího města na to, aby byl Rock vidět, Nicholas zahlédl raketu, jak proniká trojitou klenbou větví po téměř dokonalé svislici. Náraz Tau-tau stačilo k tomu, aby sebou Rock škubl a převrhl raketomet směrem vzhůru.

Když však nyní nechával Nicholas Plovoucí město za sebou, vzpomněl si, jak jim Niigata líčil, že dvě malé cihličky prvku 114m mohou zničit čtyři městské bloky. Čtyři.

Panenko Maria.

Nicholas začal počítat, odhadoval rychlost automobilu a výšku, do níž mohl Plamen doletět, než se jej zmocní zemská přitažlivost a vrátí jej zpátky na zem.

Mick spěchal. Náklaďák poskakoval po vyježděné prašné cestě na úbočí kopce. Stejně jako všechny horské stezky se i tato vlnila podél svahu, takže se jim Plovoucí město zcela ztratilo z dohledu. Vzdalovali se značně rychle, ale Nicholas nevěřil, že by to mohlo stačit.

Když začal být svah strmější, rozhlédl se kolem. Na jedné straně se tyčila skutečná stěna z kamene a hustého stromoví, na druhé zela propast. Nákladní vůz vybral ostrou zatáčku a Nicholas zaslechl hukot. Krev mu ztuhla v žilách. Chvíli se mu zdálo, že Plamen už vybuchl. Pak však zahlédl vodopád, který se řítil po úbočí hory a spadal do kolotající řeky dole.

Myšlenka a čin po sobě následovaly téměř okamžitě. Plamen už jistě padal zpátky k zemi. Až vybuchne, on, Mick a všichni další v okolí zahynou.

Pustil se provazu, skrčil kolena a seskočil na příkrý svah. Přepadl přes okraj vodopádu a začal se řítit dolů. Pouze pod ochranou Tau-tau letěl jako vystřelený šíp. Když dopadl na hladinu, byl rovný jako svíčka, a okamžitě zmizel pod vodou. Silný proud mu vytrhl z ruky Plamen a vrhl jej dál, mnohem rychleji, než by dokázal běžet, dokonce rychleji nežli nákladní vůz; stal se z něj projektil vypálený pod vodou.

Za okamžik dopadl Plamen ani ne sto yardů od místa, odkud jej Rock vypálil, se zlatavým a zelenavým zábleskem, který byl téměř krásný na pohled. Výbuch se zdál být nesmírně tichý, ale rachot lavinové reakce otřásl celým horským masivem.

V jediném okamžiku bylo Plovoucí město zničeno, jako by je vyřízl chirurgův skalpel. Tlaková vlna zvedla nákladní vůz a mrštila jej vzhůru koly na kamenitý násep, který v následující vteřině přestal existovat. Vůz s utrženou korbou se kutálel po stráni, až se rozbil mezi kamením a stromy dole.

*******

Březnové idy

Za nocí,

kdy měsíc svítí tak jasně jako dnes,

lze vidět nevyslovené

myšlenky i těch nejuzavřenějších srdcí.

Izumi Šikibu

Tokio – Benátky – Washington:

Letošní jaro

Nicholase ochránilo Tau-tau společně s hlubokou vodou. Necítil nic, jenom zaregistroval výbuch a chvilkové zamihotání života, při němž se jeho duše křečovitě sevřela. Dostal se tak daleko od místa výbuchu, že když se po několika mílích celý vyčerpaný vynořil z řeky, nemusel si již lámat hlavu se spadem.

Než se vrátil domů do Tokia, čekal jej tam již Croaker s Vesper. Celé odpoledne a část večera strávili u něj v domě tím, že se vzájemně informovali o událostech posledních tří dnů, kdy nebyli ve styku.

„Panebože,“ ulevil si Croaker, „po tom, co nám říkal Serman, si ani nedokážu představit, jakou hrůzu musel Plamen při výbuchu způsobit.“

„Naštěstí leželo Plovoucí město tak daleko od civilizace, že přišli o život jenom ti, kdo v něm byli,“ pronesl Nicholas. „Ale stejně se tam bude muset vydat tým jaderných fyziků, aby zjistili, jaké je nebezpečí šíření radiace. Také budou muset najít v řece druhý Plamen.“

Vesper se otřásla. „Je to strašné poučení, jak to dopadá, když si někdo zahrává s jadernými zbraněmi.“ Oba muži seděli, ale Vesper přecházela po pokoji. Nicholas si hned po večeři všiml její nervozity. Šel si vyměnit obvazy na popálené pravé paži, když ji zaslechl, jak telefonuje.

Šli brzy spát, ale Nicholas nemohl usnout. V duchu stále viděl, jak Plamen padá k zemi. Viděl sám sebe pod vodou a nad sebou Micka Leonforteho v letícím voze, s nohou na plynu. Kupodivu by rád věděl, jak Mick dopadl. Připadalo mu jisté, že Nicholase zachránil z klece. Možná to učinil jen proto, aby Nicholas zasadil poslední ránu partnerskému vztahu, který už z Mickova pohledu ztratil svou užitečnost. Ironické bylo, že Nicholas udělal všechno, aby Mickovi zachránil život, když na ně Rock namířil Plamen.

V hale se mihl stín, který ho přiměl otočit hlavu.

„Nicholasi? Mohu dál?“

Byla to Vesper.

Překulil se na tutónu a rozsvítil lampu z rýžového papíru a lakovaného dřeva. Tiše vstoupila do jeho ložnice a poklekla s koleny u sebe. Odhodila si vlasy z tváře.

„Vím, že chcete být nějaký čas se svým přítelem.“

„Po pravdě řečeno, prozatím mi to docela stačí.“

Na chvíli se odmlčela. „Dostala jsem příkaz, abych vás přivedla do Benátek.“

„Do Benátek? Proč?“

„Myslím, že to víte.“

„K Okamimu?“

Přikývla. „Musí vás vidět.“

Chtělo se mu smát. Nejradši by jí řekl, že poslední měsíce strávil tím, že Kaišóa zoufale hledal po všech čertech, a nyní jej Okami povolával k sobě. Tak jednoduché to bylo. Věděl ovšem, že pro Okamiho, stále ohrožovaného na životě, není takové rozhodnutí snadné. Kdo ho chtěl vlastně zabít? Jeho rada už neexistovala, vybili se navzájem. Dedalus byl mrtev. Kdo zbýval?

Když se jí zadíval do chrpově modrých očí, málem odmítl. Ale pak si uvědomil, že v Benátkách uvidí znovu Celeste a po svém setkání s Koei nevěděl, zda něco takového zvládne.

„Můžeme odjet hned ráno,“ prohlásil.

* * *

„Souhlasil jsem, že vás budu chránit, ale tím to končí,“ prohlásil Nicholas o třicet hodin později. „Ani já, ani Lew Croaker nemusíme napomáhat tomu, co máte za lubem.“

Zdálo se, že Mikia Okamiho jeho slova příliš nezajímají. Vypadal zdravě a vůbec ne jako někdo, komu je už přes devadesát. Seděli dva bloky od Rialta v krásné restauraci, kde se stravovali rybáři a místní rodiny. Vesper strávila v Benátkách jen tolik času, aby Nicholase odvedla k Okamimu, načež se přes Londýn rozletěla zpátky do Washingtonu.

Okami usrkával espreso. „Samozřejmě máte právo na vlastní názor, ale jedna věc mne udivuje. Jak můžete odsuzovat to, co dělám, když nevíte, o co jde?“

„Patříte k Jakuze. Vaším partnerem byl Dominic Goldoni, jeden z nejvyšších šéfů mafie. Víc nepotřebuji vědět.“

„Opravdu? V tom případě si uvědomte, kdo další v téhle hře vystupuje. Jedna je z rodiny Jakuzy, druhá je Domova sestra a víte, že je ve styku se mnou. A pokud vám to nestačí, zkuste tohle: váš otec byl mým nejlepším přítelem – a společníkem.“

Nastalo krátké ticho, které bylo tak napjaté, že se Nicholasovi zdálo, jako by slyšel burácení hromu. Za okny se však rozkládaly Benátky zalité jasným sluncem. Pak si uvědomil, že to slyší jen tep svého srdce.

„Říkal jste společníkem?“ zeptal se hlasem, z něhož se vytratila všechna barva. Okami mu radil, aby si uvědomil další účinkující v téhle hře, ale tohle bylo už něco jiného – začínala tím zcela nová hra.

„Kdo myslíte, že je autorem původní koncepce Godaišu? Plukovník Denis Linnear.“

„Panebože! Co ho to napadlo?“

„Byl to génius, skutečný vizionář. Stal jsem se jeho žákem. Když plukovník zemřel, pokračoval jsem v budování jeho vize – celosvětového společenství, které by využívalo onu část společnosti, kde pobývali výhradně zločinci. Spolupracoval s Jakuzou – bylo to součástí jeho práce. Přitom v nás našel to, co jsme sami nedokázali plně ocenit – naši věrnost a odvahu. Připravoval partnerství mezi obchodem, vládou a Jakuzou, tedy všemi mocnými ve společnosti, kteří by směřovali k jedinému cíli.“

„Ale to přece nemohlo nikdy fungovat.“

„Jistěže mohlo. A vlastně to fungovalo. Japonský hospodářský zázrak je skutečností. V průběhu tří desetiletí jsme se ze zlomeného národa, zbaveného vší moci i funkční vlády, jemuž hrozilo zhroucení způsobené inflací, nezaměstnaností a pocitem viny, změnili v moderní hospodářskou velmoc.“

Mluvil tedy Mick Leonforte pravdu? ptal se Nicholas sám sebe. Okamiho se otázal: „Zařídil můj otec sloučení MCI a Obchodní komory, aby vzniklo ministerstvo mezinárodního obchodu a průmyslu?“

„Kdo vám to řekl?“

„Mick Leonforte. Tvrdil, že se mým otcem hodně zabýval.“

Okami zabručel. „V tom případě je dobře, že zahynul při výbuchu Plamene.“ Upil espresa a uvažoval, jak pokračovat. „Samotný mechanismus – všechny kroky viditelné zvenčí – prováděli samozřejmě Japonci, Jošida a širasu. Jenže plukovník stál za nimi. Takže, když jejich poslední zbylí nepřátelé v MCI vyslali svého špeha, mladíka jménem Nagajama, právě váš otec ho přesvědčil, aby přestoupil do Jošidova tábora. Za rok se Nagajama stal prvním vedoucím sekretariátu MITI a Godaišu se dalo do pohybu.“

„Jak ale mohly všechny tyhle síly spolupracovat? Vždyť by si musely vzájemně jít po krku.“

„Říkal jsem, že plukovník byl vizionář. U všech si všiml společného jmenovatele, který byl pro ně určující: všichni bylí zuřiví kapitalisté. Jejich jediným snem bylo vydělávat peníze a plukovník toho využil, aby zpečetil jejich alianci – Godaišu. Za tím účelem také přišel s návrhem na vytvoření Liberálně demokratické strany. Váš otec se výtečně vyznal v historii a věděl, že tehdy nám skutečně hrozilo, že upadneme do naprostého chaosu. Vytušil, že Japonsko v té chvíli potřebuje silnou a pevnou ruku, která by si zachovala své postavení po několik desítek let. Ve skutečnosti tak vlastně navrhoval, abychom se poučili z vlastní historie.

Když se začátkem sedmnáctého století dostal k moci Ijejasu Tokugawa, první a nejskvělejší ze všech šógunů svého rodu, podařilo se mu zkrotit feudální a rozdrobenou zemi, která se neustále potácela na pokraji anarchie. Jistě, vládl železnou rukou a jeho zákony dokázaly být kruté, ale to vše považoval za nutné, aby zemi stabilizoval a soustředil její síly na jednu věc.

A právě to nám plukovník radil – tedy jádru politiků, úřednických ministrů a ojabunů Jakuzy. Liberálně demokratickou stranu a Godaišu považoval za soudobý ekvivalent dvousetletého Tokugawova šógunátu, za prostředek, který přiměje národ, aby se soustředil na to, co je třeba udělat – vybudovat nové Japonsko – a přitom je ochránit před nebezpečím vysoce aktivních socialistů a komunistů.“

Okami se na tomto místě moudře odmlčel a objednal si další espreso, zatímco Nicholas seděl celý zaražený a omámený představou, že jeho otec byl více či méně architektem novodobého Japonska. Jak se mu to podařilo a jaké nepředvídané důsledky vzešly z jeho představ? Nicholas se nemohl dočkat, až to zjistí.

Okami pochopil jeho touhu a pokračoval. „V průběhu desetiletí se ovšem prosadila lidská povaha, jak to ani jinak nejde. Přišla korupce. Váš otec byl v mnoha ohledech obdivuhodný, Nicholasi, ale nejvíce ze všeho v tom, jak elegantně dokázal používat moc.

Když jsem musel rozšířit úlohu Godaišu a zapojit větší množství ojabunů, zkorumpovalo se i Godaišu, až jsem pochopil, že začalo žít svým vlastním životem a že já už nejsem jeho vedoucí silou. Získalo takovou moc, že ani já jsem je už nedokázal zvládnout. Tehdy jsem pochopil, že je musím zničit. Jako neovladatelný kolos se začalo hrnout do míst nejhoršího úpadku – třeba do Plovoucího města. Jakmile by se Rock a Mick Leonforte stali plnoprávnými partnery, stalo by se Godaišu ve své současné podobě nepředstavitelnou hrozbou. Věděl jsem, že by Čósovo, Kozóovo a Akinagovo šílenství dovedli k logickému závěru: k celosvětové ekonomické síti ovládané lidmi, kterým šlo jen o hromadění stále větší moci. Pomalu by ovládli všechny legální trhy, jak se to Plovoucímu městu již podařilo s drogami a nelegálními zbraněmi. Důsledky by mohly být katastrofální.“

Zákazníci, kteří přišli na oběd, zmizeli a nechali číšníky v bílém, aby uklízeli stoly a tlachali mezi sebou. Jeden z pomocných kuchařů vyměňoval sekaný led ve výloze, kde ležely vystavené čerstvé ryby. Oba muže u stolu nikdo nevyrušoval.

„Představte si, jak mi bylo, když jsem vás musel požádat o pomoc,“ pokračoval Okami, „i když jsem věděl, jak nenávidíte Jakuzu, a bylo mým tajemstvím, že váš otec byl mým společníkem a učitelem. Bylo mi jasné, že svou povinnost vůči otcově památce splníte. Jenže také jsem věděl něco jiného. Od Koei jsem se dověděl, jak jste se milovali, bez ohledu na to, jak váš vztah před dávnými lety skončil.“

Musíte se uzdravit, říkal Dich a Nicholas konečně pochopil, co tím přesně mínil.

„Když jste sem loni přijel a já uviděl, jak jste pořád ještě plný nenávisti, neměl jsem tušení, jak bych vám mohl říci celou pravdu. Vlastně jsem byl přesvědčen, že kdybych vám ji vypověděl, způsobil bych tím jenom katastrofu. Nazval byste mě lhářem a odmítl byste splnit slib daný otci. Protože nakonec jsem vás nepovolal proto, abyste mne chránil – jak jste si jistě všiml, dokážu se ochránit sám ze svých zdrojů. Byla to jenom záminka, jejímž cílem bylo zahájit proces chápání pravdy skryté pod pečlivě vyrovnanou tváří vašeho otce. A přijímání této pravdy. Nastal čas, abyste pokračoval v díle, které jsme s vaším otcem společně naplánovali.

Víte, přišel jste sem nakažený – tím svým mladickým milostným románkem, silami, které jste tehdy ani vy, ani Koei nedokázali pochopit, natož ovládnout. Ovšem hned prvního večera, když vás Celeste přivedla do mého palazza, jsem si všiml, že jste narušený způsobem, jaký si váš otec ani nedovedl představit. V tom stavu jste nebyl k ničemu ani mně, ani sobě.

Přiznám se, že na tom nesu jistou vinu. Musel jsem nějak napravit chybu, jíž jsem se dopustil před lety, když jsem se vám vzdálil a neochránil vás před strašlivými škodami, jaké může svět Jakuzy způsobit. Musel jsem najít způsob, jak byste se mohl znovu setkat s Koei. K tomu jsem před vámi musel tajit pravdu – o mně, o Celeste a Margarite, o Vesper. A zvláště o vašem otci.

Před lety váš otec chtěl, abych se s vámi seznámil a pobyl s vámi nějaký čas, ale já stále odmítal. V těch dobách jsem byl nešťastný a hodně jsem pil – po pravdě řečeno jsem si jist, že v tomto ohledu mi plukovník zachránil život. Sotva jsem dokázal ovládnout sám sebe, natož abych se vyrovnával s emocemi dospívajícího chlapce. Vybral si tedy Cunetoma Akinagu. A vy jste se setkal s Koei. Karma, Nick-san.“

Zaplatili a vyšli z restaurace. Bylo krásné odpoledne. Okrové, zlaté a hnědé paláce zářily tak, jako by byly čerstvě natřené. Na Velkém kanále kolotal ruch a kavárny na riva rozestavovaly na nábřeží stolky. Nějaký gondoliér zazpíval úryvek jakési árie.

Nicholas se toho chtěl tolik dovědět, poznat odpovědi na spoustu otázek. Jedna myšlenka mu však nešla z hlavy. Jediným geniálním činem tak uvedl do pohybu bezpočet událostí, které mají svůj význam ještě dnes, říkal Mick. Nicholas nyní začínal chápat povahu tohoto génia. Vdechoval sladký benátský vzduch a byl rád, že je naživu. Dokonce se těšil na večer, až půjde s Celeste na večeři.

Zmocňovalo se ho radostné vzrušení. Kaišó ho žádal, aby pokračoval v plukovníkově „geniálním činu“. Dostal příležitost pracovat s Mikiem Okamim, který stejně jako Tači vlastnil korjóku a slíbil mu, že mu tajemství Osvětlující síly předá. Měl jedinečnou možnost vstoupit do zcela nového světa. Nikoli do světa Jakuzy, který odvrhl, ale do tajného světa, který Denis Linnear tak pracně budoval minutu po minutě. Jak by mohl odmítnout? Ano, bude muset získat od Okamiho jisté záruky a také nesmí zapomínat na své povinnosti vůči Tanzanovi Nangimu a jejich firmě Sató-Tomkin, které se rozhodně nehodlal vzdát. Zřetelně cítil, že právě toto pro něj otec celou dobu chtěl. Možná proto přinutil Nicholase přísahat, že přijde Kaišóovi na pomoc, kdykoli jej o to požádá.

Nicholas už nyní dostal nádherný dar. Uvědomil si, že minulost je živá a ovlivňuje přítomnost způsobem, jaký si většina lidí ani nedokáže představit. Co se týkalo budoucnosti, měla se odvíjet po svém. Spokojoval se s tím, že ji nechá, ať ukáže, co v ní je.

* * *

V týdnech po návratu z Tokia měla Vesper plné ruce práce. Především se podílela na vyšetřování Pentagonu zaměřeném na vztah senátora Dedala s DARPA a na přijetí Johnnyho Leonforteho jako ředitele Zrcadla. Místo spánku pak trávila hodiny nad šifrovanou účetní knihou, kterou si okopírovala z kanceláře Morgany.

Neměla čas šifru luštit, ale Croaker ano. Rozluštěný kód jí předal v Tokiu těsně předtím, než s Nicholasem odletěla do Benátek.

Asi po čtrnácti hodinách zjistila, že na některých položkách je něco podobného. Objevovalo se v nich slovo „Larva“. Nejprve zkontrolovala šifru, aby se přesvědčila, že slovo rozluštila správně. Nemělo u sebe připojené číslo, které by označovalo cenu nebo datum dodání, takže se nezdálo, že by šlo o zbraň nebo o součást inventáře Morgany. Později však narazila na stránku nadepsanou pouze LARVA a obsahující zdánlivě nekonečnou řadu částek, jejichž součet šel do miliard. Kdokoli nebo cokoli byla Larva, Dedalus na ni převáděl z účtů Morgany spousty peněz.

První vodítko poskytla Vesper Celeste. Setkali se v rámci sítě Nišiki a Vesper se o této zvláštnosti zmínila.

„Zvláštní,“ mínila Celeste, „protože Larva je jedna z tradičních benátských masek. Obvykle je bílá, ale občas je vidět i v černé barvě. To slovo pochází z latiny a označuje přízrak nebo ducha. Té masce se také říká volto.“

Druhou stopu získala ve Washingtonu.

„Za co bylo těch tři sta tisíc dolarů?“ zeptala se Vesper vyšetřovatele z Pentagonu, který patřil k týmu kontrolujícímu Dedalovy účty Zrcadla.

„Dedalus si zřejmě najal na osmnáct měsíců nezávislou firmu, která mu měla prověřovat zaměstnance.“

„Není to divné?“

„Ani ne. Krácení rozpočtu si vynucuje periodické propouštění postradatelných zaměstnanců. Během toho období Dedalus nechal svůj prověrkový tým, aby proklepl pár účetních a sekretářek.“

„Jak se jmenovala ta firma, kterou si Dedalus najal?“

„Podíváme se.“ Vyšetřovatel začal listovat papíry. „Tady je to. Nějaká firma National Security Services.“

Vesper přistoupila k počítači a našla si NSS v databance. Záznam jí nepřipadal ničím zvláštní, dokud si nevšimla, že NSS je dceřinnou firmou jakéhosi podniku jménem VEL). Přepnula obrazovku a vyhledala VEU.

Když jej našla, srdce se jí málem zastavilo. Chvíli zírala na obrazovku v němém úžasu. VEU znamenalo Volto Enterprises Unlimited. Volto. Larva. Duch v bílém… nebo v černém.

Myšlenky v její hlavě do sebe začaly zapadat, ale výsledky byly tak děsivé, že chvíli nehybně seděla a prsty se jí vznášely nad klávesnicí. Dokázala přemýšlet jen o Hydře, nesmrtelné obludě se sto hlavami. Když jich pár useknete, okamžitě vyraší nové. Že by se tedy v Dedalovi mýlili, že by nebyl nejvyšším pánem Godaišu v Americe, ale dostával příkazy od někoho jiného?

Vyhledala si adresu VEU, která sídlila ve West Palm Beach na Floridě, ale jména jejích představitelů uvedena nebyla. V hrůze znovu přepnula zobrazení. S ledovými prsty bušila do klávesnice stále rychleji a rychleji, až… její nejhorší obavy se potvrdily a adresa podnikového ředitelství VEU odpovídala obrovské bíle omítnuté stavbě s výhledem na moře, která patřila jakési krycí firmě. Tato firma se sídlem na Bahamách s ničím zřejmě neobchodovala a na konci účetního roku se nemohla vykázat žádným ziskem. Přesto se FBI domnívala, že přes její účty v zahraničí proudí miliony dolarů.

Mužem, který v tomto sídle v zimních měsících pobýval a o němž se věřilo, že vede krycí firmu, byl Caesare Leonforte.

Vesper se se zatajeným dechem opřela v křesle. Pokud se nemýlila, Leonforteho firma prověřovala Leona Waxmana. Nebylo divu, že nepřišli na to, že jde o Caesareho otce Johnnyho. A není divu, že Johnnyho Leonforteho uvítali jako ředitele Zrcadla. To všechno zařídil jeho syn. To ovšem znamenalo, že Škeble ovládal Dedala a vlastnil Morganu, Malory Enterprises i Avalon Ltd. Byl Larva, duch, černý volto skrývající svou pravou tvář. Celou dobu bojovali s hydrou.

Takže to neskončilo, pomyslela si Vesper. To všechno je jen začátek.

*******

Digitalizoval Wendy

20.03.2007

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai