John Lutz

Frank Quinn 3. - Noční vraždy

1

Madeline utíkala.

Měla být rozumnější. Vážně měla.

Kolem ucha jí bzučel hmyz, velká včela nebo vosa. Ostře

zabočila za roh, až jí pravá noha téměř vyklouzla z tenisky.

Okamžik nato se ozval hlasitý výstřel. Prásk! Věděla, že na ni

střílí.

Teď už nebylo pochyb o tom, co zamýšlel udělat v autě.

Snaží se mě zabít!

Proč? Co jsem udělala?

Hnala se temnou ulicí, ale začala lapat po dechu a klopýtat

vyčerpáním. Přestože bylo pozdě, i v téhle čtvrti přece musí být

někdo vzhůru, někdo, kdo jí pomůže. Kdokoli!

Poháněl ji strach. Strach a pravidelný, vytrvalý dusot kroků za

ní.

Jak se to přihodilo?

O co vůbec jde?

Jestli se dostane dost blízko, aby znovu vystřelil…

Řezalo ji na pravé straně. Bolest byla jako nepřítel, který se

snaží předklonit její tělo, aby už nemohla běžet dál, aby už

nemohla žít dál. Nohy neměla jen unavené. Byly tak ochromené,

že skoro nevnímala kontakt s chodníkem.

Madeline se už už vzdávala osudu, když vtom zahlédla měnící

se stín a další křižovatku ozářilo světlo.

Přijíždí auto!

Za ní, tentokrát o něco blíž, znovu vyštěkla pistole. Znělo to,

jako když velká plochá dlaň pleskne o druhou. Z toho ostrého

výstřelu zazněla neodvolatelnost.

Signalizoval zánik.

6

2

Vysloužilý detektiv oddělení vražd Frank Quinn si po snídani

dával silnou černou kávu v bistru Lotus na Amsterdamské, když

se proti němu posadil muž s povislým podbradkem, který

vypadal jako baset v dobře střiženém obleku.

„Vím, že jdu pozdě,“ zavrčel.

„Jak to?“ zeptal se Quinn a upíjel kávu.

„Kdyby to záleželo na tobě, byl bych tu mnohem dřív.“

Quinn neodpověděl. Příliš sebevědomí lidé ho nudili.

Ti dva byli téměř dokonalými protějšky. Baset, jinak policejní

prezident města New York Harley Renz, neměl povislý jen

obličej, ale celé tělo. Za posledních pár let přibral asi dvacet kilo a

ani drahý modrý oblek s proužkem nedokázal předstírat, že se

pod ním skrývají vypracované svaly. Všechny svislé proužky se

na Renzovi změnily na klikaté čárky.

Quinn byl naproti tomu vysoký a vyzáblý, s pevnou bradou,

nosem až příliš často zlomeným a neklidnýma zelenýma očima.

Rovné prošedivělé vlasy měl krátce střižené, a to dokonce celkem

nedávno, ale stejně vypadaly, jako kdyby je holič nedokázal

uzpůsobit jeho hlavě. Jestli Renz připomínal baseta, na Quinnovi

bylo něco vlčího.

„Jseš rád, že mě vidíš.“ pokračoval Renz, „protože se ti vůbec

nelíbí hnít v pětapadesáti v penzi.“

Přistoupila k nim servírka Thel a Quinn řekl: „Kafe pro mýho

nepřítele.“

„Ještě jsem nesnídal,“ namítl Renz. „Dám si lívanec. S dietním

sirupem.“

„To je pěknej blivajz,“ prohlásila Thel, zavalitá žena středního

věku. Nikdy neoplývala krásou, tak byla místo toho upřímná.

Celkem se jí to vyplácelo.

„Tak ten pořádnej,“ řekl Renz, vděčný, že ho někdo zachránil

před jeho vlastní dietou.

Quinn chvilku poslouchal ruch dopravy proudící po

Amsterdamské v Upper West Side. Kdosi nedaleko zrovna

7

zakřičel nějakou oplzlost. Někdo jiný se opřel do klaksonu a

zahulákal odpověď. New York.

„Hniju tu zaživa,“ vzdychl. „Proč nepřejdeš k věci?“

„Jasně. Zase tě potřebuju i s celým tvým týmem.“

Quinn a dva detektivové, které mu Renz přidělil na poslední

případ, se stali miláčky sdělovacích prostředků, protože

vystopovali sériového vraha příznačně nazývaného Řezník. Jejich

úspěch navíc vyústil v Renzův hladký postup až na post

policejního prezidenta. Ve skutečnosti byl jedním z

nejpopulárnějších prezidentů, jaké kdy tohle město zažilo. V New

Yorku to znamenalo, že si mohl dělat, co si zamanul, včetně

opětovného dočasného najímání tří detektivů do sboru

newyorské policie NYPD, pochopitelně pokud oni sami chtěli.

Věděl, že Quinn bude chtít. A pokud bude chtít Quinn, budou

souhlasit i jeho dva detektivové. Stejně jako Renz i Quinn byl

muž, kterému se těžko říkalo ne.

„Proč nás potřebuješ?“

Renz se usmál. Přesto dál vypadal jako baset. „Pro tohle město

jsi pan Sériový vrah.“

„Nejsem si jistej, že se mi ta formulace líbí.“

„Víš, co tím myslím.“

„Díky poslední práci, co jsme pro tebe dělali, tě povýšili až na

prezidenta.“

„A tys získal zpátky dobrou pověst a stal se z tebe velkej

hrdina. Oba z toho něco máme, Quinne. Něco za něco. Ruka ruku

myje. Takhle to na světě chodí.“

„Na tvým světě.“

„No, na tom, na kterým žiju.“

„Jaký post přijde dál, Harley, starosta?“

Renz pokrčil rameny. „Kdoví?“ Tvářil se vážně. Quinn si Renze

jako starostu nedokázal představit. Ale neuměl si ho představit

ani jako policejního prezidenta, a teď proti němu seděl. Policejní

prezident.

„Jaký jsou podmínky?“ zeptal se Quinn.

8

„Práce na smlouvu. Neovlivní to tvoje vyrovnání ani nepřeruší

výplatu penze.“

Quinn si s penězi starosti nedělal. Krátce po případu Nočního

dravce dostal od města velké odškodné, protože ho falešně

obvinili ze znásilnění čtrnáctileté dívky. Udělal to jiný policista a

Quinn to dokázal. Žádným způsobem však nemohl získat zpátky

svou pověst, a tak se spokojil se sumou, která dostačovala na to,

aby zaplatil své právníky a aby mu zbylo dost na pohodlný život,

ať už s penzí, nebo bez.

„Jestli do toho půjdu.“ prohlásil, „musí mě to zajímat.“

„O to se neboj.“

Vrátila se k nim Thel s Renzovou kávou, lívancem a

javorovým sirupem v nádobce, která vypadala jako ty maličké

lahvičky s alkoholem, co podávají v letadlech.

„Tady je,“ řekla Thel a ulomeným, rudě nalakovaným nehtem

poklepala na víčko, „ten dobrej sirup. Rovnou ze stromu.“

„Já vám věřím, zlatíčko,“ usmál se Renz.

Když odešla, potřel lívanec máslem a nalil si na něj celý obsah

nádobky.

„Máme tu sériovýho vraha,“ oznámil Quinnovi, „ale média o

tom zatím nevědí.“

„Kolik obětí?“

„Dvě ženy.“

„To mi nepřipadá jako dost, aby se dalo mluvit o sériovým

vrahovi.“

„Obě byly zavražděný identickým, zvláštním způsobem.“

„Takže máte těla.“

Nebyla to otázka. Renz si vzal vidličku a nůž a pustil se do

snídaně. „Jejich části,“ řekl. „No to není úplně přesný,“ dodal s

pusou plnou lívance. „Máme jen jejich trupy.“

Polkl a uznale mlaskl. „Tohle je teda žůžo.“

Od baseta to znělo divně, hlavně od takového, který je

zároveň policejním prezidentem, ale vyslovil to.

9

Thel se k nim přitočila s další kávou v okamžiku, kdy Renz

nabral na vidličku poslední sousto lívance. Nejspíš sebou tak

hodila proto, že jí řekl zlatíčko.

Nato se vrátila za pult.

„Zastřelený stejnou zbraní,“ řekl Renz a odstrčil prázdný talíř.

Namočil prst do zbytku sirupu a olízl si ho. Pak si lokl kávy.

Nespěchal. Vychutnával si svou zprávu. „Ráže dvaadvacet s dutou

špičkou, rovnou do srdce.“

„Malá zbraň.“

„Ale stačí. Soudní lékař tvrdí, že po takových zraněních

musela nutně nastat smrt, ale oběti mohly umírat nějakou dobu.

Možná je dorazili střelou do hlavy. Ale těžko soudit, když hlavy

nemáme.“

„Profesionál?“

„Ne. Profík by se nenamáhal těla rozčtvrtit.“

Quinn soudil, že to je pravda. Ale varoval se, aby nedělal

předčasné závěry.

„Za druhé,“ pokračoval Renz, „obě ženy se staly obětí

sexuálního útoku pomocí dlouhého nástroje s ostrou špičkou. Ne

nože, spíš nějakého kůlu.“

„Hlavně mi pověz, že se to stalo po jejich smrti,“ vzdychl

Quinn.

„Podle Nifta ano.“ Nift byl doktor Julius Nift, obratný soudní

lékař, ale s nevybíravým slovníkem. „Zdá se, že Nifta tenhle

vrahův záblesk soucitu zklamal.“

„Bylo to pro vraha příhodnější,“ řekl Quinn. „Je přece jen

snazší oběť nejdřív sejmout kulkou a teprve pak použít ostrej

nástroj.“

„Přesně kvůli tomuhle jsi ten právej,“ přikývl Renz. „Dokážeš

proniknout do mysli takovejch zvrácenejch úchylů.“

„Do tvojí taky.“

„Myslíš si, že s tím ostrým kůlem pracuje proto, že se mu

nechce postavit?“

„No vidíš.“

10

Renz si olízl další sirup z prstu a na Quinna se usmál. „Tak co

ty na to?“

„Jdeme do toho,“ přikývl Quinn. „Zavolám Fedse a Pearl.“

Feds byl Vysloužilý detektiv oddělení vražd Larry Fedderman.

Pearl byla…, no, Pearl.

A to mohl být problém.

3

Pearl byla malá, s ženskými křivkami a velkými ňadry, a

dokonce i v šedé uniformě vypadala až neskutečně plná života.

Měla velmi světlou pleť, černočerné vlasy a oči a běloskvoucí,

dokonale rovné velké zuby. Vyzařovala z ní taková energie, až se

zdálo, že by klidně přitáhla svorky na papír, kdyby se k nim

přiblížila.

Pozorovala muže u stolu, kde lidé obyčejně vyplňovali

formuláře na ukládání a vybírání peněz. Připadalo jí, že mu trvá

celou věčnost vyplnit ten, který si vybral, a navíc se pořád po

bance rozhlížel.

Pátá národní banka byla stará instituce a pyšnila se spoustou

mramoru, obložením z ořechu a naleštěnou mosazí. Za dlouhou

řadou přepážek byly vidět velké dveře do sejfu, vyvolávaly iluzi

jakési brány do devatenáctého století. Tohle byla banka, ve které

se téměř nikdy nic nezměnilo. A pokud ano, dělo se to pomalu,

jako když odkapává míza ze stromu za chladného dne. Zkrátka

jste si byli jistí, že vaše peníze jsou v bezpečí.

Pearl se práce u bankovní ostrahy Páté národní líbila.

Představovalo to jakousi uvolněnější formu práce policistky.

Uniformu sice oblékala šedou místo modré, ale pořád to byla

uniforma. Spoustu času strávila na nohou a spousta

požadovaných dovedností byla stejná. Jen kdyby plat byl lepší.

Ale nestěžovala si. Nejspíš nikdy nevytáhne zbraň z pouzdra, co

měla na boku. Ani kdyby si jednoho dne někdo, jako třeba ten

blbec u psacího stolu z ořešáku, skutečně banku obhlížel, nebo

se chystal pokladníkovi podstrčit lístek se zprávou o přepadení.

11

Ale kdyby se to opravdu stalo, Pearl byla připravená.

Chlap, který s takovou námahou psal, vychrtlý hejsek v tričku

bez rukávů a se spoustou tetování, tím bledým modrým, které

se dělá ve vězení –, konečně odešel od stolu a přiloudal se k jedné

přepážce. Podal pokladní lístek, který vypadal jako formulář na

vklad, a hotovost.

Pearl se uvolnila a přešla ke zdi, aby nestála v cestě klientům.

Nicméně pana Tetovaného obezřetně sledovala.

Vtom jí začal bzučet a vibrovat mobil, který měla připevněný

na opasku vedle devítimilimetrové zbraně. Sklopila hlavu a

podívala se na něj. Přidržela si ho v takovém úhlu, aby viděla na

displej, Quinnovo číslo.

Odepnula mobil a rozevřela ho, aby mohla mluvit.

„Ahoj, Quinne,“ řekla prostě.

„Mám nabídku.“ ozval se hlas v telefonu.

„Tam už jsem byla, to už jsem dělala.“ odpověděla Pearl.

Očima zabloudila k tetovanému muži a pokladní, ženě

jménem Judy. Bylo jí něco přes dvacet, měla baculatou postavu a

pěkný kulatý obličej, který obvykle neprozrazoval příliš mnoho

emocí, pokud zrovna nebyla doba k obědu. Teď se na pana

Tetovaného mračila. Hádali se?

„Jakou nabídku?“ zeptala se Pearl a snažila se to urychlit.

„Zastavil se za mnou Renz. Zdá se, že ve městě úřaduje

sériovej vrah. K novinářům se to zatím nedostalo, ale každou

chvíli to praskne. Cindy Sellersová z Ruchu velkoměsta po tom jde

a chystá se to uveřejnit.“

Pearl se na Cindy Sellersovou pamatovala. Paličatá malá

bruneta, která šla za svým rychle a přímočaře.

No možná by se dalo říct totéž o Pearl.

„Sériovej vrah by mohl ublížit Renzově kariéře,“ poznamenala

Pearl.

„To se nestane, jestli se zaslouží o vrahovo dopadení, nebo to

tak alespoň bude vypadat. Pak jeho kariéra zažije pořádnej

vzestup.“

„Už je policejním prezidentem. Co ještě chce?“

12

„Myslím, že z dlouhodobýho hlediska to snad ani nechci vědět.

Ať je jeho motivace jakákoli, žádá nás, abysme se zase vydali na

lov.“

Během rozhovoru Pearl pozorovala pana Tetovaného a Judy.

Oni se hádali. Judyin kulatý obličej byl bledý a tvářila se

neobvykle navztekaně, ale očividně se snažila udržet v klidu.

Chlap s tetováním se k ní nakláněl a většinu hovoru obstarával

sám.

„Pearl?“

„Jo,“ zareagovala, ale vydala se pomalu směrem k Judy a

vychrtlému chlapovi s tetovanými pažemi. Tucty vytetovaných

obrázků vzájemně propojených. Prý se tomu říká rukáv. „Sériovej

vrah. To zní zajímavě.“

„Všechno, s čím policajti pracujou, jsou trupy žen. Navíc ženy

sexuálně znetvořuje ostrým špičatým předmětem podobným

kůlu. Fedsovi jsem ještě nevolal. Jdeš do toho?“

„Říkáš, že mají jen jejich trupy?“

„Přesně. Obě ženy mají prostřelený srdce. Stejnou zbraní.“

„Sakra,“ zamumlala Pearl.

Pan Tetovaný řekl něco, po čem sebou Judy trhla, pak se otočil

a rychle se vydal ke dveřím.

Pearl se podívala na Judy.

Judy se podívala na Pearl.

Judy se podívala na pana Tetovaného a tiše pronesla:

„ Zastavte ho.“

„Jdeš do toho, Pearl?“

Pearl provedla dva dlouhé kroky, odstrčila ženu u přepážky

stranou a stíhala tetovaného chlápka. „Vy,“ pronesla tiše, ale

pevně, aby nevyvolala paniku. „Zastavte se.“

„Co je, Pearl? Co se děje?“

Strčila si mobil do postranní kapsy šedých kalhot uniformy a

dohonila tetovaného muže. Podíval se na ni a rozběhl se. Pearl na

něj skočila a srazila ho na mramorovou podlahu, ale uhodila se

tak silně do pravého lokte, až jí znecitlivěla celá paže. Periferním

13

viděním sledovala klienty, jak se rychle pohybují jako tančící

stíny. Jedna žena zaječela.

„Nech toho, ty krávo!“ zařval tetovaný chlap a škrábal se na

nohy.

Pearl mu je podkopla.

„Nech toho!“ zakřičel znovu a odkutálel se z jejího dosahu. Ale

už se nesnažil vstát.

Zatápala po své zbrani, ale nemohla ji vyndat z pouzdra.

Sakra. Doplazila se k panu Tetovanému, převrátila ho na břicho a

sáhla pro pouta. Nekladl odpor. Možná mu tím podražením

nohou vymkla koleno.

„Slečno Kasnerová!“ ozval se ženský hlas. „Slečno Kasnerová,

neubližujte mu! Prosím!“

Pearl vzhlédla a viděla, že se nad ní sklání Judy. Za Judy v celé

hale stáli zákazníci ztuhlí strachem. Někteří z nich leželi na

podlaze jako Pearl a tetovaný muž.

„Žádala jste mě, abych ho zastavila,“ řekla Pearl Judy. „Copak

se nepokoušel vyloupit banku?“

„Ne. Oloupil jen mě, protože mi odmítl dát peníze na dítě. Je to

můj bývalý, to je všechno, není to bankovní lupič.“

Pearl se celá vzteklá s namáhou postavila. Bolest v lokti

vzplála. „Proč jste mě hergot prosila, abych ho zastavila?“

„Já nevím. Prostě jsem to udělala.“ Judy se rozplakala.

„Já vás budu kurva žalovat!“ prskal potetovaný chlap. Sedl si a

probodával Pearl očima.

„Žalovat mě? Máte kliku, že…“

„Slečno Kasnerová.“

Další hlas. Patřil Copperthwaitovi, řediteli banky. „Až se Judy

uklidní, chci si s vámi oběma promluvit ve své kanceláři.“

„Já-já jsem v pořádku,“ popotáhla Judy. Vnitřkem zápěstí si

utřela oči, takže si rozmazala řasenku a vypadala jako rozrušený

mýval. Poklekla a odhrnula panu Tetovanému pramen vlasů z

čela.

„Kristepane!“ zanadávala Pearl, oprášila se a přetřela si

bolavý loket.

14

„Pearl…?“

Ještě další hlas. Velmi slabý. Známý.

Ach ano. Quinn.

Pearl vylovila mobil z kapsy a dala si ho k uchu.

„Jdu do toho,“ prohlásila.

Fedderman přemýšlel, jestli neodešel do důchodu moc brzy.

Byl nejmladší z golfové čtveřice bytového družstva Korálový

hrad na floridském poklidném, malebném jihozápadním pobřeží.

Až na období hurikánů to tu bylo jako v ráji a Fedderman věděl,

že by měl být šťastný navzdory skutečnosti, že ho jeho žena

Blanche opustila…, už to bude rok. Ta doba se zdála mnohem

kratší.

V životě si už musel jen vybírat penzi a poflakovat se ve svém

družstevním bytě, nebo hrát golf. Jako důchodce ho mělo bavit

poflakovat se. Měl ho bavit i golf.

Mělo ho taky bavit rybaření, ale upřímně, některé věci, které

chytil v oceánu při mořském rybolovu, ho vyděsily. A to nemluvil

o mořské nemoci.

„Tak už ten zatracenej míček odpal, Larry!“ zakřičel Chet,

další ze čtveřice.

Fedderman se na něj otočil a zamával mu. Míček mu zaletěl

ven z hřiště do neudržovaného terénu, což jinými slovy

znamenalo vysokou mařici, která snadno pořeže ruku, kdybyste

se pokusili vytrhnout trs. Jen zázrakem se ten zpropadený míček

vůbec našel.

Fedderman byl muž, kterému šaty nikdy tak docela nepadly.

Byl sice vysoký a štíhlý, ale s břichem, takže i jeho golfové

oblečení vypadalo, jako kdyby patřilo někomu jinému. Jeden

rukáv modrého pleteného svetru měl delší než druhý a díky

tlumeným kostkovaným kalhotám se zdálo, jako kdyby stál v

ostrém větru, přestože počasí bylo klidné. A horké. A vlhké.

Když se Fedderman blížil k míčku, ohnal se po komárovi, ale

minul. Jeho zdánlivě nekompatibilní části těla vyprodukovaly

zajímavý golfový úder; na zkoušku švihl holí, došel k míčku a

15

odpálil ho z neudržovaného území. Míček se elegantně vznesl

směrem ke greenu a spolu s ním letěla i Feddermanova naděje,

ale pak se náhle stočil doprava, jako by ho vzal silný proud

vzduchu, a přistál mezi několika stromy.

„Hlavně žes minul písečnou past!“ zavolal Chet. Fedderman se

pomalu učil nemít ho rád.

Fedderman byl znovu na řadě. Jeho tři spoluhráči se už

dostali na green. On zůstal opuštěný v hájku palem nedaleko

zurčícího potoka. Tamhle byl jeho míček. Nepřistál na špatném

místě, byl na flíčku trávy, která nebyla příliš vysoká, protože pod

těsně rostoucí shluk palem nikdy nesvítilo slunce.

U potoka se něco pohnulo. Fedderman se tam zadíval, ale ve

vysoké trávě nic nespatřil. Už slyšel o aligátorech na golfových

hřištích, ale nikdy žádného neviděl, i když se často dostával na

neudržované pozemky. Přesto si byl jistý, že zahlédl nějaký

pohyb, a nejednalo se o člověka. Nahánělo mu to husí kůži.

Rychle došel k míčku a rozkročil se. Bude muset střílet těsně

nad zemí a trefit se míčkem mezi kmeny dvou palem, pokud má

mít vůbec šanci dostat se blíž k stěží viditelnému greenu.

„Odpal!“ zařval Chet. „Odpal ten míček, Larry!“

Odpálím tebe, ty blbej zmetku!

Koutkem oka opět zahlédl pohyb. Tam ve stínech určitě něco

bylo.

Fedderman na zkoušku rychle švihl a pak uspíšil odpal.

Tahle rána mu vážně sedla. Bezvadně. Byl to skvělý pocit.

Míček letěl asi tři metry, odrazil se od kmene palmy přímo

zpátky a zasáhl Feddermana do hlavy.

Pustil hůl a sevřel si lebku. Pak se vypotácel na spalující

slunce. Špuntíky golfových bot se mu zachytily ve vysoké trávě a

málem upadl. Chet něco hulákal, možná se smál.

Zatracený Chet!

Zatracený golf!

Zatracená Florida!

Musí se odsud dostat! Musí!

Rozezvonil se mu mobil.

16

4

O DVA MĚSÍCE DŘÍVE

Shellie Marstonová přecházela v obrovském proskleném a

mramorem obloženém atriu budovy Citi Group na rohu Třetí

avenue a Třiapadesáté ulice. Znovu prošla kolem výlohy a

nenápadně se podívala na svůj odraz, aby si toho nikdo nevšiml.

Viděla téměř třicetiletou ženu se středně dlouhými blond vlasy, s

plnou, ale ne příliš plnou postavou, v nové kaštanové teplákové

soupravě od Avantiho a jasně bílých běžeckých botách značky

New Balance. Kolem krku měla uvázaný bílý šátek. Nepřehnala

to?

Neměla na sobě žádné šperky kromě malých zlatých kroužků

v uších a velmi prakticky vyhlížejících náramkových hodinek s

černým páskem na suchý zip. Tohle mělo být první neformální

setkání s… Davidem Adamsem. Chvilku jí trvalo, než si

vzpomněla na jeho jméno. Setkání na veřejném místě

zprostředkované internetovou seznamovací agenturou E-Bliss.org.

V atriu nebylo moc lidí, ale všechny ty tvrdé povrchy

vytvářely ozvěnu, takže se zdálo, že je tam plno. Hlasy a šoupání

podrážek tvořily neustálý šum. Newyorčané, stejně jako turisté,

se procházeli kolem řady obchodů nebo spěchali k eskalátorům

či od nich.

Když Shellie odvrátila pohled od výlohy, všimla si, že jeden

malý kulatý stolek před obchody je volný. Už si koupila

čokoládový koktejl v plastovém kelímku, takže měla čím

zaměstnat ruce. Nesla ho opatrně, aby se nevylil, rychle zabrala

maličký stolek a posadila se. Kelímek postavila přesně na

prostředek ubrousku, který dostala spolu s nápojem.

První dojem si udělá z toho, jak Shellie sedí. Je to v pořádku?

Pokud bude sedět dostatečně elegantně. Přesvědčila se, že má

stehna u sebe, posunula jednu běžeckou botu New Balance

17

maličko před druhou a položila si levou ruku do klína. To by mělo

poskytnout přiměřeně půvabný obrázek.

Krátce zvedla levou ruku, aby se podívala na hodinky na

zápěstí. Měl pět minut zpoždění. Nervózně se maličko napila

koktejlu. Ukáže se vůbec? Nebo ji tu nechá trčet dalších, kolik –

patnáct minut? Dva staříci hrající šachy u vedlejšího stolu na ni

kradmo pohlédli; věděli, že na někoho čeká.

Shellie se snažila necítit se trapně. Říkala si, že je jedno, když

se na ni vykašle, v New Yorku na tom nezáleželo. Tohle město

bylo plné svérázných a nevypočitatelných existencí.

Nikoho z nich však neznala lépe než zběžně. Shellie byla ve

městě o maličko déle než měsíc. Stále žila z dědictví, které si

přivezla s sebou z Bluebonnetu v Nebrasce. Všechno, co v životě

měla její matka, plus její životní pojistka. Shelliin otec zemřel

před deseti lety. Vzdálená teta skonala před několika měsíci a

Shellie neměla žádné sourozence. Na světě byla úplně sama, což

byl jeden z důvodů, proč se rozhodla začít nový život v New

Yorku.

Proč nezvolit největší a nejzajímavější město v zemi? Shellie

měla odvahu a vystudovala vyšší odbornou školu se všeobecným

zaměřením. Vždycky bývala samotářka a s nikým se v

Bluebonnetu nijak zvlášť nepřátelila. Ani v lásce jí moc nepřálo,

rozhodně ne teď, když ukončila vztah s Markem Druckerem. S

hromotluckým a stále se usmívajícím Markem. Velký hrdina

amerického fotbalu ze střední školy, zběhlý student z vysoké,

televizní maniak. Mark toužil jen po sexu a po sledování filmů a

pořadů v televizi. Staré epizody seriálu Mistři hazardu. Panebože!

No, Shellie doufala, že už si našel někoho, kdo s ním bude sdílet

jeho záliby jak před televizí, tak na zadním sedadle jeho

přepečlivě zrenovovaného Chevroletu Camaro z roku 1969 (jeho

skutečné pravé lásky). Pro ni nastal čas na něco náročnějšího a

slibnějšího. Čas zjistit, jestli život zvládne sama.

A ona ho zvládne, tím si byla jistá. Ale cítila se tak hrozně

osaměle. New York to s člověkem dokázal. Ocitli jste se sice v

18

oceánu lidí, ale pokud jste nikoho pořádně neznali, byli jste

stejně osamělí jako trosečník na opuštěném ostrově.

Shellie se konečně odhodlala k něčemu, co dlouho zvažovala.

Obrátit se na seznamovací agenturu, aby ulehčila své samotě, jí

sice nejdřív nepřipadalo jako nejlepší nápad, ale nakonec se

rozhodla, že to zkusí. V životě člověk občas musí využít

příležitosti.

Týdny strávila prohlížením internetových stránek E-Bliss.org

a pak vyplnila podrobný dotazník, který agentuře umožnil spojit

ji s nejlepším možným kandidátem na budoucího partnera. Pak

čekala.

Trvalo o maličko dále než týden, než se jí na počítačové

obrazovce objevil nervózně očekávaný e-mail. Přiložený profil

toho o její případné spřízněné duši Davidu Adamsovi nijak moc

neodhalil. Dokonce v něm nebyla ani jeho fotografie. No to bylo v

pořádku. Shellie si vzpomněla, jak váhala, než svůj obrázek do E-Bliss.org zaslala. Koneckonců jakmile se váš snímek dostane na

internet, kdoví, kde se může objevit? Někdo mohl klidně dát její

hlavu na tělo jiné ženy, která by dělala bůhvíco. Třeba i páchala

nepřirozené věci. Shellie slyšela, že se takové věci stávají.

Dovolili jí, aby si na první schůzku vybrala veřejné místo,

takže teď tu byla v dohodnutém čase.

Už uplynulo deset minut po domluvené hodině a Shellie stále

čekala, aby si popovídala a možná vypila ještě jeden koktejl na

prvním rande, které měla od chvíle, co se přestěhovala do New

Yorku. (Nepočítala toho odpudivého týpka, který na ni minulý

týden před Starbucks vystrkoval jazyk a snažil se ji sbalit.)

Na druhé straně atria předstíral David Adams, že se čas od

času dívá do výlohy obchodu se zavazadly, a pozoroval ji. Shellii

Marstonovou. Z Nebrasky, panebože. Usmál se. Možná toho

očekával příliš. Není dokonalá, ale postačí.

Adams měl na sobě pečlivě vyžehlené žlutohnědé kalhoty,

modré tričko s límečkem a bílé běžecké boty. I z takové dálky

19

viděl, že Shellie si taky vzala bílé tenisky. Jeho úsměv se rozšířil.

Už měli něco společného. Třeba to opravdu bude fungovat.

Byl to pohledný muž s pravidelnými rysy, nesnadno

zapamatovatelný z letmého pohledu. Chvilku trvalo, než si člověk

všiml, že jeho nevýrazné, ale mužné vzezření je vlastně

atraktivní. Měl tmavě hnědé vlnité vlasy, které nosil trošku delší,

aby zakryl skutečnost, že mu odstávají uši. Měřil něco málo pod

sto osmdesát centimetrů a pohyboval se s atletickou uvolněností.

Tělo měl pevné a svalnaté, ale pas úzký. Měl postavu, na které

dobře seděly šaty. Vůbec nepůsobil hrozivě a rozhodně na něm

nebylo nic, co by se druhým nelíbilo. Uvolněné chování, hezký

úsměv, čistý a pěkně, upravený zevnějšek. Byl ten typ, který

přesně naplňuje romantické představy většiny žen. A když je

nakonec dostal do postele, pochopitelně v něm viděly ideál ze

svých tužeb a snů, které v sobě nosily od prvního polibku.

Znovu se dlouze a troufale zadíval na Shellii Marstonovou a

rozhodl se, že ujde. S nenucenou elegancí se vydal směrem k ní a

upíral na ni oči.

Už si ho všimla. Právě tyhle první minuty byly důležité.

Pozoroval její obličej.

Jako vždy se skvěle osvědčila taktika opozdit se. Na okamžik

celý její výraz zaplavila úleva, že se vůbec dostavil. Pak si znovu

nasadila masku.

Usmál se na ni a jí se podařilo úsměv opětovat.

Shellie se přiměla usmát se na muže, o kterém už si byla jistá,

že míří k jejímu stolu. Určitě je to David Adams. Netušila, proč se

musí do úsměvu nutit. Na tom muži nebylo nic špatného.

Rozhodně nic, co by viděla na první pohled. Nevypadal jako typ,

který by musel hledat známost přes seznamovací agenturu. Na

druhé straně však Shellie nepovažovala za takový typ ani sebe.

Znovu si řekla, že na internetovém seznamování není nic

pochybného ani nebezpečného. Už ne. Žijí v konkurenčním a

uspěchaném světě, hlavně tady v největším a nejrušnějším městě.

Tady lidé při hledání a rozvíjení vztahů nemají čas postupovat

20

váhavě, jak to často stále ještě dělají v Nebrasce. Dokonce na

střední znala jednu dívku, jejíž případní ctitelé museli požádat

její rodiče, aby ji mohli pozvat na rande.

Praštěný nápad, pomyslela si Shellie. No, i kdyby někdo chtěl

požádat Shelliina otce o její ruku, ona otce neměla. Měla jen sebe.

A mohla se rozhodovat sama.

Čím víc se David Adams blížil k jejímu stolu, tím si byla jistější,

že se rozhodla správně, když zkontaktovala E-Bliss.org.

„Shellie?“ zeptal se, když se ocitl jen pár kroků od ní. I to

jediné slovo, její jméno, bylo hebké a příjemně modulované.

Očividně to byl jemný muž. Trošku váhavý a plachý, stejně jako

ona. Jemný muž, ale v žádném případě ne zženštilý.

„Shellie.“ přisvědčila, pak se usmála a vstala. Cítila, že jedna

podrážka tenisky sklouzla přes palec druhé. Nepostřehnutelné.

„Ty musíš být David.“

Potřásli si rukama. Opět byl jemný.

Dotyk rukou. Shellie doufala, že by to mezi nimi mohlo

zajiskřit. Nějaký elektrický oblouk emocí, který by naznačil

budoucí upřímný vztah. Fyzická přitažlivost neznamená všechno,

ale první setkání napoví.

Nebyla zklamaná.

5

SOUČASNOST

Cindy Sellersová seděla sama u rohového stolu v restauraci P.

J. Clarke’s na křižovatce Třetí avenue a Pětapadesáté ulice. Kolem

sebe slyšela tlumené hlasy, občasné zacinkání příborů nebo

porcelánu a smích z přilehlého baru. Ve vzduchu visela vůně

směsi různých koření.

Restaurační část zavedené hospody byla temná i díky

tmavému dřevěnému obložení. Na mladé ženě sedící o samotě

nad miskou dušené zeleniny s masem a sklenicí piva Guinness

bylo něco, co odrazovalo všechny mizery i byznysmeny u baru či

21

u jiných stolů, aby se k ní přiblížili. Byla přiměřeně atraktivní,

měla zvědavé velké hnědé oči, krátké kaštanové vlasy a štíhlou

postavu, ale vyzařovala z ní síla, která občas lidi odrazovala. Byla

moc dobrá v naléhání na lidi, dokázala překonat jejich

zdráhavost a přimět je mluvit o záležitostech, o kterých by je ani

nenapadlo někomu vykládat.

Stále ještě bylo moc brzy, aby lidé chodili na oběd, a tohle

místo bylo dostatečně klidné, aby tu mohla přemýšlet. A přesně

kvůli tomu sem přišla. Na stole před sebou měla poznámky o

tom, čemu se rozhodla říkat Případ rozčtvrcených mrtvol, a

přepracovaný koncept svého článku.

A že to byl sakra pořádný článek. Blížila se chvíle, kdy už si

nebude muset nechávat všechny informace pro sebe, jak slíbila

Renzovi.

Vlastně možná ta chvíle už je tady.

Cindy se napila guinnessu a řekla si, že veřejnost má právo

vědět, že se mezi ní pohybuje sadistický vrah, který může znovu

zabíjet. Vlastně to byla její profesionální povinnost informovat

lidi, a pokud to zároveň prodá noviny a urychlí její žurnalistickou

kariéru, tím lépe. Ale Renz byl teď policejní prezident, nejen

nějaký běžný polda s hodností, a navíc měl před sebou slibnou

politickou budoucnost. Pochopitelně netušil, že není jejím

jediným zdrojem a že Cindy ví o návratu penzionovaného

kapitána oddělení vražd Franka Quinna spolu s jeho týmem, tou

vlezlou protivnou Pearl a nemotorným, nicméně občas mazaným

Feddermanem, o týmu, který má na případu pracovat. V

hierarchii NYPD existovali lidé, kterým se nelíbili ti, kdo stáli

napůl mimo policii, ani Renz, jenž slízne všechnu smetanu, aby

mohl postoupit k ještě vyššímu úřadu. Tihle nespokojení poldové

byli lidé, které Cindy Sellersová mohla využívat, a také to dělala.

Renzovi by pochopitelně nešlo pod nos, kdyby kvazioficiální

přítomnost Quinna a jeho týmu byla odhalena příliš brzo. Na

druhé straně věděl, že se do středu zájmu sdělovacích prostředků

dříve či později dostanou, to byl dokonce záměr. Byli

koneckonců součástí Renzova týmu, pracovali pro něj stejně

22

jako pro blaho města. A Renze by určitě nepřekvapila skutečnost,

že v NYPD existuje víc než jeden zdroj úniku informací.

Ale přesto, je policejním prezidentem. Cindy chápala a

zároveň respektovala moc. Poskytne jí, co jí náleží; do určité

míry.

Zhluboka se napila guinnessu, zahrabala v kabelce, co si

položila vedle sebe na židli, a vytáhla mobil. Číslo na Renze měla

uložené pod rychlou volbou.

Nezvedl ho.

Zkusila se mu dovolat na mobil.

Zjevně ho měl vypnutý.

Cindy vytočila hlavní číslo do Paláce zmatku, jak si překřtila

policejní centrálu na adrese Policejní náměstí 1. Dostalo se jí jen

zdvořilého přehlížení. Vzdychla a zabubnovala prsty. Cindy

neměla v povaze trpělivě na něco čekat.

K čertu s ním, pomyslela si a ukončila hovor. Pokusila se

předat mu informace před tím, než je sama uveřejní. Všechny

další noviny ve městě o nich už stejně nejspíš věděly, ale

nemohly je prokázat. Čas letěl a ona udělala, co mohla.

Cindy už to zažila a věděla, jak to funguje. Až zítra ráno do

novinových Stánků a prodejních automatů dorazí Ruch

velkoměsta, vypustí to psy. Renz i vrah si budou muset zahrát v

honu na lišku. Quinn a jeho detektivové zaujmou postavení mezi

psy a liškami, což znamená, že budou stát na horké půdě.

Cindy byla celá nedočkavá a neměla na jídlo ani pomyšlení.

Ještě jednou si zhluboka lokla guinnessu a odstrčila stranou

misku s dušeným masem a zeleninou, které se sotva dotkla.

Posadila si nízko na nos brýle na čtení s poloviční obroučkou a

položila si na stůl před sebe koncept svého článku, byl sepsaný

jejím vlastním naučeným těsnopisem, který uměla číst jen ona.

Pak sjela po menu na mobilním telefonu a vytočila svého

šéfredaktora v Ruchu velkoměsta.

„Sedíš?“ zeptala se, když telefon zvedl.

Nečekala na odpověď, pověděla mu, co má, a začala do

telefonu číst tak, aby ji nikdo v restauraci nemohl zaslechnout.

23

Byl tím nadšený, přesně, jak si myslela.

Když Cindy sklapla telefon, jako zázrakem se jí vrátila chuť k

jídlu. Přitáhla si k sobě přes stůl ještě teplou misku dušeného

jídla a objednala si další pivo.

Přeřízl násadu koštěte napůl. Právě dokončil ostření jednoho

konce a začal dřevo brousit. To ho bavilo. Bude používat stále

jemnější smirkový papír, aby vytvaroval konec do postupně se

zužující ostré špice.

Brousil skoro hodinu a při práci jedním okem sledoval

televizi. Dávali starý spaghetti-western s Clintem Eastwoodem v

hlavní roli. Televize byla ztlumená, takže nic neslyšel a byl

odkázán na stručné titulky ve spodní části obrazovky. To bylo v

pohodě. Ten film už viděl nejmíň šestkrát a v podstatě mohl

dialogy odříkávat zpaměti. Rytmický zvuk smirkového papíru

brousícího dřevo byl uklidňující, protože cítil, jak se mu pod

rukama mění násada koštěte v požadovaný zašpičatělý tvar.

Když ho nakonec od námahy začaly bolet prsty i paže, odložil

násadu i smirek. Prstem přejel po celé délce násady až ke špičce.

Dřevo bylo hladké a bude potřeba už jen asi hodina práce s

nejjemnějším brusným papírem. Pak použije protiprachovou

utěrku a později nanese dobrý olej a pořádně ho do dřeva vetře.

Ne příliš oleje. Chtěl, aby zaostřená násada byla hladká, ale ne

příliš hladká. Nedílnou součástí bylo cítit odpor.

Nemělo ho to vzrušovat; to nebylo součástí plánu. Ale

vzrušovalo ho to. Nemělo smysl to popírat. A začal přemýšlet,

jestli musejí být mrtvé.

Sevřelo se mu hrdlo. Polkl.

Pomyslel si, jak ohromující věci se člověk o sobě dozví. Právě

jeho práce mu v mysli neustále otvírala nové možnosti. Byl tak

dobrý v tom, co dělal, až ho to občas děsilo.

Eastwood žvýkal krátký doutník a mžoural na něj z televizní

obrazovky.

Ten by mu to nejspíš neschvaloval. Stejně jako postavy, které

hrál ve filmech. Ale když byl Eastwood mladší, klidně mu mohli

24

předložit úplně jiné scénáře, a teď by na něj všichni hleděli v

naprosto jiném světle. Ten muž byl herec a způsob, jakým ho

vnímá veřejnost, a nejspíš i jeho osobní image byly zformovány

scénáři, které dostával, a ty scénáře byly psané lidmi, které

nejspíš nikdy ani neviděl. Určitou měrou hrajeme ve filmech

všichni, ať už si to uvědomujeme, nebo ne.

Usmál se na Eastwooda, přešel ke starožitnému stolu s

roletkou a vytáhl jednu mohutnou zásuvku úplně ven. Sáhl do

prostoru za ní a stiskl dřevěnou páčku, která otevřela tajnou

přihrádku v boku stolu. Z přihrádky vyndal šedou kovovou

uzamykatelnou skříňku s klíčem v zámku. Otočil jím, otevřel víko,

sáhl dovnitř a vytáhl malý poloautomat značky Colt s raženou

pažbou. Používaly se do něj kulky ráže dvaadvacet s dutou

špičkou a výstřel dělal o maličko větší hluk než hlasitá facka.

Nebyla to nijak mocná zbraň, ale duté špičky proniknou do

lidského těla a rozlomí se na kusy, které rozervou kosti i svaly a

způsobí velké místní poškození. Jedna přesná rána do srdce stačí,

aby člověka zabila. Pokud zranění samo o sobě nezpůsobí smrt,

člověk upadne do šoku. A zatímco leží ohromený a nevěřící a

téměř jistě umírá, stačí dvě rány do hlavy, pro jistotu. Přesně to

malý kolt skýtal, jistotu. K té zbrani cítil něžnou lásku.

Podíval se na tichou televizní obrazovku. Eastwood teď seděl

na koni a zvedal spoustu prachu při dábelském trysku po krajině

vypadající jako Arizona, ale nejspíš to bylo někde v Itálii.

Jaké to asi je, letět pres červenavou pláň na hnědo-bílém koni?

To musí na dámy skutečně udělat dojem. Rozhodně na dámy v

Římě a Milánu.

Někde slyšel nebo četl, že Eastwood si nakupuje doutníky v

obchodě v Beverly Hills a pro filmové scény je půlí. Tolik věcí v

životě je jen předstíráním.

Přestal si všímat televize a z kovové uzamykatelné skříňky

vytáhl čisticí sadu a olej na zbraně spolu s měkkým bílým

bavlněným hadříkem.

25

Chystal se zbraň vyčistit a naolejovat, když vtom mu na stole

začal mobil vyhrávat prvních pár taktů písně „Já se dnes

dopoledne žením“.

Než telefon zvedl, podíval se, kdo volá. „Doufal jsem, že

zavoláš,“ řekl a usmál se.

Ucho.

„Ano,“ řekl a znovu se usmál. „Samozřejmě. Samozřejmě. Ano.

Ano. To víš, že chci. Ano.“

Položil zbraň a během hovoru přecházel po místnosti, jako

kdyby pohyb dodával jeho slovům vážnost. Ten u telefonu na

druhé straně měl jeho plnou pozornost.

„Dobře,“ přisvědčil. „Uvidíme se tam. Vůbec netušíš, jak moc

se na to těším.“ Nepřítomně zvedl násadu koštěte a prohlížel si

zašpičatělý hrot, zatímco dál poslouchal volajícího.

„Uvidíme se tam,“ zopakoval. „Miluju tě.“

6

Smrt je znovu svedla dohromady. Sešli se v Quinnově

přízemním bytě na Pětasedmdesáté západní, která protínala

Columbus avenue, v místnosti předělané na pracovnu. Quinn

seděl za velkým stolem z třešňového dřeva, ostře řezané rysy

jeho tváře z boku osvětlovala lampička se stínítkem, díky níž

vypadal jeho mnohokrát zlomený nos ještě křivější. O skleněný

popelník se v ostrém úhlu opíral jeden z kubánských doutníků,

které si nechával ilegálně dodávat. Doutník nebyl zapálený.

Nemělo smysl začít Pearl hned provokovat, když už beztak měla

mizernou náladu.

Seděla se zkříženýma nohama v křesle nalevo od stolu, čelem

ke Quinnovi. Na sobě měla vybledlé džíny, modré tričko

baseballového týmu Mets a šedé ponožky. Mokasíny shodila a

teď ležely nakřivo na podlaze blízko křesla. Havraní vlasy si

stáhla dozadu a smotala do uzlu. Namalovala si oční linky svou

oblíbenou černou tužkou, takže její téměř černé oči vypadaly

ještě temnější. Quinnovi se zdála nádherná.

26

Fedderman seděl na méně pohodlné dřevěné židli čalouněné

kůží a vypadal na zmatkaře jako obvykle. Ačkoli v obličeji zhubl,

stále měl netrpělivý, zpráskaný výraz, jako kdyby právě spáchal

nějaký hřích a teď potřeboval odpuštění. Co ho Quinn naposledy

viděl, ztratil zase další šedivějící vlasy a na temeni už byl téměř

plešatý. Quinn si byl jistý, že poznal jeho starý plandavý hnědý

oblek, a všiml si, že pravá manžeta bílé košile je rozepnutá a visí

mu z rukávu saka. Z nějakého důvodu se právě tohle

Feddermanovým manžetám často stávalo, kdykoli dlouho psal

tužkou nebo perem. Quinn se téměř usmál, když tu roztřepanou

uvolněnou manžetu zahlédl vykukovat zpod saka. Staré dobré

časy.

Fedderman se podíval na Pearl. „Slyšel jsem, žes měla v bance

nějaký potíže.“

„Trhni si,“ odbyla ho. Obrátila svou pozornost na Quinna.

„Lauri už s tebou nebydlí?“

Lauri byla Quinnova téměř dvacetiletá dcera. „Žije s Červíkem

v Kalifornii a pracují na jeho hudební kariéře.“ Laurin milenec

měl přezdívku Červík, protože byl vysoký, příšerně vychrtlý a při

chůzi se zvláštně vlnil. Zároveň byl frontmanem vlastní kapely

Obžalovaní. Lauri v posledním dopise psala, že skupina už je jen

krůček od podepsání smlouvy. V jejím předposledním dopise

stálo totéž.

„Myslel jsem si, že ten kluk má talent,“ poznamenal

Fedderman.

„Ale co ta jeho hudba?“ namítla Pearl.

„Co tyhle vraždy?“ řekl Quinn a připomněl jim, proč přišli.

Vzal do ruky čtyři zelené vazače, zvedl se od stolu, obešel ho a

každému detektivovi podal dva. „Renz nám poslal kopii spisů o

vraždách a já je pro vás nechal rozmnožit.“

„Už sis svoje určitě prošel,“ řekl Fedderman. „Nějaký závěry?“

Quinn se znovu posadil za stůl, automaticky sáhl po doutníku,

ale pak ruku stáhl, když si všiml, jak se na něj Pearl významně

dívá. „Už jsem vám řekl nějaký základní informace: dva trupy žen

bělošek, jedna i druhá s prostřeleným srdcem, žádný otisky,

27

protože se nenašly ruce, takže není žádná možnost identifikace.

Kulky ráže dvaadvacet s dutou špičkou. Obě se roztříštily, když

pronikly do těl obětí, ale úlomky zůstaly uvnitř a laborka se je

snaží dostatečně zrekonstruovat, aby mohla prokázat, že byly

vypálený ze stejný zbraně. Obě oběti byly sexuálně zohavený

něčím, co připomíná dlouhý ostrý kůl, který po sobě zanechal

stopy oleje.“

„Lubrikant?“ zeptala se Pearl.

„Olej na nábytek,“ řekl Quinn.

„Oddělal je a přeleštil,“ utrousil Fedderman. Zdál se očividně

potěšen svým smyslem pro humor.

„Nech si tyhle kecy pro sebe,“ utnula ho Pearl.

Fedderman si všiml, že mu plandá manžeta, a zapnul si ji.

„Kde je našli?“ Najednou z něj byl pan Vážný.

„První v kontejneru za jednou restaurací v Upper West Side.

Tu druhou v prázdný budově na dolním Manhattanu.“

„Proč je prázdná?“ zeptala se Pearl.

„Rekonstruuje se.“

„Aktivně?“

„Jo. Přestavuje se na družstevní byty.“ Quinn věděl, kam tím

Pearl míří, a potěšilo ho to.

„Našli ji v pondělí?“ zeptala se.

„Uhádlas.“

„Dělníci ji museli najít. A trup v kontejneru by objevili při

dalším odvozu odpadků.“

„Který byl naplánovaný na druhý den ráno potom, co ho tam

někdo odhodil,“ řekl Quinn. „Zaměstnanci restaurace řekli, že by

si ho během pracovní doby všimli, takže se tam musel dostat až

po zavírací hodině.“

Pearl si natáhla nohy, položila chodidla na podlahu a zahýbala

prsty v ponožkách. „Vrah chtěl, aby se trupy našly co nejdřív

potom, co, se jich zbavil. Někoho napadá proč?“

„Zatím ne,“ zavrtěl hlavou Quinn.

„Mám za to, že kvůli těm dvěma obětem už prověřili

pohřešovaný osoby.“ poznamenal Fedderman.

28

„Jistě. Žádný ženy jejich konstituce, věku a etnika se poslední

dobou v New Yorku ani okolí nepohřešujou. Oběma bylo lehce

přes třicet.“ Quinn se v kancelářském křesle opřel a začal se

maličko točit sem a tam. Nedávno křeslo promazal, a tak nebylo

slyšet žádné skřípění. „Další věc. Novinářka Cindy Sellersová z

Ruchu velkoměsta ví všechno, co jsem vám teď pověděl, a jako

laskavost Renzovi to ještě nepustila dál.“

„Vzpomínám si na ni,“ přikývla Pearl. „Je to kráva.“

„O nic víc než ostatní novinářští supi,“ poznamenal Quinn.

Pomyslel si, že z Pearl by taky byla moc dobrá investigativní

reportérka.

„Pearl má pravdu.“ ozval se Fedderman. „Ta Cindy Sellersová,

kterou si pamatuju já, si to pro sebe dlouho nenechá. Ne, pokud

na ni Renz něco nemá.“

„Jestli ano.“ řekl Quinn, „nemá toho tolik, aby ji umlčel na dost

dlouho. Proto nás povolal. Chce být o krok napřed.“

„Chce být starostou.“ ušklíbla se Pearl.

Pořád je stejně vnímavá a chytrá, pomyslel si Quinn.

Pearl najednou napadlo, co tu vlastně dělá. Proč kývla na

tuhle možnost? Zdálo se, že nedokáže uniknout Quinnově

přítomnosti a jeho vlivu. Renz se znovu obrátí na Quinna, další

kritický případ, další psychopat, Quinn jí zavolá a ona přiběhne.

To zavánělo opakujícím se šílenstvím. Jako kdyby byla na

nějakém masochistickém běžeckém pásu a nemohla dolů,

protože jedna její část nechce odejít. Tenhle případ… Cítila v

kostech, že se jedná o něco zvláštního. Chtěla se toho účastnit.

„Projděte si složky k oběma vraždám,“ řekl Quinn, „a sejdeme

se tu zítra a probereme to.“

„Budeme se scházet tady?“ zeptala se Pearl. Kdysi tu s

Quinnem žila, a tak se jí ten nápad moc nezamlouval. Jejich

ložnice byla přímo přes chodbu.

„Renz slíbil, že nám jako obyčejně sežene nějaký kancelářský

prostory. Nechce nás na stanici. Jde o to, že sice pracujeme pro

NYPD, ale zároveň jsme nezávislejší než obyčejní detektivové z

vražd. Všechno budeme hlásit jen jemu.“

29

„Zas to bude nějaká švábama zamořená díra jako vždycky,“

ušklíbla se Pearl. „Ale všechno je lepší než tohle.“ Možná taky ne.

Vzpomněla si na poslední kancelář, kterou jim Renz našel, i na

ten pronikavý jekot vrtačky ze zubní kliniky sídlící za zdí.

Quinn se podíval na hodinky. Byla skoro půlnoc.

Feddermanův let z Floridy měl zpoždění, takže jejich schůzka

začala pozdě. „Zvládnete to zítra na devátou?“

Oba detektivové s hodinou souhlasili a vstali. Quinn se také

zvedl, aby je vyprovodil.

Když procházeli kolem ložnice, Pearl si nemohla pomoct a

podívala se na postel. Byla ustlaná, ale ne moc pečlivě. Na stolku

vedle lampičky na té straně, kterou stále považovala za

Quinnovu, ležela nějaká knížka, ale nedokázala přečíst její název.

Zdálo se, že se nic nezměnilo od okamžiku, kdy se před dvěma

lety odstěhovala. Quinn zachytil její pohled a ona se na něj

nazlobeně zahleděla.

Věděla, že ji pořád miluje, a to bylo setsakramentsky

nepříjemné. Pokusili se spolu žít, a zjistili, že to nejde. Pearl tu

zkušenost nechtěla opakovat. Bylo jasné, v čem je potíž. Quinn

byl rezervovaný, rozvážný a mlčenlivý fanatik, Pearl byla

impulzivní, bojovná a výbušná. Představovali protiklady. Další

rozdíl spočíval v tom, že Pearl věděla, kdy jejich vztah vzdát, ale

Quinn ne. Nikdy nevěděl, co je dobré vzdát.

U dveří Fedderman řekl: „Ještě mám auto z půjčovny, Pearl,

tak tě vezmu domů.“

„Prima. Lepší než jet metrem.“

„Taky budeš ve fajnový společnosti,“ podotkl Fedderman.

„Když nepočítáš oblečení, chování a inteligenci.“

Quinn rád poslouchal, jak se hašteří. Takhle to fungovalo,

když tvořili tým. Kladli si navzájem otázky, jeden druhého

podněcoval a pak mizelo všechno podružné i to, co se nehodilo,

až zbyla jen pravda.

I když se jim ta pravda nemusela líbit.

30

V porovnání s velkými i malými novinami vycházejícími v

New Yorku neměl Ruch velkoměsta příliš velký náklad. Ale Wes

Nobbler, zástupce velitele policejního oddělení, si vždycky jeden

výtisk kupoval, protože věděl o vztahu policejního prezidenta

Renze a Cindy Sellersové. Nejednou se Sellersová stala Renzovou

cestičkou do větších médií.

Nobbler, velký zavalitý muž se šilhavýma modrýma očima a

pletí, která vždycky vypadala, že strávil na sluníčku příliš

dlouhou dobu, teď přemýšlel o Ruchu velkoměsta. V ložnici byla

ještě tma, ale nemohl spát. Na hodinách vedle postele zářily

červené číslice 5:02. Moc brzo, aby vstal, a moc pozdě, aby se

snažil usnout. A měchýř měl plný, ale ne na kritickou mez. Má

vstát, rozsvítit, ulevit si v koupelně a pak se vrátit zpátky do

postele?

Nedokázal přijít na dobrý důvod.

Uplynulo deset minut. Vstát, nebo ne už teď nebylo otázkou.

Musel se vyčurat.

Ruch velkoměsta mu stále, i když okrajově, zaměstnával

myšlenky, ale s námahou se na vrzajícím lůžku posadil, rozsvítil

lampičku a doplahočil se do koupelny.

Už se nemusí vracet do postele. Natáhl si včerejší pomačkané

kalhoty od uniformy, i když věděl, že čerstvě vyžehlený

stejnokroj z čistírny mu visí v šatně. Do něj se oblékne později, až

se osprchuje a oholí. Bosýma nohama vklouzl do bot a nechal si

na sobě šedé tričko, ve kterém spal. Vrátil se do koupelny,

postříkal si obličej studenou vodou a mokrými prsty si dozadu

ulízl zrzavé vlasy, ve kterých se ještě neobjevil ani jeden šedivý

vlas.

Už se úplně probral, došel do kuchyně a pustil kávovar Mr.

Coffee. Pak vyhlédl ven z okna, aby se podíval, jestli neprší, vyšel

z bytu a vydal se na roh bloku, aby si z příslušných prodejních

automatů koupil Timesy a Ruch velkoměsta.

Než se dostal zpátky, začalo se rozednívat a doprava pomalu

houstla. V bytě voněla čerstvě uvařená káva a on dostal hlad. Byl

31

by rád našel nějaký otevřený obchod, kde by si koupil koblihy. Ne

že by takové kalorie potřeboval.

Nalil si šálek kávy, přidal kapku smetany z ledničky a posadil

se v kuchyni ke stolu. Nejdřív se podíval na Timesy. Ve Francii

propukly nepokoje, Kongres se dožadoval vyšetřování něčeho,

čemu Nobbler nerozuměl, a pod čarou pak ohromený novinář

komentoval sedmou prohru Yankees v řadě.

Jako obyčejně, pomyslel si Nobbler. Člověk by si myslel, že za

ty prachy, co Yankees mají, si můžou koupit pár nadhazovačů,

kterým by neumdlévaly ruce. Odložil Timesy stranou, napil se

kávy a podíval se na Ruch velkoměsta.

Kristepane!

Rázem zapomněl na chuť k jídlu, na Yankees i na svou kávu a

jen četl.

Věděl, že se našel první ženský trup a druhá mrtvá žena.

Nevěděl ale, že stejně jako u první oběti se v márnici nachází z

druhé oběti jen trup. A ještě neviděl výsledky balistiky. Policejní

prezident Renz druhou ženu zahalil rouškou tajemství, aby

nebylo hned zřejmé, že ve městě řádí sériový vrah. A ta záležitost

se špičatým kůlem, nebo co tó bylo… Nobbler o tom moc nevěděl,

jen to, že první žena byla sexuálně zohavena. Musel připustit, že

obdivuje způsob, jakým je Renz schopný udržet byť částečné

tajemství o takových záležitostech. Renz se nerozpakuje využívat

svou moc.

No, Nobbler taky ne. A Renz provedl něco, co ho pořádně

namíchlo. Na scéně se znovu objevil Frank Quinn a spolu se

svými dvěma detektivy Kasnerovou a Feddermanem vyšetřoval

Případ rozčtvrcených mrtvol. Nobbler ani jednoho z nich neměl

nijak v lásce a byl přesvědčený, že ti lidé už nepatří k NYPD.

Hlavně Quinn, který by vůbec neměl mít právo se k policii byť jen

přiblížit. Vyplatili mu haldu peněz a zprostili ho obvinění, tak co

hergot ještě chce? Nobblerovi nevadilo, že Quinn balancuje na

hraně zákona, ale že mu tím čeří jeho vody. Obrátil své myšlenky

ke Kasnerové a Feddermanovi, ale jen na chvilku. Párek břídilů.

32

Jaké má Renz právo povolat tyhle tři vysloužilce jako svůj

soukromý detektivní tým, aby vyřešili případ, ze kterého bude

mít politický užitek?

Ale Nobbler věděl, jaké má právo, to, které mu skýtá jeho

postavení a obliba. Nikdo v městské radě ani mimo ni nechtěl

Renzovi zkřížit cestu, a po pravdě řečeno, v newyorské policii

nebylo nelegální najímat si lidi zvenku nebo dočasně zařadit do

činné služby bývalé policisty. Obzvlášť když jednali pod

ochrannou rukou policejního prezidenta.

Momentálně byl Renz na koni a chtěl tak i zůstat. Ambiciózní

zmetek. Ne že by mu zrovna tohle mohl Nobbler vyčítat.

Znechuceně odhodil noviny na výtisk Timesů, opřel se na židli

a upíjel skoro studenou kávu. Informace z článku Ruchu

velkoměsta už nejspíš zaplavily televizní i rozhlasové zprávy a

noviny vycházející později si je také jistě nenechají ujít. Renz

věděl, co se bude dít, když si teď sdělovací prostředky mají s čím

hrát, a Nobbler věděl, jak by s nimi jednal, kdyby je měl na

starosti on.

Jenže on je na starosti neměl. Vůbec se mu nelíbilo, když si na

to, co považoval za své teritorium, činil nároky někdo jiný. A

přesně to se teď dělo. A on s tím zatraceně jistě něco udělá.

Dlouho jen upíjel studenou kávu a přemýšlel, co přesně by

mohl udělat, nebo co udělá. Měl určité možnosti, vždycky

existovaly možnosti. A budoucí příležitosti, kterých je třeba se

chopit.

Za každou cenu něco vymyslí, aby Renz a jeho společníci

zabředli do bažiny.

Ne, do bažiny ne, raději do pohyblivého písku.

„Zdá se, že se to dostalo ven.“ poznamenal Fedderman, když si

přivlastnil židli, na které seděl večer předtím v Quinnově

pracovně. Dnes byla místnost světlá, protože mezi roztaženými

závěsy proudily dovnitř zlaté paprsky. Ve slunečním svitu tiše

vířila spousta prachu. Už jen z toho pohledu šlo na Pearl

kýchnutí. Hádala, že Quinn moc často neuklízí.

33

Pearl zase seděla v křesle, ale tentokrát si nohy pod sebe

nezkřížila. Její praktické černé boty pevně spočívaly na podlaze a

ruce nechala volně ležet na stehnech. Na sobě měla černé

kalhoty, bílou blůzu a šedé sako s černými knoflíky. Prostě

policajtka.

Jako Fedderman i ona si nesla ranní vydání Ruchu velkoměsta.

„Navíc to bude všude ve zprávách,“ řekla. „Některý moderátoři

prozraděj i jiný věci, než co maj na čtecím zařízení.“ Srolovala

noviny do ruličky a třímala je, jako kdyby chtěla někoho praštit.

Měla pravdu. Quinn se podíval na televizní kanál New York

One, ještě než se vydal ven na časnou snídani do bistra Lotus. Už

vysílali z míst, kde byly oba trupy nalezeny. Když se vrátil zpátky

do bytu, podíval se na CNN a na Fox News. Případ už se dostal do

celonárodního vysílání. Nepřekvapilo ho, že informace o

vraždách se provalily tak rychle a s takovým dopadem. Byla to

zpráva vzrušující stejně jako ty televizní policajtské seriály, jenže

skutečná. Proto politicky a mediálně prohnaný Renz tolik dychtil,

aby si je najal.

„Měli jste čas projít si spisy?“ zeptal se Quinn a usadil se za

stůl. Jeho nezapálený kubánský doutník byl stále opřený o

popelník. Kouřil čím dál míň jako ostatní Newyorčané, které

systematicky zaháněl do rohu, fyzicky i psychologicky, starosta

a jeho přisluhovači. Quinn si připomínal, že starosta má na

paměti jeho zdraví a blaho. Chránilo ho to před tím, aby na něj

zanevřel.

„Včera večer a dneska ráno,“ přisvědčil Fedderman.

Pearl jen přikývla. Quinn si pomyslel, že i v jasném ranním

světle, které by u jiných žen odhalilo jejich nedostatky, vypadá

nádherně.

Všimla si, jak na ní visí očima, a upřeně se na něj zadívala,

dokud pohled neodvrátil.

„Nenapadlo mě nic, co by případ rozlousklo a ze mě udělalo

hrdinu,“ vzdychl Fedderman. „Policejní psycholog bude mít

určitě spoustu řečí kvůli tomu, že oběti byly rozčtvrcený. A navíc

34

ta záležitost s napíchnutím. Falická symbolika. Toho se vždycky

rychle chytěj.“

„Dneska je toho spousta,“ poznamenala Pearl. „Možná je náš

člověk impotent.“

Fedderman pokrčil rameny. „Jenom to, že nějakej člověk strčí

do holky něco jinýho než svůj vocas, ještě neznamená, že se mu

nemůže postavit.“

„Jakpak tohle víš, Fedsi?“

„Jsem detektiv, Pearl.“

Quinn se zadíval na Pearl. „Něco tě žere?“

„Malicherná pochybnost,“ prohlásila. „Tyhle dvě vraždy

očividně spáchal tentýž psychopat, přesto jsou jen dvě. Je možný,

že obě ženy udělaly něco, co toho chlapa vyprovokovalo, možná

dokonce společně, a on k ostatním ženám nechová nevraživost

nebo nějakou posedlost a nemá nutkání dál zabíjet. Možná ty dvě

oběti a vrah měli společnou minulost, která vedla k násilí. Chci

říct: může se mluvit o sériovým vrahovi při dvou obětech?“

„To je dobrá otázka,“ přitakal Fedderman.

„Média si myslí, že dvě jsou až dost,“ namítl Quinn.

„Pořád je to dobrá otázka.“ bránila se.

Quinn se na židli opřel a propletl si prsty za hlavou. „Víme, jak

získáme odpověď.“

Tahle pravdivá slova přivedla všechny tři k vystřízlivění.

Pearl začichala. „Tys tu kouřil?“

„To je dobrá otázka,“ usmál se Quinn.

7

Jill Clarková seděla před počítačem a zírala na spořič

obrazovky, na kterém zvolna plynuly významné impresionistické

obrazy. Teď se tam objevil Renoir s jemnou a půvabnou

kompozicí i výběrem barev, tak nepodobný násilí a šerednosti,

které viděla za oknem.

Pozorovala, jak obraz mizí v rohu monitoru.

35

Dlouho seděla a civěla na obrazovku a nakonec dospěla k

rozhodnutí, že je načase provést zúčtování.

Obrazy byly nádherné, ale zdálo se, že její vlastní život se

stává ošklivějším a den za dnem jako by byl větším bojem. Tohle

bylo drsné město. Drsné a nemilosrdné. Kdyby město mohlo mít

instinkty zabijáka, tohle by je mělo.

Jill bylo devětadvacet, blonďaté vlasy jí padaly na ramena a

často vypadaly kouzelně pocuchané. Měla souměrný obličej, jen

bradu maličko větší, plné rty, pevné lícní kosti a nesporně

pěknou postavu díky téměř každodennímu běhání bud v okolí,

nebo v parku. Modré oči a kořen nosu jakoby poprášený pihami

shledávali muži jako přitažlivou kombinaci.

Vystudovala účetnictví a měla zkušenosti s prodejem

kancelářského nábytku a s pojištěním starožitností a aut-veteránů.

Spolu s hezkým úsměvem to byla veškerá její aktiva.

Naproti tomu stály závazky, většinou dluhy na kreditních

kartách. Revolvingové účty, kde splácela jen úroky, zatímco

dlužné částky stoupaly. Čas od času jí Files a More, agentura

zajišťující krátkodobá zaměstnání, dohodila slušně placenou

práci, ale bylo to jen dočasné. Jill si sice vydělala dost, aby si

trochu polepšila ve splácení úvěrů, ale pak nastalo období

nečinnosti, a ona se propadla hlouběji než dřív. Zdálo se, že je to

kruh, který nedokáže prolomit.

Dokonce o sobě začala přemýšlet jako o profesionální

pracovní náhradě. Tohle by mohla vyplňovat v žádosti o práci a v

různých dalších formulářích do kolonky „zaměstnání“. Náhrada.

Přinejmenším by si pak její případní zaměstnavatelé nemysleli,

že právě vyšla z vězení. Tu a tam se prý krátkodobé pracovní

příležitosti obstarané přes agenturu Files a More změní na stálé –

tak jí to alespoň ve společnosti přislíbili –, ale Jill brzy pochopila,

že se to příliš často nestává. A dospěla k přesvědčení, že jí se to

rozhodně nepřihodí.

Nejenže práce byla dočasná, ale ať vás přidělili kamkoli,

ostatní zaměstnanci se k vám chovali jinak než k ostatním. Nikdy

36

jste se nemohli stát jedním z nich. Věděli, že jednou zkrátka

nepřijdete a víc už vás neuvidí. Ne že by se ke krátkodobým

zaměstnancům chovali hrubě, ale nikdo neměl zájem navázat

rychlé kamarádství nebo trvalé přátelství. A na milostný vztah

nebylo ani pomyšlení. Sex připadal v úvahu jen s podivnými

existencemi, které potkávala a pro které byla krátkodobou

náhradou ve více než jednom smyslu, ale milostný vztah, spojení

s někým, koho by nakonec mohla milovat a spoléhat se na něj, se

zdál nedosažitelný jako nejvzdálenější hvězda. Milostný vztah byl

pochopitelně to, po čem Jill zoufale toužila. To a příliv hotovosti.

Přes obrazovku hladce přejel Monet. Zátiší v zahradě: lekníny,

nádherné pastelové barvy, bujná zeleň na okraji, ale lehce

tlumená, podobná zeleni vybledlé dolarové bankovky.

Romantické, ale ten obraz ji přiměl přemýšlet o penězích.

Jestli si brzy nenajde stálé zaměstnání, dostane se do vážných

finančních potíží. Neměla žádnou rodinu od okamžiku, kdy její

bratr v Missouri loni zemřel, a v New Yorku byla teprve čtyři

měsíce.

Připadaly jí jako nejdelší čtyři měsíce jejího života. Neměla

nikoho, kdo by jí půjčil peníze nebo ji třeba konejšivě objal. To, co

lidé říkali o New Yorku, byla naprostá pravda: k živobytí tu bylo

třeba spousta peněz. A pokud jste ve městě byli sami, opuštěnost

vás mohla zničit.

Jill byla rozhodnutá nenechat se zničit ani se nevrátit do

Wichity v Kansasu. To by znamenalo jen porážku a ještě větší

osamělost.

V jedné práci, kde pomáhala označovat katalogy nálepkami a

balit je, jí žena jménem Billie pověděla o internetovém

seznamování. Prý to zkusila a usmálo se na ni štěstí. Jasně,

setkala se se spoustou zkrachovalých existencí, ale taky s

několika solidními úspěšnými muži. Nic trvalého, ale byli to muži,

co chtěli víc než skleničku, trochu legrace, rychlý sex a zas někdy

na viděnou.

Tehdy to Jill skoro šokovalo. Uchýlit se k internetu kvůli

milostnému vztahu jí připadalo naprosto nemístné a navíc ji to

37

uvádělo do rozpaků. Nejmodernější technika vycházela vstříc

srdci. Tohle tedy rozhodně nepotřebovala.

Ale teď…, no, teď to bylo jiné. Snad proto, že Jill neměla

pořádné rande už celé měsíce. Poslední muž ji vzal do jedné

putyky ve Village a přímo tam pod stolem od ní očekával orální

sex. A zprvu se zdál tak… normální. V tom snad byla ta potíž.

Třeba ona ztratila kontakt s dobou a on byl normální. Třeba ona

žila mimo skutečný svět.

Ne, odmítla tomu věřit.

Před očima jí přešel Manet, uspořádaná, ale velmi živá scéna

z baru plného hýřících hostů; nádherná žena v šatech s hlubokým

výstřihem a velkým medailonkem stojí za barem, dívá se a

usmívá se na všechny, jejichž oči snad někdy na obrazu spočinou.

Bar ve Folies-Bergére, v Paříži devatenáctého století bezpochyby

prostopášné místo. Dnes se zdá tak neškodné. Rozjařenost hostů

už nepůsobí nestydatě a stala se uměním, a k tomu ještě jak

velkým uměním.

Jill provedla určitý průzkum a ten změnil její názor na

internetové seznamování. Billie měla nejspíš pravdu. Tohle je

nový svět a věci se změnily. Jill se prostě bude muset přizpůsobit.

V tomhle hektickém životě, v tomhle bláznivém městě není nic

špatného ani zvlášť neobvyklého použít internet jako

seznamovací prostředek. Milostný vztah, tedy případný

milostný vztah, by za určitou cenu mohl vzniknout. Spousta lidí

tuhle cenu zaplatila a milostný vztah našli. Proč ne Jill?

Před očima jí přejel Degas, jedna z jeho vznášejících se

elegantních tanečnic zářící v reflektoru minulosti.

Jill sice byla s kreditem v minusu, ale připomínala si, že není

úplně na dně. Je jako ty kreditní karty, trvanlivá a pružná. Má

naději. A ta je věčná.

Jeden hod kostkou a svět může být zase nádherný.

Rozhodla se, že to zkusí.

Objevil se Van Gogh.

¦ ¦ ¦

38

Quinn a členové jeho týmu si vyměňovali nápady a informace

a rozhodli, že musí začít od začátku a projít územím už jednou

prošlapaným. Podívají se na místa, kde se našly trupy, a

vyslechnou lidi v okolních budovách. Pokusí se najít někoho, kdo

slyšel něco neobvyklého nebo se náhodou podíval z okna a uviděl

cosi, co by mohlo s případem souviset. I když už svědci poskytli

výpovědi, tytéž otázky po určité době občas mohou oživit paměť.

Chystali se k odchodu z Quinnovy pracovny, když jim zavolal

Renz a řekl, že právě dokončil nahrávání televizního rozhovoru,

který se bude za okamžik vysílat na místní stanici.

Quinn namířil dálkové ovládání na malou televizi na

knihovničce proti svému stolu a projel stanice. Pearl vstala z

křesla a zatáhla závěsy, aby zabránila slunečním paprskům v

útoku na místnost. Její pohyby byly téměř automatické, jako

kdyby tu pořád bydlela a závěsy zatahovala často.

Než Quinn rozhovor našel, byl už v běhu. Michelle

DeRavenellová, neskutečně roztomilá reportérka místních zpráv,

stála vedle Renze a třímala mikrofon. Interview se odehrávalo na

slunečném místě před policejní centrálou na Policejním náměstí.

Mírný letní větřík rozvlnil DeRavenellové vlasy, takže se zdála

ještě roztomilejší, zatímco Renzovi se ježily řídké prameny, jako

kdyby si četl v posteli a prudce vstal.

„… jenom nahé trupy?“ ptala se DeRavenellová. Přistrčila

mikrofon tak blízko před Renze, až to vypadalo, že mu dává

kousnout.

Nalevo za nimi stál osamělý malý stromek v květináči. Renz se

maličko posunul doleva, takže se zdálo, že mu z hlavy vyrůstá

větev. „Sériové vrahy pohání nutkavá potřeba.“ řekl. „Připadá jim,

že nemají jinou možnost. Zbavit se trupů obětí tak, aby se našly,

se nám může zdát, a ve skutečnosti to je, bizarní, jenže vrahovi

to tak připadat nemusí.“

DeRavenellová jako kdyby tu odpověď snad ani neslyšela.

„Doufejme, že FBI nebo policejní psychologové vraha

zanalyzovali, pane prezidente.“

„Pochopitelně.“

39

Quinn se usmál. Nevzpomínal si, že by ve složkách zahlédl

nějaké zprávy od psychologů. Co se dá s přiměřenou jistotou

vydedukovat o vrahovi z prozkoumání dvou neidentifikovaných

trupů? Takovéhle věci se stávají jen v detektivkách nebo

televizních hrách.

„Má policie nějakou představu, kdo za tím stojí, co za šílence

to je? Pokud je skutečně šílený.“

„Rozhodně je šílený, měřeno našimi normami,“ řekl Renz, „i

když by se to dalo vyjádřit lecjak. Na samém počátku takových

případů je to asi jediná věc, kterou si můžeme být jistí, když se

zabýváme podobnými vrahy. Náš psycholog zkoumá fakta a

sestavuje hypotetický obraz podezřelého, který, a tím jsem si

jistý, bude nakonec velmi dobře odpovídat skutečnému

podezřelému, až ho zatkneme. Bohužel v této fázi zkrátka

nemáme pro práci dostatek materiálu, takže to bude vyžadovat

čas.“

„Může se říct totéž o kapitánu Franku Quinnovi a jeho

detektivech? Že jim bude trvat nějakou dobu, než shromáždí

dostatek informací, aby vraha dopadli? Naneštěstí nemusí být

zrovna času nazbyt.“

Renz nehnul ani brvou. „Je obtížné předpovídat, jakým

směrem se bude vyšetřování ubírat, ale jsem si jistý, že tým v čele

s Quinnem bude potřebovat k zatčení pachatele naprosté

minimum času. Proto jsem se spojil s ním i s jeho lidmi a dal jim

za úkol vraha najít. Vím, že jsou nejlepší, a v případě, jako je tento

– v takovém, který se může týkat prakticky všech obyvatelek, ale

i mužů, kteří mají milenky, manželky, nebo dcery, si město

zaslouží jen to nejlepší.“

DeRavenellová vztyčila hlavu a usmála se. Tenhle chlap věděl,

jak to sehrát. „Zatím však nejsou žádní podezřelí, pane

prezidente?“

„Žádní vážní podezřelí. Kvůli deviantnímu sexuálnímu

aspektu těchto strašlivých zločinů…“

„Máte na mysli ten zašpičatělý kůl?“

„Ano, zašpičatělý kůl.“ Tohle stálo za to zopakování.

40

„Byl vražen obětem do těla před smrtí, anebo až po ní, pane?“

DeRavenellová se zatvářila afektovaně, ale celkem pěkně, a

upírala oči na diváky. „Doufám, že po smrti.“

„Bohužel před.“ zalhal Renz.

Quinn viděl, jak se Pearl s Feddermanem po sobě podívali.

Pak se zadívali na něj a on přikývl. Souhlasili s Renzovou lží.

Jedině vrah a policie vědí, že tohle není pravda, a třeba to vraha

rozzuří, takže udělá chybu. Dokonce by mohl zkontaktovat policii

nebo média, aby vše uvedl na pravou míru.

„Chytrý,“ prohlásil Fedderman o Renzově podvodu.

„Tak daleko bych nezacházela,“ ušklíbla se Pearl.

„Má policie nějaké stopy k tomu, kde se nachází zbytek těch

ubohých rozčtvrcených žen?“ zeptala se DeRavenellová. „Mám

tím na mysli zbylé části jejich těla.“

„Mohu jen říct, že v této chvíli jsme přiměřeně optimističtí.“

„Chcete ještě něco dodat, pane prezidente?“ DeRavenellová

nasadila vážný, ale zvědavý výraz. Uměla ho ze všech kolegů

nejlíp. Nezbývalo už moc času a uvědomovala si, že tohle je

poslední příležitost získat nějakou šťavnatou informaci.

Renz to věděl taky a snažil se vyhovět. „Jen to, že jsem si jistý,

že Případ rozčtvrcených mrtvol se brzy stane minulostí tohoto

báječného města. Nejlepší možní lidé pracují dnem i nocí, aby

našli zbylé části a složili je dohromady.“

Quinn zamrkal.

„To by byl bezva začátek,“ poznamenala Pearl.

DeRavenellová výraz nezměnila, ani když se vážně zadívala

do kamery a předala slovo zpátky do studia.

Zástupce velitele Wes Nobbler seděl za svým stolem a

pozoroval konec Renzova rozhovoru, pak namířil dálkové

ovládání na televizi jako zbraň a vypnul ji ve chvíli, kdy se s

předpovědí počasí na obrazovce objevil usmívající se moderátor.

Nobbler se neusmíval. Růžové podbradky se mu přelévaly

přes těsný límec a zvýrazňovaly klesající oblouk jeho úzkých rtů.

„Spoustě lidí by vůbec nevadilo, kdyby byli u toho, jak si Renz při

41

vyšetřování pořádně natluče hubu.“ prohlásil. Jasné ranní slunce

propátrávalo jeho masité tváře a nedokázalo najít jediný

neoholený vous.

Detektiv seržant Ed Greeve přikývl. Věděl, kdy má mlčet. Byl

jedním z těch průměrně vysokých mužů, kteří se zdají vyšší kvůli

vychrtlosti a lehkému předklonu. Jeho protáhlá tvář a vážné

hnědé oči s víčky, která se v koutcích stáčela dolů, přispívaly k

iluzi výšky. Na sobě měl všední šedý oblek, který jako by se hodil

k jeho náladě. Přezdívali mu Duch, protože dokázal naprosto

nenápadně sledovat lidi nebo zůstat nepovšimnutý na

pozorovacím stanovišti. Greeve byl muž, který si vybudoval

kariéru na tom, že prochází životem všem na očích, ale přesto

neviděn.

Také to byl muž, kterého Nobbler využil už dřív způsoby,

které obcházely zákon, ale napomáhaly spravedlnosti a zejména

Nobblerově kariéře. A Greeve na oplátku využíval svého šéfa

Nobblera. To, co jeden o druhém věděli, z nich činilo spojence na

zrádné cestě vzhůru za hodnostmi v byrokratické NYPD.

„Potřebujeme monitorovat situaci,“ prohlásil Nobbler.

Greeve znovu jen přikývl. Z levého koutku úst mu vykukovalo

dřevěné párátko. Maličko se kývalo, jak do něj strkal jazykem.

„Renz našel svým najatým poldům kancelářský prostor na

Devětasedmdesátý západní. Odtamtud budou pracovat a to by

nám mělo usnadnit jejich sledování.“

„Budeme potřebovat víc lidí?“ zeptal se Greeve přes párátko.

„Ještě ne, ale až ta chvíle nastane, nebude s tím problém.

Přiměřený sledování by mělo prozatím stačit. Jestli se rozdělí,

vyber si toho, kdo vypadá nejzajímavěji, a sleduj ho. Nemělo by ti

trvat dlouho přijít na to, co oni vědí, a my ne.“

„Nejspíš si budou kancelář zamykat, až půjdou do terénu,

pane.“

„To je pravděpodobný,“ přisvědčil Nobbler. „Většina dveří má

zámky.“

To bylo vše, co řekl nebo co musel říct. Věděl, že zámky jsou

pro Greeva málokdy překážkou, protože dřív býval policistou na

42

oddělení vyšetřujícím vloupání. Zámky v podstatě představovaly

pro Greeva něco jako výzvu, takže nejspíš kancelář na

Devětasedmdesáté poctí pozdě v noci návštěvou. Hluboké noci

byly jeho dobou a temnota dobrým přítelem. Ve tmě viděl jako

kočka, což byl další důvod pro jeho přezdívku. Greevovi kolegové

se domnívali, že je trochu strašidelný.

„Co moje případy?“ zeptal se Greeve. Vytáhl si párátko a pak

ho vrátil zpátky, ale tentokrát do pravého koutku úst.

„Přidělil jsem je jiným. Na tomhle budeš dělat víceméně celou

pracovní dobu. Hlášení budeš podávat denně, nebo pokaždý,

když přijdeš na něco důležitýho.“

„Rozumím.“ přikývl Greeve.

„Není snad třeba zdůrazňovat, že prozatím je tohle jen mezi

náma dvěma.“

„Není třeba,“ přisvědčil Greeve.

Nobbler se ošil. Občas si nebyl jistý, jestli ho Greeve bere

vážně, nebo si z něj tajně dělá legraci. No, to byla zkrátka

Greevova povaha, nebo spíš nedostatek. Ať tak nebo tak, ten

muž byl užitečný a spolehlivý.

Nobbler zvedl modré kuličkové pero a začal si s ním pohrávat

v rukou, s lokty opřenými o stůl. Zíral na pero, jako kdyby ještě

nikdy předtím neviděl žádnou psací potřebu. S obyčejnými věcmi

tohle dělával často. Vyvolávalo to dojem, že přemýšlí o něčem

jiném, než o čem hovoří, a mluví jen mimoděk. „Upřímně řečeno,“

řekl, „nejsem si jistý, že policejní prezident by měl řídit svůj

vlastní tým složený z detektivů, který si přivedl a kteří jsou jen

dočasnými zaměstnanci NYPD.“

„Vím o dalších lidech na oddělení, kteří to cítí stejně, pane.“

Nobbler přidržel pero svisle a studoval ho, jako kdyby

odhadoval úhel jeho špice. „Zatracená smůla, ale je to tak.“

„Ano, pane. A roztroubil to v médiích, aby se to doneslo ke

všem. Nedá se na to moc říct. Jako politik a miláček médií je Renz

šampión.“

„Je toho spousta, co můžeme udělat, aniž to roztroubíme,“

poznamenal Nobbler. „Je jen otázka rozhodnout co, jak a kdy.

43

Proč nechrne stranou.“ Stiskl vršek pera a vycvakla se špička. To

je zázrak, jako kdyby říkal jeho výraz. „Myslím, že bysme se oba

měli pustit do práce, seržante. Zlí hoši si nevybírají volno.“ Z rohu

stolu si přisunul nějaké papíry, aby je mohl podepsat.

Rozhovor skončil. Rozhovor, o kterém se nikdy nezmíní,

protože se nikdy neodehrál. Jako když v lese padne strom, aniž

by to zaslechl někdo, na kom záleží.

Greeve už několik takových rozhovorů se zástupcem velitele

Nobblerem zažil. Párátko předvedlo malý taneček a Greeve se

téměř usmál, když se vydal ke dveřím. „Jsme na stejné lodi, pane.“

Což ale neznamenalo, že budou kormidlovat podle pravidel.

8

O DVA TÝDNY DŘÍVE

Co to sakra je?

Shellie Marstonová stála před otevřenými dveřmi skříně a

zírala na svůj nuzný šatník. Černé šaty s šedými puntíky ještě

visely v plastovém pytli z čistírny, ale byla si jistá, že je včera

pověsila na opačnou stranu šatní tyče.

Vlastně jí připadalo, že také některé další její šaty nejsou na

svém místě. Bílá blůza s krajkovým límečkem, rozhodně by ji

nenacpala mezi dvě klasická saka, která momentálně nosila jen

zřídka. A podívejme, jedna klopa je ohnutá.

To bylo moc zvláštní. Zničehonic jí z toho naskákala husí kůže.

Teď si vzpomněla na jedno ráno, kdy jí připadalo, že má

přerovnanou kosmetiku. Ne nijak dramaticky. Snad lahvička

nebo flakónek přemístěný jinam, zkrátka na jiné místo. Sprej s

lakem na vlasy, o kterém si vybavila, že ještě fungoval, byl

najednou prázdný. Když ho zvedla, nevydal obvyklé prskání a

nepravidelné střiky, které by vydržely ještě na několik natužení.

Podívala se na sebe do zrcadla. Nezačíná být paranoidní?

Nikdo jí sem nechodil. Nikdo neměl klíč, jen správce, asi

šedesátiletý muž. Musela se usmát. Pan Mercurio by stěží nosil

44

její šaty a používal její kosmetiku. Kdyby se snažil nasoukat do

puntíkovaných šatů, potrhal by všechny švy. Představa, jak se

důstojný, kníratý a pupkatý Mercurio snaží dostat do její

garderóby, ji téměř nahlas rozesmála. Ne, on rozhodně nebyl

podezřelý.

Pochopitelně, člověk nikdy neví.

Ano, pomyslela si, neměla by si namlouvat věci, které se

nejspíš vůbec nepřihodily.

Musela si připustit, že možná pověsila své šaty do skříně tam,

kde jsou. Totéž platilo pro kosmetiku. Mysl si s člověkem umí

zahrávat. A paměť je šprýmař.

Zazvonil telefon a vytrhl ji z myšlenek. Nebyl to její mobil.

Běžela ke stolku u pohovky, kde měla pevnou linku.

Byl to David.

Se sluchátkem u ucha klesla na pohovku a schoulila se do

rohu. „Právě se přihodilo něco hrozně divnýho,“ vydechla. „Když

jsem otevřela skříň, zarazilo mě, že některý šaty nevisí tam, kam

jsem je pověsila.“

„Z toho si nic nedělej,“ řekl. „Víš, já na tebe myslel.“

Usmála se. „To doufám.“

Jejich cesta od známosti k mileneckému vztahu byla hladká a

přirozená a Shellie si neuměla představit, že by byla šťastnější.

Jejich povahy se skvěle doplňovaly, což jen umocňovalo sexuální

jiskření. V žádném ohledu si nemohla přát víc. David byl

džentlmen, co se vyznal jak v posteli, tak mimo ni.

Obzvlášť v posteli.

„Rád bych, aby ses ke mně nastěhovala,“ řekl.

Potěšilo ji to, ale zároveň překvapilo. Bylo to tak rychlé. „Já

nevím…“

„Nečekal jsem, že budeš váhat.“ Znělo to zklamaně.

„Chci říct: je to tak náhlý. Zvykla jsem si na zaběhnutý řád:

můj byt, moje práce… pokud jsem pracovala.“

„S prací si nebudeš muset lámat hlavu, miláčku. Budu tě živit.

Klidně si to můžu dovolit. Řekl bych, že si ani nevšimnu, že u mě

45

jsi, jenomže já si tě budu všímat celou dobu, i když doma

nebudu.“

„Já nevím, Davide…“ Ale věděla dobře. Už se rozmyslela.

„Dva byty.“ řekl. „Tolik peněz zbytečně utracených na

nájemným.“

Zasmála se. Cožpak netušil, že už ji přesvědčil? „Opustili jsme

téma lásky a dostali jsme se k penězům.“

„Nechtěl jsem…“

„Jen si dělám legraci, Davide. Samozřejmě se k tobě nastěhuju.

Dává to smysl. Proč bychom měli střídat místa, kde strávíme

noc?“

„Je mi jedno, kde je trávíme, pokud je trávíme spolu.

Přemýšlel jsem i o tom, že bych se vzdal bytu a nastěhoval se k

tobě. Samozřejmě bych na sebe vzal nájemný.“

„Tohle bydlení je proti tvýmu jako kumbál na košťata.“

„To jsem si taky uvědomil. Ty si zasloužíš něco lepšího,

miláčku.“

„Davide, já už mám něco lepšího. Tebe.“

„Víš, že tě miluju.“

„To vím. To je mnohem důležitější než moje adresa.“

„Zítra?“

„Nikdo se nestěhuje tak, že se jeden den rozhodne a hned

druhý den se přestěhuje, Davide. Potřebuju čas na zabalení,

rozmyslet si, co si nechám, dát věci do krabic.“

„Tak sebou hod. Stavím se u tebe a pomůžu ti.“

„Proč tak rychle?“

„Nechci, aby ses rozmyslela.“

Během čtyř dnů se Shellie úplně přestěhovala do Davidova

bytu. Doplatil zbývající peníze na nájemném, takže realitní

kancelář spravující budovu byla spokojená. Malá stěhovací firma

se postarala o věci, které si Shellie chtěla nechat. Co v jejím

starém bytě zbylo, koupila a vystěhovala společnost zabývající se

vyklízením nemovitostí. Většina věcí se nejspíš objeví na bleších

46

trzích, kde je Shellie koupila. Život se opravdu někdy mění

neuvěřitelnou rychlostí, občas dokonce k lepšímu.

Vyskytla se jen jedna nepříjemnost.

David jí o tom pověděl při jejich první snídani u něj doma. Byli

skoro jako staří manželé probírající… záležitosti, o kterých si

Shellie myslela, že je manželé probírají.

„Mám to tu v podnájmu,“ řekl David a polkl kousek toastu

namazaného máslem. Pak se napil kávy, o které ji ujistil, že je

dokonalá. „Součástí smlouvy je, že nesmím mít spolubydlícího.“

Shellie zarazila vidličku se soustem vajíčka na půl cesty.

„Chceš říct, že to, že tu bydlím, musí být tajemství?“

Zasmál se. „Nenazval bych to tak dramaticky. Chci říct, že se

nemusíš zrovna schovávat nebo se tu plížit. V takhle velkém

činžovním domě se lidé neznají a sousedů si nevšímají. Jakmile za

sebou zavřeš dveře do chodby, netuší, z kterého bytu jsi právě

vyšla. Ve výtahu nevědí, z kterého patra jedeš. A hlavně je jim to

úplně jedno. Tady se nájemníci často rychle mění.“

„Mám se dívat na obě strany chodby, než vyjdu ze dveří?“

Usmál se. „To neuškodí. Nicméně jsem tě chtěl poprosit,

miláčku, aby ses se sousedy nesnažila spřátelit. Ale nemusíš se

utíkat schovat, když tě někdo uvidí.“

„Říkáš to, jako kdyby to byla hra.“

„To taky je,“ přisvědčil. „Smlouvy o pronájmu a podnájmu tak

fungují a spousta Newyorčanů se těmi pravidly řídí. Když se to

provalí, vyhodí tě. Což znamená, že nás vyhodí oba, protože já

půjdu s tebou.“ Pokrčil rameny. „Dostat padáka neznamená

konec světa. V tomhle městě se to stává denně.“

„Nám ne,“ prohlásila, rozžvýkala sousto vajíček a spolkla ho.

„Ne tady. Slibuju, že budu opatrná.“

„Nejspíš nás nikdo neudá,“ dumal, „i kdyby si všiml, že tu

bydlíš. Většina lidí se stará jen o sebe. Možná dokonce budou

tvou přítomnost schvalovat. Kdo by tě taky neschvaloval?“

Hra, pomyslela si a dojedla snídani.

Jako v nějakém romantickém filmu. Fantom nájemník.

Jako film. A já jsem jeho hvězda.

47

David se nedozví, že se na to dívá právě takhle, tak proč by se

nepovažovala za hvězdu programu?

Fungovalo to báječně. David měl pravdu: v budově si nikdo

druhých příliš nevšímal. Pokud se nájemníci potkali na chodbě

nebo jeli společně výtahem, většinou jen kývli na pozdrav a občas

se usmáli. Ve výtahu se přísně řídili slušným chováním, stáli a s

kamenným výrazem sledovali přibývající nebo ubývající číslice

nad posuvnými dveřmi.

Příchod a odchod z budovy probíhal stejně; často si ani

nevyměnili pohledy. Několikrát Shellii někdo přidržel otevřené

těžké vchodové dveře. Chovala se tak, jako se chová většina

Newyorčanů, duchem nepřítomně. Denně se míjeli nebo se

nakrátko setkali s tisíci lidí a během několika dnů na všechny

kromě pár výjimek zapomněli.

Shellie byla šťastná. Na newyorské poměry byl byt velký a s

pěkným výhledem, protože se nacházel ve vyšším patře. Zařízení

bylo tradiční, se světle hnědou koženou pohovkou a stejným

křeslem, televizí za dřevěnými dvířky obývací stěny, která

obsahovala i poličky s různými drobnostmi, a řadou knížek, které

jako by byly vybírány spíš podle barvy než obsahu. Nábytek

spolu se závěsy, kobercem a zarámovanými grafickými listy

dodával bytu upravený dekoratérský vzhled. Byl to vzhled, který

se jí líbil, a trvalo jen několik týdnů, než Shellie začala považovat

byt za svůj domov.

Byla by šťastnější, kdyby David trávil víc času ve městě, ale

když byl doma, většinu času využili.

A ta většina byla docela velká.

9

SOUČASNOST

Renz si pustil pusu na špacír ohledně profilu vypracovaného

policejním psychologem, a tak usoudil, že by si ho měl doopravdy

48

opatřit. Právě seděl s Quinnem a jeho týmem v kanceláři na

Devětasedmdesáté ulici, kterou jim na náklady města zařídil. Byl

to vlastně přízemní byt v budově, která se rekonstruovala. V

téhle bytové jednotce se zatím nepracovalo, ale nebyla ve

špatném stavu. Na zdech natřených krémovou barvou zářily

světlé obdélníky po dřivě zavěšených předmětech a na dřevěné

podlaze byl vidět obrys už odvezeného koberce. Okna měla stále

přimontované žaluzie. Místnost byla celkem čistá. Renz jim

objednal tři stoly a čtyři židle, železnou kartotéční skříň se čtyřmi

zásuvkami, tiskárnu, fax a starý stolní počítač. Věděl, že všichni

mají notebooky, snad až na Feddermana. Co se týkalo kávovaru a

dalšího vybavení, co by jim zpříjemnilo pobyt, to bylo čistě na

detektivech.

Pearl přinesla kávovar Braun a přivlekla starý stůl, kteří

dělníci seshora chtěli vyhodit. Vedle kávovaru jim počítačový

mág NYPD postavil router, pomocí kterého jim na počítače

nainstaloval širokopásmové bezdrátové připojení. Dveře měly

dobrý zámek a dělníci v horních patrech většinou nedělali moc

hluku. V jednom okně byla dokonce stará klimatizační jednotka,

kterou se nikdo nenamáhal ukrást.

Quinn se sem mohl pohodlně dostat pěšky, ale občas si bral

svého starého lincolna a Renz jim dal k dispozici neoznačený

policejní chevrolet.

Měli základnu. Měli auta. Byla to výkonná sestava.

Quinn s Feddermanem seděli v totožných otočných

kancelářských židlích za identickými šedými ocelovými stoly,

zatímco Pearl trůnila na desce svého stolu. Renz si přitáhl její

židli a seděl na ní. Takže zbyla jedna pro psycholožku, až dorazí,

pokud si Pearl nebude chtít taky sednout. Quinn si v duchu

poznamenal, že musí někde splašit ještě jednu židli. Požádal by

Pearl, aby to zařídila, ale jistě by mu dala na srozuměnou, že ona

už se snažila dost, když donesla kávovar.

Ozvalo se zaklepání. Dveře se otevřely a policejní psycholožka

Helen Imanová opatrně strčila hlavu dovnitř. „Přeju dobré ráno,“

usmála se a vstoupila. Byla to velmi vysoká žena s pohublým, ale

49

ne neatraktivním obličejem a nedbale upravenými zrzavými

vlasy, jako kdyby si je stříhala sama tupými nůžkami. Kdykoli ji

Quinn spatřil, říkal si, že by s tak vysokým svalnatým tělem byla

skvělá basketbalistka nebo volejbalistka. Ale Helen se o sport

nezajímala. Zajímala se o vrahy. Před několika lety odešla od

policie a otevřela si soukromou praxi jako podniková

psycholožka v New Jersey, ale brzy se vrátila. Neviděla valný

rozdíl mezi myslí podnikatele a zločince. Nebyly úplně totožné,

ale mysl zločinců byla daleko zajímavější.

Renz ji pozval sem, aby Quinn a jeho tým slyšeli, co k tomu

poví.

Pearl jí nabídla kávu, ale Helen odmítla a posadila se na

nepohodlnou volnou židli s rovným opěradlem. Byla z mořeného

dubu a vypadala sice robustně, ale prostě, jako kdyby ji vyrobili v

nějaké náboženské sektě, která si zakládá na nepohodlí. Helen

měla na sobě zelený kostýmek a bílou blůzu s pánskou zeleno-

černou kravatou. Velkou hnědou kabelku, kterou nesla, postavila

na podlahu a opřela ji o jednu nohu židle.

„Přečetla jste si materiály, které jsem vám poslal?“ zeptal se jí

Renz.

Helen přikývla. „Příliš mnoho světla to do případu nevneslo.“

Renz vypadal zklamaně.

Helen se klidně podívala z jednoho na druhého a o něco déle

se zadívala na Pearl. „Skutečně toho není moc, co se dá

vydedukovat, protože vůbec nic nevíme o obětech.“

„Potřebuju něčím nakrmit média,“ ozval se Renz. „Něco pro

moje lidi,“ kývl na Quinna, Pearl a Feddermana, „kdyby je nějaký

vyčuraný novinář dostal do úzkých.“

Helen překřížila své dlouhé nohy. Velkolepá podívaná. „Já vás

chápu a mohu vám poskytnout velmi obecné informace, i když

jsem si jistá, že většinu už víte. Náš vrah je nejspíš mezi dvaceti a

čtyřiceti lety a měl strašlivé dětství, během kterého se vyvinula

jeho nenávist k ženám. Možná je ženatý…“

„Ženatý?“ přerušil ji Renz.

50

„Řekla jsem možná. A nejspíš má za sebou sadistické chování

v minulosti.“

„To ta záležitost se zašpičatělým kůlem,“ podotkl Quinn.

Helen přikývla. „A to nezmiňujeme rozčtvrcení. Lidé většinou

nezačnou dělat tak nevysvětlitelné věci jen tak najednou.“ Sáhla

do velké kabelky a vytáhla kožené desky. Několik minut

probírala jejich obsah. „Vsunutí kůlu proběhlo po smrti. To je

zajímavé. Nekrofilie a náhražka penisu.“

„Myslíte?“ zeptala se Pearl a podívala se po Feddermanovi.

„Vypadá to tak,“ přisvědčila Helen. „Rozčtvrcení bylo

provedeno pečlivě, ale rozhodně ne někým, kdo by měl lékařské

zkušenosti. Mohl trénovat na zvířatech. Snad na domácích

mazlíčcích.“

„Bože!“ vydechl Fedderman. Rukávem košile si utřel ústa.

„Copak si na tyhle úchyly nikdy nezvyknu?“

Helen se na něj usmála. „Je dobře, že si nezvyknete.“ Seděla v

té nepohodlné židli opřená, jak nejlíp mohla.

„To je všechno, co nám můžete říct?“ zeptal se Renz.

„Obávám se, že v této chvíli je to bohužel tak. Bylo by lepší mít

celá těla nebo jednoho či dva svědky. Ach, je tu ještě jedna věc.

Chce, abyste věděli, že obě ženy zabil on, proto použil tutéž

zbraň.“

„A ten kůl?“

„O tom kůlu vám nic neřeknu. Obzvlášť když ho použil po

smrti. Leccos z toho zatím nedává smysl. Na tomhle vrahovi je

něco výjimečně hrůzného.“

„Všichni jsou to magoři,“ poznamenala Pearl.

„To není zrovna lékařský termín, který bych použila, nicméně

je poměrně přiléhavý,“ prohlásila Helen. „Tenhle muž, a všichni

víme, že ten vrah je téměř jistě muž, nicméně slibuje, že bude

mimořádně zajímavý. Jeho duševní pochody mohou být

nevyzpytatelné, a to i potom, až bude dopaden a lékařsky

vyšetřen. Například ukrývá trupy, ale nijak pečlivě, jelikož zřejmě

nechce, aby se našly.“

„Trofeje,“ řekl Fedderman.

51

„Ne. Spíš něco jako jeho vizitka. Ale ani trofeje nejsou

neobvyklé. Třeba si jako trofeje schovává jejich hlavy.“

Pearl se hlasitě napila kávy a spálila si jazyk.

„Tenhle chlap,“ řekla Helen a zkřížila nohy pevněji, „a to je

jisté, je velice zvláštní případ.“

Dnes večer dorazil domů po víkendu stráveném pracovně v

Londýně. Kdykoli se Shellie Davida zeptala na jeho obchody,

dostalo se jí jen neurčitých odpovědí, ale zajímalo ji to čím dál

míň. Byla přesvědčená, že David je dobrý člověk. Ať se zaobírá

čímkoli, určitě to je dobré a legální. Patří zkrátka k těm mužům,

kteří touží mezi práci a soukromý život postavit vysokou zeď.

Mezi lásku a skutečný, hnusný svět. Shellie tomu rozuměla. Ona

to cítila stejně.

Od chvíle, co se nastěhovala k Davidovi, se její šatník zvětšil a

vylepšil. Měla na sobě šaty v námořnické modři, protože věděla,

že se mu líbí, béžové lodičky na vysokých podpatcích a dvojitou

řádku perel kolem krku. Vlasy měla umně pocuchané tak, jak to

měl rád. Horní knoflíček šatu nechávala rozepnutý, aby odhalil

letmý pohled do výstřihu přesně tak, jak to měl rád. Byla taková,

jak to měl rád, a byla šťastná. Věřila, že David je taky šťastný. Oba

se zajímali o štěstí toho druhého. Shellii udivovalo, jak hluboké

city k němu chová. Nic v životě ji netěšilo víc než potěšit Davida.

„Dáme si dnes večer italské jídlo?“ zeptal se. Její nejoblíbenější

kuchyně byla právě italská. „Myslel jsem, že bychom třeba zašli k

Randisimu.“

U Randisiho byla pětihvězdičková restaurace v East Side.

Někteří ji považovali za vůbec nejlepší italskou restauraci ve

městě.

„To zní báječně.“

Usmál se. „Bezva. Už jsem tam zamluvil stůl.“

V restauraci Shellie zaslechla, jak David říká vrchnímu, že má

na osmou rezervaci na jméno Clyde. Usmála se. David vždycky

používal jméno pan Clyde, když si rezervoval stůl, nebo jen

52

křestní jméno Clyde, když byl požádán, aby nechal své jméno na

pořadníku. Nebylo to špatné jméno, ale rozhodně se nehodilo k

jeho pohlednému, sebejistému a šarmantnímu zevnějšku.

Podívala se na něj. Skvěle ušitý padnoucí modrý oblek, bílá

košile s bílým vzorkem, šedá hedvábná kravata. Ne nějaký

obyčejný Clyde. Pocítila, jak ji zaplavuje hrdost. Její David.

„Pana a paní Clydeovy“ téměř okamžitě zavedli k dobrému

stolu u širokého okna s výhledem na East River.

Dali si martini a objednali si antipasto a cannelloni. David

vybral dobré červené víno. „Na oslavu,“ řekl.

„Co slavíme?“ zeptala se Shellie.

„Můj příjezd domů.“

„Byl jsi pryč jen přes víkend.“

„Vždycky je důvod k oslavě, když se vracím k tobě.“

„Copak já nestojím za šampaňské?“

Zakřenil se. „Shellie, Shellie. Ty dobře víš, žes mě očarovala.“

Naklonil se přes stůl a zatvářil se vážně. „Chceš šampaňské?“

Zavrtěla hlavou a zastyděla se. „Ne, miláčku, jen jsem tě

zkoušela.“

„Uspěl jsem?“

„Na jedničku s hvězdičkou,“ prohlásila. Pomyslela si, že hovoří

jako dva lidé v nějaké intelektuální hře. To ji pobavilo, ale

zároveň se začala cítit maličko hloupě. Určitě na ně působilo to

honosné prostředí. Zase předstírání. No a co? Vlastně to dělá

každý, když na to přijde. Viděla na tom mnohem víc dobrého než

špatného.

Jídlo, jak bývalo u Randisiho zvykem, chutnalo báječné. Stejně

jako víno. David věděl, co vybrat.

Když vyšli z restaurace, oba měli trošku upito. Shellie se

opírala o Davida, aby ji podepřel.

Chtěl mávnout na taxi, když vtom u chodníku zastavilo

naleštěné tmavé auto. Byl to velký vůz, Chrysler. Stáli v

jednosměrné ulici a sedadlo řidiče bylo jen pár kroků od

chodníku. Okénko sjelo hladce dolů.

53

Shellie se domnívala, že řidič se je bude snažit přesvědčit, aby

jeli jeho vozem místo taxíkem. Překvapilo ji, když uviděla

krásnou, asi čtyřicetiletou ženu s přísným obličejem, šedým

kratičkým sestřihem na ježka a bez make-upu. Na sobě měla

černé tričko s límečkem a Shellie viděla, že na ruce spočívající na

volantu má rukavici. Třeba to je profesionální řidička a velký

Chrysler je k pronajmutí.

„Potřebuješ odvoz, bráško?“ zeptala se žena a dívala se na

Davida.

„No to mě podrž,“ usmál se David. „Co ty tady děláš, Glorie?“

„Jela jsem domů, když jsem tě najednou uviděla. New York

není tak velký, aby se tu občas lidé náhodou nepotkali.“

„Očividně ne,“ přisvědčil David.

„A navíc tohle je moje čtvrť. Nebo tudy přinejmenším

pravidelně projíždím.“

Teď se žena podívala na Shellii. Měla hluboko posazené

pronikavé tmavé oči. „Ty musíš být Shellie.“

David stiskl Shelliinu paži. „Tohle je moje sestra Gloria,

Shellie. Jediný člověk v New Yorku, kterému jsem o nás řekl.“

„David a já se vždycky dělíme o to dobré,“ prohlásila Gloria.

Její temné oči se zatřpytily v odrazu rudého světla ze zářícího

znaku restaurace. „Tak je to od doby, co jsme byli děti. Znám

bratra dobře a už roky jsem ho neviděla tak zamilovaného. Moc

ráda se s tebou setkávám.“

„Nápodobně,“ řekla Shellie. Postoupila kupředu, jednou

nohou sešla z chodníku a potřásla rukou v kožené rukavici

nabízenou skrz otevřené okénko. Gloria se na ni usmála

nečekaně okouzlujícím úsměvem, který Shellii donutil ho

opětovat.

„Poslyšte,“ řekla Gloria a její temný pohled jezdil z jednoho na

druhého, „nechcete vy dva zajít ke mně na skleničku? Pak vás

hodím domů. Vážně tě moc ráda poznám blíž, Shellie. Slyším o

tobě jen samou chválu. Jako že konečně jsi ta pravá.“

54

Shellie pocítila, jak ji zalévá horko. Přesně tím chtěla být pro

nějakého muže, tou pravou, tou vyvolenou. Úplně slyšela

Davida, jak to své sestře říká. „Ona je ta pravá, Glorie.“

„Možná někdy jindy,“ říkal ve skutečnosti Glorii.

Shellie ho zatahala za ruku. „Proč ne, Davide? Máme čas.“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že to není nejlepší nápad.“

„Ty se za mě stydíš, nebo co?“ zeptala se Gloria. Zdálo se, jako

kdyby ji ta myšlenka pobavila.

„Nech toho, Glorie.“

„Tak nebuď tak zatraceně tajnůstkářskej, Davide. Pořád ses s

ní přede mnou vytahoval, tak bych si myslela, že budeš chtít,

abysme se poznaly.“ Její tmavé oči se upřely na Shellii. „Myslím to

vážně, Shellie. Můj brácha je do tebe blázen. Vážně bysme si měly

pro změnu promluvit o něm“

„Má pravdu, Davide.“

Přistoupil k Shellii blíž a shlédl na ni. Měl napjaty výraz, který

na něm ještě nikdy neviděla. Snad to bylo tím vínem. Rozhodně

ho vypili dost. „Určitě?“

„Zní to báječně. Tvoje sestra!“ Rodina. „Vážně bychom se měly

seznámit.“

Po krátkém zaváhání se usmál. „Tak dobře. Ale pod

podmínkou, že vy dvě se proti mně nespiknete“

Otevřel velké zadní dveře sedanu a nechal Shellii nastoupit

první. Pak se posadil vedle ní. Na sedadle mezi nimi bylo asi

třicet centimetrů volného místa, jako kdyby David nechtěl před

svou sestrou ukazovat svou lásku tím, že by si sedl k Shellii příliš

blízko.

Když Gloria nastavila řadicí páku do polohy „jet“ a auto vyjelo

od chodníku, Shellie si všimla štiplavého slaného pachu.

„Kouříš?“ zeptala se bez přemýšlení Glorie. „Ne že bych chtěla

vyzvídat.“

„Je to tak poznat?“

„Obávám se, že je. Pokud tedy v autě nebyl nedávno někdo,

kdo kouří.“

55

Shellie si všimla, že obrys Gloriiny pravé tváře změnil ve stínu

tvar, snad se usmála.

„Myslela jsem, že chceš požádat o cigaretu,“ řekla Gloria.

„Ne, já nekouřím. Ne že by mi do toho něco bylo, jestli ty

kouříš, nebo ne. Nechtěla jsem tě soudit.“

Gloria se zasmála, ale soustředila se na řízení a dívala se

přímo před sebe. Měla dlouhý krk a vzpřímené držení těla jako

baletka. Jako kdyby měla k temeni hlavy připevněné neviditelné

provázky, za které ji někdo povytáhne, kdykoli jen pomyslí, že by

se uvolnila. „To je v pořádku. Dostalas mě. Tabák je moje jediná

neřest. Snažím se přestat. David ti poví, že už roky pořád

přestávám a začínám.“

„Ten zatracenej nikotin tě jednou zabije, Glorie,“ ozval se

David.

Glorii se podařilo pokrčit úzkými pevnými rameny právě ve

chvíli, kdy zatočila volantem, aby prudce zabočila doprava.

„To je v pořádku,“ řekla. „Jestli ne nikotin, něco jinýho určitě

ano.“

1O

Život byl občas tak úžasný, až skoro bolel. Shellii tahle

myšlenka přiměla přitulit se k Davidovi, zatímco Gloria řídila

velký Chrysler po Broadwayi na sever. Auto jelo hladce a zdálo

se, že přes četné díry v silnici snad létá. Večer byl sice chladnější,

ale uvnitř vozu bylo teplo. Shellii rozehřívalo i víno vypité při

večeři, takže byla příjemně ospalá.

Zvuk troubícího klaksonu ji prudce vytrhl ze snění. Otevřela

oči a uvědomila si, že to troubí Gloria.

Předjel je taxík a nacpal se před ně jen několik centimetrů od

nárazníku.

„Odprejskni!“ zaklela Gloria tiše, ale důrazně.

„Newyorští taxikáři, to je toho,“ protáhl David líně. „Měla bys

na ně být zvyklá.“

56

„Být na ně zvyklá ještě neznamená, že nedoufám, že je

všechny vezme čert.“ Zdvihla hlas. „Bože, sešli na ně sarančata a

oheň a nemoci a nech je, ať na věčnosti musejí řídit zadarmo.“

David se zakuckal smíchy a na měkkém vypolstrovaném

zadním sedadle si přitáhl Shellii blíž k sobě. „Zmínil jsem se ti, že

moje ségra je tak trochu pruďas?“

„Doufám, že to není dědičný,“ řekla Shellie. S úlevou si všimla,

že taxík poodjel a udržuje před nimi bezpečnou vzdálenost.

„David svádí neustálý boj se svými geny,“ prohlásila Gloria z

předního sedadla. „A to nemluvím o boji s ďáblem. I když jde o

jedno a totéž.“

Brzdová světla taxíku se rozsvítila. Náhle zpomalil, takže

Gloria musela dupnout na brzdu a velký Chrysler se naklonil

dopředu. „Teď když je ten kretén přede mnou, tak se mu zase

nechce jet rychle,“ ušklíbla se Gloria. „Ten chlap je pádnej důvod

pro legalizaci ručních granátů.“

„Uklidni se,“ mírnil ji David. „Teď přece nechceš upoutat

pozornost.“

Shellie si pomyslela, že řekl docela podivnou věc, ale cítila se

tak příjemně a ospale, že o tom zas tolik nepřemýšlela. Říkala si,

že její život je plně v rukou Glorie a ona s tím nic nenadělá, tak

zavřela oči a opřela si hlavu o Davidovo teplé rameno. Občas

nastanou chvíle, kdy to nejmoudřejší a nejjednodušší řešení je

být fatalista.

Shellie se vzbudila, když auto zastavilo. Uslyšela hluboké

vrčení hlasitější než motor vozu. Zdřímla si, ale neměla vůbec

představu, jak dlouho spala.

Objímala ji Davidova paže. Uvědomil si, že je vzhůru, a

povzbudivě ji stiskl.

Dojeli k cíli. Přes široké čelní sklo viděla šedé ocelové

otevírající se dveře. Pod nimi reflektory vozu osvětlovaly tmavý

prostor s nějakými barely a bednami narovnanými na sebe. Asi

patnáct metrů za nimi stála cihlová zeď, očividně velmi stará.

Stěna byla vyboulená dovnitř. Cihly už nebyly zarovnané a

57

vyčnívala mezi nimi rozlámaná šedá malta jako příliš mnoho

polevy mezi jednotlivými vrstvami dortu. Ve stínu u zdi stál starý

dřevěný pracovní stůl, na kterém bylo nakupené cosi jako nářadí.

„Byt je nahoře.“ vysvětlila Gloria a maličko sešlápla plyn, aby

velký Chrysler hladce vjel dovnitř. „Je zařízený líp než garáž.“

„Mnohem líp,“ přitakal David. „A nesmrdí po naftě.“ Sklonil

hlavu a políbil Shellii těsně nad kořen nosu.

Garážové dveře sjely dolů a hlučně se za nimi zavřely. Gloria

vypnula motor a v garáži se najednou rozhostilo ticho. Reflektory

byly nastavené tak, že ještě chvíli svítily. Jen prohloubily stíny

tam, kam dva kužely světla nemířily přímo.

V šeru vozu se Gloria otočila přes rameno. „Opatrně vystup a

dávej při chůzi pozor. Na zemi je natažená plastová fólie, protože

z auta kape olej.“ V autě se rozsvítilo světlo, a než se David a

Shellie stihli pohnout, Gloria vystoupila z vozu a otočila

vypínačem na zdi.

Světlo ze dvou holých stropních žárovek garáž nijak

nerozjasnilo. Nedbale nakupené pětadvacetilitrové barely byly

celé zrezivělé. Opírala se o ně vysoká role nějakého

neprůhledného materiálu, snad také fólie. Nebyla tam žádná

okna.

David vystoupil z auta před Shellii a přidržel jí dveře jako

pravý džentlmen. Stále byla maličko ospalá, nejistá a potřebovala

jeho oporu.

„Než půjdeme nahoru,“ řekl, „mám pro tebe dárek.“

„Dárek?“ Shellie viděla, že Gloria vzala ze stínů u krabic

složený černý deštník, který tam stál opřený, a položila ho na

kapotu. Chladnoucí motor začal cvakat.

„Překvapení. Než se půjdeme nahoru napít.“

Na nepatrný okamžik si Shellie pomyslela, že snad myslí

deštník, ale to nedávalo žádný smysl.

Reflektory auta zhasly, a garáž tak vypadala ještě ponuřeji.

Shellie se rozhlédla kolem sebe, ale neviděla žádný výtah. Ani

schody. Někde musí být dveře vedoucí k výtahu nebo ke

schodišti.

58

„Pojdme nahoru, uděláme si pohodlí a můžeš ji překvapit,“

řekla Gloria. Usmívala se na Shellii a upírala na ni pronikavé

černé oči. I když bylo v garáži málo světla, blýskaly se.

„Lepší to bude tady,“ řekl David a znovu políbil Shellii na čelo.

Jeho rty ji zastudily.

„Tvrdá palice,“ řekla Gloria a potřásla hlavou. „Nejspíš proto

ho miluješ.“

„Je to jen jeden z důvodů,“ řekla Shellie. Skutečně Davida

milovala. Víc než kohokoli nebo cokoli ve svém životě.

David ustoupil, usmál se na ni a sáhl do kapsy saka. Shellie si

všimla, že Gloria za ním vzala deštník, jako kdyby ho chtěla

otevřít.

Neotevřela ho. Místo toho vytáhla dlouhou zašpičatělou

dřevěnou tyč, která se v něm skrývala.

„Zavři oči, miláčku,“ řekl David.

Ale Shellie to neudělala. Navzdory otupělosti způsobené

vínem a lásce a důvěře, kterou k Davidovi cítila, navzdory pocitu

bezpečí, který vždy v jeho přítomnosti zažívala, si uvědomila, že

je něco špatně. Po zádech jí přejel mráz.

Blázne. Proč bych se měla bát? Je tady.

Jeho ruka se vysunula z kapsy ne se šperkem nebo dárkovou

krabičkou, ale držel v ní malou zbraň.

„Davide?“

Prostřelil jí srdce.

S roztaženýma nohama klesla do sedu a pak se svalila na záda.

Dvěma kroky k ní rychle přistoupil a dvakrát ji střelil do čela.

Gloria mu hodila zašpičatělý kůl tak, že vzduchem letěl svisle

– jako kdyby byla tanečnice a házela partnerovi hůlku.

Přizpůsobil se jejímu divadelnímu umu a elegantně kůl chytil

jednou rukou. Ukazováčkem přejel přes špici a zkoušel její

ostrost.

Gloria přešla blíž a postavila se vedle něj nad mrtvé Shelliino

tělo.

„Podívej na její obličej,“ řekla. „Překvapilo ji to. Nezklamals ji.“

„Já ženy nikdy nezklamu,“ řekl David.

59

S naostřenou násadou koštěte se shýbl a pak se pomalu

narovnal, už bez ní.

Gloria se dívala na třiceticentimetrový kus dřeva vyčnívající

ze Shellie a zhluboka dýchala.

„Nemyslels někdy na to, Davide, jaký by to bylo, kdybys

nečekal, až budou…“

„Popadni druhej konec plachty, ať s ní pohneme a můžeme se

pustit do práce.“

„Všechno na světě má svůj smysl,“ prohlásila Gloria a stále

hleděla na vyčnívající konec násady koštěte. „Občas víc než

jeden.“

„I když nechám stranou tvůj cynismus, teď není čas, abys na

mě zkoušela bibli.“

„Teď je přesně ten čas,“ řekla a usmála se. „A tys neodpověděl

na mou otázku.“

11

„Jen jedna paže.“ poznamenal soudní lékař Julius Nift. Klečel

vedle bledého předmětu ležícího na mokrých cihlách. „A kolik

pozornosti přitáhla. To je ale divadlo. Přál bych si, aby ten někdo

radši přiložil k dílu ruku.“

Pearl se štítila Nifta i jeho smyslu pro cynický humor, ale

neřekla nic, protože, zvrácené žerty stranou, tentokrát s ním

souhlasila. Ruka by znamenala otisky prstů. Nebyla si jistá,

nakolik jim tahle paže vylovená z East River pomůže.

Nift dál zkoumal a prohlížel paži. Byl to malý, nafoukaný muž

překypující sebevědomím, který se oblékal spíš jako bankéř než

jako lékař, který tráví spoustu času s mrtvolami. Černé vlasy

nosil sčesané dopředu, takže vytvářely řídkou ofinu, díky níž

vypadal napoleonsky. Přesně to si o něm Pearl myslela –

považovala ho za sprostého, cynického Napoleona. Ještě štěstí, že

tenhle ten malý parchant neměl armádu.

Quinn stál s Feddermanem o pár kroků dál, hryzal si spodní

ret a civěl na uříznutou bezrukou paži. Bezpochyby byla ve vodě

60

hodně dlouho. Rozhlédl se a zamžoural do brzkého odpoledního

slunce. Byli blízko Sutton Place, čtvrti s jedněmi z nejdražších

nemovitostí v New Yorku. Nebylo pravděpodobné, že by paže

patřila někomu ze sousedství. Ztracená paže by jistě v Sutton

Place nezůstala nenahlášená.

Paži zahlédla paní Grace Oliphantová, když věnčila svého

yorkshirského teriéra Clippera. Všimla si něčeho bledého, co se

zachytilo na suché větvi, která připlula ke břehu, a nejdřív si

myslela, že je to velká leklá ryba. Obešla černý železný plot, aby

se dostala blíž. Clipper začal zuřivě štěkat a ona si už nebyla tak

jistá, že se dívá na mrtvou rybu. Na vybledlém předmětu si

všimla pětačtyřicetistupňového ohbí, zadívala se proto pozorněji

a s bojácnou zvědavostí. Na té věci bylo něco…, něco, co jí

připomínalo… loket.

Paní Oliphantová se okamžitě narovnala a vycouvala. Zvedl se

jí žaludek, přesto zatahala za vodítko, aby Clippera dostala od té

strašlivé věci pryč. Paže. Nebylo divu, že ten pes tak zuřivě štěkal.

Musel ucítit strašlivý puch a uvědomil si dřív než ona, na co se to

vlastně dívá. Yorkshirové jsou hrozně chytří.

Pořádně trhla vodítkem a na okamžik přidusila Clipperův

pronikavý štěkot, pak se mu podívala do očí a uklidňovala ho, aby

zůstal zticha, zatímco použila svůj mobilní telefon a zavolala

policii.

Strážníci, kteří dorazili jako první, okamžitě poznali, že se

dívají na lidskou paži, která byla uříznuta u lokte. Ruka byla

oddělena u zápěstí. Jeden policista zvedl větev a přitáhl paži blíž

k betonové zdi, kde voda šplouchala přes okraj, pak ji opatrně

vyzvedl a vytáhl až na cihly. Nerad se jí dotýkal, byť jen klackem,

ale věděl, že ji musí přesunout dřív, než se uvolní z místa, kde se

zachytila, a odpluje pryč nebo se třeba potopí.

Voda připravila končetinu o téměř všechnu barvu a zanechala

ji nevýrazně bledou. Strážníci chápali, proč se žena, která je

zavolala, nejprve domnívala, že se dívá na leklou rybu. Tvorové

žijící v řece na končetině způsobili zřetelné škody, protože ji

61

okousali. Na obou koncích pod uvolněnou kůží probleskovala

zářivě bílá kost.

Oba policisté věděli o Případu rozčtvrcených mrtvol a

pochopili možný význam paže. Policie se sice téměř každý týden

zabývala podivnostmi, které se našly v newyorských řekách, a to

byly jen ty, které někdo nahlásil, přesto… Lidské ostatky a

nádavkem psychopat pohybující se volně po městě a vraždící a

rozřezávající oběti, to byla situace vyžadující opatrnost.

Jeden strážník vyslechl Grace Oliphantovou a dělal si přitom

poznámky, zatímco jeho kolega zavolal nadporučíka. Informace

se podle přísných pravidel posouvala byrokratickým soukolím

dál a dál. Za patnáct minut zavolal Renz Quinna.

„Pravá, nebo levá paže?“ zeptal se Quinn Nifta.

„Záleží na tom?“

„Záleží, protože jsem se vás zeptal,“ pronesl Quinn s

bezvýrazností, která už vynervovala stovky, jestli ne tisíce

podezřelých.

Zdálo se, že Nifta neznervóznil, protože jeho obrňovalo ego.

Přesto se Nift rozhodl, že nastal čas, aby se choval profesionálně.

Podepřel si ukazováčkem bradu a v myslitelské póze se

předklonil, aby si prohlédl oba konce paže. „Řekl bych, že levá,

ale nepovím vám to s jistotou, dokud ji nedostanu na pitevnu a

podrobně ji neprozkoumám.“

„Jak dlouho byla ve vodě?“

„Zase můžu jen hádat, ale řekl bych, že měsíc.“

Quinn si spočítal, že nejspíš patřila první oběti, pokud to je

paže patřící k záhadným trupům. Řekl si, že určitě je. Dokonce

ani v New Yorku se každý den neobjevují odříznuté končetiny.

„Poznáte, jestli patřila k některému z trupů, co jsme našli?“

Nift k němu vzhlédl se sebejistým, nechutným úsměvem. „Se

svými schopnostmi pochopitelně poznám, pokud bude k

některému patřit. Na kostech budou výrazné stopy po sekáčku

nebo sekerce. A srovnatelné postupy, jakými byly odseknuty

svaly. Navíc bychom měli být schopni přiřadit ji k jednomu z

62

trupů podle stáří, pokud samozřejmě pochází z jednoho těla. A

pochopitelně je tu vždycky DNA. Na její podrobný rozbor je třeba

čas, ale pokusíme se uspíšit předběžné testy, které nám poslouží

k jednoduchému porovnání, zda ano, či ne.“

Rozječela se siréna, pak utichla a Clipper, kterého držela paní

Oliphantová stranou u malé skupinky okrasných stromů s

oranžovými bobulemi, vyplnil chvilku ticha uši trhajícím

štěkotem. Hranaté vozidlo s blikajícím majákem prudce zabrzdilo

na svahu nad schody vedoucími do jednoho z parčíků

rozkládajících se v tomhle místě kolem řeky. Quinn viděl

houpačky a prolézačky a byl rád, že nějaké dítě nezabloudilo k

řece a končetinu nenašlo.

Zdravotník v bílém lehce seběhl po betonových schodech, pak

překročil nízkou cihlovou zídku oddělující parčík a došel k nim.

Byl podsaditý, ale pohyboval se svižně. Nesl černý pogumovaný

kufřík na zip, který vypadal jako schránka, v níž umělci nosí

ukázky svého díla. Quinn věděl, že tady nebylo nutné zařídit

nosítka. Paže se úhlopříčně vejde do kufříku a ještě zbude místo.

Zdravotník měl tmavé vlasy sčesané na strany a cedulku se

jménem, kde stálo Jeff.

Rozhlédl se, všiml si černé kožené lékařské tašky a netrpělivě

se na Nifta usmál. „Můžu ji odnést?“ Hlavou pokývl směrem k

bledé paži položené na cihlách.

„Já jsem tady skončil,“ přisvědčil Nift.

Quinn přikývl a ustoupil spolu s Pearl a Feddermanem, aby se

Jeff mohl pustit do práce.

„Zacházejte s tím opatrně,“ přikázal mu Nift, když Jeff zvedl

paži do obalu a zapínal zip. „Je to část soupravy.“

Jeff se ani nepousmál.

12

V kanceláři na Devětasedmdesáté ulici se také nikdo

neusmíval. Quinn s Feddermanem seděli za svými stoly a přes

celou místnost se na sebe dívali. Pearl trůnila na kraji toho svého,

63

měla překřížené nohy a upíjela kávu. Místnost voněla po

přepražených zrncích, což bylo rozhodně vylepšení proti

obvyklému pachu pilin a rozdrcené omítky. Dělníci v horních

patrech, kteří prováděli rekonstrukci, řezali a tloukli kladivy,

zkrátka ničili, aby mohli tvořit. Hluk nebyl příliš hlasitý, aby je

výrazně obtěžoval, ale zato vytrvalý.

Quinn právě zavěsil sluchátko telefonu. Dlouho na něj jen

zíral, než promluvil, jako kdyby představovalo záchytný bod pro

jeho paměť.

„Soudní lékař říká, že paže patřila třicetileté ženě asi sto

sedmdesát nebo sto sedmdesát pět centimetrů vysoké. Průměrné

váhy. Otok a uvolněné svaly, které jsme viděli, způsobila voda.

Žádná nápadná znamení nebo šperky.“ Opřel se a založil si ruce

na prsou. „Nift tvrdí, že ta paže nepatří ani k jednomu trupu.“

„Je si jistej?“ zeptal se Fedderman překvapeně.

„Ten malej parchant si je vždycky jistej,“ ušklíbla se Pearl.

Quinn si nevšímal ani jí, ani hrozného bušení, které se ozvalo.

„Kosti a svalovina nesouhlasí, Fedsi. Navíc máme i předběžný test

analýzy DNA. Dost informací, aby bylo jasný, že se nehodí ani k

jedný oběti, jejíž trup máme. Dokonce je to i jiná krevní skupina.“

„Přesto můžeme pořád zjistit, kdo to byl. Ta žena, jejíž paži

jsme našli. Co projet databázi DNA?“

„FBI na tom pracuje na svých počítačích, mám pocit, že velká

naděje z toho nekouká.“

Quinn věděl, že databáze je sice obrovská, přesto stále v

začátcích. Oddělená paže by musela patřit ženě, která byla v

poslední době usvědčena z nějakého zločinu, aby se její DNA

dostala do databáze. To bylo dost nepravděpodobné.

Všichni tři detektivové tiše seděli a poslouchali tlumené

bušení, které provázel pronikavý řev motorové pily.

Byla to Pearl, kdo jejich myšlenky nakonec vyslovil nahlas:

„Máme třetí oběť.“

„Nebo dalšího vraha, co rozřezává těla,“ podotkl Quinn.

64

Fedderman si všiml, že mu plandá manžeta, a zapnul si ji.

„Třeba ta paže byla uříznutá náhodou. Možná lodním šroubem

nebo tak něčím.“

Quinn se ironicky pousmál. „Říční policie nemá žádný hlášení

o podobný nehodě a nikdo si nestěžoval, že by mu chyběla paže.“

„Třetí oběť,“ zopakovala Pearl.

Nikdo jí neodporoval.

„Vrah jí odsekl ruku,“ poznamenal Fedderman.

„Aby si kryl záda a neriskoval otisky prstů, který bysme

sejmuli a mohli časem porovnat,“ řekla Pearl, „i kdybysme je

třeba neměli v archivu. V tomhle případě zapracovala jeho

opatrnost.“

Quinn vzdychl a vstal. „Zbytek z ní může být ještě v řece.

Pozůstatky všech obětí můžou být v řece nebo v jezeře, možná v

nějakým přítoku. Zavolám Renze a uvidíme, jestli můžeme

spustit pátrání a hledat těla ve vodách v New Yorku i v okolí.“

„Vystřelovací kotevní háky,“ pronesla Pearl. „Těma pročesávaj

jezero, vystřelovacíma kotevníma hákama.“ Přestože už několik

podobných akcí viděla, při pomyšlení na tuhle ji z nějakého

důvodu zamrazilo. Chladná ocel hledající v temnotě měkké maso.

„Dneska se používají i podvodní kamery,“ řekl Quinn.

„A potápěči,“ dodal Fedderman. „Nakonec někdo musí

doplavat na dno a rozhlídnout se v kalnejch vodách, jestli tam

nejsou zatížený paže, nohy a hlavy.“ Zašklebil se a rukou si projel

téměř neexistující vlasy. „Jsem rád, že na takový věci už jsem moc

starej.“

„Mohli by třeba některý menší jezera vypustit,“ řekla mu

Pearl.

Potřásl hlavou. „Jo, ale zkus vypustit řeku. Tam přece našli tu

paži.“

„Má pravdu,“ pověděla Pearl Quinnovi.

„Globální oteplování,“ poznamenal Fedderman. „Nakonec díky

němu vyschnou všechny řeky. Pak najdem chybějící části těla.“

Pearl upíjela kávu.

65

„Globální oteplování.“ zopakoval Fedderman, „poldův

nejlepší přítel.“

„Uříznutá paže?“ zeptala se do telefonu Cindy Sellersová.

Seděla za svým stolem v Ruchu velkoměsta. Mluvila tiše, aby ji od

vedlejšího stolu neslyšel Howie Baker. „Jen paže? Jak víme, že to

má něco společného s jedním z nalezených trupů?“

„Víme s jistotou, že nemá,“ prohlásil nervózně Nift.

Telefonoval ze svého mobilu pár bloků od márnice. S telefony

člověk nikdy nevěděl. V dnešní době nemusel být žádný telefon

bezpečný. A to nebral v úvahu kamery. Postupně zaplavovaly celý

New York. Chtěl mít ten telefonát za sebou co nejrychleji. „Můžu

vám zaručit, že ta paže nepatří ani k jednomu nalezenému trupu

obětí.“

„Aha,“ konstatovala Cindy.

Byla zvyklá na ohavný smysl pro humor svého informátora a

usoudila, že tohle je jeho ukázka. Považovala Nifta za blbce, ale

byl spolehlivý. A zavázala si ho, když ho nezmínila ve svém

odhalení překvapivých zákazníků pornografické videopůjčovny.

Řekla mu, že má fotografie některých zákazníků přijíždějících a

opouštějících videopůjčovnu. Pomlčela o tom, že ačkoli Nifta

viděli, jak si půjčuje DVD o opilých vysokoškolácích na koňské

farmě, na žádné fotografii se neobjevil. Jen ať si myslí, že ano.

„Tak co ještě víme?“ zeptala se.

Nift jí řekl, co zjistili podrobným zkoumáním paže.

„Třetí oběť,“ prohlásila Cindy, když skončil. „A vrah nejspíš

zatížil části těla a schoval je pod vodou. Paže se musela nějak

uvolnit z toho, co ji drželo u dna, a vyplavala na hladinu.“

„Děláte předčasné závěry,“ ušklíbl se Nift.

„Hele, to je moje práce.“ zakřenila se. „Nezapomeňte mě dál

informovat.“

„Budu,“ odsekl Nift a zavěsil.

Cindy věděla, že své slovo dodrží.

66

Gloria odbočila z úzké vedlejší silnice na povětšinou zarostlou

blátivou cestu a jela až k rozviklaným dřevěným otočným

závorám, na kterých byl nakřivo přitlučený nápis ZÁKAZ

VSTUPU.

David vystoupil z velkého chrysleru, otevřel závory a počkal,

až Gloria projede. V ubývajícím světle se kolem sebe rozhlédl a

pomyslel si, že mají asi hodinu do západu slunce, pak zavřel

závory, zasunul zrezivělou západku a nastoupil zpátky do vozu.

Ocitli se na farmě v New Jersey, asi hodinu cesty z města.

Farma, opuštěná kvůli zákonu o nemovitostech, se už několik let

nacházela v právním vakuu. Kdysi tu býval hrázděný dům s

garáží, stodolou a ještě jednou kůlnou pro stroje a nářadí. Dům i

garáž byly opuštěné ruiny. Dvě stěny kůlny spadly, a umožnily

tak rozmarům počasí pokrýt rzí starý traktor značky Ford, který

už dávno neměl motor, a pár lopat a další nářadí opřené o

zbývající zed.

Gloria zajela autem za garáž, otevřela kufr a několik minut

seděla a pozorovala vysokou tmavou trávu, jak rytmicky tančí ve

větru.

„Tohle místo je opuštěný jako Měsíc.“ prohlásila.

„Čas pro astronauty, aby se pustili do práce,“ ozval se David

vedle ní, pak si odepnul bezpečnostní pás a otevřel dveře. (Dál na

sebe myslel jako na Davida, dokud tady práci společně

nedokončí.)

Gloria si o něm pomyslela, že má vždycky dobrou náladu, ne-li

přímo veselou. Stále optimistický, bez ohledu na situaci.

Bezpochyby právě tím ženám imponuje.

Obešli vůz k otevřenému kufru.

Společně přenesli čtyři objemné černé plastové pytle na

odpadky travnatým svahem asi šest metrů do lesa. Pytle

obsahovaly šaty a ostatky Shellie Marstonové s výjimkou jejího

trupu s průstřelem v srdci, který nechali vedle stavebního

kontejneru v Upper West Side.

Vybrali si místo v setmělém lese a položili pytle na zem. David

se vrátil do vozu, aby přinesl lopaty.

67

Zatímco byl pryč, Gloria hranou boty odhrabovala loňské listí.

Trvalo jí to čtyři nebo pět minut. Spokojeně seškrábala bláto z

boty a poklepala si na zadní kapsu, aby se ujistila, že tam stále má

malou, v kůži vázanou bibli.

Uslyšela zvuk, ohlédla se a viděla, že kromě lopat se David

vrací i s rezivým krumpáčem na dlouhé násadě, který někde

našel. Kopání tak bude mnohem snazší, protože tři nebo čtyři dny

nepršelo a půda byla ztvrdlá. Gloria se usmála.

Bůh jim jejich úkol usnadňoval.

13

Pearl vydechla, nadechla se a vzdychla: „Bože, to byla

paráda!“

Přesně to chtěl Milton Kahn očividně slyšet. Znovu se k ní

otočil na potem zmáčené matraci a přitiskl si hlavu mezi její prsa.

Políbil ji přesně tam a pak i na obě bradavky. Pearl si nebyla jistá,

jestli toho muže miluje, ale nebylo špatné mít ho blízko sebe.

Milt byl svým způsobem dárkem od Pearliny matky a její

přítelkyně paní Kahnové z domu s asistenční péčí Golden Sunset

v Teanecku. Taková domluvená známost, pokud ne manželství.

Paní Kahnová byla Miltova teta. Pod nátlakem Pearl nakonec

souhlasila, že se setká s oběma staršími dámami a Miltem na

obědě v ponuré jídelně domu Golden Sunset. Překvapilo ji, když

zjistila, že se jí ten muž docela líbí. Byl malý jako ona a vypadal

dobře takovým temným způsobem, asi díky vousům a maličké

zašpičatělé bradce, která šimrala na správných místech. Milt s ní

vypadal spíš jako kouzelník nebo proslulý psychiatr než jako

těžce pracující dermatolog.

Pearl zjistila, že je dobrý společník se smyslem pro humor,

zkrátka na dermatologa zábavný chlap. Po druhé schůzce jí

odstranil nějaké bouličky z krku. Pearl to připadalo velmi

intimní. K radosti Pearliny matky přeskočila jiskra, ze které

vznikl plamen, třebaže se zatím nezměnil v rozpoutané peklo.

Plamen byl lepší než nic. Venkovní svět čiší chladem.

68

Pearl se posadila a oběma rukama si uhladila vlasy dozadu,

aby nevypadala, jako když utekla z blázince. Věděla, že ji Milt

přitom pozoruje a usmívá se. Cítila, jak špičkami prstů přejíždí po

pravé půlce jejího zadku.

„Chystáš $e někam?“ zeptal se. Na malého muže měl hluboký,

robustní hlas. Sám robustní nebyl, ale svalnatý a přitom štíhlý a

opálený se spoustou tmavých chlupů na hrudi. Trochu chlupů

– možná až moc, měl i na zádech.

„Vysprchovat se,“ řekla Pearl. „Musím odejít.“

„Vždyť tu bydlíš.“ připomněl jí Milt.

„Ale nepracuju tady.“

Vzdychl. „Tvoje práce. Pořád tvoje práce.“

„Mluvíš jako spousta policajtskejch manželek.“

„To je ale sexistická poznámka.“

„A manželů,“ dodala Pearl. Vstala a bosa se vydala přes ložnici

do koupelny.

„Víš, že jsi nádherná?“ řekl za ní chraplavým hlasem Milt.

„No jasně.“

„A tvoje práce mi nevadí, až na to nebezpečí.“

„No kdybych mohla být policejní prezidentkou, tak bych jí

byla.“

„Ten Případ rozčtvrcených mrtvol, na kterým děláš, jak víš,

že se nestaneš vrahovou obětí?“

Ve dveřích se zarazila a otočila se čelem k němu. „Ten chlap

chce ode mě zůstat co nejdál, Milte.“

Opíral se o lokty a usmál se, jak ji od hlavy k patě přejel

pohledem. „Tomu se těžko věří.“

„To není jediná těžko uvěřitelná věc,“ prohlásila a

pokračovala v ospalé, sexem nasycené cestě do koupelny.

Osprchovala se a oblékla, mokré vlasy se jí ještě stále leskly.

Milt pro ni mezitím na kuchyňském stole připravil toast,

pomerančový džus a kávu. Toast byl lehce připálený, přesně tak,

jak to měla ráda, a spolu s čerstvě uvařenou kávou krásně

provoněl celou kuchyni. Milt byl bos a nahý do půl těla, ale měl na

sobě kalhoty a navlékl si jednu starou Pearlinu zástěru, kterou

69

dostala jako dárek od své matky. Pearl si myslela, že ji dávno

vyhodila, ale teď ji viděla na muži, se kterým právě prožila sex.

Dobrý sex. Nikdy neviděla Quinna v zástěře a ani si ho v ní

nedokázala představit.

„Manželky policajtů.“ řekla Pearl, „by si zasloužily svatozář.“

„A manželé policajtek,“ dodal Milt, když se proti ní posadil ke

stolu.

Rodinný život, pomyslela si Pearl. Nic ho nepřemůže. Dokud

nepřemůže vás.

Byli v Renzově kanceláři na policejní centrále. Nevypadala

jako kancelář pracujícího policajta, protože jí taky nebyla. Žádný

nepořádek, žádná nástěnka s přehledy a poznámkami, žádné

viditelné kartotéční skříně. Harley Renz nad to všechno povýšil a

stejně jako ti před ním považoval pozici policejního prezidenta

hlavně za politickou. Což nebylo překvapivé, protože se na to

místo dostal spíš přes politiku než díky policejní práci.

Na podlaze kanceláře ležel tmavě kaštanový koberec a zdi

zateplovalo obložení z dubového dřeva. Za stolem uspořádaně

visely nezbytné památeční plakety, čestná uznání a fotografie.

Stůl sám tvořila ohromná deska žilkované tmavé žuly. Pokud se v

místnosti nacházelo nějaké elektronické vybavení, bylo ukryté ve

velké dubové stěně s mnoha dvířky, která téměř dokonale ladila s

obložením. Dvě hnědá kožená křesla směřovala ke stolu. Stranou

stál malý stolek se čtyřmi židlemi na krátká jednání a hned vedle

starožitný stolek s broušenou vázou plnou pestrobarevných

květin.

Quinn tipoval, že mu sem nosí čerstvé květiny každý den.

Byrokratický kariérista Harley Renz žil životem horních deseti

tisíc. A chtěl šplhat stále výš. Quinn slyšel, že přesně tohle dělají

švábi.

V budově neúprosně šplhají vzhůru. Přemýšlel, co dělají, když

dolezou na střechu.

Spolu s Quinnem a jeho týmem byla v místnosti i psycholožka

Helen. Dnes si oblékla zelené sako, šedé kalhoty a boty na

70

vysokém podpatku, díky kterým vypadala ještě vyšší než na

svých sto osmdesát.

Pearl měla tenký tmavomodrý kostýmek, který dodal jejím

rysům i vlasům ještě temnější barvu. Quinn si říkal, jak dnes ráno

vypadá činorodě a plná života. Přímo sálala krásou a zdravím.

Quinn si začínal uvědomovat, že zdraví má hodně společného s

tělesnou přitažlivostí.

Přistihla ho, jak se na ni dívá, tak odvrátil pohled. Byl si jistý,

že ona v tomtéž okamžiku rychle stočila oči od něj.

Renz odněkud zpod stolu vytáhl Ruch velkoměsta a položil ho

na okraj žulové desky. „Cindy Sellersová se ptá, proč vrah

neukrývá celé tělo. Proč nechává neidentifikovatelné trupy na

místech, kde se určitě najdou.“

„My přemýšlíme o tomtéž,“ řekl Quinn.

Renz se podíval na Helen, která přešla místnost a postavila se

před okno kanceláře. Nastala její chvíle. Quinnovi připadalo, že

ráda stojí před okny, snad aby vynikla její silueta.

„Nejspíš proto jsem tu,“ ozvala se Helen hlasem Lauren

Bacallové. Dokonce i trošku vypadala jako herečka Bacallová

zamlada, jen o dost vyšší a se sportovnější postavou. „Vrahovy

skutky napovídají, že trupy souvisejí s jeho nepotlačitelným

nutkáním a megalomanií. Musí se vychloubat tím, co udělal. Musí

se ujistit, že někdo ví, že byla spáchána vražda, a že mu to

prošlo.“

„Tím někým myslíte policii?“ zeptal se Fedderman ze svého

místa na nepohodlně vyhlížející židli u stolku s květinovou

výzdobou.

„Rozhodně. Ale i ostatní lidi. Trupy jsou pro něj suvenýry, o

které se se všemi dělí.“

„Je štědrej,“ utrousil Fedderman.

Helen se snad pousmála, ale jen z postavy těžko soudit. „Také

je to způsob, jak může zesměšňovat policii a terorizovat město.“

Quinn už dlouho znal hry, které sérioví vrazi provozují, a

tohle ho nepřesvědčilo. „Není možný, že vrah tak jen zajišťuje,

71

aby ostatky jeho obětí zůstaly anonymní? Čistě proto, aby brzdil

vyšetřování jejich smrti?“

„Quinn má pravdu. Tomu klidně věřím,“ ozvala se Pearl, než

stihla Helen odpovědět. „A aby nás zesměšnil.“ Potřásla hlavou.

„Tím ostatním, že to mají být suvenýry, si nejsem jistá. Někteří

sérioví vrazi si rádi ponechávají suvenýry ze svých obětí –

pramen vlasů a takový věci, ale většinou se o ně nechtějí dělit s

veřejností ani s nikým jiným. Chtějí je uchovat tam, kde še na ně

můžou čas od času podívat, jako všichni sběratelé.“

„To je pravda,“ přisvědčila Helen. „Chtějí znovu prožívat svá

vítězství. Dává jim to pocit moci a důležitosti.“

Quinn poposedl v měkkém koženém křesle postaveném

nejblíž Renzovu stolu, který velikostí připomínal přistávací

dráhu, a založil si ruce. „Nic z toho nevíme jistě.“

„Souhlasím,“ řekla Helen. „Stejně jako vy, ani já nemám moc

materiálu, s kterým bych mohla pracovat.“

„S jistotou víme, že je to zvrácenej zmetek,“ řekl Fedderman.

„Kvůli těm kůlům, nebo co to vráží do obětí.“ ozvala se Pearl.

„Když už jsou po smrti,“ doplnil Renz. Tázavě se zadíval na

Helen. „Proč po smrti?“

„Prozatím nemám tušení,“ přiznala Helen.

„Nekrofil, kterýmu nechce stát,“ navrhl Fedderman.

Helen pokrčila rameny. „Stejně dobrý odhad jako kterýkoli

jiný.“

To je teda psycholožka, pomyslel si Quinn. Alespoň je

upřímná. „Pravda je, že tenhle člověk nás nechává dost tápat ve

tmě.“

„Z toho můžeme usuzovat, že je chytrý,“ poznamenala

sarkasticky Helen.

„Teď fabulujete vy,“ ušklíbl se Renz.

Na Helenině vznosné postavě nebylo znát, že by se jí Renzův

odvetný rýpanec jakkoli dotkl.

Quinn je chtěl zastavit dřív, než se sarkastické pošťuchování

zvrtne ve skutečnou hádku.

72

Předběhl ho telefon. Ani se ho nevšiml, přístroj byl schovaný v

zapuštěném výklenku na vzdáleném konci stolu. Vyzváněl tiše a

kontrolované, jako kdyby to ani nebylo zvonění. Znělo to spíš

jako opakovaný uklidňující tón houslí, které se chystají spustit

něžnou melodii.

Renz s popuzeným výrazem zvedl tmavé plastové sluchátko,

které ladilo s deskou stolu; vyrušení ho rozladilo. Téměř

okamžitě zvážněl. „Ano. Ano,“ přitakal. Ze zapuštěného výklenku

vytáhl poznámkový blok. „Kristepane!“ vydechl a přejel

pohledem všechny v kanceláři, jako kdyby jim svým ponurým

výrazem naznačoval, kdo volá.

Přehodil si sluchátko do levé ruky, aby mohl psát do bloku.

Neustále opakoval „ano“ a něco zapisoval. Nakonec volajícímu

poděkoval a zavěsil.

Minutu seděl a přejížděl si špičkami prstů po povislých

tučných tvářích. Stahoval si tak kůži kolem očí a vypadal ještě víc

jako baset.

„Máme další trup,“ řekl. „Našel se vedle kontejneru v Upper

West Side.“

„Třeba se bude hodit k naší paži,“ poznamenal Fedderman.

Renz zavrtěl odmítavě hlavou. „Tahle je čerstvá. Zavražděná

během několika posledních dnů.“

Pearl si uvědomila dosah Renzových slov. Přestala se houpat

na zadních nohách židle a posadila se zpříma, takže nohy židle

tiše dopadly na tlustý chlupatý koberec.

„Oběť číslo čtyři.“ řekla.

Renz zíral na složené vydání Ruchu velkoměsta položené na

stole. „Nejspíš bych měl zavolat Cindy Sellersový.“ Podíval se na

Quinna, jako kdyby prosil o pomoc. „Ta ženská začíná bejt

protivná jak osina v zadku.“

Quinn pokrčil rameny. „To ty ses spaktoval s ďáblem.“

„To dělám pořád,“ řekl Renz. „Obvykle to probíhá hladce.“

Přistrčil blok ke Quinnovi, aby si mohl opsat informace.

„Potřebuju, abys toho hajzla dostal, Quinne.“

73

Quinn se nedomníval, že by jeho poznámka vyžadovala

odpověď, a dál tiše psal.

Odešli z Renzovy kanceláře a vydali se na adresu ve West

Side, kde se našel trup. Zanechali Renze v místnosti, která se i se

všemi plaketami, pochvalami a zarámovanými fotografiemi

nafukujícími jeho ego najednou zdála mnohem menší.

Právě teď to pro něj nebylo příjemné místo.

14

Všichni tři seděli v Quinnově starém lincolnu a mířili na

adresu ve West Side, kde se našel nejnovější lidský trup. Quinn

řídil, Pearl byla na sedadle vedle něj a Fedderman vzadu. Jeli do

centra po Broadwayi. Provoz zhoustl a na všem ležel mlžný závoj,

který byl cítit výfukovými plyny. Slunce stálo nízko, pronikalo

bočními ulicemi a dodávalo oparu zlatavou barvu.

Když Quinn předjížděl vyhlídkový autobus, aby nahnal trochu

času, Pearl začal bzučet a vibrovat telefon v kapse.

Vylovila ho a podle čísla poznala, že má hovor z Golden

Sunsetu.

Její matka. Určitě je to ona. Sevřel ji známý strach a vztek.

Quinn se na ni podíval a přemýšlel, jestli ten telefon zvedne.

Pearl cítila, že nemá na vybranou. „Policistka Kasnerová.“ Jen

ať matka ví, že zrovna pracuje. Podívala se na Quinna, který měl

oči upřené přímo před sebe. Usmívá se? Ten mizera se usmívá?

„Tady je tvoje matka, Pearl,“ ozval se pronikavý hlas z

telefonu. Pearl ho nechtěla poslouchat, přesto si přitiskla maličký

telefon k uchu, aby Quinn s Feddermanem neslyšeli, co povídá.

„Pearl? Jsi to ty, zlato?“

„Ano.“ Mluv stručně a jasně. Krátce.

„Volala jsem ti do bytu, zlato, ale dostala jsem se jen k tomu

přístroji. To je teda svět, když jsme začali používat stroje, aby za

nás braly telefony. Snad by se ty telefony mohly bavit jen mezi

sebou. Copak si nikdy nevybíráš vzkazy?“

„Občas.“ Krátce.

74

„Třeba ten tvůj přístroj moje vzkazy maže. Jen jsem

uvažovala, zlato, jestli jste se ty a Milton Kahn rozešli v dobrém.“

Cože?

„Myslím po minulé noci,“ řekla její matka.

Co? Tohle je nepřijatelné. „Kdo ti to řekl? Co tím myslíš?“

Nepřijatelné!

„To jsou dvě otázky, zlato.“

„Tak na obě odpověz.“

„Neodsekávej, Pearl. To je velmi hrubé. Řekla mi to paní

Kahnová. A proč ne? Není snad žádné tajemství, že ty a její

synovec Milton spolu něco máte.“

Pearl měla poměrně jasnou představu, odkud paní Kahnová

informaci vzala. Mlčela a všimla si, že ji Quinn koutkem oka

pozoruje. „O některých věcech se nemluví,“ prohlásila nakonec.

„Cožpak nevíš, že s tím souhlasím, drahoušku? Ale tohle byly

mimořádné okolnosti. Paní Kahnová mi pověděla, že Milton se o

tebe příšerně bojí. O tvou osobní bezpečnost. Oni, paní Kahnová

a báječný Milton, si mysleli, že bych si o tom s tebou měla

promluvit.“

Báječný Milton se bude muset naučit držet jazyk za zuby.

„Oceňuju jeho zájem, ale vážně mu do toho nic není. Ani nikomu

jinýmu, ‚komu to snad řekl.“

„Lidé, co tě milují, drahá Pearl, se o tebe bojí. Co jiného máme

na tomhle světě, kde se všechno včetně tvé vlastní matky jednou

v prach obrátí? A s naprostou otevřeností mohu dodat, že to bude

brzy, protože se v tomhle pekelném domově důchodců cítím

každým dnem zoufalejší.“

„Je to dům s asistenční péčí. Není to domov důchodců. Jsou

tam byty s televizemi, pohodlnými postelemi, kuchyněmi,

vlastními koupelnami, křesly a vším jídlem, co dokážeš sníst –

včetně tvého tolik oblíbeného dušeného masa. Pořádají pro vás

představení s herci z televize. Máte tam herny a autobusové

výlety do kasin v Atlantic City. Jsou to byty s asistenční péčí.“

„Jsou to čekárny na smrt, drahoušku.“

75

Pearl zuřila. „Myslím, že ne.“ Hrozně toužila rozhovor ukončit.

„To je všechno, cos chtěla? Jestli ano, mám práci.“

„Už zase odsekáváš.“

„To jsem měla v úmyslu.“

„Já chci, abys popřemýšlela o budoucnosti, Pearl. Milton a

domov, a děti, dá-li Bůh. Místo bez vrahů, zbraní a nožů. A bez

zločinecké mluvy. Existují i jiná zaměstnání. Milton řekl paní

Rahnové, že bys mohla dělat jeho recepční. Byla bys tam v

bezpečí. Chce tě dostat z ulice, Pearl. To my všichni. Lidé, co…“

„Jo, jo. Jenže tohle je moje práce.“

„Já jen říkám, Pearl, že na světě jsou i jiná zaměstnání.“

Jako třeba recepční u dermatologa.

Quinn zatroubil na klakson a zanadával, protože se před něj

natlačil otlučený špinavý taxík.

„Zaslechla jsem teď snad toho milého pana Quinna, Pearl?“

„To je on.“

„Takový dobrý člověk. Ochránce a živitel. Měla by ses cítit

blaženě, Pearl. Vybíráš si mezi dvěma báječnými lidmi, jeden

mužný policista v důchodu se štědrou penzí a druhý lékař.“

„Fanatický maniak a užvaněná krysa.“

„Cože?“ zeptal se Quinn.

„Mluvila jsem do telefonu.“

„Co, zlato?“

„Já už vážně musím končit.“

Quinn znovu zatroubil a soustředil se na taxík, který ho

předjel. Řidič vystrčil ruku z okénka a ukázal mu vztyčený

prostředníček.

Quinn se znovu opřel do klaksonu. „Kdybysme měli čas, tak

bych toho parchanta zastavil.“

„Máme čas,“ ozval se Fedderman ze zadního sedadla. „Dáma,

za kterou jedeme, je mrtvá.“

„Podívej na toho kreténa, Fedsi!“

„Taxikáři si myslej, že jim patří ulice jako policajtům,“

poznamenal Fedderman.

„Ať jdou všichni taxikáři do prdele.“

76

„Pearl? Drahoušku?“

„Musím končit. Promiň.“

Pearl zavěsila a jen seděla a zuřila nad proradným Miltonem

žvanícím o svých soukromých záležitostech se svojí upovídanou

tetou.

Co se to děje s celým světem?

„To byla tvoje matka?“ zeptal se Quinn. Všiml si před sebou

volné vozovky a přidal rychlost.

„Jak jsi to poznal?“ zeptala se Pearl.

„Mělas říct, že ji pozdravuju.“

„To jsem měla, protože si o tobě myslí, že jseš bůh.“

„Mělas ji pozdravovat i ode mě,“ ozval se ze zadního sedadla

Fedderman.

„O tobě si myslí, že jseš blbec,“ prohlásila Pearl.

Průchod k zaprášenému zelenému kontejneru, který trůnil na

zemi jako tank bez hlavně, byl zablokovaný na obou stranách

žlutou páskou ohraničující místo činu. Kolem se hemžili policejní

specialisté, v rukou luminol, prášek na zjištění krve, lupy, pinzety

a plastové sáčky na sběr doličného materiálu. Vše označovali a

zavírali do sáčků. Fotografka už skončila a balila si nádobíčko.

Zdálo se, že se nikdo nechce podívat přímo na bledé voskové tělo

vedle kontejneru.

Quinn se rozhlédl, ale nikde neviděl Nifta. Třeba ten

napoleonský mizera přišel a zase odešel.

Vtom k němu přistoupila žena v džínách, černém tričku a

vestě s nejmíň tisíci kapsami. Bylo jí asi čtyřicet, měla krátké,

prakticky sestříhané hnědé vlasy, štíhlé tělo a příjemný obličej s

počínajícími vráskami, který byl maličko zarudlý kolem nosu a

očí, jako kdyby trpěla růžovkou. Nesla černou lékařskou aktovku.

„Detektiv Quinn?“

Přisvědčil.

Usmála se. Pěkné zuby, nejspíš používala bělicí pastu. „Jsem

doktorka Chaveská z úřadu soudního lékaře.“

„Čekal jsem Nifta.“

77

„Musel služebně mimo město.“ Znovu se usmála. Oslňující

úsměv, ale přirozený. „Jste zklamaný?“

„Ani zdaleka.“ Kývl směrem k trupu. „Už jste skončila?“

„S ní? Jo. Vím o tomhle případu. Podle předběžného ohledání

je to totéž jako ty předešlé. Prostřelené srdce, zjevně posmrtné

poškození vaginální oblasti. Hrot toho, co do ní bylo vraženo,

potrhal malé stydké pysky. Pokud jde o způsob, jakým byla

rozřezána, jedná se o hrubé, ale efektivní rozčtvrcení.“

„Kulku má stále v sobě?“ zeptala se Pearl. Spolu s

Feddermanem stáli stranou, ale poslouchali.

Doktorka Chaveská k nim obrátila svou pozornost. Věděla, že

patří ke Quinnovi a dohromady tvoří tým. „Ano. Žádné zranění

naznačující, že by kulka vyletěla z těla. Je to malá ráže a vypadá

to, že střela prošla prsní kostí. Musíme zjistit, jestli se příliš

nepoškodila, aby se daly provést srovnávací balistické testy.“

„Zabilo ji to hned?“ zeptal se Fedderman.

„Nejspíš ne. Ale během několika minut. Pochopitelně je také

možné, že ji vrah střelil víc než jednou. Očividně tu nemáme celé

tělo.“

Quinn se podíval na trup a na jeho bezhlavý konec. Rychle

pohled odvrátil. „Jak dlouho je mrtvá?“

„Odhaduju to na patnáct hodin. Řekla bych, že jí nebylo moc

přes třicet, když jí doběhl vyměřený čas.“

„Má na těle nějaká další zranění?“

Zadívala se na něj. „Kromě vaginálního průniku a rozčtvrcení

ne. Jen od té kulky. Zdá se, že přiletěla z místa přímo před ní,

když stála.“ Chaveská se podívala na hodinky. „Každou chvilku by

měli dorazit zdravotníci, aby odvezli tělo, pokud ho tu ovšem

nechcete ještě nechat. Já musím letět.“

„Nebudeme si ho prohlížet dlouho,“ řekl Quinn.

Doktorka Chaveská přikývla. „Pošlu vám kompletní pitevní

zprávu co nejdřív.“

Vyměnila si s Quinnem vizitky. Podíval se na její a zjistil, že

její plné jméno zní Linda Chaveská. Strčil si vizitku do kapsy

košile za složené brýle na čtení a díval se za ní, jak ladně podlézá

78

policejní pásku a nastupuje do šedého služebního vozu. Přestože

byla štíhlá, musela mít sílu, soudě podle toho, jak snadno nesla

velkou černou lékařskou tašku.

Quinn a jeho dva detektivové přešli k nahému torzu.

Nift by určitě poznamenal něco o ňadrech oběti, nebyla

velká, ale pěkně tvarovaná dokonce i po smrti. Rozhodně mladá

žena. Tolik života jí bylo ukradeno. Quinn rychle přehlédl místa,

kde byly uříznuty ruce a hlava. Dokázal to udělat bez přílišných

emocí. Ty přijdou později, až bude sám, a ne v práci. Měla tmavé

pubické chlupy a člověk nemusel být lékař, aby poznal, že její

vaginální oblast byla násilně poškozena.

„Bývalo by bylo snadnější odhodit ji za kontejner,“ řekla Pearl.

„Nebo dovnitř.“ Sladký hnilobný pach vycházející z kontejneru

– alespoň doufala, že vychází odtamtud, jí zvedal žaludek.

„Náš člověk chtěl, abysme ji našli co nejdřív,“ řekl Fedderman.

„Otázka zní proč,“ poznamenala Pearl.

„Budeme o tom přemýšlet.“ utrousil Fedderman a probodl ji

významným pohledem, aby jí dal najevo, že zbytečně pronesla

něco samozřejmého.

„Jasně. Jsme detektivové.“

„Tak se podle toho chovejte,“ usadil je Quinn. Nechtěl, aby se

začali hádat, hlavně ne před specialisty pracujícími na místě činu.

Předstírali, že neposlouchají, ale věděl, že natahují uši.

„Žádný tetování ani na jedný oběti,“ řekl Fedderman. „Může to

být jen náhoda.“

„Žádný piercing na bradavkách, v nose ani v pupíku,“ dodala

Pearl.

Quinn se na ni zadíval, jako kdyby ji chválil.

„Co to hergot znamená?“ zeptal se Fedderman.

„Možná nic.“

„Znamená to, že se nejspíš nepřátelily se sexuálně úchylnejma

lidma,“ ozval se Quinn. „Nepohybovaly se v S&M prostředí, tedy

mezi sadomasochisty a tak podobně.“

Fedderman ukázal na mrtvé, zhanobené tělo. „Tomuhle

neříkáš sadismus?“

79

Quinn zhluboka vydechl. „To je dobrá poznámka.“

„Stojí to za popřemýšlení,“ řekla Pearl.

„Jestli to nejsou oběti, co je zavraždili při natáčení zvrácenýho

porna?“ zeptal se Fedderman.

„Ne. Jestli to byla dobrá poznámka.“

Pronesla to zamyšleně, zjevně se nesnažila jen podráždit

Feddermana.

Ani jeden z nich se jí dál nevyptával. Když Pearl nechala svou

mysl volně rozběhnout, což dělávala často, věděli, že nemá cenu ji

rušit.

Jen ať přemýšlí. Odvede jí to myšlenky od telefonátu s matkou

a hlavně od toho, co ji rozčililo. Přestane pak odsekávat lidem.

Později zavolala Linda Chaveská Quinnovi na mobil. Pověděla

mu, že srdce oběti zasáhl úlomek kulky ráže dvaadvacet, která

škrábla prsní kost a rozlomila se na tři kusy.

„Nezabilo ji to rovnou,“ řekla, „ale nejspíš ji to složilo a utrpěla

šok.“

„To znamená druhou ránu,“ řekl Quinn, „do části těla, která se

ještě nenašla. Nejspíš do hlavy.“

„To je pravděpodobné. Nebo rozříznutí velké tepny na krku

nebo na stehně nožem. Nevíme, jestli vykrvácela, nebo z ní krev

vytekla, když ji rozřezával. To se klidně mohlo stát, pokud ji

čtvrtil krátce po smrti a krev se ještě neměla čas srazit.“

Quinn nic neřekl a přemýšlel, že to čím dál víc ukazuje na

profesionálního najatého vraha, rozhodně to střílení. Jedna

kulka do srdce, další rána nebo dvě do hlavy, jen tak pro jistotu.

„Další věc: má proraženou vaginu a další část pánve

válcovitým,

ostře

zašpičatělým

dřevěným

předmětem

odpovídajícím uříznuté a zaostřené násadě koštěte. To se stalo

po její smrti.“

„Jak víte tak jistě, že ten předmět byl dřevěný?“ zeptal se

Quinn a říkal si, že znovu uslyší o lubrikantu z leštidla na

nábytek.

„Věnovala jsem tomu dost času. Našla jsem třísku.“

80

„Výborně. Alespoň se nám s jistotou potvrdilo něco, o čem

jsme se zatím jen dohadovali.“

„To je kompliment?“

„To si pište.“

„To, co do ní proniklo, po sobě zanechalo nepatrné zbytky

oleje.“

„Leštidlo na nábytek,“ řekl Quinn. „Byl i v druhých obětech.

Ale nutně to neznamenalo dřevo, dokud jste nenašla třísku.“

Představoval si, jak vrah s láskou ostří a leští kus násady koštěte

– pokud to byla násada. Helen Imanová by řekla, že se jedná o

falický symbol. Mohla by mít pravdu.

„Řekla bych, že oběť byla asi třicetiletá, průměrné výšky a

pravděpodobně s pěknou postavou,“ řekla Linda. „Magnet na

muže.“ Quinna docela překvapila. Soudní lékaři většinou nebývali

tak výřeční ani ochotní spekulovat, hlavně ne při telefonátu s

detektivem, se kterým se setkali teprve nedávno.

„Vydržte chvilku,“ řekla.

Quinn čekal, telefon přitisknutý k uchu a na druhé straně

slyšel jen nesrozumitelné hlasy v pozadí.

Lindin hlas se znovu ozval. „Můj přítel z balistiky mi právě

dával zprávu o kulce. Byla vypálena ze stejné zbraně, která zabila

předchozí oběti. Takže je tu ještě něco dalšího, co víte s jistotou.

Chcete se někde sejít na kávu?“

„Promiňte?“

„Nepotřebujete prominutí, jste polda. Zvu vás na rande. Nejste

tak úplně od NYPD, a i kdybyste byl, byl byste můj nadřízený

důstojník, takže se nejedná o sexuální obtěžování. Odpověď ano

nebo ne úplně postačí.“

Quinn překonal překvapení a řekl si, proč by koneckonců

neměl přijmout. Zasmál se. „Odpověď zní ano, Lindo. Sejdeme se

na skleničku.“

„Já říkala na kafe.“

Quinn vycítil, že zasáhl citlivé místo. „Jistě. Bude to káva.“

„Budu upřímná, dřív jsem pila.“

81

„Jestli jste měla potíže s pitím, rozhodně nejste sama,“ řekl

Quinn, ale okamžitě si uvědomil, že to neměl říkat. Neřekla

přímo, že měla potíže.

„Potíže s pitím, kapitáne Quinne, nepatří minulosti. Ale

abstinuju už dva roky a hodlám to vydržet.“

„Říkejte mi jen Quinne, Lindo. Dnes večer v bistru Lotus na

Amsterdamské, vyhovuje?“

„Jistě. Vím, kde to je. Asi v sedm?“

„Co takhle v šest? Mohli bychom si dát kávu a pak se

rozhodnout, jestli si vyrazíme na večeři.“

„Máme rande, Quinne.“

Quinn se usmál. Pak si vzpomněl, že se jedná o úřední

rozhovor. „Ještě něco o oběti, doktorko?“

„Neutopila se.“

Rande, pomyslel si Quinn a zíral na maličký, prázdný displej

telefonu. Nevyvedlo ho z míry to, že ho Linda Chaveská oslovila

jako první. Bylo mu přes padesát, ale pořád vypadal dost slušně,

aby zůstával ve hře. Zarazilo ho spíš, že během rozhovoru s

Lindou ani jednou nepomyslel na Pearl.

Věděl, že je tvrdohlavý fanatik, jak mu Pearl často říkala, ale i

ten nejumanutější člověk se nakonec unaví, když neustále klepe

na dveře, aniž by je někdo otevřel, unaví se trpělivým čekáním a

pak dalším čekáním.

Zřejmě ho Pearl nakonec přesvědčila, že jakákoli možnost, že

by mezi nimi dvěma znovu vznikl milenecký vztah, je navždy

pryč. Možná má pravdu a je to tak správné a musejí to přijmout

oba, nejen ona.

Nebo se prostě vzdal naděje.

A chopil se jiné naděje.

82

15

Jill se rozhodla pro E-Bliss.org.

Zvažovala několik internetových seznamovacích agentur, ale

omezila svůj výběr jen na ty poskytující své služby ve městě New

York. Rozhodně jich nebyl nedostatek, obzvlášť pokud jste

požadovali nějaký druh neobvyklých sexuálních praktik. Několik

z nich se zdálo seriózních, pokud ne přímo usedlých. Právě mezi

nimi našla E-Bliss.org. Pečlivě vyplnila online dotazník o své

osobě. Na počítači si našla uloženou pěknou fotografii. Byl to

snímek hlavy pořízený na svatbě, na které byla před několika lety

doma ve Wichitě v Kansasu. Připojila ho ve formátu JPEG spolu s

vyplněným, překvapivě podrobným dotazníkem. Pak e-mail

uložila do složky Koncepty a nechala si dva dny na rozmyšlenou.

O dva dny později, přesně na hodinu, se zhluboka nadechla a

klikla myší na Odeslat.

Téměř okamžitě jí přišel e-mail, ve kterém stálo, jak rozumný

krok zvolila, jak báječně na fotografii vypadá a jak je její osobní

profil dokonalý. Ujistili ji, že existuje mnoho vhodných mužů,

kteří budou toužit po setkání s ní. Může si zavést heslo a

procházet osobní údaje potenciálních partnerů, nebo, jako to

dělá většina klientů, počkat na experty z E-Bliss.org, aby využili

kompletní databázi a zvláštní software a našli jí co nejvhodnější

protějšek.

Jill neváhala a posunula počítačový kurzor na tlačítko

požadující odborný výběr. Za to přece platila svou Visa kartou.

Bůh ví, že ona sama si nevedla dobře, když měla někoho upoutat

nebo si mezi muži zvolit. Jen ať to za ni udělají odborníci. Pokud

dokážou navrhnout její šatnu a album, mohou jí nalinkovat i

život. Klikla myší a okamžitě pocítila úlevu. Rozhodla se a

dovedla své rozhodnutí do konce.

Nastal čas čekání a v tom už se stala odbornicí.

¦ ¦ ¦

83

Seděli v bistru Lotus v boxu u okna. Náhodou to bylo

Quinnovo nejoblíbenější místo, kde často snídal a nad šálkem

kávy si četl noviny. Denní světlo bojovalo se soumrakem a

chodníky byly stále plné lidí. Nepřetržitý proud chodců

spěchajících kolem nevnímal Quinna ani Lindu Chaveskou na

druhé straně silného skla, ačkoli je od nich dělilo často méně než

třicet centimetrů.

Quinn a Linda byli zpočátku z toho druhého celí nesví, ale u

druhého šálku kávy se maličko otevřeli. Quinnovi se Linda líbila a

cítil, že on se líbí jí. Na sobě měla kalhoty a volnou žlutou blůzu,

vlasy si rafinovaně pocuchala a kolem krku si dala zlatý řetízek.

Vypadala mnohem přitažlivěji než na místě činu. Světlo, ve

kterém seděla, jí nijak nelichotilo, ale ona to ani nepotřebovala.

Podle drobných vrásek, které se jí začaly objevovat v koutcích

inteligentních modrých očí, Quinn odhadoval, že jí bude něco

málo přes čtyřicet. Pomyslel si, že to nejdůležitější na ní je její

zjevná inteligence. A jemný smutek zrozený z drsných

zkušeností. Quinn ten výraz poznal; často ho vídal v zrcadle. Dnes

večer měla na obličeji maličko make-upu, který zakrýval její rudé

tváře a kořen nosu.

„Růžovka,“ řekla a usmála se na něj. Všimla si, že na ni zírá.

„Promiň?“

„Je to dědičná nemoc, která způsobuje zčervenání v obličeji.

Mívá tvar kruhu. Občas kvůli tomu vypadám jako mýval.“

„Nepřipadáš mi jako mýval,“ ujistil ji Quinn a napil se kávy.

„Taky díky tomu vypadám jako opilec, protože alkoholici

občas vyhlížejí podobně díky přetrhaným vlásečnicím.“

„Ty zjevně nejsi opilec.“

„No, vlastně jsem byla alkoholik, ale už nepiju, a hodlám to

vydržet.“

„Před několika lety jsem se i já potýkal s lahví,“ přiznal Quinn.

„Když jsem měl potíže na oddělení a opustila mě žena.“

„Když se ti ty problémy podařilo vyřešit, nedokázal jsi

přestat?“

84

„Ani ne. Myslím, že přestat pít nikdy nebyl problém sám o

sobě. Pořád se tu a tam napiju“

„To je rozdíl mezi tebou a Billovými přáteli, jako jsem já.“

Oba věděli, že „Billovi přátelé“ je krycí výraz pro Anonymní

alkoholiky.

Linda oběma rukama zatočila šálkem na mokrém talířku a

upřela modré oči na Quinna. „Máš dceru, vid?“ Způsob, jakým na

něj hleděla a jak hovořila, její slova a oči, které se do něj

zavrtávaly, v něm vyvolávaly dojem, že jsou v bistru sami.

„Hm. Lauri. Báječná holka. Žena. Žije v L. A. se svou životní

láskou, klukem, co má přezdívku Červík a vede hudební skupinu.“

„Já se vdala mladá a rozvedla se. Nikdy jsem neměla děti. Teď

už je moc pozdě a alkohol mi zničil život, když jsem mohla

otěhotnět. Díkybohu, že se to nestalo. Závislost na alkoholu

nenechává prostor pro moc dalších věcí včetně lásky a sexu. Moje

příšerný roky.“

„Už jsou pryč,“ řekl Quinn. „Pro tebe i pro mě. Kde je tvůj

bývalý?“

„Zpátky v St. Louis. Co jsem naposledy slyšela, zařizuje

pojištění hypoték. Nejsme ve styku. Nemělo by to smysl.“ Linda

se zadívala do svého šálku a pak znovu vzhlédla na Quinna. „V St.

Louis jsem málem přišla o lékařskou licenci. Tak jsem přestala s

praxí a pár let bojovala s alkoholem. Do New Yorku jsem přišla

začít nový život. To bylo před pěti lety.“

„Tehdy jsi začala u NYPD,“ řekl Quinn. „Na daktyloskopickým

oddělení. Mrhala jsi svým nadáním a kvalifikací. Za pár let ses

stala asistentkou soudního lékaře. A moc dobrou. Leccos jsem si

o tobě zjistil.“ Nejlepší je začít upřímně.

„To věřím. Vždyť jsi polda. To jsem svým způsobem i já. Taky

jsem si o tobě leccos přečetla. Na počítači to jde dneska skoro

samo. Ani jsem nemusela moc pátrat v databázích NYPD, abych

se o tobě něco dozvěděla. Na oddělení jsi něco jako legenda,

Quinne. Proto jsem byla zprvu tak nervózní, když jsem se tu

posadila.“

„Nevypadalas nervózně.“

85

„Pořád tak trochu jsem.“

Usmál se na ni. „Dáme si večeři.“ Málem dodal „a víno“, ale

zarazil se včas. „Dobrý jídlo nás oba uvolní. I já jsem pořád trochu

nervózní. Vzpomínám si, že jsem tě viděl na několika místech

činu. Přitahuješ pozornost.“

Nad jeho poklonou se zarděla. Růžovka se zvýraznila, jako

kdyby měla na obličeji masku, která po sobě zanechala slabé

otisky. Quinnovi tahle nemoc připadala zvláštně půvabná.

„Tvoje žena May je taky v Kalifornii,“ řekla. „Žije blízko vaší

dcery?“

„Celkem ano. Jsem si jistý, že se vídají, ale ne moc často. May

nemá ráda Červíka. Kdo taky ano?“ Pocítil nepatrné provinilé

bodnutí. „No abych řekl pravdu, já jsem si ho časem docela

oblíbil.“

„Co ty a May?“

„Vycházíme spolu. Znovu se vdala a vzala si právníka. Elliotta.

Není to špatnej chlap. Bavíme se s May, ale jen o Lauri. Naše

manželství skončilo, protože May nedokázala být manželkou

policajta.“

„Známý příběh.“

„Jo. Nemám jí to za zlý. Neměl bych to za zlý nikomu. S May si

starosti nedělej.“

„Měla bych si dělat starosti s Pearl?“

„To je pryč,“ řekl Quinn zamyšleně. Jen jsme se sešli na kafe a

snad na večeři. Ale věděl, že jde o mnohem víc než jen o tohle.

Oba to věděli.

„Pearl ví, že je to pryč?“ zeptala se Linda.

„Byl to její nápad. Já ho přijímám.“

„Mluvíš, jako by ses snažil přesvědčit sám sebe, abys ho

přijal.“

„Možná trochu,“ přiznal. „Ale je to pryč.“

„Určitě?“

„Myslím, že ano.“

Linda vzdychla a opřela si záda. Podívala se na lidi proudící

kolem po chodníku. Byli tak blízko, a přesto odděleni skleněnou

86

stěnou. „Na světě je tolik lidí. A policajtům jako kdyby to

dlouhodobě vycházelo jen s jinými policajty nebo s lidmi z

branže.“

„Nejsem si jistý, že tomu tak docela věřím,“ poznamenal

Quinn.

Linda se na něj znovu zadívala svým zasmušilým

inteligentním pohledem. „Jistěže ano. Proto jsi tady. Proto jsme tu

my oba.“

„Ještě se moc dobře neznáme,“ řekl Quinn, „a už nesnáším,

když máš pravdu.“

Zástupce velitele Wes Nobbler seděl za svým stolem a trpělivě

čekal, až do jeho kanceláře přijde Greeve. Věděl, že Duch by ho

nechtěl navštívit tak brzo ráno, pokud by pro něj neměl něco

zajímavého.

Ozvalo se letmé zaklepání a Greeve vstoupil. V tom okamžiku

si Nobbler nepřítomně přitáhl spis, který právě dočetl, a uklidil

ho z dohledu do pootevřené stolní zásuvky.

I dnes ráno vypadal Greeve stejně jako vždycky. Štíhlý a

maličko smutný. Na sobě měl tmavý oblek, bílou košili a pečlivě

uvázanou černo-rudou kravatu. Spíš byla černá. Tmavé vlasy měl

sčesané dozadu, takže bylo zřejmé, že mu ustupují a řídnou.

Dlouhý bledý obličej měl důkladně oholený; žádné tmavé vousy

nezmírňovaly jeho sinalost.

„Je to kvůli Případu rozčtvrcených mrtvol?“ zeptal se Nobbler,

protože se chtěl dostat rovnou k věci.

Greeve zádumčivé přikývl. „Včera jsem sledoval Quinna a jeho

tým z Renzovy kanceláře,“ začal. Neposadil se, ale stál s rukama v

kapsách. Nohy měl u sebe. Jeho dlouhé tělo se maličko naklánělo

dopředu a úzká ramena měl shrbená. Ten člověk věděl, jak

zdůraznit svou výšku. „Quinn a jeho společníci od něj vypadli

pěkně rychle. Nešlo zjistit, o čem se bavili, ale vím, proč jejich

schůzka skončila.“

87

„Nejnovější oběť,“ řekl Nobbler. Dozvěděl se o nejčerstvějším

nálezu části těla včera pozdě odpoledne a dnes ráno toho byly

plné noviny a televizní zprávy.

„Jo. Jeli na místo činu a řekl bych, že dneska se tam vrátí a

budou čmuchat v okolí. Ale nejspíš jen Pearl s Feddermanem.“

„Ty radši zůstaň s Quinnem.“

„To jsem si myslel.“ přitakal Greeve. „Doslechl jsem se, že

balistické testy už potvrdily, že se jedná o zbraň, kterou byly

zabity i předchozí oběti. Maličká pistole ráže dvaadvacet. Jedna

rána do srdce, která pravděpodobně oběť hned nezabila. Totéž

sexuální zmrzačení.“ Greeve maličko přešlápl z jedné nohy na

druhou, pak se znovu ustálil, aby byla váha rovnoměrně

rozložená, až to vypadalo téměř jako nějaký prapodivný step.

„Nic z toho ještě není potvrzeno.“

Nobbler přikývl. Nebylo nutné Greevovi říkat, že pitevní

zprávu měl dávno před ním.

„Vlastně jsem zůstal s Quinnem včera večer, když se rozešel s

Pearl a Feddermanem.“ řekl Greeve. „Setkal se se soudní

lékařkou, která ohledávala oběť na místě činu. S doktorkou

Lindou Chaveskou.“

Nobbler si se zaujetím poposedl a naklonil se nad stůl. „Chceš

říct, že se setkali jinde než na místě činu?“

„Dali si kafe v bistru na Amsterdamské. Pak se dlouho

procházeli a nakonec zašli na večeři do italské restaurace na

Broadwayi. Dali si antipasto a rigatoni carbonara. Pak ji posadil

do taxíku. Žádný polibek na dobrou noc.“ Greeve se usmál. „To

mohlo být tím česnekem.“

Nobblera sdělení fascinovalo. „Říkáš, že to bylo víc než

profesionální setkání?“

„Tím jsem si jistý. Zdálo se, že se zajímají víc jeden o druhého

než o to, o čem se bavili. Doufal jsem, že ji přeřízne. Jsem tak

trochu zklamaný. Ale řekl bych, že Quinn taky.“

Nobbler zabubnoval prsty na stůl, několik minut přemýšlel,

snažil se informaci vstřebat a přijít na to, jak by ji mohl využít.

Greevovi jako by ticho nevadilo.

88

„Doktorka Chaveská…,“ řekl Nobbler nakonec. „Myslím, že

vím, která to je.“

„Pohledná žena,“ řekl Greeve.

„Musíme o ní zjistit víc.“

„Rozhodně. Slyšel jsem, že má za sebou jistou minulost. Tu s

lahví. Ale ne tady v New Yorku.“

„Což ale nevíme jistě,“ opravil ho Nobbler.

Greeve se usmál. „Zatím.“

Nobbler potřásl hlavou, až se mu otylé podbradky roztřásly.

„Quinn by měl mít víc rozumu.“

„To jo,“ přitakal Greeve. „Prozatím se pokusím zjistit víc o

pitevní zprávě. Uvidím, jestli v ní není něco, co drží v tajnosti,

když se ti dva tak sblížili.“

„Ne. Jen sleduj Quinna.“

Greeve přikývl. „Jak si přejete.“

„Pitevní zprávu můžu zajistit já,“ prohlásil Nobbler. „Na

soudním mám spolehlivý kontakt. Chlápka jménem Nift.“

Greeve se pochmurně usmál. „Spolehlivý kontakt, to je totéž

co práskač?“

„Jinými slovy,“ potvrdil Nobbler.

Greeve pokýval hlavou. „Poslední dobou je to na denním

pořádku.“

16

Seděl na stoličce v kavárně Has Beans a sledoval ji, jak se z

ulice blíží ke skleněným dveřím.

Jakmile prošla dveřmi, téměř každý muž se za ní otočil,

protože byla moc pěkná. Pomyslel si, že je pod modrou sportovní

soupravou velmi dobře stavěná. Středně dlouhé blonďaté vlasy

sestříhané do vrstev tak, aby stále vypadaly lehce rozcuchaně, a

přiměřená dávka make-upu. Bradu měla pevnou, kdysi se

takové říkalo silná, ale plné rty odváděly pozornost od její

strohosti. Modré oči měla maličko šikmé, ale jen tak, aby je to

činilo zajímavými. Trochu se podobala svůdné filmové hvězdě

89

Charlotte Ramplingové, ale byla mladší. Přesně v tom správném

věku.

Sklouzl z barové stoličky, s úsměvem se k ní vydal a rukou

ukázal k jednomu volnému stolku vzadu místnosti, kde nebylo

tak plno. Netlačil na ni přespříliš, ale už vzal situaci do svých

rukou. Přátelský, ale rozhodný. Tak to měly rády, protože jinak

by vůbec neposílaly ten dotazník.

Úsměv mu opětovala, přikývla a jejich kroky zamířily ke stolu.

Viděl, že má po kořeni nosu rozesetou maličkou galaxii světle

hnědých pih. Okouzlující. V duchu si řekl, že si musí zapamatovat

jejich vzorek.

Jill se líbilo, že jejich setkání si vzal tak trochu pod kontrolu

on. Počkal, dokud se neposadila, a pak se teprve usadil sám. A

měl úžasný úsměv, který rozptýlil většinu její nervozity.

Rozhodně byl pohledný a vkusně oblečený do hnědých kalhot a o

něco tmavší hnědé sportovní bundy. Košili krémové barvy,

kterou měl vespod, si nechal u krku rozepnutou a odhalil tak

několik černých chlupů na hrudi. Vlasy si pečlivě učesal a rozdělil

pěšinkou a na tváři neměl žádné strniště, takže si nehrál na

mužný vzhled, co potřebuje oholit.

Jill si řekla, že na něm není nic, co by se jí nelíbilo. Zatím to šlo

dobře.

Když se proti ní posadil, řekl: „Tony Lake,“ a natáhl ruku.

Vložila svou ruku do jeho a ucítila jemný stisk. Zdálo se jí, že

ten správný. „Jill Clarková.“

„Přesně jak stálo v inzerátu,“ řekl a znovu se usmál.

„U tebe taky,“ odpověděla, protože nevěděla, co jinak říct.

Zdvihla bradu a po obličeji se jí rozlil potěšený výraz. „Voní to tu

báječně,“ řekla. „Miluju vůni čerstvě pražené kávy.“

„I já ji mám rád. A ve vzduchu je cítit i maličko skořice. Tím je

ta vůně ještě lepší.“

„Souhlasím.“ Pane jo, jestlipak už nemáme spoustu společného?

Kývl směrem k obřímu šedému šálku, který si s sebou přinesl

ke stolu. „Já jsem si dal Honduras,“ řekl. „To je karamelové latté.

90

Pojmenovali kávy, co tu podávají, podle států Střední a Jižní

Ameriky.“

„Já vím,“ přisvědčila. „Už jsem tu párkrát byla.“ Pak rychle

dodala: „Ale sama.“

„Možná to jsou státy, odkud pocházejí kávová zrna,“ dumal.

To ji nikdy nenapadlo. „Myslíš?“

„Popravdě řečeno nemám nejmenší ponětí.“ Zdálo se, že ho

pobavilo, jaký obrat nabral jejich rozhovor. Rozhovor na první

schůzce. „Tak který kousek zeměpisu si chceš objednat?“

„Chutná mi jejich El Salvador.“

Přešel k baru a o pár minut později se vrátil s velkým hrnkem

pokrytým smetanovou pěnou.

„Budu muset taky jednou vyzkoušet něco jiného,“ řekl, položil

hrnek před ni na stůl a znovu se posadil. Trošku usrkl ze svého

Hondurasu a prohlížel si ji přes okraj šálku. „Tak mi o sobě něco

pověz, Jill.“

„Řekla bych, že sis přečetl můj profil na netu.“

„Jasně. Jako ty sis přečetla ten můj. Ale jdou jen do určitý

hloubky. Lidi mají sklon nesvěřovat se počítačům. Být online není

jako sedět naproti někomu a mluvit s ním tváří v tvář.“

„Máš pravdu. Měli bychom si popovídat upřímně.“ Ochutnala

svou kávu El Salvador, zjistila, že je moc horká, a postavila

hrníček zpátky na podšálek. Neulpěla jí na horním rtu pěna?

Zlehka si ho otřela klouby, ale necítila žádnou vlhkost. „Doufám,

že ti nebudu připadat moc nudná.“

„To v žádném případě. Tohle nebezpečí jsi zažehnala hned,

jak ses objevila ve dveřích. Spoustu ctitelů zeměpisu jsi uvedla do

varu.“

Zasmála se. „No uvidíme. Nejsem ve městě nijak dlouho. Přišla

jsem do New Yorku, jako mnoho jiných lidí, abych začala znovu.

Nabízí se tu hodně možností.“

„Příležitostí.“

„Zatím jsem jich zase tolik nepotkala.“

„Třeba je tohle jedna z nich.“

91

Nasadila svůj nejkrásnější úsměv. „Možná ano. Pracuju pro

agenturu Files a More. Zajišťuje dočasné pracovníky. A minulý

týden jsem zaskakovala v právní firmě Tucker, Simpson a King v

East Side, která se specializuje na dopravní přestupky a domácí

násilí.“

„HPŘ. Hádky při řízení.“

Rozesmála se. „Ve skutečnosti se jedná o vyřizování pokut. A

co se týká těch domácích případů, podle toho, co jsem viděla, jde

většinou o víc než jen o hádky.“

„Jo, to si myslím.“ Zdálo se, že to skutečně prožívá. „Je to

problém.“

Znovu zkusila El Salvador. Káva byla o poznání chladnější. „Já

tam jen zařazuju na místo spisy, což člověka rychle znudí. A víš,

jak se k brigádníkům chovají, obzvlášť v malých společnostech,

jako je tahle. Když vědí, že na konci týdne odcházíš, nikdo se

nenamáhá se s tebou spřátelit.“

„Jill, neumím si představit, že by tě někdo nechtěl poznat líp.

Hlavně mužské osazenstvo.“

„Hm. Ti mě chtějí poznat v biblickém smyslu a přeskočit

přitom Starý zákon.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Líbil se jí jeho smysl pro humor

a zdálo se, že jemu se líbí ten její. Bála se, že bude suchar. Copak

se to dá poznat z online profilu, který může být z devadesáti

procent vylhaný? Rozhlédla se po místě, které pro jejich setkání

vybrala. Kolem nich byli cizí lidé, kteří jí měli poskytnout trochu

uklidnění a jistoty.

Je to vážně skutečnost? Co o tom muži opravdu vím?

„Tak co děláš?“ zeptala se.

„Čím se živím? Prodávám inzertní místo v mezinárodních

publikacích. Musím u toho cestovat, ale to mi nevadí. Vlastně mě

to docela baví.“

„Zní to zajímavě.“

„Asi jako Files a More.“

„Ach, to si nemyslím.“.

„Jsi věřící?“ zeptal se.

92

Jak na tohle přišel?

Odpověděla opatrně. „Nijak zvlášť. Budeme mít spoustu

příležitostí se k tomuhle tématu vrátit.“

„Takže si chceš nejdřív užít.“

Aha, tak sem míří.

„Tak jsem to zrovna nemyslela,“ prohlásila. Nechtěla na něj

zapůsobit mylným dojmem. V tomhle městě mohla mít sex

kdykoli; koneckonců byla žena, která dokázala přivést celý bar

do varu. Chtěla, aby bylo zřejmé, že hledá něco víc. A chtěla, aby i

on hledal něco víc než příležitostný sex.

„Doufám, že sis moje slova nevyložila špatně,“ vyhrkl.

„Myslím…, víš co, to o tom, že si chceš užít…“ Tvářil se hrozně

ustaraně, jestli ji náhodou neurazil.

Usmála se a poklepala ho po ruce. „Nelam si s tím hlavu, Tony.

Nejsem ani přihlouplá nána, ani jeptiška, dokonce ani kombinace

těch dvou.“

„Doufejme, že se navzájem vylučují,“ řekl.

„Doufejme. Doufat je dobré.“

A ona opravdu doufala.

Jill a Tony hovořili déle než dvě hodiny kromě chvilky, kdy

Tony odešel od stolu, aby vyřídil jeden telefonát.

Jill připadalo, že jejich schůzka v kavárenském baru byla

úžasná. Když se před vchodem do Has Beans rozcházeli, chystal

se ji políbit na čelo, ale pak se navzdory jejímu nevyřčenému

přání rozmyslel. Zjevně nechtěl moc spěchat a příliš na ni tlačit.

Snad později.

Jill odcházela pěšky a byla celá rozjařená bud z kofeinu, nebo

z Tonyho Lakea.

Bylo zajímavé, jak ji nervozita opustila jen pár okamžiků

potom, co se posadila proti Tonymu. A jejich rozhovor plynul tak

hladce. Uvědomila si, že většina povídání se točila kolem ní. Řekla

si, že až se setkají příště, nesmí být tak sobecká. Ale on dokázal

najít způsob, aby se cítila důležitá a připadala si jako přirozené

93

téma hovoru. Chtěl o ní vědět všechno. Skutečně se o ni zajímal.

Víc než zajímal, fascinovala ho.

Ano fascinovala bylo to správné slovo.

Usmála se svému štěstí, které leželo přímo před ní jako zlatá

mince čekající na zvednutí.

Přiznej si to, pesimistko, to setkání byl neuvěřitelný úspěch.

Čas od času se v tomhle mizerném, náročném světě něco

skvěle vydaří.

Jak Jill kráčela od Has Beans směrem k zastávce metra, zjistila,

že si pohvizduje.

17

Na křižovatce na semaforu pro chodce svítil nápis STŮJ, tak se

Jill zastavila a spolu s několika dalšími lidmi čekala, až naskočí

zelená. Protože měla na sobě teplákovou soupravu a sportovní

boty, začala na chodníku klusat na místě a v pomalém kruhu se

otáčela. Cítila, že jí nepatrně poskakují ňadra, ale bylo jí to jedno.

Jen ať se lidé podívají. Ať tuší, jak je šťastná. Někdo v

kolemjedoucím autě zatroubil na klakson a něco zakřičel.

Na mě?

Kvůli mně?

Skoro jistě.

Když se otočila zpátky a podívala se směrem, kterým přišla,

nálada ji rázem přešla. Uviděla bezdomovkyni ve špinavých

šatech a s rozcuchanými špinavými blonďatými vlasy, která stála

asi patnáct metrů od ní a upřeně na ni zírala.

Jill mátlo, že jí ta žena připadá podivně povědomá.

Pak si uvědomila proč. Vsadila by se, že ji viděla naproti baru

Has Beans, když z něj spolu s Tonym vyšli. Jill si vzpomněla na

lítost, kterou k té ženě pocítila, protože tam stála sama a bez

pohnutí, jako kdyby byla ztracená, a pod pravou paží svírala

zmačkaný hnědý papírový sáček.

94

Žena na ni teď zírala způsobem, který vyvolával spíš strach

než lítost. Jako kdyby mezi nimi byla nějaká spojitost.

Jill po žádné spojitosti netoužila. S trochou smůly mohla být

tou ženou ona. Snad jediný rozdíl mezi nimi byl Jillin bankovní

účet, který se ale povážlivě ztenčoval. Bezdomovectví může

potkat kdekoho. Město je kruté a dokáže člověka rozdrtit.

Žena se k ní váhavě rozešla.

Jill odvrátila pohled, dál poklusávala na místě a otočila se k ní

zády.

Žena už musela být blízko. Vzdálenost mezi nimi se

zkracovala.

Jill stále odvracela tvář od smutného strašáka hrůzné

budoucnosti a upřeně se dívala na semafor za křižovatkou.

Změň se, sakra. Změň se!

Světlo na semaforu se skutečně změnilo.

Jill protáhla krok a překlusala přes křižovatku. Vyhnula se

staré ženě tlačící nákupní vozík plný potravin a přidala do

rychlého běhu. Měla báječný pocit z rytmického pohybu paží a

napínání stehenních svalů. Jako kdyby ji to osvobozovalo.

Bezdomovkyně nejspíš nebyla zvyklá běhat. Jill se nemusela

otáčet, aby věděla, že osobu v hadrech nechává za sebou. Ponurá

varianta její budoucnosti se vzdalovala.

Jill běžela čím dál rychleji a dýchalo se jí čím dál snadněji.

Druhý den večer cestou domů z práce uviděla Jill tu ženu

znovu. Zastavila se, aby se podívala do výlohy malého obchodu se

zlevněnou obuví, a tam ve skle výlohy na červených lodičkách s

vysokým podpatkem, které si chtěla koupit, uviděla její odraz.

Musela být blízko, ani ne tři metry za ní.

Na odrazu té ženy bylo něco, co Jill vyděsilo tak moc, až se jí

udělalo maličko špatně.

Být v myšlenkách té ženy, v jejích plánech…

Nebylo to prostě jen tím, že Jill teď s jistotou věděla, že ji ta

žena opravdu sleduje, že se na ni z nějakého důvodu upnula.

95

Hrůzu jí naháněla spíš jistota, že tu ženu viděla už dřív, jindy než

ten večer před Has Beans.

Jak dlouho mě sleduje? Pozoruje mě?

Setkaly se? Znají se nějak?

Nebo si prostě vybrala Jill jako snadný terč, chce almužnu, ale

je příliš plachá, aby o ni požádala? Bylo to možné vysvětlení.

Třeba tu ubohou osobu víc pohání hlad než zloba.

Ať už to bylo jakkoli, Jill to musela zjistit.

Je lepší postavit se vlastnímu strachu.

Jill se rozhodla, že se otočí, jednoduše ženu osloví, a tím se

dostane k jádru tohohle nesmyslu. Zadívá se té ženě do očí.

Přinutí se k úsměvu. Vymáčkne ze sebe otázku.

Známe se?

Ze zkušenosti věděla, že pokud se svému strachu postavíte,

může se rychle ztratit.

A tahle odhodlaná žena bez domova ji děsila.

S tím však hned skoncuje.

Napjala svaly a otočila se, aby čelila tomu, co za ní čeká.

Žena byla pryč.

18

MEXICO CITY, MEXIKO, O DVA MĚSÍCE DŘÍVE

Maria Sanchezová ležela vedle svého manžela Jorgeho v

kulaté posteli novomanželského apartmá luxusního hotelu Casa

Grande na rušné třídě Paseo de la Reforma. Byli ve dvanáctém

patře vysoko nad hlukem a ruchem ulic pod nimi.

Jediný zvuk v pokoji bylo Jorgeho klidné oddechování, ale

Maria věděla, že nespí. Posledních několik týdnů kvůli napětí spal

zřídkakdy. Politický vítr se změnil a Jorge Sanchez, kdysi téměř

nepřemožitelný drogový král a kokainový vládce, byl teď

zranitelný. Mezi Jorgeho přátele ve vládě si hojně našly cestu

nové drogové peníze a díky nim se stal postradatelným. Za

posledních několik měsíců se cesty do Spojených států uzavřely

96

nebo začaly být příliš nebezpečné. Minulý týden byla rychlá

elegantní loď převážející drogy na jižní Floridu zastavena na

moři, vlastně přepadena, a dva členy její posádky zastřelili lidé z

jiné, ještě rychlejší lodi. Když zabavili náklad, členům posádky,

kteří zůstali naživu, darovali život. Spolu s lodí se možná budou

hodit Jorgeho nástupci.

Budík u postele začal zvonit. Jorge se okamžitě posadil a

vypnul ho. Byl to tmavý, štíhlý, svalnatý muž s černou, pečlivě

zastřiženou bradkou a knírem. Strohost šikmého střihu kníru

potlačoval měkký sametový pohled jeho hnědých očí.

V nastalém tichu si lehl zpátky a přitáhl si Marii k sobě. Oba

byli nazí a sexuálně uspokojení po minulé noci, ale na okamžik si

Maria myslela, že se možná chce znovu milovat.

Na rozdíl od svého manžela měla Maria světlou pleť, i když

její dlouhé rovné vlasy byly kaštanové, stejně jako ty jeho. Měla

pravidelné rysy a dobře tvarované štíhlé atletické tělo. Maria

byla dcerou rozvážných manželů ze Středozápadu a potkala

Jorgeho před třemi lety, když studovala umění na Kalifornské

univerzitě v Los Angeles, kde on studoval obchod. Naoko. Jorge

ve skutečnosti ve Spojených státech zakládal distribuční

drogovou síť.

S Jorgeho pomocí se Mariina základní znalost španělštiny

brzy zlepšila a jejich přátelství se rychle rozvinulo v lásku, která

překračovala jakékoli kulturní rozdíly. Vlastně získala

setrvačnost nákladního vlaku a bez smrtící srážky nešlo koleje

opustit.

Když se Maria od jednoho jeho přítele dozvěděla, že Jorge je

významný drogový dealer, spíš ji to vzrušilo než znechutilo.

Svěřila se mu s tím a jejich milostný vztah naplnila ještě větší

vášeň. Přítel, který jí o Jorgem pověděl, zmizel. Maria se nikdy

neptala, proč ani kam.

Nelitovala ničeho ze života, který je dovedl až sem do pokoje v

hotelu Casa Grande. Její rodina to považovala za hřích, a to

nevěděli ani polovinu. S Jorgem padala jedna hranice za druhou,

Mariino chování se měnilo a meze nepřijatelnosti se posouvaly.

97

Člověk musí popadnout život za pačesy. Jestli je sobecké žít úplně

naplno, tak ať. Lidé s tím možná nesouhlasí, ale ať si trhnou,

myslela si Maria.

Jorge se nechtěl znovu pomilovat. Odtáhl se od ní a položil si

hlavu na polštář. Klimatizace se spustila s tichým hučením, až

připomínala tekoucí vodu, a z ventilace u postele vysílala

požehnaně chladný vánek. Za jiných okolností nemuselo být tak

nepříjemné tu ležet.

„Tohle je pro nás smutný den.“ řekl Jorge. „Až skončí

dopoledne, dlouho se pak neuvidíme.“

Maria se k němu v posteli přitulila a políbila ho na rty. „Já to

chápu,“ řekla.

A on věděl, že tomu tak je. A že to přijímá. Usmál se. „Jsi úplně

jiná než ostatní ženy.“

„To platí o každé, jenže žádná jiná není tvoje.“

Po tváři se mu rozlil úsměv. „To proto, že bys mi uřízla koule.“

„Máš úplnou pravdu. A hrozně tě miluju.“

„A já tebe.“

Znovu se políbili, pak se od něj odtáhla a vylezla z postele.

Neviděla žádný smysl protahovat to, co pro ně oba bude

bolestivý, ale nezbytný rozchod.

Vztáhla ruce do výšky a protáhla si celé své hladké tělo.

„Vysprchuju se první.“

„Možná se k tobě přidám. Ušetříme hotelu trochu vody.“

Zarazila se a usmála se na něj. „Ano, ty ses vždycky zajímal o

úsporu hotelové vody.“

„Když se to týká tebe, připadá mi to jako vzrušující téma.“

O hodinu později opustila Maria apartmá jako první. Sjela

výtahem do haly, prošla klenutým vchodem za recepcí do

kavárny a našla si volný stolek.

Objednala si espresso, seděla a klidně ho upíjela. Čekala, až se

Jorge dooblékne a přijde dolů.

Vychutnávala horký nápoj a dívala se ven velkým oknem

kavárny, které vedlo na ulici. Všimla si dvou stejných černých

98

Volkswagenů Jetta zaparkovaných u chodníku blízko hotelového

vchodu. Přestože stály v cestě taxíkům a hotelovému autobusu,

pokud by přijel, uniformovaný vrátný je očividně ignoroval.

Nevšímal si ani tří mužů v tmavých oblecích, kteří kolem něj

bok po boku rychle prošli. Maria od svého stolu viděla za vstupní

oblouk, takže sledovala ty muže, jak vešli do haly a vydali se

směrem k výtahům.

Jenže teď už byli čtyři. Všichni však kráčeli stejným krokem.

Jeden z nich se najednou oddělil a postavil se ke zdi s rukama

založenýma, takže nepřekážel hostům ani hotelovým poslíčkům,

kteří spěchali kolem. Oknem si Maria všimla třetí černé jetty. Z

proudu projíždějících vozidel se oddělila dodávka a zaparkovala

přímo přes ulici. Vynořilo se z ní několik mužů a začali přecházet

silnici.

Marii se rozbušilo srdce. Vytáhla z kabelky mobil, aby zavolala

nahoru.

Když krátký hovor ukončila, znovu upřela oči do haly. O pár

minut později se objevil Jorge. Určitě minul muže ve výtahu a sjel

dolů jinou kabinou, než kterou oni vyjížděli nahoru. Spěchal

hotelovou halou, košili neměl zastrčenou ani vlasy učesané.

Nepodíval se na ni, minul kavárnu a pospíchal k východu na ulici.

Rychle jí zmizel z očí.

Téměř okamžitě uslyšela výstřely a křik. Za oknem se do

jejího zorného pole vpotácela postava s napůl zastrčenou košilí a

klopýtavě se dala do běhu. Na širokých zádech bílé košile se

objevily rudé skvrny.

Pak se zastavil, zvedl obě ruce a mrtvý se zhroutil na chodník.

Lidé v hotelu a na ulici se vynořovali z míst, kde vyhledali

úkryt, a začali se sbíhat. Někteří z nich utíkali. Hnali se přes ulici

a proplétali se mezi stojícími vozy. Všichni chvátali k místu

přestřelky.

Maria vstala od stolu, pospíšila si do haly a přidala se k davu

lidí, kteří se běželi podívat, co se přihodilo. Venku troubily

klaksony aut. Všude se ozýval křik. Městem se rozlehla kvílející

siréna.

99

Jako předzvěst smrti, pomyslela si Maria. Zní to, jako kdyby

víly oplakávaly Jorgeho.

Ale věděla, že sirény ohlašují příjezd policejních vozů, které se

sem sjíždějí, aby zavedly a udržely pořádek.

Venku na chodníku se vyhýbala loktům a ramenům, razila si

cestu proti proudu davu a mizela pryč.

19

NEW YORK, SOUČASNOST

Jeden z těch dnů.

Quinn seděl za stolem, ve své otočné židli se nakláněl dozadu

a pozoroval déšť padající za oknem kanceláře na

Devětasedmdesátou západní ulici. V končinách, odkud déšť

přicházel, muselo být chladno, protože z vyhřátých ulic a

betonových chodníků, které skrápěly šikmo letící kapky, stoupala

pára.

Pearl seděla pro změnu na židli, a ne na kraji stolu.

Fedderman se hrbil nad tím svým a rukama objímal hrnek kávy.

Taky se dívali na déšť a poslouchali nepřetržité bubnování kapek

na parapetu za oknem a občasné zalomození uvolněné tabulky,

když se zvedl letní vítr. Město znatelně zpomalilo, protože nebylo

uprostřed léta zvyklé na tak šedé ráno. Tohle bylo depresivnější

než neúprosné vedro, které museli snášet. Venkovní nálada

pronikla i do kanceláře.

Fedderman zvedl hrnek kávy a pečlivě si ho prohlížel, jako

kdyby hledal prasklinku.

„Dneska dopoledne.“ řekl, „jsme toho teda moc neudělali.“

„Já ano,“ namítla Pearl.

Quinn maličko natočil židli, aby se na ni mohl podívat zpříma.

V černé plastové otočné židli, která byla stejná jako ta jeho,

vypadala drobná. Drobná a nevýkonná. Myslí to vážně?

„Přemýšlela jsem,“ prohlásila.

100

„Prokristapána!“ zaúpěl Fedderman. „Doufejme, že to

nepřineslo žádný ovoce.“

Pearl ho probodla pohledem, jako kdyby byl obtížný hmyz.

„To víš, že jo. Je to obrovská, výživná teorie.“

„Jako ta o relativitě?“

„Poslechněme si ji, Fedsi,“ vložil se do hovoru Quinn. Zaklonil

se ve své židli ještě dál, jako kdyby chtěl od Pearl a její teorie

získat odstup.

„Spadneš na zadek,“ varovala ho Pearl.

„To je ta tvoje teorie?“

„Ne, ta je o našem vrahovi.“

„To jsem si myslel,“ prohlásil Quinn s úsměvem.

Na chvilku se všichni zaposlouchali do pleskání dešťových

kapek. Pak se Pearl narovnala, naklonila se nad stůl a opřela se o

něj lokty. „Je možný, že neidentifikovatelný trupy obětí

nenechává tam, kde se určitě najdou, jako svou vizitku nebo

prostě proto, že si myslí, že jsou nevystopovatelný, nebo snad

dokonce proto, aby se vysmíval policii, ale proto, aby si policie

myslela, že se ty ženy staly oběťmi sériovýho vraha.“

Quinn s Feddermanem na ni civěli.

„Hrozně nerad zdůrazňuju očividný,“ ozval se Fedderman,

„ale ten, kdo ty ženy zabil, je samozřejmě sériovej vrah.“

„Ale možná taky někdo, kdo zabíjí s logickým záměrem,“

prohlásila Pearl, „někdo, kdo má skutečnej a praktickej motiv.“

„Všichni si myslí, že maj skutečnej a praktickej motiv,“ ušklíbl

se Fedderman. „Vždycky se nakonec ukáže, že je to jen hromada

zkurvenejch sraček.“

„Ale tentokrát třeba ne. Náš člověk možná předstírá, že je

psychosexuální zabiják, abysme právě někoho takovýho honili.“

„Starej trik sériovejch vrahů,“ utrousil Fedderman. „Zatímco

hledáme brutálního vraha, náš pachatel má ve skutečnosti haldu

nezaplacenejch dopravních pokut.“

Quinn si pomyslel: Teď už se málokdy slyší, aby lidi říkali

pachatel. Kam se to slovo ztratilo?

101

„Jestli to jen předstírá,“ prohlásil Fedderman, „je to teda sakra

přesvědčivý.“

„Tak proč náš pachatel nechává trupy a schovává ostatní části

těla?“ zeptal se Quinn a při vyslovení slova pachatel se cítil divně.

„Nejsem si jistá. Já jen říkám, že to klidně může být způsob,

jak odlákat pozornost, takže hledáme pošahanýho vraha, a ne

toho, kdo to doopravdy je,“ dumala Pearl.

„To počasí ti leze na mozek,“ prohlásil Fedderman.

„Jdi do prdele i s počasím,“ usadila ho Pearl.

Quinn byl zticha. Věděl, že přesně takovéhle úvahy dělají z

Pearl velmi talentovaného detektiva. Taky věděl, že svou

myšlenku tak snadno neopustí.

„Jseš o tom přesvědčená?“ zeptal se jí.

„Jasně že ne. Řekla jsem vám, že je to teorie.“

„Říkalas potrhlá teorie?“ zeptal se Fedderman.

Pearl si ho nevšímala a obrátila se jen na Quinna: „Podívej, jak

na tom jsme, jen bloudíme v kruhu. Prověřujeme psychiatrický

léčebny a psychiatrický oddělení v nemocnicích v New Yorku a

okolních státech, ale nechybí jim nikdo, kdo rád rozřezává lidi

nebo zvířata. Z vězení v poslední době nepropustili nikoho s

takovouhle charakteristikou. Prověřujeme jiný města a

nevyskytujou se tam žádný podobný případy. Řídíme se

Heleniným profilem, a nikam nás nezavedl. To proto, že její profil

je chybný. Vrah není magor v tradičním smyslu, a tím, že si

myslíme, že je, nás svedl ze stopy. To je záměr. Hraje si s náma.“

„Má znaky pravýho psychosexuálního sériovýho vraha,“ řekl

Quinn. „Pokaždý zabíjí stejným způsobem, rituálně rozčtvrtí

svoje oběti a nechá odpornou vizitku tam, kde ji určitě najdeme,

používá stejnou zbraň, abysme ji díky kulkám s jistotou

identifikovali, provádí sexuální zohavení pomocí tý zašpičatělý

násady koštěte…“

„Ten zatracenej olej na nábytek,“ přerušil ho Fedderman.

„Všechno to může být součást jeho plánu,“ prohlásila klidně

Pearl. „Copak to nevidíte? Pro naši psycholožku stvořil svůj

vlastní profil.“

102

„Bože,“ vzdychl Fedderman.

„Může to být součást plánu,“ přisvědčil Quinn, „ale zatím

nemáme nejmenší důkaz, že to tak je. Takže se na tom ještě nedá

stavět.“

„Musíme vzít v úvahu, jak je všechno zatraceně dokonalý,“

řekla Pearl. „To je vlastně důkaz.“

„Jestli ano,“ řekl Quinn, „co s tím budeme dělat?“

„To je dobrá otázka,“ ozval se Fedderman.

Pearl vzdychla. Věděla, že oba mají pravdu. „Jo,“ přisvědčila.

„Co můžeme udělat?“

„Můžeme to mít na paměti,“ prohlásil Quinn. „To je přesně

takový druh indicií, jaké máme mít na paměti.“

„Jasně,“ přitakala Pearl. „Udělám to.“

Quinn věděl, že slovo dodrží.

Fedderman vstal a přešel ke kávovaru. Ohlédl se na Pearl.

Nejspíš měl pocit, že na ni byl snad příliš příkrý.

„To je tím počasím,“ řekl. „Chceš kafe, Pearl?“

„Strč si kafe někam,“ zavrčela.

Stejně jí nalil šálek, ale pak si to rozmyslel, když viděl, jak se z

něj kouří. Téměř se vařil. Neměla by ho pít hned.

Nalil ho zpátky do konvice a vrátil se ke svému stolu.

„Pojďme se ještě jednou podívat na místo posledního nálezu

vedle kontejneru a znovu si promluvíme s kýmkoli, kdo mohl

něco vidět nebo slyšet,“ navrhl Quinn.

„V dešti?“ zeptal se Fedderman.

Quinn už si na sebe bral lehký plášť.

„V dešti.“

„Většina z nich stejně bude nejspíš v práci,“ zabručel

Fedderman.

„To my taky,“ odpověděl Quinn.

Po zbytek dne měl Quinn Pearlinu teorii na paměti tak

vytrvale, že na ni snad ani nedokázal zapomenout. Občas v

případech dojde ke zlomu, když detektivy zažene déšť na

103

policejní stanici nebo do hlídkového vozu a oni tam jen tak sedí,

popíjejí kávu a hovoří.

Možná se dnes v kanceláři jedna z takových chvilek přihodila.

20

K večeru přestalo pršet a z východu proudil chladný vánek.

Město vypadalo i vonělo svěže, jako by se na chvíli odtrhlo od

špinavě minulosti i pochybné budoucnosti.

Quinn a Linda Chaveská se znovu sešli na kávu a pak se vydali

na procházku. Byli na Broadwayi blízko Columbus Circle. Provoz

zhoustl; tvořily ho většinou taxíky vezoucí lidi na nákupy nebo na

brzkou večeři před návštěvou divadla. Quinn kráčel Lindě po

pravé ruce, mezi ní a vozovkou. Procházeli se uvolněně a

prodlužovali si zážitek ze vzájemné společnosti. Když semafory

na chvilku zastavily provoz na jejich straně ulice, slyšeli na

vlhkém chodníku své kroky.

„Chceš si povídat o práci?“ zeptal se Quinn.

Linda pokrčila rameny a maličko do něj vrazila bokem, snad

náhodou. „Ať děláš, co děláš, pořád jsi policajt. A já soudní

lékařka.“

Quinn jí pověděl o Pearlině teorii.

„Nepřipadá mi to pravděpodobný,“ řekla Linda, když ho

pozorně vyslechla.

„Pearl nikdy nechybí originální myšlenky.“

„To jsem slyšela.“

Quinn doufal, že zaslechl osten žárlivosti.

Oba automaticky uhnuli vlevo, aby nechali projít kolem dva

hlučné puberťáky v širokých kalhotách v gangsta stylu.

„Nechci kritizovát,“ ozvala se Linda, „jen by mě zajímalo, jak

se na nich sakra ty kalhoty udrží.“

„Netuším, nejspíš je baví to napětí, jestli jim spadnou, nebo

ne.“

Zasmála se.

104

Ušli dalších patnáct metrů, než řekla: „Pověděl jsi o Pearlině

teorii Renzovi?“

„Ne. Myslím, že bysme měli počkat, než toho budeme vědět

víc.“

„Třeba nic víc vědět nebudete.“

„Třeba ne.“

Dalších pět odměřených kroků. Deset. Quinn cítil, že Linda

ještě nepustila z hlavy, co jí pověděl. Pohrávala si s tím v mysli

jako kočka s klubíčkem příze. Tenhle její zvyk ho na ní zaujal a z

nějakého důvodu ho hrozně těšil.

A ještě něco, uvědomil si. Bylo jim příjemně, když spolu v

tichu mlčeli.

„Možná bys to měl probrat s policejní psycholožkou Helen

Imanovou,“ řekla Linda.

„Podle Pearl se vrahovi povedlo Helen zmást.“

„No třeba by se alespoň ráda dozvěděla o téhle možnosti.“

„Jenomže,“ dumal Quinn, „vnutit ten nápad Helen by mohla

být chyba. Mohlo by ji to svést z cesty.“

„Hm.“ Ušli další kus. „To si musíš rozhodnout sám.“

„Já vím,“ přisvědčil Quinn, „ty jen prohlížíš to, co zbylo z

obětí.“

„Už ne,“ řekla Linda.

Zastavili se a Quinn se na ni podíval.

„Veškerou práci týkající se Případu rozčtvrcených mrtvol

převzal doktor Nift.“

„Udal důvod?“

„Řekl, že chce zajistit kontinuitu.“

„Je kontinuální debil,“ ulevil si Quinn.

„Je to-můj šéf.“

„A proto to můžu říct já, ale ty ne,“ prohlásil Quinn.

Linda mu neodporovala.

Jill a Tony se znovu sešli v Has Beansu. Tony sice navrhl, že si

večer vyjdou, povečeří v drahé restauraci a pak by mohli zajít do

105

divadla, ale kdoví, co by následovalo potom? Na to nebyla

připravená. Dala mu to najevo a on elegantně ustoupil.

Seděli u stejného stolku, kde se sešli poprvé. Tony si znovu

dal Honduras. Jill využila příležitosti a objednala si Nikaraguu.

Když upíjela napěněný kávový nápoj, říkala si, že jí docela

chutná.

„Mňam,“ usmála se, „ale pěstuje se vůbec v Nikaragui káva?“

„Nevím,“ řekl Tony. „Pěstujou tam revoluce.“ Napil se a na

tváři se mu objevil úsměv. „V telefonu ses zmínila, že mi chceš

něco říct. Něco osobního?“

„Je to něco, co mě tak trochu znervózňuje.“ řekla. „Maličko mě

to děsí.“

„Na mně?“

Položila svou ruku na jeho. „Bože, to ne!“ Nevěděla dost

dobře, kde začít, protože nechtěla vypadat jako blázen. „Existuje

žena, která jako by mě… No sleduje mě.“

Se zájmem se k ní naklonil. Byla vděčná za to, že má o ni

skutečnou starost. „Víš, kdo to je?“ zeptal se.

„Nikdy předtím jsem ji neviděla. Teda myslím, že ne. Vypadá

povědomě, ale třeba je to tím, že má obyčejný obličej. Žije na

ulici, Tony. Je to bezdomovkyně. Špinavé šaty, slepené blonďaté

vlasy. Vypadá, že by jí přišla vhod koupel a pořádný jídlo.“

„Třeba jen žebrá.“

„Ne, nikdy mě o nic nepožádala. Jde zkrátka o to, že se občas

otočím nebo se podívám do strany a ona tam je.“

„Náhoda?“

„Kéž by. Většinou na mě zírá. Jednou se dokonce vydala

směrem ke mně.“

„Co tím myslíš, že se vydala směrem k tobě? Nějak výhrůžně?“

„Já… no, nejsem si jistá.“

„A cos udělala?“

„Utekla jsem. Teda, takhle to zní hůř, než to doopravdy je.

Stejně jsem na sobě měla teplákovou soupravu a běžecké boty a

poklusávala jsem na místě, tak jsem… od ní prostě utekla.“

106

„Prima.“ Volnou rukou si stiskl spodní ret mezi palec a

ukazováček a zatvářil se ustaraně.

„Co si o tom myslíš, Tony?“

„Nevím, co si mám myslet. Když ji znova uvidíš, prostě se jí

vyhni. Udělej cokoli, abys od ní zůstala dál. Může být

nebezpečná.“

„Ať je nebo není, přiznávám, že mě děsí.“

„Třeba o ní víš něco, co ani netušíš,“ řekl Tony. „Snad chápeš,

co mám na mysli.“

Jill to nechápala. „Jde ještě o něco.“ Zaváhala. „Nechci, aby sis

myslel, že jsem cvok.“

Tony jí stiskl ruku. „Nemyslím si to a nebudu.“

„Občas mám pocit, že někdo byl v mém bytě, když jsem byla

pryč. Ne, vlastně je to víc než pocit. Jsem si jistá, že věci nejsou

přesně tak, jak jsem je nechala. Jsou to nepatrné změny, sotva

znatelné, ale jsou tam. Třeba je prohnuté stínítko od lampy nebo

polštářek na pohovce opřený v rohu, kde předtím nebyl, nebo

moje šaty nevisí ve skříni ve stejném pořádku. Takové věci.“

Podívala se na něj. Určitě si myslí‘ že jsem šílená. „Jsem si tím jistá,

Tony. Je to skutečné a nevymýšlím si to.“

„Nemusíš si to nutně vymýšlet,“ řekl. „Ale třeba tě klame

paměť. Možná jsi jen vyděšená a vidíš věci, kterých sis dřív

nevšimla.“

Pokusila se usmát. „Něco jako opak déjá vu?“

„Nejspíš bys tomu tak mohla říkat. Pokud máš smysl pro

humor. Zkrátka si nevybavuješ věci přesně tak, jak byly. To se čas

od času stává každému.“

„Snad máš pravdu.“ Ale nebyla si tím jistá. Ty rozdíly v jejím

bytě, přestože byly nepatrné, jí připadaly skutečné.

Opřel se a najednou se zatvářil poplašeně. „Jill, přece si

nemyslíš, že tyhle dvě věci spolu souvisejí, že ne? Myslím tím tu

bezdomovkyni a představu, že někdo snad byl u tebe v bytě.“

Ta možnost skutečně dřímala na okraji jejího vědomí. Ale

řekla: „Já nevím. Netuším, jak by to spolu mohlo souviset, ale

kdoví?“

107

Tony se k ní prudce naklonil a znovu jí stiskl ruku. „Máš číslo

na můj mobil, Jill. Udělej mi laskavost. Až tu ženu znovu uvidíš,

zavolej mi. Ať budu kdekoli, hned se za tebou rozjedu a s tou

ženskou to vyřídíme.“

„Tak dobře. Ale mohla bych zavolat policii.“

„Jestli chceš.“

Nechtěla a on to věděl. Chtěla, aby ji přišel zachránit on, a ne

policie. A navíc co by tak asi řekla policii? Zatkněte tu ženu,

protože na mě zírá?

„Potíž je,“ vzdychla Jill, „že jsi tak často pryč z města. Kvůli

práci.“

„Jestli tu budu, přiletím k tobě jako blesk.“

Položila na jejich spojené ruce druhou dlaň a přes stůl se na

Tonyho usmála. „Já vím, Tony. Nejspíš o nic nejde…, chci říct: nic

to není. Třeba to je jen moje představivost. Tedy ta žena je

skutečná, to ano, ale ona opravdu nejspíš chce jen almužnu. Asi jí

připadám jako snadný cíl.“

Zasmál se na ni. „To je možný.“

Oba se naklonili nad stůl a zlehka se políbili.

„Ale stejně mi zavolej,“ řekl.

Jill ho ujistila, že to udělá, ale v duchu se rozhodla, že ne.

Tyhle problémy by si měla vyřešit sama. Nechtěla, aby si Tony

myslel, že je bláznivá.

Takovou by už nikdy nechtěl vidět.

21

Nebyl tam. A pak najednou ano.

Zástupce velitele Nobbler vzhlédl od rozloženého spisu na

stole, který právě četl, a zničehonic před ním stál Greeve.

Nobblerovi se zježily vlasy na hlavě.

Před okamžikem řekl své asistentce v sekretariátu, aby

poslala Greeva dál, ale Greeve nějak otevřel těžké dveře, vstoupil

a zavřel je za sebou, aniž by způsobil nejmenší zvuk. Své

přezdívce Duch nezůstával nic dlužen. Nobbler přemýšlel, jestli

108

tak neslyšně vstoupil záměrně. Byl si jistý, že si s ním Greeve čas

od času zahrává.

„Dobré ráno,“ řekl Greeve. Pronesl to jako na pohřbu. Nebo to

Nobblerovi aspoň tak připadalo, protože Greeve se tvářil i

vypadal jako zaměstnanec pohřebního ústavu.

Truchli si sám. „Přemýšlel jsem o té záležitosti s Quinnem a

doktorkou Chaveskou.“ prohlásil Nobbler.

„Ta stojí za přemýšlení.“ Greeve si metodicky rozepnul sako

svého tmavého obleku. Jeho představa, jak se chovat neformálně.

„Doslechl jsem se, že s ní normálně spí.“ řekl Nobbler.

„Byl by blázen, kdyby to nedělal.“

„Takže tu vznikl opravdový románek,“ prohlásil Nobbler s

úsměvem, který mu zkrabatil tlusté tváře. „Vyléčená alkoholička

a penzionovanej polda. Myslíš, že maj šanci?“

„Láskaje divná,“ poznamenal Greeve. „Pokud je to láska.“

Nobbler se na Greeva zadíval přimhouřenýma očima. „Myslíš,

že v tom může být něco jinýho? Ze by někdo někoho využíval?“

„Tak to v lásce chodí,“ přisvědčil Greeve.

„Možná to tak je. Taky existuje žárlivost. A běs. I ty můžou být

součástí lásky. Dokonce součástí milostnýho žáru.“

Nobbler nikdy nebýval poetický. Greevovi trvalo několik

okamžiků, než přišel na to, kam zástupce velitele míří. „Pearl?“

„Hm. I když ona a Quinn už dávno nejsou spolu, pracuje s

Quinnem a vídá ho každý den. Nebude bez sebe radostí, že

pigluje váženou doktorku Chaveskou.“

„Vsadím se, že je doopravdy vážená.“

„Odbíháš od tématu.“

„Pearl o Quinnovi a Chaveské ví?“

„Jestli ne, brzy se to dozví,“ prohlásil Nobbler. „A nebude se jí

to líbit.“

Greeve se zatvářil zamyšleně. „Já nevím, pane. Pearl je jiná.

Podle toho, co vím, se ona rozešla s Quinnem. On se to snaží dát

znova dohromady, ale ona o tom nechce ani slyšet.“

109

„Bude to cítit jinak, až si uvědomí, že Quinn už pro ni není k

mání. Ženy… Vždycky chtějí to, co nemůžou mít, a právě z toho

důvodu.“

Greevovi chvíli trvalo, než si to v hlavě přebral. „Viděl jsem

Pearl Kasnerovou pracovat. Není jako ostatní ženy. Je jiná.“

„Jo. Podle toho, co jsem slyšel, je to pěkná coura. Bude se rvát

o každý sousto jen proto, že je její. I kdyby to byl Quinn. A pak ten

pamlsek s chutí vyplivne.“

Greeve si nebyl tak jistý. Pearl znal, i když jen zběžně. Byla to

realistka, uvažovala prakticky a byla zvláštním způsobem chytrá.

Zvolil mlčení jako nejmoudřejší možnost.

„Quinn je taky problém,“ řekl Nobbler.

„To tedy rozhodně je.“

„Ale ode dneška chci, abys nechal Quinna plavat a začal

sledovat Pearl.“

„Quinn tomu velí,“ připomněl Greeve Nobblerovi. „A právě

jsme se shodli, že je s ním problém.“

„Ten problém spočívá v něm samotným,“ řekl Nobbler, „a

Pearl je jeho slabý místo.“

Greeve vystrčil spodní ret a pomalu přikývl. Nobblerovi to

občas pozoruhodně pálilo. „Není běsu většího než hněv ženy

zhrzené, to máte na mysli?“

„Přesně,“ přisvědčil Nobbler.

„Pearl to bude cítit tak, jak říkáte. Rozptýlí to její pozornost a

možná i něco pořádně podělá. Třeba bude Quinna dokonce

sabotovat.“

„To bude, jestli je to ženská,“ přitakal Nobbler. „A to rozhodně

je.“

Začal si pečlivě urovnávat papíry na stole, aby dal Greevovi na

srozuměnou, že jejich rozhovor skončil.

„Řekl bych, že to dává smysl.“ ozval se Greeve.

„Jsem rád, že si to myslíš,“ prohlásil Nobbler a vzhlédl.

Jenže Greeve už byl pryč.

110

Jill Clarková si prorazila cestu mezi mužem s obrovskou

sportovní taškou a ženou s kabelkou o velikosti menšího domu a

mířila do nacpaného metra. Mačkat se v metru a občas se nechat

osahávat nebo štípnout se jí rozhodně nelíbilo. Přála si, aby tím

zážitkem nemusela procházet. Ale jízda metrem byl nejlevnější

způsob, jak se po New Yorku pohybovat, samozřejmě kromě

chůze. Kanceláře firmy Tucker, Simpson a King, kde zaskakovala

už za druhého zaměstnance na dovolené, byly příliš daleko, než

aby tam došla pěšky.

Když po dvou zastávkách přestoupila na trasu E, vagon nebyl

zdaleka tak plný. Vlastně byla jednou z asi dvaceti cestujících.

Tvořili typickou směs od obchodníků, co dojíždějí za prací, přes

zahloubané čtenáře knih nebo časopisů, podřimující dělníky z

noční směny jedoucí domů, až po několik bezdomovců a pár

nebezpečně vyhlížejících mužů, jejichž oblečení a způsoby

napovídaly agresivní duševní poruchu.

Jill nastoupila posledními dveřmi. Po levé ruce měla malá

sedadla s otrhanými nálepkami značícími, že se jedná o místa

přednostně určená invalidům. To neznamenalo, že se na jedno Jill

nemohla posadit a vstát, pokud by někdo invalidní nastoupil.

Navíc všude byla spousta volných míst. Obě sedačky určené

invalidům byly pro dva cestující a byly prázdné. Jill se na jednu

posadila.

Metro s burácením a skřípěním oceli o ocel vjelo do tmy. Jill se

opřela a pozorovala svůj míhající se odraz ve špinavém okně. Roh

okna byl zapatlaný nějakou lepkavou látkou, bůhvíčím, mohlo to

být v podstatě cokoli.

Vzpomněla si, že četla článek o bakteriích ve vagonech, byly

všude a na všem. Otřela si špičky prstů o kalhoty.

Řev vlakové soupravy najednou zesílil a kolem Jilliných

kotníků zavál chladnější vítr. Posuvné dveře na konci vagonu

vedoucí do dalšího vozu se otevřely. Někdo přecházel z jednoho

vagonu do druhého. Často to dělali teenageři. Taky žebráci, stejně

jako členové gangů, kteří si koledovali o potíže. Jill usoudila, že

nejspíš někdo někoho hledá, a dál zavrtávala pohled do země.

111

Koutkem oka zahlédla pohyb; pak se dveře zavřely. Najednou

se kolem rozhostil klid a vítr kolem Jilliných kotníků ustal.

Čekala, že ten, kdo vešel do vagonu, projde kolem ní ke dveřím na

opačném konci.

Místo toho uviděla pár obnošených, ošuntělých černých bot

vykukujících zpod zmačkaných hnědých kalhot a na malé sedadlo

vedle ní s povzdechem klesla postava. Dotýkaly se stehny.

Jill uviděla špinavé ruce s ulámanými nehty a trhla sebou, jak

ucítila zápach starého potu a snad i moči.

Otočila hlavu a pohlédla do zoufalých, krví podlitých očí ženy,

která ji sledovala.

Jill se hrdlo stáhlo strachy.

Žena jí sevřela pravou paži jako ve svěráku a mačkala ji tak, až

to bolelo.

„Musíme si promluvit,“ vyhrkla chraptivě. „Ať chcete, nebo

ne.“

„Já nechci!“ vypravila Jill staženým hrdlem a snažila se

vytrhnout paži z ženina sevření. Nedokázala však ten železný

stisk prolomit. „Nemáme si co říct!“

„Vy mě musíte vyslechnout. Varuju vás.“

„Varujete mě?“ Jill se snažila uniknout prstům bořícím se jí do

paže. Ženino sevření ještě zesílilo.

„Hrozí, že se vám přihodí něco zlého,“ prohlásila žena. Měla

tak zkažený dech, až se Jill zvedl žaludek.

„Sakra! Pusťte mě!“ Jill začala máchat paží dopředu a dozadu

a zoufale se pokoušela vykroutit. „Přestaňte mě sledovat! Nechte

mě na pokoji!“

„Radši se mějte na pozoru!“

Jill vyskočila, cukala rukou a vší silou s ní kroutila, až jí hořela

bolestí.

Najednou byla volná.

Udělala dva roztřesené kroky a vrazila do svislé tyče, která

sloužila jako držadlo pro stojící pasažéry, když byla souprava

plná. Čelem udeřila do tvrdé oceli a na okamžik ji to

dezorientovalo. Málem upadla.

112

Pak získala rovnováhu a začala se potácet vozem dopředu.

Jakýsi muž se na ni zadíval, ale hned se zase odvrátil.

Když se potácela a klopýtala po celé délce vagonu, ostatní

cestující jí věnovali jen kratičký pohled plný mírné a ostražité

zvědavosti. Dělali, že si nevšimli ničeho neobvyklého. Snaživě si

četli nebo se dívali na reklamy vyvěšené podél vozu nad okny,

nebo zírali na špinavou podlahu posetou odpadky. Nechtěli se

zaplést

do

násilí,

výbuchu

šílenství

nebo

něčeho

nepředvídatelného. To předvídatelné, čemu denně čelili, bylo

samo o sobě obtížné až dost.

Jill uchopila jinou tyč a ohlédla se, jestli ji žena pronásleduje.

Zadní část vozu byla prázdná. Žena zmizela.

Jill klesla na volné místo a objala se pažemi. Začala se kolébat

do rytmu vlakové soupravy. Tohle je šílené. Možná je ona sama

šílená.

Přeskakuje mi?

Byla ta žena skutečná?

Bože! Ach bože! Tohle město… Tohle město…

V rozpacích se rozhlédla kolem sebe, ale strach ji neopouštěl.

Ani teď se na ni nikdo nedíval. Metro dunělo temnotou.

22

Než se Jill dostala do práce, uklidnila se. V právní firmě

Tucker, Simpson a King nebyl nikdo, komu by se se svým

incidentem v metru chtěla svěřit. Nikoho tam natolik dobře

neznala. A mohli by si myslet, že je blázen. Mysleli by si, že je

blázen. Teď se jí zdálo, jako kdyby se ta událost vůbec nestala.

Byla tak neslučitelná s životem na povrchu, v práci, v normálním

světě.

Jenže pochopitelně se stala.

Něco se stalo.

Byla v práci asi půl hodiny a zařazovala dokumenty týkající se

odvolání osob, které se dopustily dopravních přestupků, když se

ozvalo: „To je pro vás.“

113

Jill se otočila. Recepční, starší žena jménem Judy, na ni zírala.

„Linka tři.“

„Promiňte?“

„Říkala jste, že se jmenujete Jill Clarková, ne?“

„Ano,“ přisvědčila Jill.

„Máte telefon. Linka tři.“

Jill se narovnala. Rozhlédla se a pak přešla k telefonu na

druhé straně kanceláře, kde měla trochu soukromí.

Stiskla zářící tlačítko linky a pozdravila.

„Je to Jill Clarková?“ Ženský hlas. Známý.

„Ano. Kdo je to?“

„Žena z metra.“

Jill poskočilo srdce. Řekla si, že volající lže. Hlas v telefonu

nebyl tak chraplavý a byl kontrolovaný, téměř kultivovaný. Ne

jako hlas té ženy z metra. Ale zněl v něm stejný tón zoufalství.

„Nezavěšujte, Jill. Prosím!“

„Proč bych neměla? Pořád mě ještě bolí ruka!“

„Za to se omlouvám. Musíte chápat moje rozpoložení.“

Myslím, že ho chápu. Jste šílená.

Za recepčním pultem se Judy podívala jejím směrem, ale pak

pohled odvrátila.

Jill ztišila hlas, protože nechtěla přilákat pozornost. „Nechte

mě sakra na pokoji! Přestaňte mě sledovat! Držte se ode mě dál!

Nelezte do mého bytu!“

„Nezavěšujte!“ zaprosila žena znovu.

„Vždyť přece nezavěšuju!“

„Nikdy jsem ve vašem bytě nebyla,“ prohlásila žena. „Jmenuji

se Madeline Scottová a musíme si promluvit.“

„Neumím si představit proč.“

„Právě o to jde!“

„Pořád mě ještě bolí ruka,“ zopakovala Jill.

Pak zavěsila, ale dala pozor, aby nepraštila sluchátkem.

Let 222 American Airlines z Mexico City přes Atlantu dorazil o

deset minut dříve a letadlo hladce přistálo na jižní ranveji letiště

114

LaGuardia. Když zpětný tah silných motorů letadlo téměř

zastavil, začalo pomalu rolovat k přidělené bráně.

Nakonec jemně zatočilo a dorazilo k pojízdné uzavřené rampě

vedoucí do haly. Motory přestaly hučet, tichý zvonek příjemně

zazvonil a trupem letadla se rozlehlo cvakání rozepínaných

bezpečnostních pásů.

Maria Sanchezová, která seděla u okénka těsně za křídlem, s

námahou vytáhla příruční zavazadla z úložného prostoru nad

hlavou a vydala se z letadla s ostatními pasažéry.

Vyměnila si zdvořilé a povrchní „Na shledanou“ s usmívající

se letuškou stojící u dveří. Maria si dlouhé tmavé vlasy odbarvila

na blond a cestovala pod falešnou identitou. Jejím cílem bylo, aby

si ji nikdo z cestujících ani palubního personálu nezapamatoval.

Když se vynořila z uzavřené chodby v terminálu, postavila

oba velké příruční červené kufry na podlahu a vytáhla z nich

madla. Připojila se k lidem proudícím halou k zavazadlovému

prostoru, pak přidala rychlost a prodloužila krok. Oba kufry na

kolečkách táhla za sebou.

Vyšla ven z terminálu a počkala na stanovišti taxi, až na ni

přijde řada. Taxikář nacpal do kufru auta hromadu zavazadel

jakéhosi mladého páru, pak nastoupil a s krátkým zaskřípěním

pneumatik odjel. Taxík stojící za ním vyrazil dopředu na jeho

místo a s kymácením se zastavil. Na řadu se dostala Maria.

Dívala se, jak řidič ukládá obě její zavazadla do kufru, pak

nastoupila do taxíku a počkala, až udělá totéž i řidič. Když se

usadil a natočil k ní ucho, udala mu adresu na Manhattanu.

Taxík zaskřípěl jako ten předchozí a vystřelil kupředu. Hnal

se k ostrovu jako vlk vracející se do svého doupěte.

Jill stála na chodbě činžovního domu a dvěma klíči odemykala

dva patentní zámky. Z celého dne plného zařazování spisů a

vykonávání příkazů ve firmě Tucker, Simpson a King byla

vyčerpaná. Spolu s tou ranní nehodou se to na ní podepsalo. Byla

unavená a nervózní. Bude prima shodit lodičky, vzít si z lednice

láhev vody a svalit se na pohovku. Vlastně to znělo přímo rajsky.

115

Otevřela dveře a okamžitě si všimla nepříjemného zápachu.

Vzápětí vycítila, že má někoho za zády. Postrčil ji do bytu a

popošel za ní. Dveře se s cvaknutím zavřely.

Jill udělala pár klopýtavých kroků, až téměř upadla, pak se

otočila a uviděla bezdomovkyni z metra, tu, která jí volala do

práce a představila se jako Madeline Scottová. Vzedmula se v ní

vlna vzteku a pobouření. Neznala žádnou Madeline Scottovou a

nechtěla znát ani tuhle.

Pak zlobu vystřídal strach. Byla sama s touhle ženou, která je

možná blázen. Která může být schopná čehokoli.

Šílená Madeline.

Žena měla neučesané vlasy a z očí jí sálala divokost. Šaty měla

pomačkané a rozedrané. Očividně žila na ulici a mohla být šílená

nebo na drogách. Nepřirozeně silná. Jill nevěřila, že ji dokáže

přeprat, kdyby došlo na rvačku. Nechtěla se jí dotýkat.

Strach jí vyzařoval z celého obličeje.

„Neublížím vám.“ řekla Madeline Scottová. Její divoké modré

oči Jill ochromovaly. „Ale rozhodla jsem se, že mě musíte

vyslechnout.“

Jill se styděla za svůj strach patrný v jejím přidušeném hlase,

když couvala na ztuhlých nohou do obývacího pokoje a říkala:

„Poslouchám.“

Madeline se usmála a řekla: „Nic víc jsem nikdy nechtěla.“

23

Madeline Scottová se neposadila. Jill jí to nenabídla.

Obě postoupily dál do obývacího pokoje a stály čelem k sobě,

ale udržovaly mezi sebou vzdálenost. Puch vycházející z

Madeline jako kdyby se ztratil, nebo si na něj Jill prostě zvykla.

Divokost z Madelininých očí zmizela a Jill uvěřila, že se ji ta žena

nechystá napadnout.

„Chci jen mluvit a vy budete poslouchat.“ řekla Madeline

překvapivě klidně.

Jill polkla. „Dobře. Tak mluvte.“

116

Řekni, co mi musíš říct, a pak zmiz. Vypadni.

„Není to tak dlouho, co jsem byla na vašem místě,“ začala

Madeline. „Přijela jsem do města, neměla jsem žádnou pořádnou

rodinu a v New Yorku jsem nebyla dlouho. Věci se nevyvíjely tak,

jak jsem si představovala, když jsem se sem přestěhovala z

Illinoisu.“

Jill začala pociťovat určitou úlevu. Madeline si tohle zjevně

nacvičovala nebo o tom hodně přemýšlela. Schylovalo se k

žalostiplnému příběhu, na jehož konci, a tím si byla jistá, bude

žádost o peníze. Tak dobře, třeba se z téhle situace vykoupí. Z

téhle hrůzy, kterou si hrozně nerada připouštěla.

„Pracovala jsem v zaměstnáních bez osobních vztahů a bez

perspektivy.“ pokračovala Madeline, „ve kterých mě sotva

postrádali, když jsem se neobjevila. Neměla jsem žádné přátele,

co by stáli za zmínku. Rande? Jo, pár. Ale víte, jak to chodí. Muži,

kterým jsem dovolila, aby mě sbalili, chtěli jen to jedno a pak se

vypařili. Je snadné opatřit si známosti, ale ne přátele, ne lidi, co si

vás budou pamatovat byť jen do druhého dne. Tak jsem udělala

to, co dělá spousta osamělých lidí v New Yorku, když promrhají

horu času schůzkami se ztroskotanci. Spojila jsem se s

renomovanou seznamovací agenturou.“

Jill moc neposlouchala, protože se pořád snažila přijít na

způsob, jak se z téhle podivné situace dostat, jak ji zkrátit. Kolik ji

to bude stát? Najednou ale zbystřila.

„Byla to stejná online seznamovací agentura, kterou jste

použila i vy.“ prohlásila Madeline. „E-Bliss.org.“

Jill přešla k židli a posadila se. Madeline postoupila k pohovce

a posadila se úplně na krajíček.

„Všechno, co jsem vám zrovna pověděla.“ řekla Madeline, „se

o mně agentura E-Bliss dozvěděla z mého osobního dotazníku.

To a ledacos navíc.“

„E-Bliss je naprosto v pořádku.“ řekla Jill, ale hned jak to

vyslovila,

přemýšlela,

proč

vlastně

brání

internetový

seznamovací servis.

117

Ale věděla proč: zoufale toužila po tom, aby seznamovací

služba byla legitimní. Svěřila jí tolik intimních a citlivých

podrobností.

Madeline se smutně usmála, jako kdyby věděla, na co Jill

myslí. „Věřím, že z větší části se jedná o pravou seznamovací

agenturu.“ řekla, „ale uvnitř té organizace funguje ještě jedna.

Vyhledává ženy bez rodiny, co jsou ve městě nové a ještě tu

nemají blízké přátele nebo osobní vazby. Já tomu profilu

odpovídám a vy taky.“

Jill se zhluboka nadechla a pokusila se srovnat si myšlenky.

„Co tahle organizace uvnitř organizace dělá?“

„Prohledává všechny formuláře, nejspíš pomocí nějakého

počítačového programu, a vybírá vhodné uchazeče. Pak agentura

vyšle někoho, aby si získal vaši důvěru a dozvěděl se o vás víc.

Všechno od vašeho sociálního pojištění a čísla vašeho účtu až po

oblíbenou cukrovinku. Mezitím se někdo jiný o vás snaží

dozvědět další podrobnosti, pozoruje vás, tráví čas ve vašem

bytě, když v něm nejste, nosí vaše šaty, dokonce se nechá vidět v

budově místo vás. Trénuje si být vámi. A pak… se ta osoba vámi

stane.“

Panebože!

„Řekla jste, že se stane mnou? Co to má znamenat?“

„Přesně to, co říkám.“

Madeline na ni tiše upírala pohled.

„Proč zrovna mnou?“ zeptala se šokovaná Jill. A znovu se

začala bát, i když ne přesně tak jako před chvílí. Bylo na tom něco

hrůzného, co jí pronikalo až do morku kostí. Pomaloučku jí

začínalo svítat, ale odmítala, si to připustit. „Chci říct, že takových

žen, jako popisujete, je v New Yorku spousta. Tohle je to

nejanonymnější město na světě.“

„Proč vy?“ pronesla Madeline zamyšleně a očividně o tom

přemýšlela. „To nevím jistě. Ale sledovala jsem muže, kterého

podle agentury E-Bliss znáte jako Tonyho Lakea. Jenže já ho

znám jako Dwayna Kinga. Hodně jsem o tom přemítala. Vlastně

jsem poslední týdny o ničem jiném neuvažovala. Hádám, že se

118

podobáte nějaké ženě, která chce zmizet a která zaplatila E-Bliss,

aby mohla zaujmout vaše místo.“

„A co moje skutečné já?“ zeptala se Jill. Děsila se odpovědi,

ačkoli si byla jistá, že ničemu z toho nevěří.

„Vaše skutečné já přestane existovat. Zastřelí vás či jinak

zabijí, jako se to pokusili udělat mně. Podařilo se mi vyprostit se

a utéct. Stříleli po mně, ale unikla jsem tak, že jsem skočila do

auta a přiměla řidiče, aby mě odvezl. O týden později jsem si

přečetla v novinách, že muž, o kterém jsem si jistá, že ten vůz

řídil, byl nalezen v Riverside Parku mrtvý, předávkování.

Nemyslím si ale, že to byla sebevražda nebo nešťastná náhoda.“

Jillina mysl zápolila s tím, co slyšela. „Ale proč by to dělali,

proč by nahrazovali lidi někým jiným?“

„Pro peníze,“ pronesla Madeline prostě.

„Jistě. Peníze. Jako ve všem ostatním. Ale co chtějí jejich

klienti? Jaký je důvod té záměny?“

„Nevím,“ řekla Madeline. „Ale vím, že to, co E-Bliss dělá, určitě

funguje. Své oběti si pečlivě vybírají z tisíců lidí, co na internetu

hledají přátelství. Ty ženy musí splňovat podmínky a podobat se

té, která je má nahradit. Pokud se jako oběť náhodou přátelíte s

někým, kdo se o vás zajímá nebo kdo by mohl něco začít tušit,

vaše nové já se zkrátka najednou přestěhuje, jak to lidé na

Manhattanu často dělají, a nechá po sobě vzkaz nebo měsíční

nájemné, aby nebylo pochyb, že šlo o dobrovolný odchod. Viděla

jsem tu druhou Madeline vycházet ze svého bytu na

Dvaasedmdesáté západní. Není mou přesnou kopií, ale má stejný

účes, make-up, můj šatník a byt, nemluvě o osobních dokladech,

kreditních kartách a pasu. Absolvovala možná i nějakou menší

plastickou operaci, a stala se mnou.“

„Můj bože!“ Jill horečnatě přemýšlela a znovu se varovala, že

ta žena je šílená, že to, co říká, je naprosto nemožné.

Jenže to bylo možné a Jill už to tušila. Umožňovala to

osamělost. A Jill osamělost znala.

Madeline věděla, o čem Jill přemýšlí, a znovu se na ni smutně

usmála. „Lidé, kteří nás neznají dobře nebo dost dlouho, se na nás

119

nedívají tak pozorně, Jill, a to nové já dokonce převzalo do detailu

i moje gesta a výslovnost.“

„To vaše druhé já,“ řekla Jill, „proč se jí nepostavíte?“

Záblesk hrůzy v Madelininých očích Jill jako odpověď stačil.

„Proč nejdete na policii?“

Madeline potřásla hlavou. „Zkoušela jsem to. Odbyli mě jako

další pomatenou bezdomovkyni. A pro mě neexistuje způsob, jak

dokázat, že já jsem skutečně já. Občas o tom sama pochybuju.

Tady jde o daleko víc, než my dvě tušíme, Jill. Policie do toho

může být klidně zapletená.“

Jill ta představa otřásla. A znovu si pomyslela, že Madeline je

třeba paranoidní, jedna z těch ubohých, navždy ztracených duší,

co bloudí po manhattanských ulicích, mluví na všechny a na

nikoho, podezřívají všechno a všechny.

A přesto…

„Jak by mohla policie vědět, že jsme spolu mluvily?“ zeptala se

Jill.

„Dozví se to. Nebo přinejmenším neexistuje záruka, že se to

nedozví. A nemůžete to riskovat, Jill. Je mi líto, že jsem vás do

toho zatáhla, ale potřebuji vaši pomoc. Byla jsem jako vy, žila svůj

život, a najednou jsem se připletla do… Ani sama nevím. Nejspíš

bych řekla, že do organizovaného zločinu. Nebo snad do cesty

někomu, kdo si může dovolit zaplatit sumy, které požaduje E-Bliss.org za své zvláštní služby. Třeba pronikli do policie a teď

zjistí, co se děje, a zařídí, aby se vyšetřování zastavilo. A pak mě

zabijí. A protože jsem s vámi mluvila, zabijí i vás. Jak můžeme

vědět, komu lze důvěřovat? Když se svěříme nesprávným lidem,

skončíme jako ty ostatní ženy. To, co zbude z našich

znetvořených těl, která nelze identifikovat, se dá do společného

hrobu nebo se na útraty města zpopelní.“

„Co zbude z našich těl? Myslíte, že Případ rozčtvrcených

mrtvol…“

„Jsem na útěku a nedívám se na televizi ani nečtu pravidelně

zprávy, ale když se mi podařilo zaslechnout něco o tomhle

případu, pochopila jsem, že tu je nejspíš spojitost. Tohle ze mě

120

mělo zbýt potom, až jako člověk přestanu existovat. A tentýž plán

je připravený pro vás, Jill. Jsem si jistá, že vám nikdy nesnímali

otisky ani jste neposkytla vzorek DNA, a kdybyste zmizela,

nikomu byste nechyběla ani by nikdo nenahlásil vaše zmizení.“

Jill musela připustit, že Madeline má pravdu s těmi otisky i

DNA. A rodinu neměla. Na světě nebyl nikdo, kdo by se o ni

zajímal natolik, aby kvůli ní podnikl horlivé pátrání.

„Už jste se ocitla v půli cesty k nebytí.“ Madeline se zhluboka

nadechla. „Věříte něčemu z toho, co vám povídám?“

Jill tiše seděla skoro minutu a zírala na ženu, která byla možná

šílená, která rozhodně vypadala šílená.

Jenže ona šílená nebyla. A Jill to věděla.

„Věřím z toho mnoha věcem,“ nakonec řekla a vzpomněla si,

jak vyplňovala nekonečně podrobný osobní dotazník na E-Bliss.org.

Dáváte si do kávy smetanu?

Jakou značku kosmetiky používáte?

Nosíte někdy klobouk nebo čepici?

Napila byste se z cizí lahve, aniž byste ji předem utřela?

Přecházíte ulici mimo vyznačené přechody?

Používáte elektrický kartáček na zuby?

Madeline vstala z pohovky. Výraz na jejím obličeji napovídal,

že má sto chutí rozběhnout se k ní a obejmout ji.

Ale neudělala to.

„Teď půjdu,“ řekla. „Dovedu si představit, jaký zmatek v hlavě

jsem vám způsobila. Potřebujete čas, abyste si to promyslela. Co

kdybychom se sešly zítra kolem poledne u vchodu do veřejné

knihovny na rohu Páté avenue a Dvaačtyřicáté ulice? Z veřejné

knihovny nikoho nevykazují a já se dokážu dát trochu do

pořádku, aby si nemysleli, že jsem žebračka. Obě si to

potřebujeme srovnat a pak si promluvíme, pokusíme se vymyslet

nějaký plán.“

„Plán…?“

„Nějaký plán.“ zopakovala Madeline. Oči se jí zalily slzami a

němě ji prosily. „Budete tam, Jill?“

121

Jill nedokázala od těch očí odvrátit pohled. Teď nevypadaly

šílené. Zoufalé ano, ale ne šílené.

„Slibuju, že o tom budu přemýšlet,“ řekla.

Madeline přikývla.

„Jestli o tom budete přemýšlet, přijdete tam.“

24

Quinn byl v hořícím lese a vyděšená zvířata se kolem něj jen

míhala a nevšímala si ho. Jeleni, medvědi, králíci, lev. Co přijde

dál? Jednorožec?

Usnul v hnědém koženém křesle ve své pracovně, zatímco si

četl o Případu rozčtvrcených mrtvol v Postu. Ohromilo ho, kolik

se dá napsat o něčem, o čem se ví tak zoufale málo. Kubánský

doutník, který kouřil, doutnal v popelníku na koberci vedle jeho

křesla. Přesně před tím ho Pearl často varovala. Založí požár a

zabije nejen je, ale i všechny lidi v domě. Pearl, která kulmou

roztavila sprchový závěs.

Ucítil kouř z doutníku a napůl se vzbudil. Ale ne úplně. Jeho

sny ho nechtěly propustit. Kouř zhoustl.

Na sobě měl jen igelitový plášť s kapucí a, stejně jako zvířata

kolem, i jeho děsila přibližující se stěna plamenů. I bez lesního

požáru se v plastovém plášti NYPD potil. Kalifornské vedro bylo

nelítostné.

Kalifornské?

Kde je Lauri? Je před požárem v bezpečí? A co Červík?

Pearl?

Zvonil telefon. Nebo to byla jen naléhavá siréna hasičského

vozu? Bude muset zajet s tím zatraceným autem ke krajnici.

Počkat! On neřídil. Věděl to, protože nemohl najít volant.

Uvědomil si, že usnul. S námahou se zvedl z křesla a unaveně

klopýtal k telefonu. Popadl sluchátko a málem řekl: „Pearl?“

122

Ale neřekl to. To slovo mu nesplynulo ze rtů.

Proč jsem myslel na Pearl? Bál jsem se o Lauri. Dokonce o

Červíka.

Ucítil, že se něco pálí, a zachvátil ho strach. Pak si všiml

uhořívajícího doutníku v popelníku na podlaze.

„Quinne?“ ozval se ženský hlas v telefonu. Nebyl to Pearlin

hlas. „Quinne? Tady je Linda.“

Najednou zatoužil Lindu vidět. Objímat ji a cítit, že ona objímá

jeho.

„Lindo,“ řekl hloupě, stále zapletený v sítích spánku. Upustil

sluchátko, ale chytil ho, těsně, než uhodilo do stolu. „Zdřímnul

jsem si v křesle,“ vysvětloval.

„Moc pracuješ.“

„Ale ne dost.“

Na chviličku se odmlčela.

„Potřebuju tě vidět,“ řekl.

„Proto jsem zavolala. Já potřebuju vidět tebe.“

Bože! pomyslel si Quinn. Kam tohle spěje? Tak rychle… Jako být

lapený v silném proudu, co mě pohání k moři, o kterém vím, ze je

nebezpečné.

„Quinne?“

Žraloci. Ne oheň, voda. Vzbuď se už konečně, troubo!

„Quinne?“ zopakovala starostlivě ještě jednou Linda.

„Bistro Lotus za půl hodiny?“

„Budu tam.“

Zavěsil telefon a několik vteřin na něj jen němě zíral. Pak šel

do koupelny a postříkal si obličej studenou vodou. I košili. Řekl

si, že si vezme čistou. Uvědomil si, že má v puse stále ještě pachuť

po doutníku. Vyčistil si zuby. Vrátil se do ložnice převléci si košili.

A zpátky do koupelny učesat si vlasy.

Než opustil byt, zvedl doutník a popelník a odnesl je do

kuchyně. Na doutník natočil vodu a vyhodil ho, pak vytřel

popelník a položil ho vedle dřezu na pult.

Našel sprej s osvěžovačem vzduchu a vystříkal jím místnosti,

hlavně pracovnu, kde kouřil.

123

Když odcházel, nemyslel na své sny ani na Případ

rozčtvrcených mrtvol, ani na mrtvé ženy.

Jen na živou Lindu.

Když se Jill sešla s Tonym na večeři, zprvu se cítila hloupě.

Zdálo se, že si toho nevšiml, a když je usadili ve čtyřhvězdičkové

restauraci Scampi na rohu Šesté avenue a Dvaapadesáté, už byla

mnohem uvolněnější. Tony byl tak pozorný, tak uklidňující,

vůbec nenaháněl strach, takže její rozhovor s Madeline ustoupil

do pozadí a zdál se čím dál neskutečnější.

Musel být neskutečný, bláznivé tirády duševně nemocné

bezdomovkyně. Tohle je přece skutečnost, to, že tu sedí s Tonym

v měkkém světle svíček postavených uprostřed stolu s bílým

ubrusem, mají před sebou zpola snědené jídlo a číšník jim přináší

další víno.

Tony nemohl, zkrátka nemohl, být nějakou zrůdou, jak ho

Madeline vylíčila. Kdyby ty řeči byly pravdivé, Jill by to jistě na

Tonym poznala. Ne že by měl rohy a oči by mu žhnuly rudě, ale

něco by na něm přece bylo poznat. Člověk zkrátka nemůže být

takový, jak ho Madeline popsala, a zároveň být jako Tony.

A navíc Jill Tonyho znala. Už spolu měli několik schůzek a

pomalu se schylovalo k tomu, že spolu začnou spát. Přestože jí

jasně naznačil, že na to čeká, nijak na ni netlačil, a tak se dál

poznávali a ujišťovali se v tom, co chtějí. Vlastně se ujišťovala Jill.

Zdálo se, že Tony si je jistý, že ji chce, a nejen na obyčejný sex.

Tohle se zrodilo z jejich společně stráveného času, důvěrné

přátelství, které bude zpečetěno závazkem, až budou připraveni.

Vzájemnou důvěrou. Velice osobní rozhovory jim oběma

poskytovaly vhled do duše toho druhého.

„Dneska jsi mi při příchodu připadala trošku nesvá,“ řekl

Tony, když jim číšník dolil víno. Měl překrásný klukovský úsměv.

Bělostný jako reklama na zubní pastu, a přesto opravdový jako

sám Tony. „Pořád si děláš starosti s tím, že ti někdo chodí do

bytu?“

124

„Už ne.“ Jill se usmála a přemýšlela, jestli by mu měla povědět

o Madeline. Sílené Madeline.

Opravdu šílené?

Lépe neříct nic. Tony, pohledný a dokonale normální Tony, by

si mohl myslet, že to ona sama, Jill, má přehnaně bujnou fantazii.

S paranoidními sklony.

Třeba jsem šílená já.

Ale věděla, že Madeline si nevymýšlí.

A v hloubi duše věděla, že Madelinin šílený příběh nesmí

úplně pustit z hlavy.

Jenom ho odsunout.

Někam daleko.

Víno ji uklidňovalo a rozehřívalo. Vychutnávala si pocit tepla a

bezpečí.

S Tonym.

Nad kávou v bistru Lotus si Quinn s Lindou příjemně povídali.

Večer byl teplý, ale v bistru byl chládek a nebývalý klid.

Netrvalo dlouho a Quinn se při rozhovoru s Lindou cítil

naprosto uvolněně a zdálo se, že ona se cítí dobře s ním.

Kupodivu jim pomohly šálky kávy, které měli před sebou na

stole. Podobaly se nádobám na jinou tekutinu a připomínaly jim

peklo, kterým si oba prošli, i to, kdo byli a kdo jsou. Současnost,

ve které mají nádoby na tekutiny ouška, byla nekonečně lepší než

minulost a stále se to zlepšovalo.

Quinn se dlouho nenapil. Jen seděl a hrál si s teplým

hrníčkem, opájel se vůní kávy a horkostí pod špičkami prstů. „To

byl moc dobrý nápad, dnes večer se sejít.“

„Myslím, že ano,“ přisvědčila Linda. Měla na sobě tmavou

blůzu, světlé levisky, které jí slušely, a žádné šperky kromě čtyř

nebo pěti tenkých stříbrných náramků, které o sebe jemně

cinkaly, kdykoli zvedla ruku s šálkem kávy, aby se napila.

V bistru bylo jen několik dalších lidí a nikdo jim nevěnoval

sebemenší pozornost. Venku za špinavým oknem jejich boxu

provoz na Amsterdamské zvolnil a ubylo i chodců, město co

125

nejvíc zmírnilo své tempo. Na protější straně ulice zamávala

nějaká žena složenými novinami na taxík a přilákala ho k

obrubníku. Otevřela zadní dveře a nastoupila. Za zrcadlícím se

oknem odjíždějícího vozu probleskla bílá barva novinových

stránek.

„Bydlím jen kousek odsud,“ ozval se Quinn.

Linda se usmála. „Pohled na ženu nasedající do taxíku tě

přiměl pomyslet na tohle?“

Quinn se jí zadíval do očí, ale neusmál se. „Tys mě přiměla na

to pomyslet.“

Linda pocítila vzrušení, které už léta nezažila. Věděla, že oba

cítí, jak se jejich vztah posouvá ke zlomovému okamžiku, a

přemýšlela, jestli je z toho Quinn stejně nervózní jako ona, jestli

je nervózní, a navíc se trošku bojí. Určitě se nebojí tolik jako ona.

Vždyť právě on posouval vztah novým směrem. Lindino srdce

se nechtělo uklidnit.

Její úsměv se vytratil, zvedla ruku a přejela Quinnovi špičkami

prstů po obličeji jako slepá žena, která zkoumá něčí pravou

podobu.

„Postarám se o účet.“ řekla.

„To tě nesmí ani napadnout,“ zarazil ji.

„Vím, že jsi džentlmen.“

Pomyslela si, že od tohoto okamžiku nebude záležet na tom,

kdo zaplatí.

25

„Pearl je nakrknutá,“ oznámil Ed Greeve svému šéfovi. „Od

chvíle, co se díky nám dozvěděla o Lindě Chaveské.“

„To je to pravý.“ řekl Nobbler zpoza svého stolu. Poškrábal si

tučnou tvář. „Jen ať se zalyká vzteky a nemyslí na práci.“

Oknem pronikalo do kanceláře ostré ranní slunce a ozářená

polovina Nobblerova obličeje vypadala rudě a rozjitřeně, jako

kdyby se příliš oholil a seřízl si kůži.

126

„Myslíte, že bychom ji mohli získat pro nás?“ zeptal se Greeve.

„Přimět ji, aby nám pověděla, co Quinn chystá?“

Nobbler několik vteřin přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Tuhle

ne.“

„Žena zhrzená,“ připomněl Greeve Nobblerovi.

Nobbler se usmál. „Nezapomeň, že to ona Quinna opustila.“

„Mám dojem, že se z toho pokouší otřepat. Našla si náhradu.

Chlápka jménem Milton Kahn, který ji pořádně ošukává.“

„No ne…“ Nobbler zabubnoval buclatými špičkami prstů

pravé ruky na stůl a zahleděl se do jasného světla. Snad si

představoval Pearl a toho Miltona Kahna, ať už to byl kdokoli.

„Pearl je nejspíš sexuální dynamo,“ řekl Greeve.

„Je ten typ,“ souhlasil Nobbler. „Milton Kahn je šťastlivec.“

Opřel se, dal ruce k sobě a bříšky prstů zlehka ťukal o sebe.

„Pearl má matku v domově důchodců,“ řekl Greeve. „Myslím,

že ji s tím Kahnem daly dohromady matka a jedna další babka a

chemie pak udělala svoje. Mámy dohazovačky. Ty jsou vždycky

jako osina v zadku.“

„Nikdy jsi neměl manželku.“

„Jiných lidí,“ poznamenal Greeve.

„Ty se nepočítají.“

„Počítají, nebo ne, záleží hlavně na tom, kdo počítá.“

Nobbler se nechtěl pouštět do podobného hovoru. Greeve byl

i tak dost záhadný, nemá cenu vést pseudofilozofické řeči. „Ten

Kahn, je s ním potřeba počítat?“

Greeve věděl, co má Nobbler na mysli. Může se z Miltona

Kahna vyklubat problém? „Ne, je to dermatolog.“

„Čím dál líp,“ řekl Nobbler.

„Řeknu vám ještě něco, co si myslím,“ ozval se Greeve. „Zdá se

mi, že sice šoustají jako králíci, ale nemilujou se.“

„Jak tohle můžeš sakra vědět?“

„Prostě to poznám. Zkrátka to není ono.“

Nobbler ho přejel nevěřícím pohledem. „Kriste na nebi! Co

jseš zač, nějakej romantickej pisálek?“

„Vyznám se v lidech.“

127

„Pigluje ji,“ prohlásil Nobbler. „To mi úplně stačí.“ Ťukal

špičkami prstů o sebe stále rychleji, jako kdyby to chtěl názorně

předvést.

Greeve cestou z kanceláře potřásal nesouhlasně hlavou, nebo

se to aspoň Nobblerovi zdálo.

Jill nikdy nebyla v hlavní knihovně. Když vystoupala po

kamenných schodech ke vchodu, dostala se na obrovské nádvoří

s vysokými sloupy z bohatě žilkovaného béžového mramoru.

I podlaha byla mramorová. Do vyšších pater vedlo široké

schodiště. Vysoko zahlédla galerii se zábradlím. Asi desetiletá

dívka se přes něj naklonila a shlížela na Jill. Usmála se, ale pak

ucouvla a zmizela z dohledu. Lidé proudili kolem Jill sem a tam a

jejich kroky a hlasy v tom ohromném prostoru duněly.

Jill si našla místo stranou hlavního proudu a rozhlédla se.

Madeline nikde neviděla. Tedy ženu, která si říkala Madeline.

Jill věřila, že ta žena může být klidně někdo jiný, než tvrdí. Někdo

duševně vyšinutý, kdo si vysnil cizí identitu i ten bizarní příběh.

Ale byl tak bizarní? Když ho Madeline Jill vyprávěla, zdálo se,

že je v něm určitá nepopiratelná, i když děsivá pravda, která si

probojovává cestu na povrch. Jill jí věřila natolik, že se začala bát,

ale potřebovala vědět víc. A právě proto sem přišla.

Kde je ale Madeline?

Madeline se neukázala. Jill se postavila dál od vchodu a čekala

patnáct minut, pak vyšla ven a našla si místo ve stínu blízko dveří

a čekala dalších deset minut. Lidé přicházeli a odcházeli.

Madeline mezi nimi nebyla.

Jill se vydala metrem zpátky do svého bytu a napůl čekala, či

se snad bála, že se dveře na konci vagonu otevřou a dovnitř spolu

s poryvem větru a hluku vrazí pomatená Madeline, aby znovu

klesla vedle ní a spustila ty svoje šílenosti.

Ale cestou metrem se nepřihodilo nic, jen jeden zoufalý muž

rozestavil po podlaze vozu šest malých vycpaných zvířátek, a

zatímco poskakovala, pokoušel se je po pěti dolarech prodat.

128

Když se Jill během několika dalších dnů vracela do svého bytu

nebo ho opouštěla, když chodila po ulicích či jela metrem, každou

chvíli se přistihla, že hledá Madeline. Tu a tam zahlédla uzlíček

hadrů, ze kterých se vyklubala lidská bytost, a srdce jí poskočilo,

anebo spatřila vychrtlou osamělou bezdomovkyni, která se však

zblízka podobala Madeline jen nepatrně. Nebyla to ona. Zdálo se,

že Madeline opustila Jillin život stejně náhle a záhadně, jako do

něj vstoupila.

Jill nedokázala pustit tu záležitost z hlavy. Dívala se na zprávy

o Případu rozčtvrcených mrtvol, spoustu času trávila čtením

deníků a pak ještě víc času procházením archivů místních novin

na internetu.

Bez Madeline, která tvrdila, že vraždy jsou nejspíš spojeny s

E-Bliss.org, začala Jill pochybovat, že jsou doopravdy v nebezpečí.

Madeline byla zkrátka jednou z mnoha duševně rozkolísaných a

poblouzněných bytostí potulujících se po ulicích New Yorku.

Možná by Jill dokázala Madeline pomoct. Pokud by ji ovšem

našla.

Pokud opravdu chce Madeline najít.

Ve skutečnosti nechtěla nic než na Madeline zapomenout,

přestože si to jen nerada přiznávala.

Jill si uvědomila, že na ni myslí každý večer před spaním i za

úsvitu těsně po probuzení. Neodhalila způsob, jak přimět svůj

mozek, aby o Madelinině příběhu přestal uvažovat. Jestli

Madeline mluvila pravdu a ti vrazi ji našli a zabili, nemuseli nutně

zanechat její trup někde, kde ho policie objeví a prozkoumá.

Svým dočasným útěkem se posunula do jiné kategorie a E-Bliss.org ji nejspíš v žádném případě nechce spojovat s ostatními

vraždami.

Ale co Jill nejvíc trápilo, co se jí vkrádalo do myšlenek, kdykoli

ubrala na ostražitosti, byla skutečnost, že Madeline, která se

přímo třásla naléhavostí, aby se sešly a probraly případný plán,

není nikde k nalezení. Rozhodně ne v Jillině banálním

každodenním životě.

Ale Madeline byla skutečná, Jill si to neustále připomínala.

129

Musela být skutečná.

Pět dnů po plánované schůzce v knihovně si Jill pustila

televizní stanici NY1 s místními zprávami a dozvěděla se, že se na

Jednapadesáté ulici v zákoutí metra našlo rozkládající se tělo

ženy. Nikdo si ho dlouho nevšiml, protože bylo v neosvětleném

tunelu na úplném konci nástupiště, v hluboké temnotě vedle

kolejí. Souprava za soupravou projížděla kolem mrtvé ženy a

míjela ji jen o vlásek.

Tělo u sebe nemělo nic, podle čeho by se dalo identifikovat.

Druhý den ráno uveřejnili v Postu obrázek od policejního

portrétisty, který se pokusil zachytit, jak vypadala mrtvá žena

ještě za života. Jill obrázek uviděla cestou v metru, když muž

sedící proti ní rozevřel noviny, aby si přečetl vnitřní stránky.

Kolébala se na svém místě do rytmu kymácení vlaku a zírala

na náčrtek. Ženiny oči jako by jí pohled opětovaly.

Ta žena vypadala jako Madeline.

Charlotte Lowensteinová políbila Dixii na rty. Chystaly se

odejít z baru U Zkažené sestry a dojít pěšky několik bloků k

Charlottinu bytu ve Village. Charlotte byla maličko opilá a věděla

to o sobě, ale bylo jí to jedno. Dixie se o ni postará, nenechá ji

klopýtnout ani upadnout, ani vkročit před auto. Ne že by v tuhle

hodinu byl ve Village nějaký velký provoz.

Dixie jí pomohla vstát ze židle u maličkého stolku, kde seděly.

Na stole zůstala změť prázdných skleniček, zmačkaných

papírových ubrousků, miniaturních plastových mečíků a

ohnutých tyček k míchání nápojů. Seděly, hovořily spolu dobré

dvě hodiny a ztrácely se jedna v druhé.

Barman se usmál a popřál jim dobrou noc, když procházely

kolem baru, kde sedělo asi dvanáct žen. Vedle hlavních dveří

minuly starodávný zářící jukebox.

Venku se Charlottě šlo líp, než čekala. Dixie jí nabídla rámě, o

které se mohla opřít, ale nebylo to nutné. Charlottě dokázala jít

130

rovně. Přesto předstírala, že potřebuje Dixiinu pomoc. Bylo

hrozně milé mít pro změnu někoho, kdo se o vás postará.

O tolik lepší než osamělost, prázdnota, která se stává čím dál

větší a nedohlednější a hrozí, že vám v duši vyhlodá díru.

Se seznamovací agenturou to vyšlo hned napoprvé. Tedy

napoprvé pro Charlottu. Webové stránky agentury se chlubily

seznámeními stejného pohlaví a skutečně dostály slovu. Vysoká

tmavovlasá Dixie s výraznými rysy a štíhlým svalnatým tělem

byla přesně to, co Charlottě potřebovala. Třeba se protiklady

skutečně do jisté míry přitahují.

Na rozdíl od štíhlé a smyslné Dixie byla Charlottě malá a

blonďatá a na bocích nosila asi sedm kilo nadváhy. Měla sladký

srdcovitý obličej úplně odlišný od Dixiiných řezaných rysů a

ostrého liščího profilu. Dixie byla nesporně sexy, ale teprve až o

pár let zestárne, budou o ní lidé říkat, že je „pohledná“. No,

Charlottě připadala pohledná už teď, dnes večer.

A později to bude ještě lepší. Od jejich první schůzky ve

Starbucks před měsícem Charlottě připadal každý večer lepší než

ten předchozí. V novém městě bylo dost tvrdé být bez partnerky.

Jistě, v New Yorku nebylo nic snazšího než se dát s někým

dohromady, ale bylo to riskantní. Někdy vyloženě nebezpečné.

Kolem žili lidé, muži i ženy, kteří vám klidně ublíží těmi

nejhoršími způsoby.

Charlottě připadala Dixie nádherně dokonalá. Dixie přesně

věděla, kam až nezacházet.

Obě ženy se k sobě nakláněly, aby se vzájemně podpíraly,

ačkoli si Charlottě byla jistá, že Dixie vypila jen jednu skleničku,

maximálně dvě. Charlottě měla rozostřené myšlenky. Slyšela, jak

se Dixie zhluboka nadechla.

„Krásná noc.“

„Každá noc s tebou je krásná,“ řekla Charlottě.

Dixie se usmála. Dva muži, snad pár, je minuli na druhé straně

ulice a zadívali se směrem k nim. Charlottě věděla, že ať tak či

onak, byla to nejspíš Dixie, kdo přitáhl jejich pozornost. Dixie s

dozadu sčesanými černými vlasy, v saku z tmavé kůže, černých

131

kalhotách a kožených kozačkách na vysokém podpatku, díky

kterým vypadaly její nohy ještě delší. A červený šátek volně

uvázaný kolem krku připomínal potoky krve. Muž nebo žena, kdo

by se na ni nepodíval? Kdo by po ní nezatoužil?

Charlotte si v chůzi položila hlavu na Dixiino rameno.

„Pustíme si dneska cédéčko?“

Dixie se usmála: „Jestli chceš.“

„Mám to ráda s hudbou.“

„Ty to máš ráda s hudbou i bez.“ prohlásila Dixie. Laškovně

štípla Charlottu do tváře. Ne že by to maličko nezabolelo, ale

Charlottě to nevadilo.

Reflektory zaplavily ulici žlutým světlem, ale nevyrušily je a

nevyvedly z rytmu. Tohle bylo i pozdě v noci přátelské území.

Charlottě se přesto srdce maličko rozbušilo, když se světla

rozjasnila a auto za nimi očividně zpomalovalo. Slyšela, jak mu

klape motor. Ale neohlédla se. Ani Dixie to neudělala.

Předek vozu se dostal na jejich úroveň. Velké lesklé černé

auto se spoustou zářícího chrómu. Charlotte si nemohla pomoct a

podívala se na něj. Měla pocit, že je to Chrysler.

Jelo těsně vedle nich a kousek před nimi zastavilo u chodníku.

Řidič stáhl dolů tónované okénko u spolujezdce a naklonil se přes

sedadlo, aby na ně viděl.

„Dixie?“

Mužský hlas.

Dixie se zarazila a nepatrně Charlottu stiskla, aby jí dala na

srozuměnou, že se není čeho bát.

„Co tu děláš?“ zeptala se řidiče. Znělo to spíš překvapeně než

poplašeně. Jistý tón jejího hlasu Charlottu uklidnil. Nebylo toho

moc, co Dixie nedokázala zvládnout.

Řidič se usmíval. Pohledný chlap. „Zrovna jsem vysadil

kamaráda a jedu domů. Nečekal jsem, že narazím na někoho,

koho znám, tím míň na tebe.“ Stále se usmíval, podíval se na

Charlottu a pak zpátky na Dixii,

132

„Tohle je moje přítelkyně Charlotte,“ představila ji Dixie.

Rukou dál Charlottu konejšivě objímala a znovu ji maličko stiskla.

„Charlotto, tohle je můj bratr Don.“

„Jdete někam?“ zeptal se Don.

„Právě jsme z jednoho podniku vypadly,“ odpověděla Dixie.

„Dost dlouho jsme se neviděli.“

„To je fakt,“ přitakala Dixie.

„Mám nápad.“ řekl Don. „Co takhle zajít ke mně na skleničku?

Jen my tři. Já vás tam hodím a pak vás odvezu, kam si jen budete

přát.“

Dixie cítila, že Charlotte maličko ucouvla. Bylo jí jasné, po čem

Charlotte touží. Dál ji držela pevně kolem ramen a z výšky se na

ni povzbudivě usmála. „Co ty na to, Charlotto?“

„Myslím, že ne, Dixie. Ne dneska večer. Jsem hrozně unavená.“

„Určitě?“

„Jo.“ Váhavě se na Dona usmála a žádala o pomoc.

Dva muži, kteří je minuli na protějším chodníku, se znovu

objevili a tentokrát kráčeli v opačném směru.

Zdálo se, že Don o tom přemýšlí. „Nenuť ji,“ řekl Dixii.

Zakřenil se na Charlottu. „Tak někdy příště.“

„Dobře,“ přitakala Dixie. „My ti zavoláme.“

Don se stále díval na Charlottu a přátelsky se na ni usmíval.

Mrkl. „Jsme domluveni.“

Stáhl se do temného prostoru vozu a okénko vyjelo nahoru.

Charlotte s Dixií pozorovaly, jak velký Chrysler odjíždí od

chodníku a na další křižovatce zatáčí.

„Tvůj bratr,“ řekla Charlotte, jako kdyby stále ještě

zpracovávala novou informaci o Dixii.

Dixie ji vzala za paži a znovu vykročily. „Můj bratr. Nevídáme

se moc často, ale máme se rádi. Myslím, že se ti bude líbit.“

Charlotte s ní držela krok a znovu se o Dixii opírala, takže se

při chůzi jejich stehna dotýkala. „Vypadá mile.“

„To říká každý,“ přitakala Dixie.

133

26

Ve chvílích, jako byla tato, z Pearl vyzařovala energie, kterou

cítil každý poblíž. Quinn ji teď cítil. S Pearl se něco dělo.

Bylo pěkné newyorské ráno a jeli v Quinnově velkém lincolnu.

V šikmých slunečních paprscích vrhaly vysoké budovy na

obrovskou naleštěnou černou kapotu roztančené pruhy světla a

stínů.

Pearl

dorazila

brzy

ráno

do

kanceláře

na

Devětasedmdesáté ulici v neoznačeném autě a teď jeli lincolnem

vyzvednout Feddermana, aby se všichni tři mohli společně

dostavit k Renzovi na Policejní náměstí. Pearl promluvila a Quinn

podvědomě zaťal prsty do volantu.

„Dozvěděla jsem se, že se vídáš s tou soudní doktorkou, co

smrdí formaldehydem.“

Přibrzdil, aby nenarazil do zaprášené bílé dodávky, a dál se s

lincolnem pomalu posouval v dopravní zácpě vpřed. „Nikdy jsem

si nevšimnul formaldehydovýho odéru.“ Cítil, jak mu tuhnou

rysy. Kdo vůbec Pearl je, aby si dělala hlavu s tím, koho on vídá

nebo s kým spí? Pearl a ten blbec Milton Kahn. Snažil se

vyvarovat hněvu. Koneckonců se s Kahnem nikdy nesetkal, jen o

něm slyšel.

„Neřekla jsem odér,“ odsekla Pearl. „Mluvila jsem o smradu.

Nebo spíš o puchu.“

Quinn pokrčil rameny, což Pearl viditelně rozzuřilo. Cítil, jak

to v ní vře. Jeli dál. Motor předl. Zdálo se, že Pearl hučí, přestože

nevydala ani hlásku.

Quinn věděl, že se k něčemu chystá. Pořád se k něčemu chystá.

Ta se musela vzteklá snad už narodit.

Nakonec řekla: „Tohle mizerný auto taky smrdí. Jako bys tu

kouřil doutníky.“

Do prdele! Quinn toužil po klidném ránu, ale jestli je

rozhodnutá dělat potíže, má je mít. Může si za to sama. „Třeba

doutnáš ty, Pearl.“

„Proč bych měla?“

134

„Připadáš mi rozhozená tím, že chodím s Lindou. Ne že bys

měla důvod. To ty pořád dokola meleš o konci našeho vztahu.“

„Jak to myslíš pořád dokola?“ zeptala se. „Je to pryč. Žádný

vztah není.“

„Tak proč jsi…“

„Kdo říká, že jsem?“

„… tak namíchnutá kvůli…“

„Nemám nejmenší zlost kvůli ničemu, co se týká tebe, Quinne.

S kým chodíš. Koho šukáš.“

„Tys o tom začala.“

„O Lindě?“

„O doktorce Chaveské,“ opravil ji Quinn, protože stále ještě

neměl chuť jí odpustit.

Pearl nezareagovala. Znala ho, věděla, jak se chová, i to, že se s

ní obvykle nehádá, pokud kvůli něčemu není obzvlášť

navztekaný. Musela zmáčknout ty správné knoflíky. Tahle

doktorka Chaveská ho očividně dostala, když vystartoval tak

drsně a tvrdě. Co má udělat, schoulit se strachy? To ten vytáhlý

irský hrdlořez očekává?

„Popojeď s tím podělaným autem,“ vyštěkla. „A laskavě se

snaž udržet krok s dopravou.“

Quinn vzhlédl. A opravdu, řada vozidel se pohnula kupředu.

Zaprášený zadek dodávky, do které prve málem vrazil, už byl o

půl bloku dál a nabíral rychlost. Popohnal velký lincoln, aby

ztrátu dohonil. Pearl si nevšímal.

Nechtěla to tak nechat.

„Takže teď máš novou posedlost,“ ušklíbla se.

„To ty máš novou posedlost.“

„A co by to jako mělo bejt?“

Šoustání s Miltonem Kahnem. „Averze vůči doktorce

Chaveský.“

Zasmála se hlasitě a bez špetky humoru. „Mluvíš, jako kdyby

mi fakt záleželo na tom, jestli si to vy dva rozdáváte.“

„Mluvíš, jako by ti na tom záleželo.“

„Proč by mi na tom mělo záležet?“

135

„Nemělo by. Už tebou nebudu posedlý, Pearl. Z toho jsi mě

vždycky obviňovala. Je to pryč. Už se tím nemusíš dál vzrušovat.“

„Copak já se vzrušuju?“ ukázala prstem na svou tvář.

Udržovala kamenný výraz. „Vzrušuju se?“

„Musím dávat pozor na provoz,“ řekl Quinn, aniž se na ni

podíval. Začínalo ho to bavit. Trošku.

Jako kdyby to Pearl vycítila. „To se mi zrovna nezdá,“ vyjela.

„Dáváš pozor na provoz a zároveň jseš posedlej tou svou

doktorskou přítelkyní. Nejseš opatrnej, a tak se nejspíš někomu

nabouráš rovnou do zadku. Třeba…“

„Pearl!“

Oba mlčeli, zatímco se lincoln držel dodávky a spolu s ní

poskakoval zácpou na Devětačtyřicáté ulici. Uplynulo asi pět

minut. Quinn si pomyslel, že Pearl nejspíš došel dech. Pohodlně

se usadil na koženém sedadle a dával větší pozor na řízení.

„Víš, co si myslím?“ zeptala se Pearl.

„Obvykle ne.“

„Myslím, že jseš tak dobrej v tom, jak pronikáš do myslí

sériovejch vrahů, protože jseš stejnej fanatik jako oni. Jseš

psychopat. Ty a vrah jste jen opačný strany jedný mince.“

„To je docela důležitý, že stojíme na opačný straně.“ Ale Quinn

věděl přesně, co tím myslí, a trápilo ho to. Vždycky býval

tvrdohlavý, šel si umíněně za svým… Nebo je spíš houževnatý,

neúprosný, cílevědomý…? A jaký v tom je kruci rozdíl? Právě ty

jemné nuance tu a tam přivedly Quinna do potíží. Pearl její tvrdá

palice taky mockrát ublížila, tak jak se opovažuje mluvit s ním

takhle a srovnávat ho se sériovými vrahy?

Několikrát se rychle zhluboka nadechl a spolkl své

podráždění.

Tak je posedlý. No a co? Vkládal posedlost do své práce a

vykonal díky ní na tomhle světě kus dobrého. Jestli mu jeho

fanatická povaha pomáhá chytat zmetky, co surově vraždí ženy,

tak ať. Měli smůlu, šel po nich tvrdě. A copak nemá každá mince i

druhou stranu?

136

„Ať se v našem soukromí děje cokoli, musíme spolupracovat,“

pronesl klidně. „Zvládneš to, drahá?“

„Nečastuj mě těmi svými sarkastickými kecy. Já ti na to tvoje

‚drahá‘ neskočím. Nejsem z těch důvěřivejch podezřelejch nebo

svědků, co ti všechno vyklopí.“

„Zvládneš to?“ zeptal se znovu.

„Sedím tu s tebou, ne snad?“

Otočil se na ni a překvapilo ho, že se usmívá.

Opravdu se smála.

Pearl si hádky užívala, jak ostatně Quinn věděl. Nic neřekl a o

pár bloků dál zjistil, že se usmívá spolu s ní.

Na Druhé avenue zastavil na červenou jako první v řadě, ale

pak dupl na plyn a obrátil do protisměru, kde zrovna nic nejelo.

Asi v polovině bloku stál u hlídkového vozu uniformovaný

strážník. Když ho míjeli, Quinn zpomalil a přitiskl svůj odznak na

přední sklo, aby ho policista viděl. Policista odznak poznal,

možná poznal i Quinna a přikývl.

Když za dalším blokem zahýbali za roh, aby mohli

prokličkovat městem zpátky do správného směru, Pearl se

otočila na sedadle a viděla, že maják na střeše hlídkového vozu

bliká, policista stojí u šedého fordu sedan a vytýká řidiči, že jede

po Druhé avenue v protisměru. Věděla, že ford patří novinářům.

Byl to jeden z vozů, které stály před jejich kanceláří, aby supové

od tisku mohli tajně pořizovat fotografie nebo záznamy a občas je

sledovat, když někam jedou.

Quinn projel ještě jeden blok a pak se vrátil k původnímu

směru, ale kontroloval ve zpětném zrcátku, jestli se novinářské

auto zase nevynoří v dohledu.

„To bylo mazácký,“ pochválila ho Pearl.

Quinn přikývl a dál se věnoval řízení.

Jill věděla, že je Madeline přímo posedlá. Jinak se to nedalo

vysvětlit. Koneckonců obrázek policejního portrétisty, který

uveřejnili v novinách, se snad každých patnáct minut objevoval

na obrazovce a vlastně se tak moc Madeline nepodobal.

137

Odpracovala poslední den pro firmu Tucker, Simpson a King,

kde jí naznačili, že existuje malá naděje, že jí za týden zavolají

znovu. Všechno záleželo na tom, zda pan Tucker půjde na operaci

s kýlou. Až bude pryč, v kanceláři bude rušno, a budou

potřebovat někoho navíc, kdo by zvedal telefony a vyznal se v

systému zařazování dokumentů.

Já znám jejich systém zařazování, ale nikdo tam u nich nezná

mě.

A ke všem komplikacím v právní firmě byl Tony služebně

mimo město a tak to mělo být ještě další čtyři dny.

Poprvé za nějakou dobu měla Jill čas. Proto nemohla přestat

myslet na Madeline Scottovou. Na to, co se mohlo ubohé šílené

Madeline přihodit. Na to, jestli je ještě naživu.

Jill včera k večeři snědla druhou polovinu čínského jídla, které

si přinesla, a dnes ráno zašla do nedalekého obchodu a koupila si

k snídani pomerančový džus a opečený bagel. Co teď má dělat,

sledovat talk-show Oprah? Kruci, ani Oprah nedávají.

V bytě bylo hrozné ticho.

Chvilku přecházela sem a tam, pak zapnula televizi a

projížděla stanice, až ji unavili moderátoři, reklamy na auta,

špatné hry a komedie bez vtipu. Rozhodně se nechtěla dívat na

zprávy. Zase by ji přiměly přemýšlet o Madeline.

Dálkovým ovládáním televizi vypnula. Natáhla se na pohovce

na záda a předloktí si dala přes oči. Věděla, že neusne. Nebyla

unavená. A hlodal v ní neklid.

Dala ruku dolů a posadila se. Něco se jí vybavilo. Vzpomínala,

aby měla jistotu.

Neexistoval jediný důvod, proč by nemohla ukojit svou

zvědavost ohledně Madeline. Byla si jistá, že se Madeline zmínila,

že její původní byt byl na Dvaasedmdesáté západní ulici, byt,

kde teď žije nová Madeline Scottová (tedy pokud někdo takový

opravdu existuje).

Pokud vůbec existuje ten byt.

Pokud to, co slyšela, nebylo jen dalším výplodem Madelininy

šílené fantazie.

138

Jill vstala z pohovky a přešla k telefonu, který měla na stole u

okna. V přihrádce pod stolem ležel stoh telefonních seznamů

newyorských čtvrtí. Sklonila se, vzala si svrchu hromádky ten

manhattanský a odnesla si ho zpátky k pohovce.

Probírala se stránkami, až našla jméno Scottová, Bylo jich

docela dost, ale téměř okamžitě uviděla záznam: „M. Scottová“ s

adresou na Dvaasedmdesáté západní.

Několik minut nepohnutě seděla s otevřeným telefonním

seznamem na klíně. Když to jméno spatřila, vylekala se, i když ho

vlastně hledala. Díky jeho existenci v seznamu se zdál i zbytek

Madelinina příběhu pravděpodobnější.

Jill ten pocit setřásla. Klidně se mohlo jednat o jinou M.

Scottovou, třeba o nějakou Mary, Marthu nebo Margaret.

Existuje jeden způsob, jak to zjistit.

Jill se silou vůle sebrala a odnesla seznam zpátky k telefonu.

Vyťukala číslo M. Scottové.

Dozvěděla se, že číslo už neexistuje. Bylo zrušeno.

Zavěsila, vrátila se na pohovku a ztěžka na ni dosedla. Stále

svírala telefonní seznam.

Skvělý! Co teď?

Ale věděla co.

Poháněly ji nuda, zvědavost a strach.

Vytrhla stránku s uvedenou adresou M. Scottové a nacpala si

ji do zadní kapsy džin pro případ, že by ji zapomněla.

Dneska ráno už třikrát viděla předpověd počasí a věděla, že

má pršet. To je jedno. Deštník si brát nebude.

Cítila, že dnes se na ni usmívá štěstí.

27

Adresa M. Scottové na Dvaasedmdesáté západní ulici nebyla

daleko od Columbus Circle. Byla to stará budova nejméně dvacet

pater vysoká, se zdobeným cihlovo-kamenným průčelím, které

bylo otlučené a zašpiněné. Na domě se právě prováděla údržba

nebo nějaké opravy, protože kolem vchodových dveří i nad nimi

139

se tyčilo modré železné lešení, i když na něm momentálně nikdo

nepracoval. U tří nízkých kamenných schodů vedoucích ke

vchodu stál červený plastový kužel se slovem „Pozor“. Jill si

pomyslela, že je to velmi případné.

V budově nebyl vrátný. Jedno křídlo širokých dveří bylo

otevřené a zajištěné hrubým dřevěným klínem. Jill vešla dovnitř.

Bylo tam o několik stupňů chladněji než venku a proti horkému

jasnému dni šero.

Nalevo měla řadu špinavých mosazných schránek. Na štítku

zastrčeném v úzkém otvoru nad zamčenou schránkou bytu 16C

stálo jméno M. Scottová. Bylo napsané lehce rozmazaným

černým inkoustem a zdálo se, že už je tam nějakou dobu. Jill se

podívala úzkou štěrbinou do schránky, ale uviděla jen temnotu.

Uvnitř nebyla žádná pošta. Tedy rozhodně žádná, kterou by bylo

vidět.

Jill se vydala dál do vestibulu. Byl velký, s nesourodým

čalouněným nábytkem uspořádaným ve dvou skupinkách kolem

nízkých stolků. Na jednom stole zůstaly po někom rozházené

noviny. Ten druhý měl uprostřed skleněnou vázu s

naaranžovanými umělými květinami. Na opačném konci

rozlehlého vestibulu s podlahou z šedých a bílých dlaždic byly

umístěny dva výtahy. Na zemi bylo vidět prastaré skvrny. Snad je

udělali lidé, co odhodili nedopalky a zašlápli je. Dveře výtahů

byly dřevěné, s ozdobným mosazným vykládáním stejně zašlým

jako poštovní schránky. Vestibul zjevně nikdo nemaloval už

spoustu let, ale zdál se poměrně čistý. Široké dřevěné schodiště

vlevo od výtahů mělo na schodech bezpečnostní gumové pásy

táhnoucí se k odpočívadlu, na které nedohlédla.

Pokud si Jill všimla, vestibul byl prázdný. Jestli ovšem někdo

neseděl v jednom ze dvou křesel s vysokým opěradlem stojících

zády k ní. Zvuky zvenku sem doléhaly tlumeně. Rušný chodník a

silnice se zdály tak daleko, jako kdyby patřily do jiného světa,

přestože se nacházely hned za otevřenými dveřmi.

140

Když se Jill ohlédla zpátky ke dveřím a poštovním schránkám,

všimla si na protější zdi domácího telefonu. Předtím ho neviděla,

protože byl natřený stejným béžovým e-mailem jako zdi.

Přešla k němu a našla byt 16C, stiskla e-mailem přelakované

tlačítko, které se k jejímu překvapení pod tlakem prstu skutečně

zmáčklo, a čekala.

Žádné zabzučení. Žádný hlas. Žádná odpověď.

Jill stiskla tlačítko ještě jednou a pomyslela si, že ten prastarý

domácí telefon nejspíš nefunguje už od padesátých let.

Vzdala to, chvilku jen zírala na výtahy a pak se k nim vydala.

Přišla sem, aby se něco dozvěděla, a zatím se tak nestalo. Byla

zklamaná.

Alespoň že tlačítka na výtahu nebyla přemalovaná. Stiskla to

se šipkou nahoru.

Nic se nerozsvítilo. Nestalo se nic, až teprve za chvilku se

mosazná šipka nad dveřmi jednoho výtahu zatřásla a začala

sjíždět dolů z čísla devět.

Jill trpělivě čekala. Konečně se ozvalo skřípění, cvakání a

dveře výtahu se rozevřely.

Nikdo nevystoupil.

Uvnitř byl výtah překvapivě malý a obložený tmavým dřevem

s výraznou kresbou. Jill viděla, že budova má dvacet pět podlaží.

Stiskla tlačítko šestnáctého a stála a čekala snad celou minutu,

než se dveře zavřely. Když ji úplně obklopilo skličující obložení,

výtah se zatřásl a začal stoupat.

Stěny chodby v šestnáctém patře byly do poloviny obložené

stejným dřevem jako výtah. Druhá polovina byla natřena

mnohem světlejší béžovou než vestibul; měla narůžovělý odstín,

jímž se trošku podobala lidskému tělu.

Jill vystoupila z výtahu a vydala se doprava. Prošla spoře

osvětlenou chodbou k malému špinavému okénku a ceduli

označující dveře k požárnímu schodišti. Byt 16C byl asi v

polovině.

141

Jeho staré lakované dveře ze šesti panelů vyhlížely stejně jako

ostatní, lišily se jen číslem bytu. Těsně pod mosazným štítkem

bylo kulaté kukátko.

Jill zvedla ruku a všimla si, že se jí třese. Zatnula ji v pěst a

zaťukala.

Oči upírala na kukátko a sledovala, jestli na druhé straně

zahlédne nějaký pohyb nebo změnu světla.

Žádná odpověď. Žádný pohyb. Z druhé strany těžkých starých

dveří nevyšel nejmenší zvuk.

Jill polkla, pak znovu zaklepala, ale mnohem silněji.

Dveře přes chodbu se otevřely a vylekaly ji.

Otočila se a uviděla malou, asi čtyřicetiletou Hispánku, jak se

na ni dívá. Na sobě měla ošuntělý bílý župan obtočený kolem těla

a zavázaný stejným páskem. Prošedivělé tmavé vlasy měla

rozcuchané. Jill si všimla, že je bosa a její nenamalované nehty

potřebují zastřihnout. Žena nic neřekla, jen na Jill zvědavě civěla.

„Hledám Madeline.“ řekla Jill.

„Klepala jste tak hlasitě, až jsem si myslela, že je to na moje

dveře.“ prohlásila žena bez špetky cizího přízvuku.

„Omlouvám se. Znáte Madeline?“

„Párkrát jsem ji viděla, to je všechno. Nejsem moc doma, a

když jsem…“

„Co?“

„Nic. Lidi v tomhle domě si hledí hlavně sami sebe. Probudila

jste mě. A taky donutila, abych zvedla kostru a podívala se, kdo je

u dveří. Zbytečně. Musím vám říct, že mě to pěkně nasralo.

Makám v noci a přes den se snažím spát.“

„Omlouvám se.“

„To byste měla…“

„Řekla jsem, že se omlouvám. Dvakrát.“

Žena se na ni pronikavě zahleděla. „No dobře,“ prohlásila

najednou, ustoupila dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Jill měla vztek, ale pak se tomu musela smát. Ženina

nevychovanost alespoň prolomila úzkost, která ji svírala. Nebo to

byla nevychovanost od ní? Ona přece tu ženu vzbudila.

142

Potřásala hlavou a vracela se zpátky k výtahu. Detektivní

práce nepřinesla ani zbla informací, přesto se cítila lépe. Aspoň

něco udělala, místo aby posedávala po bytě a nechala se rozežírat

zaživa otázkami.

Sjela výtahem dolů do vestibulu a čekala, až se staré dveře za

drahnou dobu rozevřou.

Vylekala ji silueta ženy vstupující do vestibulu.

Madeline!

Nebo někdo, kdo se jí hodně podobal. Ta žena byla stejně

velká a měla stejnou postavu jako Madeline, stejně chodila, stejně

nakláněla hlavu.

Jill stála jako přimražená. Nedokázala se pohnout.

Žena kráčela směrem k výtahu. Směrem k ní.

Jill horečnatě přemýšlela. Stála a jen na ni zírala. Teď z výtahu

nemohla vystoupit. Zůstane, kde je, jako kdyby do výtahu

vstoupila těsně předtím, než žena vešla do vestibulu.

Pak se žena ocitla tři metry od ní a už to nebyla jen silueta.

Sotva se na Jill podívala, vstoupila do výtahu a postavila se

vedle ní.

Nebyla to Madeline, a přesto byla. Byly si tak podobné, že by

si je kdokoli mohl při zběžném pohledu nebo zdálky splést. A po

několikerém spatření by ji považoval za Madeline kdekdo,

dokonce i kdyby stála vedle té pravé.

Tahle žena byla snad o maličko vyšší a pochopitelně byla

dobře upravená. Blonďaté vlasy měla ostříhané stejně jako

Madeline, jen je měla čisté a učesané. Její oči, nos, tvar brady,

všechno odpovídalo Madeline. Jediné/ co tak docela nesedělo, byl

tvar čela, zakřivení a plnost horního rtu a nepatrná rýha na bradě

– nebo snad pravá Madeline měla také takovou rýhu? Všechno to

však působilo tak vyváženě, že celkově ta žena opravdu vypadala

jako Madeline.

Žena stiskla tlačítko do šestnáctého patra a Jill se bála, aby

nebylo slyšet, jak jí zběsile buší srdce.

Dveře výtahu se zavřely.

143

Jill děkovala bohu, že tlačítka nejsou osvětlená. Žena nemohla

poznat, že předtím, než nastoupila do výtahu, žádné nebylo

stisknuté.

Jak výtah stoupal, Jill věděla, co musí udělat. Zašla až příliš

daleko, a teď ji ani strach nezastaví. Chopí se šance a zajde ještě

dál.

Ale ne dál než do šestnáctého patra.

Snažila se vypadat uvolněně. Vyšla z výtahu jako první a

zahnula doleva, pryč od bytu 16C. Kráčela pomalu a nedaleko

konce dlouhé chodby se zastavila přede dveřmi a předstírala, že

v kabelce hledá klíče.

Koutkem oka zahlédla ženu, která vypadala jako Madeline, jít

chodbou opačným směrem, zastavit se a vstoupit do bytu. Na Jill

se neohlédla, nezdálo se, že by na ni byla zvědavá.

Jill rychle prošla zpátky chodbou, a když míjela výtah, stiskla

tlačítko „dolů“ pro případ, že by potřebovala rychle zmizet.

Musela si být jistá. Naprosto jistá.

Jeden pohled na označené dveře, do kterých žena vstoupila, a

veškeré pochybnosti zmizely.

Žena zašla do bytu 16C.

Jill se rychle vydala zpátky chodbou, dokonce popoběhla, aby

se dostala včas do výtahu, který čekal s otevřenými dveřmi v

šestnáctém patře.

Zdálo se, že trvá celou věčnost, než skřípající starý výtah sjel

až do vestibulu.

Když se Jill nakonec dostala na slunce a jiskřivý vzduch

Dvaasedmdesáté ulice, přiměla se jít od domu směrem ke

Columbus Circle normálním tempem. Dýchala rychle a

nepravidelně v drobných poryvech, které nedokázala ovládat. Její

mysl skákala od jedné možnosti ke druhé a žádná se jí nelíbila.

Teď když měla tuhle informaci, jak s ní naloží?

Vzpomněla si, co jí šílená Madeline řekla ten den v jejím bytě:

Teď zjistí, co se děje, a zařídí, aby se vyšetřování zastavilo. A

pak mě zabijí. A protože jsem s vámi mluvila, zabijí i vás.

„Už jste se ocitla v půli cesty k nebytí.“

144

28

Telefon na stole Palmera Stonea zahrál prvních sedm tónů

melodie Fve Got You Under My Skin. To označovalo přímou linku.

Známka, že jde o něco důležitého. Tohle číslo znali jen jistí

lidé, jeho nejdůvěryhodnější zaměstnanci a několik

privilegovaných klientů. Klienti ho měli použít pouze za

nejnaléhavějších okolností. V určitém okamžiku museli zničit

papírek, na kterém bylo napsané, a pak ho zapomenout.

Stone byl asi pětapadesátník, ale byl stále štíhlý a pohledný.

Oblek měl ušitý na míru u Armaniho, kravata nesla značku

Hermes a boty značku John Lobb. Hlavu, kterou si nechával draze

stříhat, měl plnou černých vlasů, jen skráně už mu prokvétaly

šedinami. Měl drsné rysy, přesto však vyhlížel spíš přátelsky než

impozantně, a jeho úsměv téměř oslňoval. Kdyby byl herec, mohl

by hrát prezidenta Spojených států. Pokud by neslintal nebo

nežvanil jako idiot, mohl se dokonce stát prezidentem Spojených

států.

Palmer Stone neslintal a hovořil s chladnou rozvahou a

mírným tónem. Byl právě tak příjemný, jak vypadal. Ale o

prezidentský úřad zájem neměl. Nebylo za to dost peněz.

Zvedl telefon po třetím zazvonění. „Palmer Stone.“

„Tady je Maria Sanchezová, Stone.“

Rozzlobený ženský hlas, který slyšel jen několikrát. Nemyslel

si, že ještě někdy Marii Sanchezovou uslyší nebo s ní bude

hovořit. Podobně jako jeho další speciální klienti už neexistovala,

až na několik dokumentů na papíře nebo v počítači.

Neměl příležitost zeptat se jí, proč volá, nebo co se děje.

„Myslela jsem, že jste mi řekl, že ta čůza Madeline je mrtvá,“

vyprskla.

„Marie! Rád vás slyším.“

„Myslela jsem…“

„Prosím, opravdu si nedělejte starosti. Slečna Scottová už

nepředstavuje žádný problém. To vás můžu ujistit.“

145

„Divný, že se vůbec jistá necítím.“

„Existuje jen jedna skutečná Madeline Scottová a tou jste vy.“

„Občas mi to tak vůbec nepřipadá a to mě děsí. Dneska

dopoledne jsem nastoupila do výtahu v mým domě a nějaká

mrcha v něm čekala, aby vyjela nahoru. Měla jsem pocit, že tam

stojí dlouho, a tvářila se divně. Pak vystoupila ve stejným patře,

předstírala průhledný trik, že jde do jinýho bytu na druhý straně

chodby, a pozorovala mě, jak jdu do toho svýho.“

„Říkáte, že vypadala jako Madeline?“

„Ne, ne! Poslouchejte mě, Stone. Rozhodně si mě pečlivě

prohlížela, jako kdyby to pro ni něco znamenalo, a já jsem si jistá,

že jsme se nikdy předtím nesetkaly.“

„Nu, jste nádherná žena, Marie. Teď ještě mnohem krásnější.“

„Dívala se na mě tak divně. Jako kdyby…“

„Co?“

„Jako kdyby se mě bála. Tím jsem si jistá. Mockrát jsem se

ocitla v blízkosti lidí, kteří měli strach. Z ní jsem ho vycítila.“

„Proč by se bála někoho, jako jste vy?“

„Napadá mě jen jeden důvod.“

„To, co popisujete, jste si mohla z velké části vymyslet –

myslím to, že se ta žena o vás tak zajímala. To je přirozené. Už

jsme to zažili u jiných klientů. Vypadáte přesně jako… osoba,

kterou jste.

V této fázi procesu není neobvyklé mít pochybnosti. Celé to

začalo trošičku nestandardně, ale brzy jsme všechno dostali pod

kontrolu. Věřte mi, nemáte se čeho bát.“

„Třeba si jen namlouváte, že to máte pod kontrolou.“

„Marie-Madeline, poslouchejte mě. Když vám říkám, že ta

druhá Madeline je navždy pryč, věřte mi. Nemohu vám říct žádné

podrobnosti a vy je stejně nechcete slyšet, ale máte mé čestné

slovo.“

Z telefonu přitisknutého k uchu k němu doléhalo jen ticho.

„Cítíte se lépe, Madeline? Je mé slovo dostatečné?“

„Nevím,“ prohlásila a zavěsila.

146

Stone položil sluchátko a zabubnoval upravenými nehty na

područku křesla. Maria Sanchezová se ukázala jako panikářka,

což ho překvapilo. Agenturu E-Bliss.org ujistili, že představuje

typ, který se málokdy vyděsí. A teď se chovala jinak, než

odpovídalo její povaze.

Pochopitelně jí řekl pravdu. Bylo přirozené, že těsně po

změně identity jsou speciální klienti nervózní a podezřívaví. Své

obavy však překonají hned, jak si zvyknou na osobu, kterou se

stali.

Pravděpodobnost, že žena ve výtahu skutečně něco tušila,

byla malá. Pravděpodobnost, že někdo v pozici Marie Sanchezové

si to může myslet, byla velká.

Není čeho se obávat, pokud dokáže přesvědčit svou klientku,

aby si to uvědomila a cítila se bezpečně.

Když o tom Palmer Stone uvažoval, předsevzal si, že na ni

přestane myslet jako na Marii Sanchezovou.

„Madeline Scottová,“ zamumlal tiše, když vytěsňoval Marii

Sanchezovou ze svého vědomí.

První a původní Madeline Scottová odhadla E-Bliss.org při

rozhovoru s Jill téměř naprosto správně. Legitimní seznamovací

agentura byla ochranným pláštíkem pro operace, které těm, kdo

si to mohli dovolit, poskytovaly něco podobného jako program na

ochranu svědků. Jejími klientkami byly většinou manželky nebo

milenky osob zapletených do organizovaného zločinu, jejichž

vlastní život a, nebo nezanedbatelné jmění se ocitly v ohrožení

konkurenčními gangy nebo zákony. Občas zařizovali zmizení jako

takové. Klientům, kteří nakonec převzali cizí identitu, říkali

speciální klienti, aby je odlišili od haldy těch skutečných, kteří u

nich často opravdu našli lásku bud napořád, nebo aspoň načas.

Speciální klient ostentativně opustil svou zemi nebo rozhlásil,

že odchází do ústraní, a místo toho zaujal místo jiného klienta E-Bliss.org, který byl vybrán počítačovým programem a pečlivě

prozkoumán. Cena zahrnovala i trénink, aby speciální klient

hladce vklouzl do nové identity. Nová identita mu je k dispozici,

protože její původní držitel je zavražděn. Speciální klient, který z

147

bezpečnostních důvodů přetrhal všechny kontakty s E-Bliss.org,

trpělivě vyčkává v úkrytu, než si může přisvojit život oběti.

Zpráva, že byl nalezen trup nepostačující k identifikaci, je

signálem, že změna identity byla dokončena; nastal čas

nastěhovat se do klientova bytu. Z bezpečnostních důvodů se

obvykle člověk s novou identitou brzy odstěhuje, písemně to

oznámí a zaplatí dlužné nájemné. Úředně se nikdo nepohřešuje.

Tohle byl obchodní model, který Palmer Stone propracovával

hodně dlouho, než ho uvedl do praxe. Byl to model, který

fungoval.

Proto byl telefonát od Marie-Madeline obzvlášť nepříjemný.

Byla chyba akci uspíšit a nechat speciálního klienta předčasně

převzít novou identitu, převzít ji dřív, než byla skutečně k

dispozici. Agentura E-Bliss.org udělala v případě Marie

Sanchezové výjimku, protože byla obzvlášť významný a náročný

klient. A jednalo se o velké peníze. Kdo mohl tušit, že se klientce,

která měla být odstraněna, podaří utéct?

No teď už se s tím nedá nic dělat.

Stone úplně nezapomněl na nervozitu nové Madeline, ale

odložil ji stranou do zvláštní přihrádky své mysli. Vždycky

považoval třídění za jednu z nejcennějších obchodních

dovedností. Teď musel přemýšlet o jiných věcech. Například o

vytištěných stránkách osobního profilu nejnovějšího klienta,

které ležely na rohu jeho stolu a čekaly, až se jim bude věnovat.

Přestal bubnovat prsty. Novou Madeline už patrně nikdy

neuslyší.

To byl koneckonců celý smysl jeho aktivit.

Usmál se a pustil se do práce. Rozhodl se, že si nebude dělat

starosti s tím, co nemůže změnit. Považoval to za další cennou

součást svého obchodního umu.

Victor a Gloria vstoupili do Victorova bytu v Sutton Place ve

tři hodiny ráno. Oba vypadali unaveně a šaty měli zmačkané.

Jakmile zavřeli dveře, Victor přešel na druhou stranu vkusně

zařízeného obývacího pokoje a ze starožitné mahagonové

148

skříňky vyndal láhev dvacetileté skotské. Nalil asi dva centimetry

do velkých broušených skleniček. Gloria mu vykročila naproti.

Podal jí skleničku, oba je pozvedli ke krátkému a tichému

přípitku a pak se napili.

Gloria zívla.

I Victor měl chuť zívnout, ale neudělal to. „Chceš tu přespat?“

Zavrtěla hlavou. „Ráno mám práci.“ Podívala se na svou šedou

blůzu a černou sukni. Pak Victora přejela pohledem od hlavy k

patě. „Není na nás ani kapička.“

„Protože jsme profesionálové.“

„Díky dobrotivému Bohu za umělou hmotu,“ prohlásila s

úsměvem.

V noci odstranili mužského klienta E-Bliss.org. Jednoho z

klientů požadujících seznámení s osobou stejného pohlaví, kteří

tvořili sice malou, ale stále rostoucí část obchodu agentury.

Protože klient byl gay, nedrželi se obvyklého postupu nalákat

muže do Gloriina auta. Nicméně Gloria dokázala muže zabít a pak

ho odvezla do garáže v East Side, kde ho spolu s Victorem

rozřezali.

Victorův úsměv se změnil v nechutně zvědavý škleb.

„Překvapilo mě, když jsem v kufru auta uviděl násadu koštěte.“

Gloria pokrčila rameny. „Musíme být důslední.“

„Zkrátka jsem si neuměl představit, že to uděláš,“ řekl Victor.

„A chlapovi. A pochopitelně jsi na mě nečekala.“

„Když jsem zvládla to ostatní, řekla jsem si, že se postarám i o

tohle.“

Victor čekal, že ještě něco dodá, ale mlčela.

Místo toho do sebe hodila zbytek skotské. Pak se začala jen

tak procházet a dívala se na nábytek a obrazy pověšené na zdi.

Její bratr tady ve skutečnosti nebydlel. Jeho byt, ten, který

vídali klienti, vlastnila agentura E-Bliss a nebyl ani zdaleka tak

přepychový. Proto Victor trávil většinu svého času tady,

nastěhoval si sem skoro všechno své oblečení a dokonce i

skromnou knihovnu.

149

Gloria se zarazila u poličky na knihy. Do Victorovy kolekce

románů z devatenáctého století a současných detektivek a

biografií přibyl nový kousek. Dvě lesklé vázané knihy. Vytáhla

jednu a podívala se na přebal. „Vlad Narážeč?“ Zdálo se, že i

druhá kniha je o známém sedmihradském tyranovi z patnáctého

století, který inspiroval knihu a film Dracula. Navzdory mýtům a

filmu neexistoval žádný důkaz, že skutečně pil lidskou krev, tedy

přinejmenším ne rovnou ze žíly. Jeho zvráceným potěšením bylo

narážet nepřátele a občas i přátele na dlouhé kůly. Občas po

stovkách nebo po tisících. Když si jeden jeho oblíbenec stěžoval

na puch, byl sám nabodnut na delší kůl, než bylo běžné, aby se

ocitl vysoko, kde je prý vzduch čistší. Vlad měl smysl pro humor.

„Většina biografií, co máš, patří státníkům, vojákům nebo

literárním gigantům.“ poznamenala Gloria.

Victor upíjel skotskou. Vždycky pil pomaleji než Gloria. „Vlad

není zrovna můj idol.“ řekl Victor, „ale byl to zajímavý muž. Čím

víc se o něm dozvíš, tím víc tě ohromuje.“

„Když myslíš.“ Gloria vrátila knihu na poličku.

„Když jsme se to rozhodli dělat, můžeme se naučit techniku. A

měli bysme to dělat společně.“

Gloria na něj upřeně hleděla, pak přešla na druhou stranu a

postavila skleničku na skříňku vykládanou břidlicí. „Měli jsme

dlouhou noc. Jdu domů, pomodlím se a zalezu do postele.“

„Telefonoval mi Palmer Stone,“ řekl Victor. „Řekl mi, že mu

volala Maria Sanchezová“

„Volala Palmerovi?“ Gloria se zatvářila popuzeně. „Sakra,

proč?“

Victor převyprávěl telefonický rozhovor, který vedl s

Palmerem Stonem.

„Měla by se chovat rozuměji,“ řekla Gloria.

„Zatím bych se tím moc nevzrušoval. Nejspíš je jen nervózní.

To jí Palmer taky řekl a já si myslím, že má pravdu.“

„Neznělo to, jako kdyby si to myslela i ona. Potrhlá mrcha!“

„Časem se uklidní. Nejspíš o ní už nikdy neuslyšíme. Dostala,

za co zaplatila, tak si nemá na co stěžovat.“

150

„Rozhodně nebude mít žádný potíže s Madeline Scottovou“

„Protože ona sama je Madeline Scottová,“ řekl Victor. Dopil

skotskou, přešel pokoj a postavil prázdnou skleničku na skříňku

vedle Gloriiny. Nervózně se na ni usmál. „Povedlo se nám dostat

k báječný věci, ségro. Je to fakt terno.“

„Mimořádně výnosný.“ Mávla pomalu rukou. „Dotáhl jsi to až

sem do Sutton Place. Pane jo.“

„Ty taky nebydlíš nijak špatně.“

„Musíme se snažit, aby to tak zůstalo.“

„Ještě skotskou?“

Gloria zívla. „Ne, díky. Už jsem dost unavená.“ Vydala se

směrem ke dveřím, tentokrát však s větší rozhodností.

„Ta násada koštěte, Glorie.“

Zarazila se s jednou rukou na klice. Celá ztuhla, pomyslel si.

„Co je s ní?“

„Když jsi ji do něj vrazila, byl naživu?“

„Běž do postele, Victore. Cti si, to tě uspí.“

Vyklouzla ven ze dveří na chodbu pokrytou tlustým

kobercem, který tlumil zvuky jejích kroků.

Victor si nalil do sklenky další dva centimetry skotské a

přemýšlel, jestli zná Glorii tak dobře, jak si myslí.

A jestli zná sebe.

29

„Muž,“ pronesl Quinn a zíral na holý trup nacpaný mezi změť

černých plastových pytlů s odpadky a kartonové krabice plné

smetí.

„Očividně,“ řekla Pearl.

Byla teplá noc a v nehybném vzduchu visel nasládlý puch

rozkladu. Mohl pocházet z odpadků, ale před nimi bylo víc než

odpadky.

Pozorovali policejní techniky, jak pracují kolem těla v

prostoru vedle pizzerie v Lower West Side ohraničeném páskou.

Neúplná mrtvola byla objevena zvečera, když jeden kuchař

151

vynášel odpadky z kuchyně. Nedaleký neonový nápis inzerující

nejlepší pizzu v New Yorku vrhal na místo nazelenalou záři a

trup díky tomu vypadal spíš jako divadelní rekvizita než jako

něco, co zbylo ze skutečné lidské bytosti.

„Náš člověk bere obě pohlaví,“ poznamenal Fedderman a

ukázal dlouhým prstem vykukujícím z příliš velkého rukávu.

„Všimli jste si té násady?“

„Těžko si nevšimnout,“ utrousil Quinn. „Je na ní spousta krve.

Není to jako u těch předešlých.“

Pearl okamžitě pochopila, co myslí. „Dobrý bože! Byl naživu,

když to do něj vrazil.“

„Už to tak vypadá.“

Fedderman přistoupil blíž, aby se mohl lépe podívat. „O tom

není nejmenších pochyb. A nebyla to jemná práce.“ Narovnal se a

odstoupil. Rukávem si přejel přes ústa. „Jen zatraceně doufám, že

tu nemáme napodobitele.“

„To se těžko představuje,“ přitakala Pearl.

„Celá tahle mizerná záležitost se těžko představuje.“

„Celej svět,“ řekla Pearl.

Quinn se na ni podíval. Filozofování na místě činu se Pearl

nepodobalo. Snad na ni má vliv Milton Kahn.

„Tohle ovšem potvrzuje mou hypotézu.“ dumala. „Ze ve

skutečnosti nehoníme sériovýho vraha, kterej zabíjí z

psychosexuálního nutkání. Ze to celý může bejt jen krycí

manévr.“

„Psycholožka říká, že ne,“ poznamenal Fedderman.

„Oklamal i ji,“ namítla Pearl.

„Spíš ho někdo napodobil,“ řekl Fedderman.

Quinn vrhl pohled na strašidelně prozelenalý trup. Na dva

otvory po kulkách malé ráže úhledně umístěné v hrudi mezi

chlupy, které začínaly šedivět. Oběti mohlo být kolem padesáti,

ale až soudní lékař to potvrdí s jistotou. Kulky téměř jistě zůstaly

v těle. „Víc nám napoví až zpráva z pitvy a balistický testy toho,

co zbylo z kulek.“

152

Očima zachytil pohyb a podíval se k přední části budovy, kam

přijížděly další vozy. Ne všechny patřily NYPD. Média dostala

echo a dorazila. Quinn věděl, že další už jsou na cestě.

„Supi,“ ušklíbla se Pearl.

„Ale občas užitečný,“ řekl Quinn.

„No se mnou to budou mít těžký.“

„Vracím se zpátky do kanceláře,“ prohlásil Quinn. Měl lincoln

zaparkovaný vepředu asi o půl bloku dál, aby zbytečně

nepřitahoval pozornost médií. V New Yorku jezdilo víc černých

lincolnů modelu Town Car než jakýchkoli jiných vozů kromě

taxíků, ale média znala jeho poznávací značku, tak musel být

opatrný. „Ty a Feds si popovídejte s lidma v restauraci, hlavně s

tím chlápkem, co našel tělo, a pak se neoznačeným vozem vraťte

do kanceláře. Já si zatím promluvím s Renzem a co nejdřív zjistím

výsledky pitvy a laborky.“

Když se Quinn vydal na ulici, uviděl Nifta, jak se v dobře

střiženém černém obleku sebevědomě nese opačným směrem. V

ruce měl černý lékařský kufřík, kterým jako vždycky při každém

kroku vesele pohazoval.

Jakmile uviděl Quinna, usmál’se. „Odcházíte tak brzy?“

„Ještě mám před sebou kilometry práce, než půjdu spát,“

odpověděl Quinn.

„No ne, jak poeticky řečeno. A já myslel, že jste oběť, když jste

tak zelený.“

„On na vás čeká vzadu.“ řekl Quinn a ukázal palcem směrem k

torzu těla.

Nift překvapením nadzvedl obočí. „On?“

„Chápu, že je to pro vás zklamání, ale tentokrát je obětí muž.“

„Ten Čtvrtič oddělal muže? Co to má znamenat?“

„Znamená to, že máme mrtvého,“ prohlásil Quinn a šel dál.

Jakmile zahnul za roh a vydal se ke svému autu, uslyšel

vrznutí kožené podrážky na betonu a hlas: „Kapitáne Quinne,

můžeme slyšet vaše prohlášení?“

„Promiňte,“ řekl Quinn, „ale bez komentáře.“

153

„Ale jistě potvrdíte, že se lze domnívat, že jde o další Případ

rozčtvrcených mrtvol?“ zeptal se jiný hlas, tentokrát ženský.

„Domnívejte se, co chcete.“

Další kroky kožených bot, ačkoli Quinn kráčel rychleji. Cítil, že

jich má za zády hodně, ale nechtěl se otáčet a počítat je. Znělo to,

jako kdyby ho chtěli obklíčit. Živě si představoval titulek:

NAPADEN MÉDII. Lincoln byl stále ještě asi třicet metrů daleko.

„Je na téhle vraždě něco odlišného?“ zeptala se tatáž žena.

Quinn přidal do kroku. „Zeptejte se soudního lékaře doktora

Nifta. Je tam vzadu s ním.“

Naráz se ozvalo několik hlasů: „S ním?“

Nejdřív si Quinn myslel, že mluví o Niftovi. Pak si to uvědomil.

Do prdele! Quinn svého přeřeknutí okamžitě zalitoval. Ne že

by na tom záleželo, stejně by se to brzy dozvěděli. Přesto nebyl

rád, že to takhle zvrtal. Opačné pohlaví oběti byla přesně ta

informace, kterou měla policie před tiskem utajit, aby ji znali jen

policisté a aby to nenapadlo všechny ty magory, co přicházejí s

falešnými přiznáními.

Teď už bylo pozdě.

„Je tou obětí muž?“ zeptalo se několik hlasů téměř

jednohlasně.

„Kapitáne Quinne?“ Ženský hlas. Protivný a neodbytný. „Je ta

oběť…“

„Myslím, že to řekl doktor Nift,“ prohlásil Quinn, když konečně

dorazil ke svému autu a stiskl tlačítko na klíčích, aby odemkl

dveře. „Doktor Nift ví o tomhle víc než kdokoli jiný.“ Otevřel

dveře a dokázal se protáhnout do vozu, i když se mediální supi

kolem něj nahrnuli. „Je to ten malý muž šťourající se v těle oběti,

co vypadá jako Napoleon převlečený za bankéře.“

Odstranil několik prstů svírajících okraj dveří, zavřel je a

zamkl zevnitř, nastartoval a zmizel.

Ve zpětném zrcátku viděl šest tmavých postav spěchajících

zpátky k místu, kde leželo přízračné nazelenalé tělo, a zpátky k

Niftovi a jeho černé tašce plné triků.

154

Quinn seděl v kanceláři za svým stolem. Vzhlédl, protože se

otevřely dveře a vešla Pearl s Feddermanem. Vypadali unaveně.

Nebylo divu, blížila se půlnoc. Jistě to byla dlouhá noc i pro

některé zaměstnance pizzerie, u níž se našlo tělo.

Pearl přešla místnost a klesla na svou židli. Fedderman se

doploužil k mosaznému háčku na zdi a pověsil si na něj

zmačkané sako, pak dostrkal židli na kolečkách doprostřed

místnosti a unaveně na ni dosedl.

„Máte něco?“ zeptal se Quinn, i když znal odpověď.

„Nic,“ vzdychla Pearl. „Nikdo neviděl, neslyšel ani necítil nic

jinýho než pizzu. Ten, co objevil tělo, kluk jménem Enrico, byl

pořádně otřesený, ale jeho výpověd je dost prostá. Šéfkuchař ho

poslal ven s odpadky, aby je přidal k zavázaným plastovým

pytlům, a on hned uviděl oběť. Nejdřív si myslel, že je to atrapa,

nějaká rekvizita. Pak mu došlo, na co kouká, tak se celý

rozklepaný vrátil do kuchyně a řekl to šéfkuchaři. Ten vyšel ven,

jeho slova si ověřil a hned zavolal policii.“

„Taky jsme mluvili s lidma v okolních domech,“ řekl

Fedderman. „Nic jsme se nedozvěděli, jako obyčejně.“

„Náš člověk je velice opatrný,“ prohlásil Quinn.

„Podle zaměstnanců pizzerie,“ řekla Pearl, „nikdo nevyšel

zadníma dveřma restaurace asi od jedenácti hodin dopoledne. To

tělo tam nejspíš leželo poměrně dlouho. Bylo napůl schovaný pod

pytli s odpadky, takže ten, kdo přicházel v jedenáct, si ho vůbec

nemusel všimnout. A navíc je to rušná ulice. Odhadujeme, že ho

tam někdo odložil noc předtím, kdy kolem skoro nikdo nebyl. Je

to obchodní čtvrť, takže je to vhodný místo, když se chce někdo

zbavit těla po setmění.“

„Jako ty druhý místa, kde jsme našli těla,“ řekl Quinn.

„Tentýž vrah.“ řekla Pearl.

Fedderman si jí nevšímal. Bylo zřejmé, že dospěli do bodu,

kdy si začali jít vzájemně na nervy. Quinn je chápal.

„Co dál, šéfe?“ zeptal se Fedderman. „Další kafe, nebo postel?“

155

„Informace, potom postel,“ řekl Quinn. „Balistici si pospíšili.

Kulky, co měl v srdci i blízko něj, byly vypálený z dvaadvacítky,

ze stejný zbraně, která zabila i předchozí oběti.“

„Takže teorie o napodobiteli jde do háje.“ ušklíbla se Pearl.

Fedderman očividně podstoupil herkulovské úsilí, aby na její

výsměch neodpověděl.

„Zítra se z pitvy dozvíme víc,“ řekl Quinn. „Ale máme tu rozdíl

u násady koštěte. Ty předchozí byly z cedru; tuhle vyrobili z

topolu. A řezy, který ji zaostřily, jsou viditelnější a někdo je udělal

kratšími mělčími tahy a ostřejší čepelí. A nebyla tak pečlivě

osmirkovaná. Taky se nenašly žádný stopy po oleji na nábytek.“

„Au!“ utrousil Fedderman.

„Na to vem jed,“ řekl mu Quinn. „Nift potvrdil, že násadu vrazil

oběti do konečníku, když ještě žila.“

„Ale potom, co ji zasáhl výstřel, ne?“ zeptal se Fedderman.

„Nift si tím není jistý. Kulky ho nemusely rovnou zabít. Nift

řekl, že mohl ještě několik minut žít.“

„Těžký minuty,“ poznamenal Fedderman.

„A spousta krve,“ vzdychla Pearl. „Nějaký otisky na násadě?“

„Pochopitelně ne,“ řekl Quinn. „A to, cos viděla, nebyla jenom

krev.“

„To jsem si myslela,“ přikývla Pearl a vzpomněla si na

odporný puch v blízkosti těla.

Všichni tři dlouho seděli mlčky. Quinn přemýšlel, co si ti dva

myslí. Nebyl si jistý ani tím, co si myslí on sám o téhle změně,

kterou bezpochyby provedl vrah, po kterém pátrají. Vyskytly se

tu odchylky, to ano, nejvýznamnější v pohlaví oběti, ale stále šlo o

stejnou zbraň, stejný hrůzu nahánějící postup vraždy, stejného

vraha. Musel být stejný.

Pearl zívla. Ani se neomluvila. „Postel?“

„Postel,“ přisvědčil Quinn, vstal a zhasl lampu na stole.

„Vsadím se, že se mi nebude nic zdát.“ zamumlala Pearl. „Já se

vsadím, že mně jo,“ ozval se Fedderman.

156

30

Od návštěvy Madelinina bytu nemohla Jill spát. Znovu a znovu

si to v mysli přehrávala, snažila se vzpomenout si na sebemenší

detail a pokoušela se ujistit, že nová Madeline jí nevěnovala

nepatřičnou pozornost. Jistotu neměla.

Přecházela po bytě a jako tělo bez duše se pohybovala z

místnosti do místnosti. Byla vyčerpaná, ale nedokázala si

sednout.

V kuchyni se zastavila u dřezu, do skleničky si natočila vodu a

velkými doušky ji vypila. Věděla, že by měla něco sníst, ale chuť k

jídlu nahradila úzkost.

Bylo možné, ba ne, teď bylo pravděpodobné –, že příběh

šílené Madeline byl skutečný. Ale i kdyby nebyl, naprosto jistě se

dělo něco děsivého. A jestli Madelinin příběh byl pravdivý,

znamenalo to, že Tony je…

Jill se vůbec neodvážila o tom přemýšlet. Zdálo se to nemožné.

Vzpomněla si na nedůvěru, kterou chovala šílená Madeline

vůči policii. Ale ne vůči všem. Komu může důvěřovat? To je

hlavní potíž.

Paranoia.

Jill se jí odmítala poddat.

Uvědomila si, že se nemá na koho obrátit. Právě proto se do

téhle kaše vůbec dostala. Měla jen Tonyho. Normálně by byl

první, ke komu by přiběhla s prosbou o pomoc, ale jestli měla

skutečná Madeline Scottová pravdu, je tím posledním, komu by

se měla svěřit.

Znovu se pokusila dovést svou mysl ke zdánlivě

nevyhnutelnému závěru, ale znovu jí přišlo nemožné představit

si, že Tony jí chce ublížit. Nepochopitelné. Jemný, milující Tony.

Natočila si druhou sklenici vody a odnesla ji do obývacího

pokoje. Svalila se do rohu pohovky a cítila se malá a zranitelná.

Bezmyšlenkovitě stiskla dálkové ovládání a pustila televizi.

Přístroj byl naladěný na místní stanici a moderátor s vážným

výrazem říkal, že se našla další Čtvrtičova oběť. „Tělo muže…“

157

Muže?

Jill zesílila zvuk, naklonila se dopředu a lokty se opřela o

kolena.

Ve zprávách se objevil záznam. Vysoký štíhlý muž v bílé košili

a červené kravatě, s ostře řezanými rysy a špatným střihem vlasů

kráčel před hejnem novinářů stíhajících ho s diktafony a

kamerami. Nevšímal si jich a přidal do kroku, odstrčil jednoho

stranou a otevřel dveře velkého černého auta. Byl to elegantní,

ale rázný pohyb. Lidé mu instinktivně ustupovali z cesty.

„Kapitáne Quinne?“ opakovala neustále jedna novinářka.

„Kapitáne Quinne?“

Vysoký muž řekl něco nesrozumitelného a pak nastoupil do

auta. Musel odsunout ruku jednoho člověka z dveří, aby je mohl

zavřít. Pak byl záběr na klubko novinářů zírajících za velkým

černým autem, které se rychle rozjelo pryč, až se mu zadek

zakymácel.

Kamera zabrala detail ženy, která volala mužovo jméno.

Rychle si volnou rukou upravila větrem zcuchané vlasy, zatímco

druhou dál držela mikrofon. Za ní se ostatní reportéři vraceli

tam, odkud přišli, než začali pronásledovat toho vysokého muže.

Někteří z nich utíkali.

„Jak můžete vidět,“ řekla žena, „policie zatím neposkytuje k

tomuto novému a překvapivému vývoji žádné informace.“ Kadeř

blond vlasů jí padla do levého oka. Aniž oko zavřela, odhrnula ji

na místo. „Hlavnímu vyšetřovateli kapitánovi Franku Quinnovi

ale vyklouzlo, že tentokrát se jedná o tělo muže. V této chvíli

existují spekulace, že jde o práci napodobitele, jak se v

takovýchto případech stává. Jelikož tyhle vraždy mají dopad na

celé město, můžete se spolehnout na Team News, že získají fakta

hned, jakmile budou k dispozici, a předají je vám. Bille?“

Na obrazovce se objevil televizní moderátor jménem Bill.

„Děkujeme, Mary.“ Vážně se zadíval do kamery. „Jak jste právě

viděli, naši reportéři na místě sledují podrobnosti, abychom vám

je mohli předat rychlostí blesku.“ Potřásl hlavou nad hrůzným

158

vývojem událostí. „Doufejme, že tahle noční můra už brzy

skončí.“

Sklopil pohled na stůl před sebou a pak se znovu zadíval do

kamery. „Přemýšleli jste někdy, co dělá váš pes, když nejste

doma?“

Jill přestala poslouchat. Quinn. Kapitán Frank Quinn.

Vzpomněla si na jméno toho vysokého muže z novin a

předchozích televizních zpráv. Hlavní vyšetřovatel.

Bylo v něm něco silného a spolehlivého. Klidný ostrov v

rozbouřeném moři. On by byl policistou, kterému by důvěřovala.

Přinejmenším byl nejlepší možností, která ji napadla, a ona si

musela s někým promluvit.

Vzala si manhattanský telefonní seznam, položila si ho na klín

a vyhledala číslo nejbližší policejní stanice. Zvedla sluchátko.

Když vyťukala dvě čísla, pomalu ho položila zpátky.

Napadlo ji, co od ní budou chtít, co téměř jistě bude muset

udělat, pokud zkontaktuje policisty a všechno jim řekne.

Budou chtít, aby se podívala na rozložené tělo. Aby v márnici

identifikovala Madeline Scottovou.

Jill netušila, jestli to dokáže. Prý z toho lidem bývá špatně.

Pozvracejí se. Někdy dokonce omdlí. Jen to pomyšlení zvedalo Jill

žaludek. Vždycky se považovala za člověka se silnou vůlí, který

udělá, co je třeba, za člověka zodpovědného a odvážného. Teď si

nebyla tak jistá. Nebyla si jistá ničím. Její svět jako by se zbláznil,

a byl to jediný svět, který měla.

Odložila telefonní seznam a dovlekla se k pohovce. Posadila se

a sevřela obličej v dlaních. Její rysy se zdeformovaly, jako kdyby ji

skřípl svěrák. Nechtělo se jí plakat; chtělo se jí řvát. A řvát a

řvát…

Udržela řev v sobě, ale nebylo to snadné.

Nakonec snad dokáže zavolat kapitána Franka Quinna, ale

zatím ne.

Charlottě při chůzi po Christopherově ulici snila a to auto

hned nepoznala. V New Yorku jezdí tolik tmavých luxusních vozů.

159

Pak si rukou zastínila oči před sluníčkem a uviděla maličký

symbol značky Chrysler. Uvědomila si, že je to auto Dixiina

bratra. Jak se jen jmenoval? Ron? Ne, Don.

Auto zpomalilo a zastavilo u chodníku asi šest metrů před

Charlottou. Ach jo. To se může zvrtnout v nepříjemnou situaci.

Všimla si, jak se na ni onehdy v noci Don díval, když se snažil

přemluvit ji a Dixii, aby k němu zašly na skleničku. Nebyla si jistá,

jestli zná Dixiinu sexuální orientaci. Klidně si mohl myslet, že

jsou s Dixii jen kamarádky.

Předstírala, že auto nepoznala, a kráčela dál stejným tempem.

Doufala, že se mýlí a že to není Donovo auto. Ale když byla na

úrovni vozu, tónované okénko na místě spolujezdce sjelo dolů a

Charlotte zadním sklem zahlédla postavu za volantem naklánějící

se nad místo spolujezdce, aby na ni něco zavolala.

„Charlotte.“

Nebyl to Donův hlas, ale Dixiin.

Charlotte se s úlevou přiblížila a sklonila se.

Byla tam Dixie, nakláněla se k ní přes přední sedadlo a

usmívala se. Vypadala báječně. Jako obyčejně byla oblečená v

černém, s červeným šátkem, lesklé černé vlasy stažené dozadu,

aby zdůraznily vystouplé kosti na obličeji a sílu jejích černých očí.

Právě její oči Charlottu upoutaly jako první.

Charlotte došla k autu a zazubila se. Jednou nohou stála na

vozovce. „Dixie!“ Sklonila se ještě níž, aby se podívala do zbytku

vozu. Dixie byla sama. „Není to auto tvého bratra?“

„Půjčila jsem si ho na cestu sem do Village.“

„Proč?“

„Abych se zastavila za ženou, kterou miluju.“

„A to mám být já?“

„To máš být ty, miláčku. Naskoč si.“

„Proč? Kam jedeme?“

„Nastup si a já ti to povím.“

Nebyl důvod neposlechnout. Charlotte ustoupila, aby

neblokovala velké dveře při otevření, a pak nasedla do vozu.

160

Interiér byl chladný. Osvěžovač vzduchu připevněný

přísavkou k čelnímu sklu vydával slabou vůni šeříku, která jako

by překrývala jiný, mnohem štiplavější pach. Sedadla byla z

měkké kůže, a když se jich Charlotte dotýkala, měla pocit, že

hladí samet. Pěkné. Jakmile zavřela dveře, v autě se rozhostilo

ticho. Cítila se opuštěná, ale protože tu byla s Dixii, bylo jí i

příjemně.

„To má být nějaké překvapení?“ zeptala se.

„Vlastně ano. Jedeme k mému bratrovi Donovi.“

„Ach.“ Charlotte si uvědomila, že to muselo znít zklamaně, a

hned toho litovala. Nechtěla zranit její city. „Chci říct, že to je

prima! Ale proč?“

„Dnes je doma, telefonovali jsme si a řekl, že by tě rád poznal.

Zmínil se, že vypadáš pěkně.“

„Proto se se mnou chce sejít? Protože vypadám pěkně?“

Dixie se na ni úkosem podívala a hladce vyjela od chodníku.

„Zajímá se o tebe. Zdá se mu, že jsi pro mě dost důležitá.“

Charlotte se zasmála. „Bála jsem se, že by se mohl zajímat

jinak.“ x

„Don ne. Víme o sobě všechno. Chápe mě.“ Dixie prudce

přibrzdila velký vůz, aby se vyhnula taxíku, který se na ulici

otáčel. Znovu se na Charlottu podívala. „Zapni si pás, zlato.“

Charlotte udělala, co jí řekla. „A jsem?“ zeptala se.

„Jsi co?“

„Pro tebe důležitá.“

Dixie se usmála a špičkami prstů pravé ruky přejela po

Charlottině levém stehnu. Charlotte ztuhla a zatajila dech.

„Nemáš vůbec představu jak,“ řekla Gloria.

31

Jill celé hodiny usilovně přemýšlela. Nakonec se vrátila k

telefonu a na nejbližší policejní stanici opravdu zavolala. Zprvu

nechápali, o čem to hovoří. Pak se ji pokusili přesvědčit, že pokud

má nějaké důležité informace, není nutné hovořit s určitým

161

policistou. Trpělivě jim vysvětlovala, že chce mluvit pouze s

Quinnem. Napadlo ji, že možná vystopují její telefonát, ale to bylo

v pořádku. Zvolila si tuhle cestu a bylo jí to jedno.

Nakonec jí někdo dal číslo, aby mohla zavolat Quinnovi a

promluvit si s ním. Detektiv jménem Fedderman jí řekl, že jí rád

pomůže, ale že Quinn není momentálně k dispozici. Znovu

naléhala, aby to byl Quinn a pouze Quinn. Nakonec snad

Fedderman uslyšel v jejím hlase zoufalství, nechal se obměkčit a

spojil ji.

Neslyšela žádnou nezapamatovatelnou hudbu, jen řadu

cvakání a bzučení, jak se její hovor přepojoval na další číslo.

Ozval se hlas: „Quinn,“ a spojení bylo navázáno.

Charlottu překvapilo, když Dixie pomalu zastavila. Čekaly,

zatímco několikadílné kovové dveře s lomozem a řinčením

vyjížděly nahoru. Podívala se na Dixii a ta se na ni konejšivě

usmála. Dveře se úplně otevřely a dlouhý černý vůz zajel do tmy.

Brzy se ukázalo, že je to garáž. Charlottě slyšela, jak se za nimi

ocelové dveře s duněním zavírají.

„Donova garáž,“ vysvětlila Dixie.

Charlottě přikývla. Nedávala moc pozor, ale nezdálo se jí, že

by garáž byla dost velká, aby mohla být součástí mnohem větší

budovy, ve které jsou i byty. Pochopitelně Don může klidně

bydlet v jednom z těch předválečných cihlových nebo

pískovcových luxusních domů přeměněných na byty. Nebo to

může být pronajatá garáž; na Manhattanu jich musí být spousta,

když se vezme v úvahu zoufalý nedostatek parkovacích míst.

Cítila se lépe, když se na zadní stěně garáže otevřely průchozí

dřevěné dveře a vstoupil Don. Na sobě měl vybledlé džíny a šedé

tričko, na kterém asi kdysi byl nápis METS. Nesl bílou

kartonovou krabici.

Dixie vystoupila z vozu na straně řidiče a Charlotte otevřela

svoje dveře. Uslyšela, jak Dixie Donovi říká: „Ahoj, podívej, co

jsem přivezla.“ Jako kdyby Charlotte byla příjemné překvapení.

Ale Don se netvářil překvapeně.

162

Charlotte vystoupila z auta a zavřela za sebou dveře. Měla

pocit, že slyšela zašumění, jak se elektronicky zamykají. Garáž

páchla benzinem a olejem a ještě něčím, co nedokázala

rozpoznat. Zpod auta jí kotníky ovanul horký vzduch.

Don se podíval na Charlottu a mrkl. „Ahoj, Charlotto.“ Položil

kartonovou krabici na zem, utřel si ruce o stehna a přešel k ní.

Usmíval se. Charlotte si myslela, že jí jde podat ruku. Místo toho ji

silně udeřil do žaludku.

Všechen vzduch unikl Charlottě z plic a ona se sesula

kupředu. Ale neupadla, protože Dixie přešla kolem zadní části

vozu a rukama ji zachytila uprostřed těla, těsně pod ňadry.

Charlotte slyšela, jak se někde blízko jejího ucha ptá Dona:

„Přinesls všechno?“

„Všechno, cos chtěla. Tohle byl tvůj nápad.“

Charlotte se toužila stočit do klubíčka. Nohy se jí najednou

zvedly z podlahy. Dixie byla silná a držela ji pevně, takže ji

neupustila. Charlotte visela ve vzduchu s nohama pokrčenýma

skoro v prenatální poloze.

Propadala se do prázdnoty, která se zrodila v jejím nitru.

Hlavu měla skloněnou. Nedokázala ji zvednout a marně se snažila

nasát vzduch. Viděla, že podlaha garáže je něčím pokryta.

Umělohmotnou plachtou na malování. Taky si všimla, že Don má

na sobě velké zelené holínky, takové, co nosí doktoři na

operačních sálech nebo v jiných sterilních prostředích. Sáhl do

kartonové krabice a vytáhl zelené chirurgické oblečení. Netrvalo

mu ani minutu, než si je oblékl přes šaty, a nasadil si i čepici. Jeho

pohyby byly velmi plynulé a nacvičené, jako kdyby to dělal už

mnohokrát předtím. Stejně obratně si natáhl i gumové rukavice.

Charlottě se málem rozskočilo srdce. Snažila se ještě víc nasát

drahocenný kyslík a tentokrát se jí podařil rychlý, bolestivý

nádech. Chraplavý vzlyk.

„Brzy bude moct křičet,“ řekla Dixie.

„To nemůžeme potřebovat,“ odpověděl Don.

Sklonil se, vzal z krabice tlustou roli šedé lepicí pásky/přešel

k nim a postavil se před Charlottu. Odmotal asi půl metru pásky a

163

odtrhl ji z role. Charlotte ucítila, jak Dixie zesílila stisk, jednu

ruku přesunula a popadla ji za bradu. Zdvihla Charlottě hlavu,

Don rychle připlácl pásku přes Charlottina rozevřená ústa a

omotal ji kolem tváří a krku, dokonce i kolem vlasů. Odmotal

další a pevně přilepil, aby se nemohla pusou nadechovat ani

vydechovat a nemohla vydat ani hlásku. Pak ustoupil a přehlédl

svou práci, aniž by se na Charlottu díval jako na člověka. To ji

vyděsilo víc než cokoli jiného.

Co mi udělají, když pro ně už nejsem člověk?

„Neudusí se, že ne?“ zeptal se Don.

„Dýchá nosem,“ odpověděla Dixie.

To byla pravda, ale Charlotte potřebovala veškerou vůli, aby

to zvládla. Bolest se jí ze žaludku rozšířila do celého těla. Ale

znovu dýchala. Slyšela, jak jí vzduch syčí v nose. Hlučněji.

Horečnatý sykot jí připomínal, že stačí, aby jí zacpali na minutu

nos, a bude mrtvá. Jen to stojí mezí ní a nicotou. Teď ji opravdu

sevřela hrůza.

Trošku se uklidňovala tím, že si říkala, že přinejmenším

existuje naděje. Don se bál, že by se s páskou přes ústa mohla

udusit, takže ji nechtějí zabít.

Opravdu ne?

Pokoušela se sama sebe přesvědčit, že odpověď zní ne. Co se

to pak ale děje? Únos? To těžko. Neexistuje nikdo, kdo by za její

návrat zaplatil sebemenší částku. Neexistuje žádné místo, kam by

se mohla vrátit, protože před měsícem přetrhala všechny

rodinné vazby, když se po nevyhnutelné hádce přestěhovala do

New Yorku. V malém městě v Indianě nebylo přípustné být lesba.

Její rodiče řekli, že ji nechtějí už nikdy vidět a že už není jejich

dcera. Charlotte přijala jejich rozhodnutí, a poté, co se seznámila

s Dixií, nabyla jistoty, že se s tou situací dokáže vyrovnat.

Teď tohle. Nějaká sexuální praktika? Dixie byla pěkně

výstřední. Třeba tohle dělá, aby Charlottu postrašila a poskytla jí

nezapomenutelný masochistický požitek. Ale takhle daleko nikdy

předtím nezašly. Ani z poloviny. Charlottě se podařilo pootočit

164

krk a vzhlédnout k Dixii. Dixie se na ni usmála. Charlottě ten

úsměv znala. Tentokrát ji vyděsil. Opravdu vyděsil.

Jde o tohle? Modlila se, aby to tak bylo. Výstřední hra. Nic víc.

Za hodinu nebo nejvýš za dvě bude po všem.

Viděla, že Don má v ruce něco jiného. Tenký proužek bílé

umělé hmoty; když se kolem něčeho utáhne, musí se přeříznout,

aby se uvolnil. Policie je občas používá místo pout.

Policie. Charlottě by vůbec nevadilo, kdyby ji teď uviděla.

Dixie na okamžik Charlottu pustila, popadla ji za zápěstí a

trhla jí rukama za záda. Charlottě cítila, jak se jí plastový vazač

bolestivě zařezává do masa. Tiše vykřikla do lepicí pásky.

Snažila se postavit. Dixie jí pomohla. Popadla ji pod oběma

pažemi a podpírala ji. Protože měla Charlottě zápěstí svázaná za

tělem, pořád se musela maličko předklánět, ale stála.

Zatímco ji Dixie držela, Don šel ke krabici a vrátil se s nějakým

řezátkem, které mělo uvnitř žiletku. Charlottě zoufale kopala

nohama a bolestivě si zraňovala paty o tvrdou podlahu.

Vzpomněla si na čirou umělohmotnou plachtu nataženou na

podlaze. Takovou používají malíři, aby nenadělali nepořádek.

Don se jí chystal podříznout hrdlo. Jediný rychlý řez a unikne z ní

život. Věděla to!

Ale on ostří takhle nepoužil.

Místo toho začal rozřezávat švy její blůzy. Pak z ní blůzu strhl,

jako kdyby předváděl nějaký kouzelnický trik, a hodil ji vedle

krabice. Přeřízl pásky její podprsenky a odstranil i ji. Odhodil ji a

ta přistála na blůze. Mamě kolem sebe kopala. Jeden její sandál

odletěl a dopadl blízko hromady šatů, jako kdyby se ho snažila

umístit právě tam. Don ji teď upřeně pozoroval, a zatímco jeho

oči sálaly životem, rysy jeho tváře vypadaly nezměněné, téměř

kamenné. Na okamžik sevřel jedno její ňadro v ruce, pak jí

rozepnul pásek i knoflíky a zip na džínách, chytil kalhoty za pas a

stáhl jí je přes kotníky spolu se zbývajícím sandálem. Charlottě

sebou kroutila a pokoušela se ho kopnout. Uhnul její bosé noze a

stáhl jí kalhotky dřív, než si uvědomila, co se stalo.

165

Pak odešel ke krabici a vytáhl z ní složenou průhlednou

plastovou plachtu podobnou té, co ležela na podlaze; jen trochu

menší. Rozložil ji a obalil s ní kapotu auta.

Vrátil se a postavil se před Charlottu, dost daleko od jejích

kopajících nohou, a podíval se na Dixii.

„Opravdu to chceme udělat?“ zeptal se.

„Oba to chceme,“ slyšela Charlotte říkat Dixii chraplavým

hlasem. V uchu cítila Dixiin horký dech.

Don znovu odešel ke krabici a tentokrát vytáhl něco, co

vypadalo jako násada koštěte, jen to bylo kratší a zašpičatělé.

Charlotte zprvu nechápala, co to znamená. Když jí to došlo,

uvědomila si, jak jí po nohách stéká mokré teplo. Celou její mysl

pohltil děs.

Tohle se neděje. Tohle je sen. Prosím, Bože! Musí to být sen!

Snad ji Bůh vyslyšel, protože byla najednou podivně odtržená

od toho, co se dělo. Jako kdyby neexistovalo žádné místo, žádný

čas, jen strach tak hluboce zakořeněný, že ho nedokázala

přijmout jako realitu.

Bylo milosrdné, že byla v transu, když ji Don přebral od Dixie

a kráčel s ní, jako by byla zombie, tam, kde byla přes kapotu

roztažená plachta. Postrčil ji na auto a maličko ji zvedl, aby

neměla nohy na podlaze.

Cítila, jak jí násilím roztahují nohy. Snažila se je dát k sobě, ale

Donovo tělo bylo mezi nimi a roztahovalo je ještě víc. Charlotte

viděla Dixii na druhé straně kapoty, jak ji pozoruje. Obě ruce

měla položené na autě a nedržela zaostřenou násadu.

Musí ji mít Don.

Don ji musí mít!

Trans pominul.

Spolu s neuvěřitelnou bolestí ji zaplavila hrůza a panika.

Charlotte začala křičet a řvala stále dál. Každý výkřik pronikal

přes pásku jen jako potlačený tichý šum. Skoro jako vrkání

intenzivní rozkoše. Dixie se naklonila blíž přes teplou kapotu a

stále ji zářícíma černýma očima sledovala. Obličej měla jako z

kamene.

166

Charlotte Dixii milovala. Opravdu.

Pak už cítila jen bolest.

32

Jill Clarkové trvalo téměř půl hodiny, než Quinnovi všechno

vypověděla. Když skončila, nebyla si jistá, jaký má mít pocit z

toho, co udělala.

Stále byla přesvědčená, že to musela udělat, že si před další

schůzkou s Tonym musela promluvit s Quinnem. Ale teď znovu

začala přemýšlet o všem, co jí řekla Madeline, a uvažovala, jestli

Quinnovi skutečně věří. Jestli vůbec někomu věří.

Quinn ji nezklamal. Jeho síla a rozvaha se nedaly přehlédnout.

Uklidňoval ji a povzbuzoval. Zdálo se, že jí rozumí a odpustí jí

jakoukoli naivitu nebo bláznovství, které ji dovedly do téhle

obtížné situace. Ale bylo to tak? Nebyl to klam? Nebylo všechno

jen klam?

Pocit, že se uvolnila, pocit rozhřešení poté, co vypověděla svůj

příběh, rychle mizel. Dostavila se nová potíž, podezíravost vůči

všem.

Jsi paranoidní. Jako Madeline.

Mrtvá Madeline, která doopravdy měla nepřátele.

Ale ona s jistotou nevěděla, jestli je Madeline mrtvá. Věřila

tomu natolik, že dospěla až sem a promluvila si s Quinnem.

Tony. Proč jsem to jen neprobrala s ním? Proč jsem Tonymu

nevěřila?

Jako kdyby její srdce už tajně vědělo to, co si ještě nenašlo

cestu do jejího vědomí. Její srdce už Tonymu nevěřilo. Má její

srdce pravdu?

Doposud pravdu nemělo.

Nepřestávala se bát.

Čas úvah.

Když Jill dorazila, Quinn ještě probíral své poznámky. Nechal

si brýle na čtení, takže nevypadal tak hrozivě. Udělal by cokoli,

167

jen aby ji rozpovídal a přiměl mluvit. A ona mu toho pověděla

spoustu, slova jí občas plynula ze rtů tak rychle za sebou, že

splývala.

Opřel se na židli a díval se přes obroučky brýlí na mladou

ženu, která se mu právě svěřovala. Zdála se naprosto při

smyslech, ale byla zjevně rozrušená. Na sobě měla tenké modré

kalhoty, bílou blůzu se skvrnou od kávy a velmi málo make-upu.

Blonďaté vlasy měla nedbale učesané a na jedné straně maličko

splácnuté, jako kdyby ležela. Oči měla červené, ale nemohl s

jistotou říct, že plakala. Seděla na samém krajíčku návštěvnické

židle před jeho stolem a dívala se přímo na něj. Quinn po všech

letech, kdy sloužil jako detektiv, a po všech lžích, které mu lidé

napovídali, dokázal téměř spolehlivě poznat, když někdo mluví

pravdu. Jill Clarková se zdála příliš vyděšená na to, aby lhala.

„Vím, že se tomu těžko věří,“ řekla, protože si špatně vyložila

jeho mlčení. „Zprvu jsem tomu sama nevěřila.“

„A vy si myslíte, že žena, kterou jste viděla na

Dvaasedmdesáté ulici ve výtahu, převzala identitu někoho, komu

říkáte šílená Madeline. Nastěhovala se do jejího bytu.“

Jeho slova byla oznámením, ne otázkou.

„Jenže Madeline nebyla šílená,“ řekla Jill. „Teď jsem si tím

jistá.“

Quinn si sundal brýle, složil je a zastrčil do kapsy košile.

„Těžko se tomu věří,“ zopakovala Jill.

„Těžko se věří i tomu, že po městě nacházíme lidské trupy, ale

je to tak.“

„Takže mi věříte!“

Zatím jí to nemínil potvrdit. „Myslím, že vy a já bychom se

měli spolu projet,“ řekl.

„Do Madelinina bytu?“

Usmál se. „Obávám se, že na to je ještě trošku brzy.“

Otřásla se a spodní ret se jí zachvěl. „Vím, kam jedeme. Čekala

jsem to.“

„Dost jste o tom přemýšlela.“

„Pochopitelně.“

168

A po dnešním dni o tom budete přemýšlet ještě víc. Nejspíš po

zbytek života.

Quinn odjel s židlí dozadu, vstal, obešel stůl a položil ruku na

Jillino rameno. Cítil, jak v jejím štíhlém těle koluje strach a napětí

jako elektrický proud. „Teď jste v bezpečí, drahá. Udělala jste

správnou věc, že jste sem přišla.“

Překvapila ho, protože položila svou ruku na jeho a stiskla ji.

„Myslím, že nikdo není skutečně v bezpečí,“ řekla. „Už ne.“

„Jste v relativním bezpečí,“ dodal Quinn. „A to je všechno, co

můžeme v tomhle šíleném světě očekávat.“

Nutila se k úsměvu, ale moc jí to nešlo.

„Jste připravena na projížďku?“ zeptal se.

Přikývla a vstala ze židle jako stará žena s nemocnými klouby.

Mysl nutila tělo jít tam, kam jít nechtělo. Quinn jí nemohl vyčítat,

že se tak zdráhá.

„Co nejvíc vám to usnadníme,“ řekl. „Nic není tak strašné jako

samotný strach z té věci.“

Téměř nic.

Načmáral vzkaz Pearl a Feddermanovi, ve kterém jim

vysvětloval, kam jde. Pak zlehka položil ruku na Jillino rameno a

nasměroval ji ke dveřím. Všiml si, že jí vzadu zpod límce kouká

ven cedulka od blůzy, a obratně ji zastrčil. Ohlédla se na něj a

vyměnili si úsměvy. Musel ji udržet v činnosti, aby moc

nepřemýšlela.

Byli na cestě do márnice.

Victor se procházel po svém bytě, bloumal všemi místnostmi,

hlavu skloněnou, a jeho mysl zpracovávala novou zkušenost,

nového Victora.

Takhle to nemělo být. Byl to skvělý byznys. Začal tak

neosobně. Rozčtvrcení bylo užitečné jako zveřejněný signál

vyčkávajícímu klientovi a zároveň jako překážka v identifikaci

oběti. A ze všeho nejvíc jim pomohlo svést na špatnou stopu

policii a přesvědčit ji, že se jedná o zločiny psychosexuálního

sériového vraha, a ne o jedinečný a výnosný obchod. Pokud to

169

nezajistilo samo rozčtvrcení, rozhodně se o to postaraly falické

kůly z násad koštěte zaražené do vaginy a dělohy nebo do

konečníku.

Když používal zašpičatělé násady koštěte, zpočátku necítil

žádnou emocionální reakci. Ale brzy ho začaly fascinovat doma

vyrobené kůly, začal převelice dbát o jejich výběr a přerod, který

podstupovaly v jeho šikovných rukou. Ostření, smirkování a

natírání se pro něj stalo hrozně důležité. Nějak neobyčejně

osobní. Použít kůly pak bylo jednodušší.

Usnadnilo to provádění úkolu. Téhle části úkolu.

Pak si pomalu, aniž si toho byl vědom, začal užívat víc než jen

přípravu. Začalo se mu líbit používání kůlů.

To se mu nepodobalo. Vůbec ne. Je přece podnikatel Victor, ne

Victor Narážeč.

Ohlédl se přes rameno na poličky s knihami, na knížky s

Vladem Narážečem. Jakmile je uviděl v oddělení biografií v

knihkupectví Barnes & Noble, musel je mít. Tehdy poprvé pojal

podezření, že v něm sídlí démon, nemoc, a jeho tíživé podezření

se potvrdilo, když si stále dychtivěji četl o sadistickém tyranovi a

válečníkovi.

Dobrý bože! On a dávno mrtvý Vlad měli něco společného.

Byli spřízněné duše.

Victora to nepotěšilo. Šel do kuchyně a do skleničky na vodu

si nalil whisky Johnny Walker Black. Alkohol ho cestou do

žaludku rozehřál; třeba mu pomůže z deprese a zbaví ho zábran

přijmout, co udělal a kým je.

To Gloria navrhla použít kůly z násad koštěte. Třeba to byla

ona, kdo ho nakazil. A ona to byla, kdo navrhl, aby u Charlotty

zvolili anální probodení jako u toho muže. Victor si vzpomněl, co

se mu okamžitě vybavilo, když uslyšel její návrh. Tímhle

způsobem Vlad narážel na kůl své oběti. S Gloriiným návrhem

souhlasil bez odporu, jako kdyby to pro něj znamenalo jen úkol a

neviděl v tom žádný rozdíl. Ale podle úsměvu v jejích tvrdých

černých očích poznal, že si je vědoma jeho nové vlastnosti, anebo

možná jeho staré stránky, která je v něm odjakživa, jenže se

170

skrývala dokonce i před ním samotným. On a Gloria před sebou

neměli moc tajemství.

Victor dál přecházel bytem. Zkrátka se nedokázal posadit a

zůstat v klidu. Vybavil si jakýsi starý citát: „ Všechny potíže světa

způsobují lidé, kteří se nedokážou posadit a zůstat v klidu, když

jsou v místnosti sami.“

Věděl, proč se nedokáže posadit a zůstat v klidu. Znal pravý

důvod. To, co se stalo, nebyla vina Vlada Narážeče ani Glorie.

Rozhodnutí bylo na něm.

Totéž rozhodnutí by udělal opět.

Znovu se pořádně napil skotské a donutil se k přiznání, ke

kterému nedospěl lehce, ale cítil se díky němu trošku lépe.

Když si jeho mysl přehrávala Charlottino svíjení a téměř

neslyšný křik na kapotě auta, tentokrát své myšlenky neodvrátil

od tlumeného škemrání o milost a násilnických představ. Našel

odvahu a přivítal je do svého vědomí, do svého nového bytí.

Victor Narážeč.

Další lok skotské.

Baví mě moje práce. Proč by neměla?

33

„Proč jedeme jednosměrkou v opačném směru?“ zeptala se

Jill.

Quinn zatočil volantem velkého lincolnu a objel autobus,

který zastavil, aby nabral cestující, a usmál se na ni. „To kvůli těm

otravným novinářům, drahá. Pořád chtějí vědět, co je nového.“

Jill sebou trhla, když pravý přední nárazník jen těsně minul

autobus. „Není to jejich práce?“

„Jistěže je. Ale moje práce právě teď je dohlédnout na to, aby

se o vás nedozvěděli. Protože když se to dozvědí, dozví se to i

vrah.“ Jestli už to neví.

Quinn si spočítal, že pokud Jill vylíčila příhodu z výtahu

přesně, je možné, že falešná Madeline už informovala o setkání E-Bliss.org a Jill teď může být v nebezpečí. Hodně záleželo na tom,

171

jestli žena, kterou našli v tunelu metra mrtvou, byla ženou z

jejího příběhu.

Pochopitelně ani v případě, že Jill neidentifikuje ženu v

márnici jako pravou Madeline, není nikde psáno, že pravá

Madeline je stále naživu. V New Yorku se vždycky nachází nějaká

ta neobjevená mrtvola.

Když Quinn najížděl na Druhou avenue, aby pokračoval

správným směrem v proudu vozidel, ozvalo se troubení.

„Myslím, že jsme je setřásli,“ řekl.

„Jízda s vámi je dobrodružství,“ konstatovala Jill. V jejím hlase

zaznělo zvědavé vzrušení, jako kdyby jí pohyb a riziko načas

odvedly mysl od jejích nebezpečných potíží.

„Život je dobrodružství, drahá.“

„Někdy smrtelné,“ pronesla Jill sklíčeně.

Znovu upadla do své ponuré nálady.

Maria Sanchezová měla pocit, že se zblázní. Neměla finanční

problémy, ale před třemi lety udělala chybu, o které Jorge

nevěděl. Porušila přísné pravidlo obchodu s drogami, a to nebrat

je, a vypěstovala si návyk. Teď se pokoušela přestat.

Úplně takhle o tom nepřemýšlela. Považovala se za člověka,

který s drogami přestává. Stále měla ještě část zásoby, kterou si

tajně přivezla s sebou, když přiletěla na letiště LaGuardia.

Propašovat ji byla hračka; byla učiněna jistá opatření. I kdyby

někdo drogy mezi jejími věcmi našel, nejspíš by to

nepředstavovalo problém. Proběhla platba. Lidé, na kterých

záleželo, věděli, kdo je.

Kým už ale není.

Poškrábala si holé paže, vstala z pohovky a přecházela sem a

tam po obývacím pokoji bytu, který jí stále víc a víc připadal jako

vězeňská cela. Za posledních několik měsíců zredukovala svou

denní dávku kokainu, snížila potřebu téměř na polovinu. Ne že by

měla na výběr. Maria byla vždycky výjimkou z pravidla. Čeho se

druzí báli nebo co nebyli schopni udělat, toho dosáhla. Věřila, že

172

ani s užíváním drog to nebude jiné. Druzí lidé získávají závislost

na celý život, ona ne.

Snižování dávek bylo občas obtížné a bylo obtížné i teď, ale

zvládala ho díky pevné vůli a tělesné odolnosti. Odjakživa

oplývala sebevědomím.

Teď o tom začínala pochybovat.

Zatím ten výlet do márnice nebyl tak hrozný, jak Jill

očekávala. Řekli jí, že se nebude muset dívat na skutečné tělo.

Posadili ji na červenou plastovou židli v předsálí a slíbili, že jí

ukážou detaily mrtvé ženy na televizní obrazovce.

Quinn stál šikmo za ní a rukou jemně spočíval na jejím

rameni. „Na kabelovce vídáte mnohem horší věci.“ řekl. „Na

stanici, co vysílá lékařský programy.“

Jill netušila, jestli nějaká lékařská stanice vůbec existuje, ale

jeho slova jí opravdu dodala odvahy.

Přesto se nadechla, když se na monitoru objevil první

obrázek.

Quinn nic neřekl, jen jí nepatrně stiskl rameno.

„Madeline,“ řekla prostě, ale její hlas nebyl skoro slyšet.

„Jste si jistá?“

„Naprosto.“

Otočila hlavu ke straně, pryč od monitoru. Jedna fotografie

stačila. Věděla, že je to Madeline, a věděla, že takhle si ji bude

pamatovat už napořád. „Můžeme odsud odejít?“

„Samozřejmě.“ Quinn stáhl ruku a poplácal ji po rameni, aby jí

dal na srozuměnou, že si vedla dobře, že má o ni stále starost a že

na ni bude dávat pozor. „Jste v pořádku?“

Jill přikývla a vstala. „Je mi fajn.“

Venku v teplém slunci se jí udělalo maličko špatně od žaludku

a polkla. Cítila se lépe, když se ústy několikrát zhluboka nadechla.

„Žaludek v pořádku?“

Musel přesně vědět, jak se cítí. „Teď už je to dobré.

Nejstrašnější je ten pach. Jako kdyby se vás nechtěl pustit.“

„Po návštěvě márnice obvykle kouřím doutník,“ řekl.

173

„Poslužte si.“

Vytáhl z kapsy košile krátký tlustý, téměř černý doutník. Jill

překvapeně zjistila, že je napůl vykouřený. Uhašený konec měl

skoro nepoškozený. Spálený tabák byl zarovnaný a pečlivě

upěchovaný.

„Je kubánský,“ řekl Quinn, když si všiml, jak na doutník civí.

„Jsou hodně drahý.“ Sáhl do kapsy kalhot pro balíček tenkých

zápalek, jednou škrtl a doutník si zapálil. „Chcete jeden?“

„Ne, děkuji. Nejsou kubánské doutníky ilegální?“

„Žádný kubánský doutník nebyl nikdy z ničeho obviněn,“

prohlásil Quinn. Potáhl, převaloval kouř v ústech a pak ho

vyfoukl. Zazubil se na ni. „Chcete šluka?“

„Ne. Čichat kouř místo pachu márnice mi úplně stačí.“

Přešli k místu, kde nechal lincoln zaparkovaný v nakládací

zóně, protože na přístrojovou desku položil jasně viditelnou

ceduli NYPD.

„Kvůli vám,“ řekl Quinn, „budu kouřit v autě.“

Nebyl nejmenší důvod vyhýbat se cestou z márnice

novinářům. Ale pro jistotu, aby se Quinn ujistil, že je nesledují,

projel křižovatku na červenou.

„Stále jste si jistá její totožností?“ zeptal se, když se dostali do

dopravní zácpy na První avenue.

„Je… je to Madeline. Ta pravá.“

Quinn si rozepnul bezpečnostní pás, aby mohl z kapsy vyndat

mobil a vyťukat číslo.

„Není i tohle nelegální?“ zeptala se Jill. „Při jízdě v New Yorku

zároveň telefonovat?“

„Ne, pokud k tomu ještě kouříte doutník,“ prohlásil Quinn.

Když Quinn Feddermanovi oznámil, že mu dohodl oběd,

zavolal ještě jednou, aby se domluvil s Renzem.

Renz už měl na oběd sjednanou schůzku, ale když mu Quinn

řekl, o čem s ním chce mluvit, Renz ji zrušil. Seděli v italské

restauraci Puccini. Kulisu tu obstarávala operní hudba. Podnik se

nacházel, jen několik bloků od místa, kde Quinn předal Jill

174

Feddermanovi. Bylo to na Amsterdamské, blízko restaurace

nabízející velký výběr nejrůznějších jídel. Od téhle chvíle bude Jill

potřebovat ochranu. Byla ve větším nebezpečí, než tušila.

Quinn dovyprávěl Renzovi o svém setkání s Jill Clarkovou a

jejich cestě do márnice. Renz tiše seděl a zíral na své rigatoni

carbonara. Neposlouchal La Bohéme.

„Ta vaše Jill teď právě obědvá s Feddermanem?“ zeptal se pro

jistotu, ale nevzhlédl od svého talíře.

„O něco dál na téhle ulici,“ přitakal Quinn.

„Ta ženská, co předstírá, že je Madeline, mohla pojmout

podezření. Musíme Jill poskytnout ochranu. Musíme ji udržet

stranou od mediálních supů.“

„Věříš tomu, co říká?“

„Nic jinýho nemáme.“ Teď Renz od svého jídla vzhlédl. „Co ti

napovídá instinkt?“

Quinn tu otázku nebral na lehkou váhu. „Říká mi, že je to

nejspíš pravda.“

Soprán trylkoval na stupnici stále výš až k neuvěřitelně

obtížným tónům. Renz chvíli seděl a přemýšlel o všem, co mu

Quinn pověděl, včetně politických následků. Nejspíš hlavně o

politických následcích. Quinn upíjel pivo Heineken, které si

objednal, a Renze nerušil, ale připadalo mu, že uplynulo dobrých

pět minut. Možná se Renz s otevřenýma očima ztratil ve svých

myšlenkách.

„Harley?“

„Kristepane!“

„Krista z toho vynech,“ ušklíbl se Quinn. „Potřebuju, abys

zjistil, kdo za poslední rok zmizel nebo se začal skrývat. Z lidí, o

který se zajímá zákon. Musí se to provést, aniž by to vzbudilo

nejmenší pozornost. Nesmíme si dovolit E-Bliss vyděsit.“

„Dobře,“ řekl Renz. „E-Bliss… Nesnáším tyhle technologický

sračky, obzvlášť když se zamíchaj do sériový vraždy.“

„Clarková řekla, že ta agentura má sídlo v New Yorku. Opatrně

je prověříme.“

175

„A co Clarková? Nemůžeme ji nechat potloukat se okolo. Jestli

se jí něco stane a vyjde najevo, že jsme to věděli a utajili před

tiskem, budu až do konce života šlapat někde ulici jako

pochůzkář a čekat, kdy mě tam zastřelí. A to nezmiňuju tu

ubohou mladou ženu.“

„Nezmiňuješ,“ přitakal Quinn. Zhluboka se napil piva. „Já

myslím, Harley, že Jill Clarková potřebuje novou kamarádku, co

bude bydlet ve stejným domě.“

Renz se usmál, protože to okamžitě pochopil. „Kamarádku.

Blízkýho člověka, který na ni bude dávat pozor a sakra dobře si

všimne, kdyby byla jednoho dne o několik centimetrů vyšší nebo

menší nebo že její oči maj jinou barvu. Pearl?“

Quinn přikývl. „Ale bude se jmenovat jinak. Pearlina fotka v

souvislosti s tímhle případem nikdy nebyla v novinách, ale její

jméno se párkrát objevilo.“

„Jak jí budem říkat?“

„Nevím. Radši bych se na to zeptal jí.“

„To udělej. Kdybysme něco vybrali my, určitě by remcala.“

„Tohle bude nebezpečnej úkol,“ řekl Quinn.

„Pearl je vopruz,“ utrousil Renz, „ale odvaha jí nechybí.“

„O to nejde,“ řekl Quinn. „Pearl bude hlídat Jill Clarkovou.

Chci, aby někdo hlídal Pearl.“

Renz začal vidličkou nabírat rigatoni, jako kdyby si jich právě

všiml a nechtěl, aby mu vystydly.

„To še rožumí šamo šebou,“ prohlásil s plnou pusou.

Quinn si nebyl tak jistý.

34

Bylo snadné najít skutečnou adresu E-Bliss.org, i když nebyla

uvedena na webových stránkách. Jeden odkaz vedl k druhému a

za půl hodiny našla Pearl na počítači adresu ústředí agentury.

Rychle se z ní stával počítačový mág jejich týmu.

Obchodní jméno E-Bliss.org bylo řádně zapsáno ve státním

obchodním rejstříku. Řediteli agentury byli Palmer F. Stone a

176

Victor a Gloria Lampingovi. Kromě obchodní adresy uvedli Stone

a Lampingovi ještě tři další různá newyorská mísa pobytu. Když

je Pearl prověřovala, zjistila, že se ze všech odstěhovali a

nenechali po sobě žádnou další kontaktní adresu. Kancelář E-Bliss.org na Čtyřiačtyřicáté západní ale zůstala na původním

místě.

Zatímco Pearl dál zkoumala na počítači E-Bliss, Quinn s

Feddermanem se vypravili prověřit adresu na Čtyřiačtyřicáté

západní ulici. Den byl stále teplý, jen po setmění o něco vlhčí. Ve

vzduchu visel opar, příliš jemný na plášť do deště nebo na

deštník, ale dost hustý, aby stěrače lincolnu přerušovaně

přetíraly široké čelní sklo. Quinn si uvědomil, že Pearl měla

pravdu: v hustém vlhkém vzduchu vnitřek auta skutečně velmi

silně páchl po kouři z doutníku. Ta vůně se do auta opravdu vpila.

Snad by si měl pořídit jeden z těch malých osvěžovačů, které

vypadají jako miniatury stromů a věší se na zpětné zrcátko.

Tenhle úkol ale zařadil hodně dolů do seznamu toho, co má

udělat.

Ukázalo se, že prostory E-Bliss.org se nacházejí v kancelářské

budově nedaleko divadelní čtvrti. Název vytesaný do kamenné

desky nad vchodem tvrdil, že se jedná o Western Commerce

Building. Quinn tipoval, že je to proto, že se nachází ve West Side.

Nechal auto zaparkované u hasičského hydrantu na druhé straně

a spolu s Feddermanem přešel ulici. Quinna maličko zlobila noha,

do které ho postřelili při přepadení. Snad to bylo tím deštěm.

Dával pozor, aby na mokrém chodníku neuklouzl. Vstoupili do

vestibulu.

Páchl zatuchlinou, mramorové stěny byly samá prasklina a na

podlaze zažloutlé dlaždice. Stěny byly nedávno vymalované

béžovou barvou, která se blížila hnědé. Sloupy u vysokého stropu

končily spoustou ornamentů a strop sám zakončovaly u stěn

elegantní lišty natřené o odstín tmavší barvou než zdi. Díky

světlu pronikajícímu vitrážovými okny nepůsobil vestibul příliš

ponuře. Western Commerce Building stále vypadala úctyhodně,

stála tu hodně dlouho a díky rozsáhlým vylepšením, která

177

proběhla v nedaleké divadelní čtvrti, se postupně stala cennou

nemovitostí.

Quinn a Fedderman byli ve vestibulu jediní. Přešli k zasklené

orientační tabuli vedle výtahů a viděli, že v budově sídlí dva

divadelní agenti spolu s právními firmami, realitní kanceláří,

pojišťovací firmou, zubní klinikou a dalšími kancelářemi, které se

v takovéhle budově dají očekávat. Mezi několika obchodními

firmami našli i E-Bliss.org. Sídlila v šestém patře spolu s Cagely

Imports a investiční společností E. Rupert Hall.

„Myslíš, že bysme měli vyjet nahoru a promluvit si s

Palmerem F. Stonem?“ zeptal se Fedderman. „Pokud vůbec

nějaký Palmer F. Stone existuje. Zní to jako jméno vymyšlený

nějakým podvodníkem.“

„S takovýmhle jménem se dáš bud na politiku, nebo na

podvody,“ řekl Quinn.

„Je mezi tím rozdíl?“

„Myslím, že bysme se ještě neměli ukazovat,“ prohlásil Quinn.

„Ty lidi vyděsíme a oni odsud zmizí dřív, než se dvakrát otočíme.

Počkej tady, já vyjedu do šestýho patra a prověřím to tam. Když

si mě někdo všimne, vrazím do kanceláře E. Rupert Hall a

investuju nějaký prachy.“

„Do zemědělskejch plodin,“ dumal Fedderman. „Viděl jsem na

finančním kanále, že zemědělský plodiny letí.“

„To skončí, jakmile do nich zainvestuju,“ ušklíbl se Quinn a

vydal se k výtahům. Jejich dveře byly rámované elegantními

ozdobami, které patrně ladily s přemírou podobných okras na

vrcholcích sloupů, ale neměl chuť zvednout hlavu a porovnat to.

Šesté patro bylo klidné. Quinn vystoupil z výtahu do malého

výklenku a po pár krocích se dostal k chodbě pokryté tenkým

kobercem, která se rozbíhala oběma směry. Šipka na malé

cedulce kanceláře E. Rupert Hall a Cagely Imports. Nebyla tam

žádná šipka, která by označovala, co je vpravo.

Quinn se rozhodl, že kdyby se někdo zeptal, hledá zubní

kliniku, co je v pátém patře. Vydal se doprava a prošel úzkou, ale

dobře osvětlenou chodbou.

178

Na jejím konci stály jenom jedny dveře, vypadaly nově a měly

na sobě označení E-Bliss.org elegantně zlacenými tiskacími

písmeny s růžovými okraji. Velmi umělecké. Nebylo vidět, co je za

dveřmi. Seznamovací agentura byla očividně příhodně oddělená

od druhých dvou firem v šestém patře. Quinn se usmál.

Romantika nejlépe vzkvétá v soukromí.

Zastavil se asi metr a půl přede dveřmi a krátce zauvažoval, že

je otevře.

Ještě ne, řekl si.

Ale už brzy.

Otočil se a vydal se zpátky cestou, kterou přišel, minul výtahy

a vstoupil do kanceláře E. Rupert Hall. Zeptal se šedovlasé

recepční, která si četla knihu o manikérském umění, kde je zubní

klinika. Cistě aby se kryl, kdyby ho náhodou někdo z E-Bliss.org

nějakým způsobem pozoroval.

Žena ho poslala do pátého patra a vrátila se ke své knize.

Quinn jí poděkoval a odešel. Přemýšlel, že ta kniha má dobrých

pět set stran. Nezdálo se mu, že by se dalo o manikérském umění

napsat tolik. Hádal, že v ní bude jistě spousta obrázků.

Když se vrátil zpátky do vestibulu, společně s Feddermanem

se vydali k autu a rozjeli se k bytu Jill Clarkové.

Bylo načase jí vysvětlit, že má v budově novou přítelkyni.

Když se ty dvě poprvé setkaly, Quinn představil Pearl pod

jménem Jewel. Chtěl, aby o ní Jill od první chvíle přemýšlela jako

o Jewel.

„Bude bydlet přímo nad vámi v osmém patře.“ řekl. Byl to

jeden ze tří volných bytů v budově, nejblíž Jillinu. Quinn řekl

znuděnému domácímu, že NYPD si chce byt pronajmout na

několik týdnů, aby mohla sledovat jistého člověka v budově přes

ulici. Dali mu šek na pokrytí nájmu a on jim předal klíč.

Jill přikývla a stále se snažila situaci vstřebat; byla očividně

šťastná, že bude někdo poblíž, aby ji chránil. Nechtělo se jí věřit,

co může být Tony zač. Na druhé straně nedokázala pustit tu

možnost z hlavy. Ani teď, když se na Quinna obrátila o pomoc,

179

svému strachu neunikla. Byl jako potměšilá živá věc v jejím

žaludku, která ji začala hlodat, kdykoli se na ni pokusila

zapomenout.

Tohle se přece nemůže dít. Ne jí.

Ale svírání v žaludku jí připomínalo, že se to opravdu děje. A

že se to děje jí.

Jill věděla, že Madeline si kdysi určitě myslela totéž.

Tohle se nemůže dít. Ne mně.

Madeline, vůbec ne šílená, v márnici.

„Máte s Tonym domluvenou schůzku?“ zeptal se Quinn.

„Teď ne. Příštích pár dnů je mimo město a zavolá mi, až se

vrátí. Nejspíš si hned bude chtít někam vyrazit. Tak to obvykle

bývá.“ Zdálo se, že chce ještě něco dodat, a pak vykoktala: „Já

nemůžu věřit… Chci říct, Tony…“

„Já vím,“ konejšil ji Quinn. „To je důvod, proč podvody

založené na citu obvykle tak dobře vycházejí. Zakládají se na

nezasloužené důvěře. Lidi se snadno nechají ovlivnit.“

Pearl věděla, že má pravdu. Srdce se chová jako blázen.

„Až vám zavolá, pozvěte ho k sobě,“ řekl Quinn. „Musíte ale

zajistit, aby tu byla Jewel. Nebo se s ním sejděte někde na obědě,

vezměte Jewel s sebou a představte ji. Chceme, aby to vypadalo,

že se z vás rychle stávají nejlepší kamarádky. Blízká přítelkyně

zamýšlené oběti bude pro E-Bliss představovat vážnou

překážku.“

„Zamýšlená oběť,“ zopakovala Jill. „To jsem já… Právě tomu

nemůžu uvěřit.“

„Madeline tomu zprvu taky nevěřila. A vy jste nevěřila

Madeline.“

Jill si začala kousat spodní ret a zdálo se, že se nejspíš

rozpláče. Možná si znovu přehrávala návštěvu márnice.

„Mám kufr nahoře,“ řekla Pearl, aby Jillinu mysl zaměstnala

něčím jiným, „ale myslím, že tak asi hodinu ještě radši zůstanu s

tebou.“ Usmála se. „Není důvod, proč by se z nás skutečně

nemohly stát přítelkyně, abychom nemusely nic předstírat.“

180

„Hlavně nezapomeňte dělat to, co vám Jewel řekne,“ upozornil

Quinn Jill. „Jewel se ve svojí práci vyzná a má na srdci jen váš

prospěch. Je tady, aby ochránila váš život.“

„Já vím. Je tady, aby mě zachránila před Tonym.“

„Před kýmkoli, drahá. Jewel nikoho nediskriminuje.“

Pearl si přála, aby konečně vypadl. „Kde je Feds?“ zeptala se.

Třeba ho popožene.

„Pozoruje byt nové Madeline. Zatím ji nechceme kontaktovat.

K nikomu se nechceme předčasně přiblížit, jinak budeme jen

bezmocně přihlížet, jak se spousta lidí a důkazů rozptýlí a zmizí.“

Quinn se podíval na hodinky a vstal z pohovky. „Když

mluvíme o zmizelých lidech, zajdu za Renzem a zjistím, jestli

nějaké nenašel.“ Usmál se. „Ty údajně zmizelé.“ Měl za to, že se

tím případ pohne kupředu. Ale zjistit, kdo údajně zmizel z

povrchu zemského, nepomůže odhalit, čí identitu přijal a jestli

vůbec nějakou přijal.

Někdy však dojde k pokroku naprosto nečekaně. Občas lidem

pokrok spadne rovnou do klína. Pokud nastavíte klín na

správném místě.

„Nic se vám nestane.“ ujistil Jill, když se vydal ke dveřím.

K Pearl dodal: „Nech si puštěný mobil, Jewel.“

„Ten mám teď zapnutý pořád,“ řekla Pearl.

35

Quinn a Renz se sešli na oběd v restauraci Tavern on the

Green, kde Renz jedl přinejmenším jednou týdně, protože miloval

jejich créme brulée. Dostali stůl u okna s výhledem na Central

Park a na řadu umně tvarovaných stromů a keřů. Vysoké křoví, o

kterém se Quinn domníval, že je zastřižené tak, aby se podobalo

King Kongovi, se tyčilo proti lidem zdolávajícím úzkou cestičku z

vydlážděného místa, kde taxíky vysazují a nabírají pasažéry.

Quinn pozoroval ženu v tenkých letních šatech zavěšenou do

velmi starého muže v hnědém obleku. Oba se blížili ke vchodu

restaurace. Hrozně se podobali jeden druhému, a tak usoudil, že

181

se jedná o otce a dceru, a pomyslel si, co teď asi jeho vlastní dcera

Lauri v Kalifornii dělá.

„Zdá se, že v týhle oblasti se do země propadli čtyři lidi, a měli

k tomu dobrej důvod.“ řekl Renz. „Pochopitelně jich musí bejt víc,

ale tihle jsou nejnápadnější.“

„E-Bliss se o nápadnost určitě postarala.“

Renz vytáhl z kapsy saka složený list papíru. Uhladil ho, opřel

ho o sklenku s vodou a oddálil hlavu, aby ho mohl přečíst bez

brýlí. „Velma Grocciová, žena mafiánskýho bossa Vina Grocciho,

vyluxovala jeho bankovní konta a pláchla mu. Nechala mu vzkaz,

ve kterým tvrdí, že se nikdy nevrátí. Ne že by na tom moc

záleželo. Vin čelí několika doživotním trestům za objednání

různejch vražd včetně odstřelení agenta FBI pracujícího v

přestrojení. Velmin život by za moc nestál, až se manžílek

dostane do chládku.“

„To je fakt,“ přisvědčil Quinn.

„Iris Klingerová, podezřelá ze zpronevěry půl milionu dolarů

v pojišťovací firmě, ve který pracovala. Zaplatila kauci a vypařila

se.“

„S penězma?“

„Vypadá to tak. Pak je tu Marti Ogdenová, naposledy z Upper

West Side. Třicetiletá dcera Harta Ogdena. Společně obchodovali

s kradenejma diamantama. Někdo se pokusil taťku podvést a ten

ho zastřelil. Kroutí si pětadvacet v Elmiře. Ten chlápek, co ho

zabil, má nebezpečný kamarády. Chystali jsme se ji zatknout a

možná jí tím zachránit život, jenže odletěla charterovým letem do

Buenos Aires. Nejde zjistit, kam odtamtud jela, pokud vůbec

odjela. Přišlo nám zvláštní, že pro charter použila svoje jméno. To

nebylo zrovna chytrý.“

„Možná,“ přisvědčil Quinn.

„Číslo čtyři je Jocko Lucci. Připravil kasina v New Jersey o

miliony a peníze vypral tady v řetězci pizzerií. Další, kdo pláchnul

po zaplacení kauce.“

„Takovýmuhle chlapovi umožnili kauci?“

182

„Věděl, jak na to. Zařídila to jeho žena. Umřela čtyři dny

potom, co zmizel jí i svýmu ručiteli. Jocko po sobě nechal vzkaz,

že opouští stát.“

„Jak zemřela jeho žena?“

„Přejel ji autobus na Druhý avenue. Když našla manželův

vzkaz, měla čas zavolat na policii a zabránit mu v útěku, jenže

čekala celej den a on mezitím pláchnul.“

„Nebo se z něj stal někdo jinej,“ prohodil Quinn.

„Třeba nová verze toho, který teď leží v márnici sice bez

hlavy, paží a nohou, ale zato s násadou koštěte v zadku.“

Přišel číšník a donesl jim trojúhelníkové sendviče s

tuňákovým salátem zbavené kůrky, ale Quinn věděl, že je to jen

bezvýznamná předehra ke créme brulée.

Renz si poslušně ukousl. „Musí existovat tucty, možná stovky

dalších lidí, co dobrovolně zmizeli a zákon se o ně nijak

nezajímá,“ pronesl pusou s plnou tuňákového sendviče. „Proč by

měl? Nestalo se nic nelegálního. Občas si někdo najme soukromý

očka, aby ty lidi našli, ale moc úspěšný takový hledání nebejvá.

Když víš, co děláš, a máš styky a k dispozici celej širej svět, kde

můžeš zmizet, obvykle se ti to podaří.“

„Jo, ale v tomhle případu figurujou lidi, co se nejen ocitli v

průšvihu, ale zároveň jsou to významný persony, přinejmenším

pro policii a pro ty, kdo po nich zřejmě pátrají.“

„Nepřestaneme hledat Marti Ogdenovou a federálové budou

dál pátrat po těch zbylejch třech,“ potvrdil Renz.

„Potíž je, že teď jsou někým jiným.“

„To je potíž,“ souhlasil Renz. Odstrčil od sebe talíř se

sendvičem. Snědl jen dvě sousta. Zdravá část jeho jídla skončila.

Čas na dezert, i když Quinn se svého sendviče ještě ani nedotkl.

Renz se narovnal a rozhlédl se, ale nikde jejich číšníka

neviděl. Obrátil svou pozornost zpátky na Quinna a řekl: „Máme

nějaký informace o Victoru Lampingovi. Je mu šestatřicet, narodil

se v Baltimoru a sloužil v armádě v Afghánistánu ve speciálních

jednotkách známých jako Zelený barety. Před čtyřmi lety ho

propustili pro hanebný chování.“

183

„Co udělal?“

„Snažíme se to zjistit, ale není to snadný. Speciální útvary

nejsou jako jiný vojenský jednotky. Maj svý vlastní pravidla a

vypadá to, že je nikdo nechce porušit. Zkontaktovali jsme

Vojenskou registrační centrálu v St. Louis, ale všichni tam mlčej

jak hrob. Dokonce jsme o Lampingovi nedokázali nic najít ani z

doby před nástupem do armády.“

„No rozhodně víme, co dělá teď.“

Slunce postoupilo na obloze o kus dál. Proti obrovskému

zářícímu oknu vedoucímu na zelený trávník a ke King Kongovi

teď zbyla z Renze jen silueta. Quinn si přál, aby si s sebou přinesl

sluneční brýle.

„Jak to chceš s E-Bliss.org sehrát?“ zeptal se Renz. „Máme na

ně vlítnout?“

Quinn si uvědomil jeho mazanost, politik v Renzovi se pídil

po potvrzení, že nerozhodl pouze on sám.

„Podle mě ne,“ odpověděl Quinn. „Chci si pro ně jít, až je budu

moct přimáčknout ke zdi a už nepustit. Zatím proti nim nemáme

nic neprůstřelnýho. Budeme je sledovat a zatím jen

shromaždovat důkazy. To poslední, co v týhle chvíli potřebujem,

je vyděsit je, aby všechno sbalili a zmizeli. Jejich příští obětí má

být Jill Clarková, takže můžeme hrát o čas.“

„Souhlasím,“ přitakal Renz. „Ale nechceme, aby sdělovací

prostředky zjistily, co už víme, ani žádný další informace. Ještě by

čekaly, že do kanceláří E-Bliss vtrhnem jako Eliot Ness a jeho

parta prohibičních agentů a všechny je postřílíme. Postarej se, ať

se to média nedozvědí. Cindy Sellersová mě každej den votravuje

jako vosa.“

„Udělám, co budu moct,“ přisvědčil Quinn. „Zatím se nám

daří.“

Renz se znovu napřímil. „Hele, tamhle je náš číšník.“

Ruku měl napůl zvednutou, aby ho přivolal, když vtom mu

zazvonil mobil. Vylovil ho z kapsy, otevřel, přitiskl si ho k uchu a

ohlásil se. Jeho tvář s výrazem loveckého psa ještě zvážněla.

Volnou rukou si sáhl do kapsy a vyndal v kůži vázaný

184

poznámkový blok. Řekl jen: „Hm, hm“, a pak to několikrát

zopakoval, zatímco si dělal poznámky. Nakonec volajícímu

poděkoval. Sklapl telefon tak prudce, až to cvaklo.

„Máme další oběť,“ řekl. „Ženu. To, co z ní zbylo, se našlo před

patnácti minutama v Lower East Side.“

Odtrhl z poznámkového bloku vrchní list papíru s

informacemi a podal ho přes stůl Quinnovi. Strčil si blok do kapsy

a usadil se.

„Sežeň svůj tým a běžte na to,“ prohlásil. „Já si počkám na

dezert.“

36

Palmer Stone seděl ve své kanceláři E-Bliss.org a díval se přes

stůl na Victora Lampinga. Poprvé si o svého obchodního partnera

a dlouholetého společníka dělal starosti. Netýkalo se to ani tak

toho, co Victor udělal, spíš se jednalo o jeho chování. Chvílemi mu

připadal vzdálený a roztržitý. To nebylo pro jejich obchodní

aktivity dobré.

Na stole u okna kanceláře stála malá televize naladěná na

místní kabelové zprávy. Zvuk byl ztlumený, ale dole na obrazovce

běžely titulky. Probírala se politika, sport, vzájemné osočování

celebrit a muž, který udělal nový rekord v pojídání hamburgerů.

„Jak to vysvětlíš?“ zeptal se Palmer.

Ještě nezaznělo, že by se našlo tělo Charlotty Lowensteinové.

Co způsobilo to zdržení? Očekával tu zprávu v televizi už před

hodinou.

Victor věděl, o čem mluví. „Nijak to nevysvětlím,“ řekl. „Gloria

a já jsme odvedli svou práci včetně umístění objektu tam, kde ho

určitě najdou. Nedělal bych si s tím starosti. Určitě ho brzy objeví.

Není to věc, kterou by lidi s klidem překročili a šli dál.“

Stoneovo kancelářské křeslo stálo tak, aby viděl svůj odraz v

malém zarámovaném zrcadle. Podíval se na sebe, na

příjemného muže ve středních létech, a automaticky si upravil

dovozovou hedvábnou kravatu. Vždycky se dobře oblékal a v

185

kanceláři si nechával sako, i když sem jen zřídka přišel klient

nebo někdo jiný. Téměř veškeré záležitosti související s činností

E-Bliss.org se vyřizovaly přes internet.

Ruka mu sjela od narovnaného uzlu kravaty, protože si všiml,

jak se Victorovi do očí vkrádá čím dál obvyklejší nepřítomný

výraz. Ten výraz se střídavě objevoval a mizel vždy v prvních

dnech po odstranění klienta. Kam se Victor v těchhle chvílích

vytrácí? V kanceláři duchem přítomen nebyl.

Snění s otevřenýma očima se k Victorovi vůbec nehodilo,

protože stejně jako Stone byl zanícený podnikatel, který ničemu

nedovolí bránit mu v práci nebo zisku. To, co Victor a Gloria při

své práci pro E-Bliss.org vykonávali, byla zkrátka součást jejich

poslání. Nebo si to Stone aspoň myslel. Glorii od odstranění

Charlotty Lowensteinové neviděl, ale pochyboval, že by se její

chování nějak změnilo. S Victorem to bylo jiné.

Usmál se a zatvářil se jako laskavý tatínek v televizním

sitcomu. „Něco tě trápí, Victore?“

Victorova pozornost se vrátila do kanceláře, jako když se

rozsvítí lampa. Rázem byl zpátky, tady a teď. „Ne. Proč se ptáš?“

Stone pokrčil rameny. „Poslední dobou mi připadáš duchem

nepřítomný.“

Victor, v určitém ohledu mladší verze Stonea, se usmál jako

poslušný syn ve stejném sitcomu. „Jsem v pohodě, Palmere.“

„A Gloria?“

„Taky.“

„Ta špinavá část celé záležitosti, kterou vy dva děláte, je jen

práce, Victore. Cosi jako lékařská procedura. Ukončení života,

vivisekce a odvrácení pozornosti. Jde pouze o peníze, o nic

jiného. Pochopitelně rozumím, že si můžeš k odstraněnému

klientovi vypěstovat určitou náklonnost.“

„Toho se střežím od samého začátku,“ řekl Victor.

„To samozřejmě vím. A co Gloria?“

„To by ses musel zeptat jí.“

„Myslíš, že se s poslední klientkou mohla zaplést víc, než

měla? S Charlottou?“

186

Victor se zasmál. „Palmere, Gloria je… Gloria.“ Opřel si lokty o

kolena a naklonil se dopředu. „Co tě žere, Palmere?“

„V práci, kterou podstupujete spolu s Glorií, existují dvě

nebezpečí. Jedno je, že se u vás vyvine odpor k tomu, co musíte

dělat. Druhé nebezpečí představuje skutečnost, že se vám tahle

část práce začne až příliš líbit.“

„Nijak nehrozí, že by se jedno z toho přihodilo,“ prohlásil

Victor. „Ne mně a Glorii.“

„Dobře,“ řekl Stone, opřel se ve svém měkkém koženém

manažerském křesle a zatvářil se spokojeně.

Ale všiml si záblesku ve Victorových očích a věděl, že Victor

lže. Otázka byla, kdo má problém. Je to Gloria, nebo Victor? A co

je to za problém, odpor, nebo přílišné zalíbení?

„Podívejme!“ řekl Stone.

Díval se na televizi. Místní kabelové zprávy právě přinášely

informace o další Čtvrtičově oběti. Tělo neidentifikované ženy

bylo nalezeno před několika hodinami v Lower East Side. Palmer

věděl, že policie brzy zjistí podobnost mezi tímto zločinem a

ostatními Čtvrtičovými vraždami a potvrdí, že přinejmenším

jedna ze dvou kulek vyjmutých ze srdce nebo jeho blízkého okolí

odpovídá zbrani, kterou byly zastřeleny předchozí oběti.

I Victor se díval na televizi. „Ulevilo se ti, Palmere?“

„Velice,“ prohlásil Stone. „Nic mě neučiní šťastnějším, než

když byznys hladce funguje.“

Kéž by i Victor hladce fungoval.

37

Quinn si říkal, že sex s Lindou Chaveskou je pokaždé o něco

lepší. Věděl, že hodně záleží na důvěře. Oba vstupovali do

mileneckého poměru opatrně, protože věděli, že odtamtud nejde

snadno couvnout. Ale učili se a pokaždé jako by byli o něco

uvolněnější.

Oba se pochopitelně museli trošičku přizpůsobit. Právě teď

Quinn ležel vedle Lindy v posteli a pozoroval, jak světlo kolem

187

žaluzií skomírá a naznačuje, že se slunce chystá zapadnout. S

chutí by si teď zakouřil doutník. Uměl si představit, jak oba

labužnicky pokuřují po sexu, on doutník, ona cigaretu. Ale věděl,

že si to jen představuje a že se to nikdy nestane. Kdoví, možná už

v New Yorku kouření doutníků v posteli postavili mimo zákon,

aniž by se mu to doneslo.

Nebylo to tak dlouho, co vedle něj lehávala Pearl, malátná z

milování, ale zdálo se, jako kdyby se to dělo v jiném světě. Nebyl

to ani tak čas, jako spíš události, které rychle obracely stránky

života.

Quinn stále viděl v Pearl něco víc než jen pouhou kolegyni,

která je náhodou jeho bývalou milenkou. Když se Pearl dozvěděla

o Lindě, vyčetl jí v očích, že když teď jejich milostný vztah

nahradil jiným, tak trochu by ho chtěla zpátky. Ale jen tak trochu.

Třeba to tak s bývalými milenci chodí vždycky, dokonce i po

bouřlivých vztazích. Reflexivní záležitost. Srdce se odmítá úplně

vzdát části své minulosti. Opravdu Lindu miloval, ale přemýšlel,

jestli svým způsobem i on nechce Pearl zpátky.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se Linda.

„Ze Yankees by měli vyměnit nadhazovače.“

„Myslela jsem, že třeba o nejnovější Čtvrtičově oběti.“

Quinnovou myslí se provalily představy rozkládajícího se

masa, trčících kostí, zaschlé krve a fekálií. Na chviličku ho popadl

vztek.

„Naučil jsem se tyhle záležitosti odsouvat do pozadí,“ řekl.

„Jsi šťastný?“

„Kvůli Yankees?“

Zasmála se a dloubla ho pevným ukazováčkem mezi žebra.

Trošku to zabolelo.

Zavrtala se hlouběji do postele a lehla si na své straně vedle

něj tak, aby mu přes oblouk polštáře viděla do očí. „Nift si

nechává některé informace o nejnovější oběti pro sebe,“ řekla.

„Určitě se rozhodl, že je zdrží co nejdéle, než Renzovi pošle

pitevní protokol.“

„Tak to ho nejspíš napřed poslal někomu jinýmu.“

188

„To ano. Zástupci velitele Wesi Nobblerovi.“

Quinn Nobblera znal. Byl záludně ambiciózní a říkalo se o

něm, že je křivák. Jako většina takových byrokratických

kariéristů měl kolem sebe skupinu služebně mladších policistů,

kteří se stali jeho přisluhovači. Nobblera nemohl brát na lehkou

váhu. „Určitě?“

„Ano, ale nemůžu to dokázat.“

Zmlkla a bylo slyšet jen její slabý dech.

Quinn vyčkával, protože věděl, kdy nesmí naléhat. V tom byla

ta důvěra. Linda už pro něj beztak pořádně nasazovala krk.

Nasadí ho ještě víc?

Cítil, jak se vedle něj v posteli převalila, zašustila zmuchlaná

prostěradla, zavrzaly pružiny a matrace se prohnula. Třeba

bojuje se svou zdráhavostí, jestli má říct víc. Riskuje pro Quinna

kariéru.

„Nebyla mrtvá, když do ní vrazil tu násadu.“

Znovu v duchu střídal představy jako roztrhané fotografie.

Odsuň je stranou. Zastav tu přehlídku diapozitivů.

„A násada nebyla stejná jako ty poslední,“ dodala Linda. „Byla

jako ty druhé, ty předtím, ty s tím nábytkářským olejem.“

„Byl kůl příčinou úmrtí?“

„Ne. Žila ještě nějakou dobu potom, co ho do ní zarazil.“

Bože! „Shodovaly se ty kulky?“

„Hm. Bez nejmenších pochybností byly vypáleny ze stejné

zbraně jako u všech ostatních obětí. Ráže dvaadvacet. Dvě rány

do srdce, ale srdce už přestalo bít předtím.“

„Shodný kůl z násady koštěte spolu s kulkama naprosto jistě

vylučuje napodobitele,“ prohlásil Quinn. „Ale proč ta změna s

předposlední obětí? Proč jiný druh kůlu?“

„Anální průnik.“ řekla Linda.

„Tomu rozumím,“ přitakal Quinn. „Jinak to ani nešlo, jelikož

obětí byl muž.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Linda. „Myslím tím poslední oběť, tu

ženu, u ní taky šlo o anální průnik.“

189

Quinna to překvapilo. Další odchylka od obvyklého postupu.

Ale s obvyklým zaostřeným kůlem. A s obvyklou zbraní.

A co ta poslední oběť? Nejnovější kus masa ležící v márnici,

studený a neidentifikovaný. Maso, které kdysi bývalo ženou.

Kdyby Quinn a jeho tým hned vzali útokem E-Bliss.org i bez

důkazu nutného k odsouzení, mohla být stále naživu?

Quinn o tom pochyboval.

Nebo sám sebe přesvědčil, aby o tom pochyboval. Pokud byl

příběh Jill Clarkové pravdivý, mašinerie vedoucí ke smrti

poslední oběti se rozběhla už před týdny, ne-li dříve.

Ležel na zádech s prsty propletenými pod hlavou, zíral na

strop a snažil se nějak pochopit nejnovější vývoj. Psychotičtí

vrazi trpící nutkáním zabíjet dodržovali zcela důsledně svůj

scénář, podobně jako to zpočátku předváděl Čtvrtič. Jenže v

tomhle případě se vyskytly anomálie. Ne mnoho, ale byly

významné. Otázka zněla: Co znamenají?

Poslední oběť byla téměř jistě zavražděna týmž vrahem, a

pokud přibývající důkazy ukazují správným směrem, za všemi

vraždami stojí agentura E-Bliss. Pearlina teorie, že sexuální

zmrzačení slouží jen k odvrácení pozornosti a oklamání policie,

aby

hledala

standardního

nutkavého

psychosexuálního

sériového vraha, se potvrzovala. Pearl a její mazané instinkty.

Na druhé straně do posledních obětí zarazil kůl zaživa. Trpěly

dlouho a strašlivě. Spáchal rituální sadistický zločin, přesně jako

ti šílenci pohánění nutkáním. To nevypadalo na čin nějakého

zaměstnance E-Bliss.org, chladnokrevného vraha, který pouze

vykonává svůj úkol, byť sebeodpomější.

Quinn měl tušení, kam je nejnovější vývoj může zavést.

Znovu zatoužil, aby si mohl zakouřit doutník.

„Dva vrazi pracující jako tým?“ zeptala se Linda.

„To je můj odhad,“ přitakal Quinn.

Ani o chlup víc, jen odhad.

„Slibuju ti, že brzy to budeme vědět jistě,“ dodal. Linda se k

němu natáhla a políbila ho na rty.

„Ty jsi tu detektiv.“

190

38

Pearl, nyní Jewel, netrvalo dlouho nastěhovat se do

prázdného bytu v osmém patře budovy, kde bydlela Jill Clarková.

Ubytovala se v bytě 8G, ne přesně nad Jilliným 7C, ale dost blízko.

Za necelou minutu se mohla dostat k požárnímu schodišti a

zabušit na Jilliny dveře nebo je vykopnout. V duchu si řekla, že se

o tom musí zmínit Jill. Uklidní ji to.

Pearl si přinesla všechno, o čem si myslela, že to bude

potřebovat. Všechno měla zapakované v malém kufru na

kolečkách. Skoro všechno. Jediná věc, kterou neměla v kufru, bylo

úplně nové skládací lůžko z diskontu, které jí dal Quinn. Bylo

ještě v krabici spolu s návodem na složení.

Vybalila si kufr, vyndala lehátko z krabice a podívala se na něj.

Viděla srolované zelené plátno a něco, co vypadalo jako hliníkové

trubky, což musely být nohy. Vytáhla jednu trubku a překvapilo

ji, že s ní vzala i další. Byly spojeny malou kovovou destičkou

provrtanou šroubkem nebo nýtem. Hrála si s tím a brzy zjistila,

že obě trubky může oddělit a vytvořit z nich X. Další z kovových

trubek se dala teleskopicky vysunout. Nejspíš to byla jedna z tyčí

tvořících bok postele. Ale jak se do toho dá to plátno? Plátno ji

zajímalo nejvíc, protože na něm měla spát. Chvilku zápasila s

teleskopickou trubkou, dokud jí bolestivě neskřípla prst, ale pak

začala nadávat a hodila ji dolů na zbytek roztodivných součástí

vykukujících z krabice.

Jak se všechny ty části včetně plátna vůbec kdy vešly do té

pitomé krabice? Nezdálo se to možné. Nebylo to možné. Byl to

trik, abyste lůžko nikdy nemohli vrátit.

Její pozornost přilákalo něco bílého. Návod. Rozložila ho a

viděla, že je Španělsky, francouzský, německy a ještě v nějakém

jazyce, který nepoznala. Aha, tady vzadu je anglicky.

Návod si prostudovala. Mátl ji.

Ach ten Quinn, pomyslela si. Chce ji dočista připravit o rozum,

že jí dal na spaní něco takového? Nebo to je jeho obvyklá

191

necitelnost? V každém případě je tohle lůžko jeho nápad, tak ať si

ho taky složí.

Ona půjde dolů a promluví si s Jill Clarkovou. Měly se setkat v

jejím bytě, Pearl se podívala na hodinky, za deset minut.

Na rozložené lůžko se už ani neotočila a vydala se ke dveřím.

Stačilo sejít jen jedno patro, tak se rozhodla jít po schodech.

To by byla cesta, kterou by zvolila, kdyby se musela rychle dostat

do Jillina bytu. Takže se v klidu může pořádně seznámit s trasou.

Schodiště

nebylo

klimatizované.

Bylo

dřevěné,

s

protiskluzovým gumovým povrchem a rozdělené maličkým

odpočívadlem, odkud vedly schody v opačném směru. Nic, co by

nemohla ve spěchu zdolat. Otevřela dveře do sedmého patra a

ovanul ji proud o něco chladnějšího vzduchu.

Na konci chodby zahlédla Jill Clarkovou v džínách a žlutém

tričku, jak právě vstupuje do výtahu.

„Jill!“

Ale díky setrvačnosti kroku Jill zmizela ve výtahu. Pearl si

nebyla jistá, jestli ji slyšela.

Pearl si pospíšila k výtahu. „Jill! Tady je Jewel!“

Křídla dveří výtahu se přibližovala.

Už byla téměř u sebe, když se Pearl podívala dovnitř a viděla,

jak na ni Jill zírá.

„Měly jsme se sejít.“

Jill vypadala vylekaně a snažila se na ovládači výtahu dveře

zastavit. Pearl se pokusila přidržet zavírající se dveře rukou, ale

mechanika vítězila a nehodlala se podvolit. Pearl vytrhla ruku

těsně předtím, než by ji sevřel gumový uzávěr.

Jak se dveře se skřípěním zavíraly, Jill se s bezmocným

úsměvem podívala na Pearl a pokrčila rameny. „Budu hned

zpátky.“

Šipka nad dveřmi výtahu ukazovala, že sjíždí dolů.

Péarl v chodbě osaměla. Ještě neměla klíč k Jillinu bytu, tak se

rozhodla vrátit se zpátky a počkat u dveří.

Udělala dva kroky, když vtom uslyšela, jak za ní dveře

druhého výtahu tiše lomozí.

192

Otočila se a uviděla Jill vstupovat do chodby.

Vykročila jí vstříc a najednou si uvědomila, že to není možné.

Neexistoval způsob, jak mohla Jill sjet výtahem do vestibulu a

vrátit se druhým. A proč by jela nahoru jiným výtahem?

A proč má na sobě jiné šaty?

Její vlasy byly stejné barvy jako vlasy ženy z druhého výtahu a

byly totožně učesané. Její obličej… Pearl si uvědomila, že není

úplně stejný. První Jill ho měla o trochu širší a její krk a čelist

nebyly tak docela stejné.

Vybavila si obrázek druhé Jill a přinutila svou mysl obnovit

každý jemný detail. Byla si jistá, že ta druhá Jill, co se na ni

bezmocně usmívala, když se zdánlivě snažila zastavit zavírání

dveří výtahu, ale nejspíš držela tlačítko, aby je zavřela, měla

stejně jemný vějíř pih podél nosu a nad ním. Nic, co byste nazvali

vadou. Drobný charakteristický rys, kterého si všimne jen

policajt.

Můj bože! Dokonce i pihy!

„Viděla jsem ji,“ řekla Pearl.

Jill se zatvářila zmateně. „Kohos viděla?“

„Tvoje druhé já. Jela výtahem dolů do vestibulu, zatímco tys

jela nahoru. Musely jste se minout. Určitě byla u tebe v bytě a

viděla z okna, jak přicházíš. Nebo jí možná někdo zavolal zvenku

a varoval ji.“

Pearl vytáhla mobil z kapsy saka, ale hned ho vrátila.

Uplynulo příliš mnoho času. Ta druhá Jill už bude pryč z budovy a

nejspíš daleko od ní. Za pár minut zmizí v nedohlednu.

Jill zbledla a jednou rukou se opřela o zed.

Pearl ji uklidňovala. „To je v pořádku. Pro mě to byl taky

docela šok, a to nejsem v tvojí kůži.“

„Určitě se o mně učila, viděla, co mám v ledničce, v zásuvkách

v ložnici, nejspíš si zkoušela moje šaty…“

„Možná ti nějaké šaty ukradla.“

„Myslím, že by to nebylo poprvé.“ Jill odstoupila od zdi a Pearl

jí pustila paži. „Před týdnem jsem vinila čistírnu, že mi něco

ztratili, něco, k čemu jsem nemohla najít lístek. A jako by se mi

193

ztratily i některé další věci, dokonce nějaké šperky.“ Mdle se na

Pearl usmála. „Alespoň mi teď věříte.“

„My ti věříme,“ ujišťovala ji Pearl.

Jill se rozhlížela kolem sebe, jako kdyby si najednou

uvědomila, že stojí na chodbě. „Pojď, Jewel. Někdo nás tu uslyší a

bude si myslet, že jsme cvoci.“

Pearl zprvu nevěděla, na koho Jill mluví. Skoro se kolem sebe

rozhlédla. Pak si uvědomila, že to ona je Jewel, a následovala Jill

chodbou k jejímu bytu.

Dveře nebyly zamčené.

„Musela odtud spěchat,“ poznamenala Jill. „Možná jí vážně

někdo zavolal a varoval ji.“

Pearl se protáhla před Jill. „Nech mě jít první.“

Jill se zprvu chtěla vzepřít, ale pak ustoupila stranou.

Pearl

vytáhla

pouzdra

připevněného

pasu

devítimilimetrový glock a volnou rukou strčila do téměř

zavřených dveří. Ukázala Jill, aby zůstala na chodbě, a vklouzla

dovnitř.

Ocitla se ve skromně zařízeném obývacím pokoji s levným

nebo starým různorodým nábytkem. Většinu dřevěné podlahy

pokrývala prošoupaná imitace perského koberce, na kterém

převládala kaštanová barva. Žaluzie na jednom ze dvou oken

vedoucích na ulici byly stažené, jako kdyby někdo vykukoval

mezi dřevěnými lamelami a dával pozor, co se venku děje.

Žaluzie na vedlejším okně byly roztažené, aby dovnitř mohlo

světlo seshora. Sluneční paprsky na všem vytvářely šikmé stíny.

Byt byl tichý. Čišel prázdnotou. Ale Pearl věděla, že ten dojem

může být klamný. Lidé, kteří se umějí schovat, dokážou být tiší a

nehybní jako nábytek. Se zbraní přitisknutou ke stehnu prošla

kolem maličké kuchyně napravo, minula otevřené dveře do

koupelny s uštípanými šedými dlaždičkami a starým, ale čistým

vybavením. Byl tam umělohmotný sprchový závěs stažený až ke

straně, kde stála vana na nožičkách. V koupelně nebylo kde se

schovat. Pearl pokračovala dál chodbou do ložnice.

194

Byla překvapivě velká, s dvoulůžkem pokrytým modrou a

šedou pokrývkou. U stěny blízko nohou postele stál vysoký

prádelník, ze kterého se začala odlupovat dýha. Na stolku u

prádelníku byla malá televize. U další zdi si Pearl všimla

toaletního stolku se zarámovaným zrcadlem, které zjevně patřilo

k jinému kusu. Sedátko se krčilo pod okny. Oboje žaluzie byly

napůl vytažené, aby dovnitř mohlo žluté sluneční světlo. Místnost

byla jasná. Pearl viděla, že dveře šatníku jsou dokořán. Světle

béžové šaty, které byste si nejspíš vzali do nějakého lepšího

podniku, ležely pečlivě rozložené na posteli.

Pearl se k šatníku opatrně přiblížila s připravenou zbraní a

pak rozhrnula šaty.

Nikdo se za nimi neskrýval.

Podívala se pod postel, jediné další místo v ložnici, kde někdo

mohl najít úkryt, ale uviděla jen několik chuchvalců prachu. I

tady podlahu tvořilo dřevo, stejně jako v obývacím pokoji pod

falešným peršanem, jenže tady byly po zemi rozprostřené malé

koberečky. Malé koberečky. Nejnebezpečnější věc v domě nebo v

bytě, tedy za normálních okolností.

Se zbraní stále připravenou k výstřelu se vrátila do obývacího

pokoje.

Jill pochopitelně neposlechla její příkaz a vešla dál.

„Nic jsem neslyšela,“ řekla. „Bála jsem se, že se ti třeba něco

stalo.“

„A tak jsi šla dovnitř, aby se ti to mohlo stát taky?“

„Byla to blbost,“ vzdychla Jill. „Omlouvám se.“ Svěsila hlavu

jako dítě, které právě dostalo vyhubováno.

„No, jeden důvod proč jsem tady, je, abych tě naučila, jak se

vyhýbat riziku,“ prohlásila Pearl.

„Naučím se to,“ ujistila ji Jill. „Vážně se to naučím.“

„Nechala jsi šaty na posteli, když jsi odcházela? Béžové,

krajkový výstřih, sexy?“

„Ne, to bych neudělala. Jsem si jistá, že jsem je tam

nenechala.“

„Ale jsou to tvoje šaty?“

195

„Připadá mi, že ano.“

Pearl ji zavedla zpátky do ložnice a ukázala jí šaty rozložené

na posteli a dveře šatníku zející dokořán.

„Ty jsou moje.“ Jill se vztekle a vyděšeně kolem sebe

rozhlédla. „Nenechala jsem věci takhle,“ prohlásila. „Byla tady,

hrabala se mi ve věcech, nosila moje šaty.“

„Možná jsme se sem dostaly právě včas, abysme je

zachránily,“ pronesla Pearl ironicky.

„Proč by mi kradla oblečení?“

„Je snazší být tebou, když má nějaký tvoje oblečení. A možná

se chce zdržovat v budově, snad i v okolí a nechat lidi, aby ji v

něm zahlédli. Aby si lidi zvykli, že ji vidí místo tebe. Celkem

bezpečný, pokud se obě neocitnete v jednu chvíli na jednom

místě. Lidi, po kterých jdeme, si očividně dávají pozor, aby se to

nestalo.“

Jill se posadila na okraj postele, těsně vedle pohozených šatů,

a sklesle civěla na podlahu. Vypadala, že se rozpláče. Pearl po

tomhle nijak netoužila, nechtěla tím ztrácet čas.

„Dokonce mi kradou šaty,“ zašeptala Jill. „Oni kradou mě

samotnou. Madeline řekla, že už jsem se ocitla v půli cesty k

nebytí. Měla pravdu.“

„My to můžeme změnit.“

Jill k ní vzhlédla vlhkýma očima. „Věřím ti. Musím. Tihle lidi

mě můžou sledovat všude. Jsi jediná šance, kterou mám.“

„Nejsem to jen já, taky Quinn a Fedderman,“ připomněla jí

Pearl. „Jill, na každém kroku tě budou hlídat policisté v civilu.

Máš na svojí straně celý oddíl strážných andělů. Andělů, kteří

znají svou práci. Andělů se zbraněmi.“

Jill se znovu zadívala na dřevěnou podlahu. „Jediná šance,

kterou mám,“ opakovala tichým a osamělým hlasem.

Pearl si pomyslela, že má v podstatě pravdu.

Příštích několik hodin zůstala Pearl s Jill v bytě a procházela

pokyny, které měla Jill dodržovat, dokud nebude případ vyřešený

a ona nebude opět v bezpečí. Jill měla informovat Tonyho Lakea,

196

že Jewel, která bydlí hned nad ní, se stala její přítelkyní. Potom se

Jewel jakoby nachomýtne k většině Tonyho návštěv. Možná by Jill

mohla svou novou přítelkyni dokonce pozvat, aby s ní a s Tonym

povečeřela. Nejbezpečnější pro Jill bude, když si Tony bude

myslet, že se ona a Jewel sblížily tak, že se z nich staly nejlepší

kamarádky. Pokud by se mu něco nezdálo, ať si klidně třeba

myslí, že jsou milenky. Potom bude pro E-Bliss.org mnohem

obtížnější Jill zavraždit a snažit se vydávat za ni jinou ženu. Nová

nejlepší přítelkyně by si téměř jistě na podvodnici všimla rozdílů.

Zabít je obě by mohlo být příliš riskantní, a tak E-Bliss.org

nebude mít jinou možnost než záměnu pozdržet.

Na to Quinn a jeho tým spoléhali, na pozdržení, zatímco

budou shromažďovat důkazy. Zatímco budou stavět případ cihlu

po cihle, až vznikne zeď, která rozdrtí E-Bliss.org v soudním

procesu.

Pearl to napadlo, teprve když konečně od Jill odešla, aby se

vrátila do svého bytu o patro výš.

Která z těch dvou Jill, co dneska potkala, byla ta pravá?

39

Policejní prezident Harley Renz, jehož velké břicho napínalo

knoflíky bílé košile, seděl za stolem a vypadal jako vzteklý

Buddha s obličejem baseta. Jestli bude stále přibírat, brzy dohoní

Nobblera.

Quinn seznámil Renze s nejnovějším vývojem v Případu

rozčtvrcených mrtvol. Renz byl celkem spokojený s pokrokem,

který udělali, ale vážně ho rozčilila informace o Wesu Nobblerovi

a úniku informací z úřadu soudního lékaře.

Renzova kancelář byla dnes ráno až příliš teplá a jen

podtrhovala jeho náladu. Sluneční paprsky pronikající oknem

rozpálily Quinnovu plastovou židli, jeho pravou paži, rameno a

jednu stranu obličeje. Krutě si pohrály i na Renzově obličeji a

zdůraznily jeho skvrnitou zarudlou pleť.

197

V proužcích slunečního svitu se vznášela spousta prachu, jako

kdyby Renz právě doklepal koberec. Quinn musel potlačovat

kýchání.

„Nepřekvapilo mě, že se Nobbler chová jako politický zvíře a

že mi vrazil kudlu do zad,“ prohlásil Renz. „Nobbler je hajzl. Ale

musí se s ním počítat. Co se ten malej zmetek Nift plete do

záležitostí oddělení vražd? Vždyť je to hergot doktor! Co tím

může získat?“

„Kromě požitku z prohlížení mrtvých žen,“ řekl Quinn, „se

chce nejspíš posunout výš v byrokratickým aparátu. Třeba se

chce jednou stát hlavním soudním lékařem města.“

„To nejspíš on klopí informace tý čůze Cindy Sellersový. Ta

zatracená ženská je úplnej mrchožrout.“

„Ty jseš její zdroj,“ připomněl mu Quinn.

„Tak to začalo, jenže ona nás pak zradila.“

„Ale ty s ní pořád mluvíš.“

Renz zamítavě mávl rukou. „Využívám ji, ona využívá mě a

oba se snažíme být o krok před tím druhým.“

Opřel se, dostal tak svůj skvrnitý obličej ze slunce a několikrát

se zhluboka nadechl. Quinn měl pocit, že si teď hodí do pusy

prášek. Jestli nebere nic na krevní tlak, možná by měl začít. Renz

vypadal jako ztělesnění hrozícího infarktu.

„Tatáž zbraň, různý násady koštěte, vaginální, anální… Někdo

si s náma zahrává, Quinne.“

„Tak to vidí Pearl. Myslím, že může mít pravdu. Taky si

myslím, že tu můžou být vrazi dva.“

Renz si unaveně přetřel masitý obličej a pod oběma očima si

tím zanechal stopy. „Sériový vrazi většinou nechodí v páru.“

„Ale stává se to,“ řekl Quinn. „Ve vztahu vůdce, následovník.

Společně jsou schopni toho, co ani jeden z nich samostatně

nedokáže. A když vezmeme v úvahu E-Bliss, ta změna postupu

vrahovy práce může souviset s odvedením pozornosti, který nás

má nasměrovat k domněnce, že hledáme typickýho

psychosexuálního sériovýho vraha.“

198

„Nezdá se mi, že by pro vraha bylo důležitý, jestli hledáme

jednoho nebo dva šílence. Vraždy jsou součástí obchodního

plánu, pokud je ovšem pravda to, co říká Jill Clarková.“

„Je to pravda,“ prohlásil Quinn. Pověděl Renzovi o Pearlině

včerejším setkání s druhou Jill Clarkovou v Jillině činžovním

domě.

Renz si znovu přetřel obličej rukama s tučnými prsty. „Občas

mi připadá, že od každýho člověka existujou dvě verze,“ vzdychl.

Quinn nevěděl, co tím myslí. Nejspíš další narážka na falešné

přátele v řadách newyorské policie. Měl by vědět, že se dají najít

kdekoli, kde existují přebujelé ambice, což je v podstatě všude.

„Jseš si jistej, žes dobře zajistil ochranu pravý Jill Clarkový?“

zeptal se Renz.

„Je v největším bezpečí, jaký jí můžeme poskytnout.

Čtyřiadvacetihodinová ochrana, Pearl bydlí o patro výš a hraje si

na novou nejlepší kamarádku. Potřebujeme víc informací. A

potřebujeme spojit Tonyho Lakea a E-Bliss s naším případem,

aniž se Jill Clarková stane obětí.“

„Zdá se, že má namále,“ utrousil Renz, „když se vezme v

úvahu, že Pearl včera vrazila do druhý Jill.“

Quinn zaslechl řadu tichých zapraskání. Renz si nepřítomně

promačkával klouby na rukou. Byl to nový zvyk, který asi

Quinnovi brzy poleze na nervy. Lidé mění své zvyky, občas i

způsob práce. Možná je tohle jiný Renz.

„Čemu se kruci směješ?“ zeptal se Renz.

Quinn si neuvědomil, že se mu na obličeji objevil mírný

úsměv. „Ničemu. Nejspíš nervová reakce.“

Lup, lup, ozývaly se klouby.

„Odhalili by se,“ řekl Renz, „kdyby se pokusili dostat Jill.“

Quinn věděl, že přesně v to tajně doufá. „Neúspěšně,

pochopitelně. Ale potřebujeme, aby se něco přihodilo dřív, než se

média všechno dozvědí. To by nám zničilo vyšetřování a všichni

bysme posloužili tak akorát jako žrádlo pro supy.“

„Možná existuje způsob, jak udržet supy v dostatečný

vzdálenosti,“ dumal Quinn.

199

Renz si znovu poposedl dopředu a vystavil se horkým

slunečním paprskům. Lup, lup. „Chystáš se mi ukázat svou

zvrácenou stránku, Quinne?“

„Proto sis mě najal.“

„To byl jeden důvod,“ připustil Renz. „Je potřeba zvrácenej

člověk, aby chytil jinýho zvrácenýho“

„A je potřeba někoho takovýho znát. Napadlo mě, že dáme

novinářům podezřelýho.“

Renz se zatvářil zklamaně. „To mě napadlo taky. Standardní

pracovní postup. Potíž je, že nemáme nikoho, koho bysme jim

mohli předhodit.“

„Tím líp. Takže se nedohmátnou, že je to bouda. Když jim

někoho najdem, nic nevyšťouraj, a tudíž ho nebudou moct

vyloučit jako nastrčenýho podezřelýho. To by mohlo ukolíbat

skutečnýho Čtvrtiče. Začne si myslet, že jsme mu skočili na špek.“

Renz nevědomky přestal křupat klouby. „Už jsi o tom dost

přemýšlel.“

„Hm.“

Quinn pozoroval Renzův výraz. Za tím smutným pohledem se

skrývá mechanismus myšlení přesný jako švýcarské hodinky.

Renz propočítává šance, rizika a možný prospěch z toho, co

Quinn navrhoval, i to, co by to mohlo znamenat pro jeho kariéru,

pro jeho neúnavný výstup po kluzkém žebříku. Trvalo mu jen

několik vteřin, než všechno vstřebal. Byl stejně chytrý jako

ambiciózní. Quinna napadlo, už poněkolikáté, že Renz je svým

způsobem velký politik.

Renz se usmál. „Koho máš na mysli? Nifta?“

„Kéž by,“ vzdychl Quinn. „Myslel jsem na Toma Coultera“

Coulter byl lupič a násilník, který před měsícem v New Jersey

údajně zavraždil matku samoživitelku a její dvě malé děti. Zabil je

kuchyňským nožem, nechal svoje otisky na střence a v krvi obětí.

O jeho vině nebylo prakticky pochyb. Když ho policie vypátrala a

přiblížila se k němu se zatykačem, střílel na ni a ujel v kradeném

džípu. Od té doby nikdo neviděl ani jeho, ani ten vůz.

200

Oběti byly pohřbeny a vrah zmizel, takže Coulter se víceméně

přestal objevovat ve zprávách. Občas někdo oznámil, že ho viděl

tuhle nebo tamhle, ale žádná ze stop nikam nevedla.

„Nech uniknout do médií, že ze spáchání Čtvrtičových vražd je

podezřelý Coulter.“ řekl Quinn.

Renz si začal kousat vnitřek tváře a přemítal o tom. „Myslíš, že

existuje dost podobností ve způsobu práce, aby na to skočili?“

„Zabití řeznýma ranama ve zdejších končinách, to je

všechno, co potřebujou, protože lační po příběhu. Učiní z

Coultera přijatelnýho podezřelýho. Fáma zplodí další fámy.

Média obstarají fakta a důvěryhodnost.“

„Už jsme to s nima zažili dřív,“ přikývl Renz.

„To by mohlo Coultera vyprovokovat. Kdybysme ho chytli, byl

by to jen bonus. Hlavně že to vyplodí nekonečnej proud inkoustu

a televizního blábolení a odvede to pozornost médií od

skutečnýho vyšetřování.“

„Odvedení pozornosti,“ prohlásil Renz potěšeným hlasem.

„Jako z dílny E-Blissu.“

„Něco takovýho,“ přisvědčil Quinn.

„Syrový maso předhozený novinářskejm supům, takže se jím

nažerou a zpomalí je to. Na svojí krvavý hostině budou

přežvykovat jeden druhýho.“

„Víceméně.“

„Líbí se mi to,“ prohlásil Renz, zavřel oči a za víčky mu

zacukalo, jako by upadal do snění. „Vlastně z toho mám radost.“

Bezpochyby myslel na Cindy Sellersovou.

40

Victor se procházel sem a tam po Sutton Place, nezastrčená

košile mu povlávala ve vánku od East River a palce si zahákl do

bočních kapes svých značkových džin. Věděl, že si nevyšel na

příjemnou procházku, jak si namlouvá. Chodil sem a tam. Snažil

se ze sebe dostat napětí, které v něm celé dny narůstalo.

201

Určitých myšlenek se nedokázal zbavit, na určité sny

nedokázal zapomenout. Většina se jich týkala Charlotty

Lowensteinové. To, co s Glorií té ubohé ženě udělali, bylo

odporné a zvrácené, ale na chvilku mu to poskytlo úlevu.

Přesto Charlottina smrt Victora tak rozrušila, že mu nedávala

pokoje. Nikdy nevěřil žvástům, že zabíjení člověka nějak

poznamenává. Obzvlášť když pro zabití existoval pádný

obchodní důvod. Například válka. To většinou bývá ten pravý

obchodní důvod a my jsme si udělali hrdiny z lidí, kteří zabíjeli

efektivně a ve velkém množství. Realita je prostá. Aby někteří

lidé prosperovali, musí jiní zemřít.

Tahle rozumová úvaha fungovala u všech obětí, jen ne u

Charlotty.

Jak úlevu a uspokojení postupně nahrazovala znovu

probuzená touha, sny a temné tužby se vracely. Pro Victora bylo

čím dál obtížnější považovat Charlottinu smrt za pouhou součást

obchodního plánu.

Ale proč by ji takhle neměl vnímat? Charlottina smrt přece

byla jen součástí byznysu. Victor si to stále opakoval. Klienti E-Bliss.org byli nahraditelní, o tom rozhodl počítač. Tohle je nový

věk techniky a mrtví klienti patřili svým způsobem k nejranějším

obětem nové technické společnosti. Museli být odstraněni. Copak

hraje nějakou roli, že si ukončení jejich života užíval?

Lev, který zabije antilopu, necítí nic než hlad, zatímco antilopa

trpí a zemře. To, co probíhá v myslích zabijáka a zabitého, není

podstatné. Tak svět funguje. Je to hemžení dravců a kořistí a

mezi, tím nic neexistuje. Jen lidé mají na vybranou. Mohou se stát

jedním, nebo druhým. Victor si zvolil už dávno.

Svědomí s tím nemá nic společného.

Přesně tak se na to Victor díval, když se jednalo o předešlé

oběti, ty, se kterými neměl téměř žádné slitování a nezažil nic

blížícího se sadistickému vzrušení. On byl lev a oni představovali

antilopy. Svět se točí dál. Lev nelituje. Lev se netrápí.

202

A přesto Charlotte Victora trápila. Charlotte ho při umírání a

ve smrti rozrušovala. Byla obětí, kterou si on a Gloria chtěli

vychutnat.

A bože, my si ji vychutnali!

Gloria ji podvedla, ale oba jsme si ji vychutnali.

Šedý mercedes sedan odbočující z Šestapadesáté východní do

Sutton Place na něj zatroubil a vytrhl ho z melancholického

sebeobviňování.

Mávl omluvně na řidiče, že mu téměř vstoupil z chodníku do

cesty, a pokračoval v neklidné chůzi.

To, co jsem udělal Charlotte to, o čem přemýšlím, se mi

nepodobá. Je to něco, co musím setřást, nebo mě to začne ovládat.

A já to dokážu setřást. Nejsem to já. To není mé pravé já. To tedy

není.

Victor čerpal útěchu ze skutečnosti, že se víc než jiní pyšní

železnou sebekontrolou.

Kéž bych dokázal spát beze snů…

Ale přitom věděl, že existuje jen jedna věc, která by mu

umožnila v noci spát tvrdě. Byla to jediná věc, která by zahnala

hluboké touhy burácející v hloubi jeho nitra, když se probouzel

ze strašlivých nočních můr na potem zmáčené posteli. Jediná věc

by ho osvobodila od neodbytných myšlenek, které si dělaly nárok

na jeho denní hodiny a ponoukaly ho, aby téměř vkročil před

jedoucí auta. V tomhle duševním stavu jednoho dne udělá při své

práci osudovou chybu.

Přestože se tomu bránil, potřeboval další Charlottu.

Tom Coulter ležel na zádech v posteli v pokoji motelu Clover

patnáct kilometrů jihozápadně od města Hard Oak v Texasu. Byl

to vytáhlý muž se střapatými černými vlasy a špatnými zuby. Na

sobě měl špínou obalené džíny s dírou na jednom koleni, drahé

pevné boty, co potřebovaly vyleštit, rozepnutou košili odhalující

bujné chlupy na hrudi a byla mu vidět vystouplá žebra. Z horka

se hrozně potil. Kvůli němu i těžce dýchal, nemluvě o kyselém

pachu jeho těla, ale právě teď byl příliš unavený, aby se svlékl a

203

osprchoval. Musel si odpočinout. Zavřel oči, zhluboka se nadechl.

Dokud nevydechl, zdálo se, že mu žebra prorazí bledou kůži.

Na štěrkovém parkovišti motelu stál zaprášený zelený

kombík značky Volvo, který ukradl v Charmontu v Illinoisu. Jeho

poznávací značku odmontoval z chevroletu u nákupního centra v

Morristownu v Tennessee. Zaparkoval volvo o několik dveří dál

od svého pokoje; kdyby si pro něj přišli, mohl by tak získat cenné

sekundy a vypařit se.

Rozdrásané nervy mu nedávaly spát. Otevřel oči a pozoroval

mouchu znovu a znovu narážející do špinavého okna. Bzučela

kolem a snažila se najít cestu ven ke světlu a ke svobodě. S tou

mouchou se dokázal ztotožnit. Nejspíš moc dlouho naživu

nezůstane, ale teď se snažila prolomit neviditelnou bariéru

podobnou bariéře mizerné smůly, která Coultera odjakživa

sužovala a bránila mu v růstu. Byl by mouchu rozplácl a ušetřil ji

beznadějného trápení, ale nechtěl se namáhat.

Nepřítomně sáhl na noční stolek a dálkovým ovládáním pustil

televizi. Ale jen se podíval na obrazovku, ztlumil zvuk a

neposlouchal. Dávali reklamu na nějaké prášky proti artritidě,

takže co by se zajímal? Jeho mysl se stále upírala k tomu, jak se

sem dostal. Připomínalo to pásku, která stále dokola hraje jedno

a totéž. Kdysi se dozvěděl od někoho z televize, že se tomu říká

smyčka.

Nic z toho, co se stalo, nebyla vlastně jeho vina. Bylo to jen

tím, že se k němu štěstí obrátilo zády, a pak už to šlo jedno za

druhým.

V kuchyni bytu v New Jersey ho překvapila nějaká žena, ale

Coulter okamžitě využil příležitosti a řekl si, že ženina souměrná

postava je jen zlomek toho, co mu svět dluží, a tak se usmál a

sdělil jí fakta: je profesionální lupič a teď, když ho vyrušila v

práci, je namístě, aby se svlékla. Vysvětlil jí, že je to tak

spravedlivé.

Začala si rozepínat blůzu, rozbrečela se a tehdy vešly dovnitř

její dvě děti. Malí parchanti; vůbec je neslyšel, takže musely přijet

s ní, ale vstoupily do domu hlavními dveřmi, a ne garáží.

204

V té chvíli jeho štěstí začalo hořknout.

Otočil se a řekl dětem, aby šly do svého pokoje. Neměl pistoli

ani žádnou jinou zbraň, takže ho neposlechly. Místo toho začaly

brečet a dívaly se po své matce, co mají dělat. To byla smůla. Ta

mrcha bulela tak urputně, že ze sebe nedostala ani slovo.

Coulter k dětem výhrůžně přiskočil a zařval na ně, ať se utiší,

aby si mohl rychle užít s jejich mámou a pak hned vypadnout.

Proč se nepohnuly? Netoužil nikomu ublížit. No snad trochu

mámě.

Tehdy se všechno doopravdy podělalo a on to vlastně nemohl

předvídat. Zkrátka zasraná smůla. Zatraceně, jistě to nebyla jeho

vina.

Když se pohnul, aby větší dítě popostrčil, ten kluk nějak

ukročil stranou a Coulter zakopl a padl na kolena. Dlaní levé ruky

přistál na drobečcích ze sušenek nebo na něčem kouskovitém.

Zaseklo se mu to do masa a zatraceně to bolelo. Nebýt toho, byl

by si možná všiml, k čemu se matka chystá.

Už stál, když ji zaslechl, jak mu novým, sebejistým hlasem

přikazuje, aby vypadnul, hned a rychle. Když se po ní podíval,

držela pistoli, kterou někde vzala. Velký modrý ocelový

poloautomat. Dělal z ní jinou ženu. Rozhodně se mu nelíbil

pohled v jejích očích. Říkal mu, aby ji v žádném případě

nezkoušel obtěžovat.

Coulter se chystal odejít, a tím by to bylo skončilo. Jenže byl v

takovém šoku, že se nedokázal pohnout. Nohy měl jako vrostlé

do podlahy.

Máma zmáčkla spoušť, pak znovu a znovu. Coulter byl nejdřív

vyděšený, pak vzteklý. Neměla na to žádné právo. Nedala mu čas,

aby mohl poslechnout její příkaz. Neměl šanci. Zcela jistě by

odtamtud rychle vypadnul, kdyby mu bývala poskytla příležitost.

Byl profesionální lupič a se zbraněmi nechtěl mít nic společného.

Nic společného s násilím jakéhokoli druhu. Cokoli se od té chvíle

stalo, padá jen na její hlavu, ne na jeho.

Hodilo se mu, že zbraň byla stará a neustále se zasekávala.

205

Spočítal si, že nebude trvat dlouho a nakonec vystřelí, když ta

ženská tak urputně mačká spoušť; netiskla ji správně, jen ji táhla

k sobě, až jí ohnutý ukazováček zbělel. Zdálo se, že spoušť něco

blokuje v pohybu. Snad byla zajištěná pojistka. Možná na to

každou chvíli přijde a vystřelí mu mozek z hlavy.

Třeba ještě není tak pozdě, aby se dostal ven a pryč. Vyrazil ke

dveřím, ale musel projít těsně kolem té ženy. Když ji odstrčil

stranou, určitě si myslela, že ji napadl. Zase smůla pro ně pro oba.

Začala ho tlouct zbraní, několikrát ho udeřila ze strany do

hlavy a opravdu ho zranila. Odplatil jí tak, že by jakýkoli

spravedlivý soudce nebo porota prohlásili, že se jednalo o

sebeobranu. Obtočil jí paži kolem krku, stáhl ji k zemi a pokoušel

se vykroutit jí zbraň z rukou.

Pak na něj skočily ty dvě děti. K čertu s nimi. Říkal si, že se jim

nejspíš nelíbilo, jak napadl jejich matku, protože nevěděly, že ona

napadla jeho. Coulter si říkal, že jim to nemůže vyčítat.

Větší z dětí, asi jedenáctiletý kluk, někde našel plnou

plechovku limonády a začal ho mlátit zezadu do krku. To

rozptýlilo Coultera natolik, že se mámě podařilo vykroutit se

zpod něho, popadnout držadlo zásuvky, chytit se ho a vytáhnout

se na nohy.

Jenže zásuvka vyjela z příborníku úplně celá. S rámusem

padla na podlahu a všude po podlaze se rozletěly nože.

Coulter jeden popadl dřív, než se kdokoli další vzpamatoval, a

začal se prosekávat a prořezávat pryč, řval, jako kdyby přišel o

rozum, což, jak si myslel, se na chvilku opravdu stalo. Jenže on

bojoval o svůj život. Neměl na vybranou, protože oni byli tři a on

byl sám. To nebyl poctivý boj.

Pak tam stál, držel velký kuchyňský nůž s dřevěnou střenkou

a všude byla krev, byla na něm i na podlaze. Na mámě a na

dětech. Byl to ten nejneskutečnější obraz, jaký kdy Coulter viděl.

Všechno se zastavilo. Čas se vlekl jako ve zlém snu. Nikdo se

nehýbal, ani Coulter.

Všiml si, že je jediný naživu.

206

Děti měly na sobě tolik krve, že ani nedokázal poznat, kde je

řízl nebo bodl. Máma měla hlubokou sečnou ránu od ucha k uchu.

Podle toho, jak měla vytřeštěné oči a otevřenou pusu, se zdálo, že

ji ostří nože překvapilo. Nebo možná zemřela, když se snažila

nadechnout.

Nůž mu vyklouzl z ruky a dopadl na podlahu.

Znovu reálný čas:

Hni se! Hni se! Hni se!

Coulter odtamud vypadl, ale na místě po sobě nechal

zkrvavený nůž.

Vydal se rovnou domů do svého bytu ve městě, osprchoval se

a všechno očistil. Stále mu to připadalo skoro jako sen. Ale věděl,

že se musí hnout a nezastavit se, dostat se daleko a věci nějak

vyřešit.

Právě vytáhl z přístěnku obrovský kufr, aby si v rychlosti

zabalil spoustu věcí, když se objevila policie.

Přesně věděl, co má udělat. Coulter nikdy nikde nebydlel, aniž

by měl připravenou únikovou cestu a spolu s ní plán. Nechal

všechno, jak bylo, zapálil postel a vyšplhal po požárním schodišti

tam, odkud dosáhl na střechu. Na střeše přes tlusté dřevěné

prkno přelezl na sousední střechu, dostal se do budovy

služebními dveřmi a výtahem sjel do vestibulu. A dobře věděl o

bočním východu.

Za pět minut od chvíle, co zaklepali na jeho dveře, už pomalu

kráčel k místu, kde si zaparkoval džíp ukradený na cestu, kterou

si plánoval.

Musel před policajty smeknout. Nějak ho zahlédli, ale tou

dobou začali přijíždět k požáru v jeho bytě hasiči se svým

vybavením. Byla tam spousta ruchu a zmatku. Když v džípu odjel,

hlídkové vozidlo ho několik bloků sledovalo. Vystřelil po nich,

protože věděl, že na zalidněných ulicích nebudou střelbu

opětovat. Netušil, jestli trefil řidiče, nebo vyřadil auto z provozu,

ale najednou zajelo k chodníku. Coulter zahnul za roh, jel dál

207

několik bloků, pak se džípu zbavil a ztratil se v mase lidí na

Manhattanu.

Potom už šlo všechno hladce. Ukradl jiný vůz, další velký

džíp, protože ty se mu líbily, a vydal se na cestu z města.

Překonal svou smůlu.

Nato se o Coulterovi vyrojila spousta příspěvků v novinách i v

televizi. A nejen v newyorských novinách a televizi.

Byl by si je docela užíval, kdyby byly pravdivé, jenže oni z něj

udělali darebáka. Přesto byl slavný. A zatím i volný. Dokonce

snad mohl volný i zůstat, kdyby se mu podařilo dostat se do

Mexika. Překročit tu hranici musí být hračka v obou směrech, ne?

Vláda nikdy nedokázala zabránit Mexičanům dostat se do země,

tak on by měl být schopen dostat se z ní. Až bude v Mexiku, může

smůlu proměnit ve štěstí.

Po čase, kdykoli pustil televizi nebo si koupil newyorská

noviny, už toho o něm moc neříkali ani nepsali. Musel připustit,

že mu to tak trochu vadí. Přece má být slavný, ne? Co záleží na

tom, jak se tou celebritou stal? Slavní bud jste, nebo nejste.

On jednou byl.

Ne že by kolem sebe chtěl nějaké paparazzie.

Nechtěl být mrtvou celebritou, ani takovou, co sedí na

doživotí v lochu.

Teď byl v motelu Clover, napůl pozoroval mouchu lapenou u

okna a napůl poslouchal levnou malou televizi, co měl blízko

nohou postele.

Mexiko pro něj bylo nejlepší šance. Dokonce uměl trochu…

„… Tom Coulter, který na předměstí v New Jersey zavraždil

ženu a její dvě děti. V dalších zprávách…“

Cože?

Popadl dálkové ovládání z nočního stolku a přejel stanice, až

našel další kabelové zprávy.

Tamhle je! To je jeho fotografie!

Byl to starý policejní snímek, ten, kde ho fotograf překvapil,

takže měl otevřená ústa a byly vidět jeho špatné zuby. Vlasy

208

vypadaly mastné a celé rozcuchané mu visely přes jedno ucho.

Jako kdyby ses učesal metličkou na vajíčka, říkávala jeho matka.

Přál si, aby bývali použili jinou fotografii.

Hlas z televize říkal: „Newyorská policie dnes potvrdila, že

hledaný několikanásobný vrah Thomas Coulter, který utekl, když

se ho policie pokusila zatknout v jeho bytě, je podezřelý ze

spáchání Čtvrtičových vražd, které už celé týdny děsí město a

matou strážce zákona“

Kristepane!

Jak na tohle přišli? Je to snad nějaká lest?

Ne, věděl, že to není lest. Věděl, jak policie pracuje, a takhle to

tedy nebylo.

Coulter pochopitelně věděl o Případu rozčtvrcených mrtvol.

Objevoval se ve zpravodajství po celé zemi.

A teď jsem zase v celostátních zprávách.

Velký jeviště.

Policajti se spletli, to je teda překvapení. Ale mě už hledají pro

tři vraždy, tak jakej je mezi tím rozdíl? Hledají mě tak usilovně, že

víc už ani nemůžou.

Kabelové zprávy přešly k další informaci a pak naskočila

reklama o nějakém vitaminovém doplňku pro psy a kočky.

Tady byl Coulter v bezpečí, ale nějakou dobu nemohl odjet,

když se mu dostalo tolik publicity ve zprávách. S tou fotografií si

starosti nedělal, protože se mu podobala jen málo.

Občas může mít špatná reklama svoje výhody. Brzy o něm

začnou říkat, že je slavný. Nebo nechvalně proslulý. Cokoli. Věděl,

že mezi tím v podstatě není rozdíl. Jeho smůla se mohla změnit

ve štěstí.

Pevně zpátky v panteonu celebrit, usmál se Coulter.

Nervy se mu příliš chvěly, než aby dál zůstal ležet v posteli,

probíral se divokými myšlenkami a zíral na tu ztracenou

existenci, na tu podělanou mouchu na okně. Měl by myslet na jiné

věci, nechat mysl odpočinout, aby si odpočinulo i jeho tělo.

Proč by psi a kočky potřebovali vitaminový doplňky? Divoký

zvířata je nikdy neberou a daří se jim dobře.

209

Musíš dávat pozor na všechno a na všechny. Každá mizerná věc

v životě je podvod.

Celebrita vstala a začala přecházet po pokoji.

Quinn s Feddermanem vstoupili do cihlové budovy ve West

Side, ve které měla byt Madeline. Vešli každý zvlášť, protože si

řekli, že by se mohl dívat ještě někdo jiný než jen policista v

převleku dobře ukrytý na pozorovacím stanovišti přes ulici.

Tajný jim hlásil, že se nová Madeline už čtyři dny neukázala.

Během téhle doby se světla v oknech jejího bytu v noci nikdy

nerozsvítila. A stále nepostřehl ani známku, že by budovu

sledoval ještě někdo další, což pochopitelně mohlo také

znamenat jen to, že ten dotyčný je ve své práci velmi zkušený.

Třeba je nová Madeline někde na návštěvě nebo se

odstěhovala. V každém případě si Quinn řekl, že je načase to

prověřit.

Bylo by snadné zajít za správcem, ukázat mu odznak a získat

tak přístup do bytu, ale vždycky existovalo riziko, že správce

něco vyžvaní.

Quinn a Fedderman se setkali v chodbě před dveřmi bytu.

Quinn, který se do budovy dostal jako první, se už pokusil

dovolat nahoru domácím telefonem z vestibulu, ale nedostal

žádnou odpověď. Přesto zaklepali a počkali, než vejdou.

Protože nikdo nebyl doma, dveře nebyly zamčené zevnitř a

Fedderman potvrdil svou pověst experta na vyháčkování zámků.

Během tří minut zámek otevřel, takže se dostali dovnitř.

Přestože byt byl zařízený, policajtskému oku bylo téměř

okamžitě zřejmé, že tu nikdo nebydlí. Všechny dřevěné povrchy

pokrývala tenká vrstva prachu. Uvnitř bylo vedro, protože

klimatizace neběžela. Neozýval se jediný zvuk, který by

nepřicházel zvenku, ani motor ledničky. Byt byl dokonce i

prázdnotou cítit.

Většina nábytku vyhlížela lacině a to, co lacině nevypadalo,

bylo nějak poškozené. U jedné zdi stála velká knihovna z

dřevotřísky, stůl a televizní stolek. Všechny knížky byly vázané,

210

bez přebalů a vypadaly, jako kdyby se už léta předávaly

nepřečtené od jednoho nájemníka k druhému.

Quinn začal v obývacím pokoji. Fedderman si vzal ložnici a

vydali se proti sobě. Dívali se do prázdných zásuvek a skříní, do

skříněk, které obsahovaly jen pasti na šváby, zmuchlané hadry

nebo prázdné obaly čisticích prostředků či přípravků na hubení

hmyzu.

Hledali skrýše: uvnitř spínačů osvětlení, v nádržce toalety, v

horních policích přístěnku, pod pohovkou i pod polštáři křesla,

za závěsy, vzadu za zásuvkami prádelníku (velmi oblíbené místo,

kam si lidé přilepují obálky a malé balíčky tak, aby se zásuvky

úplně zavřely). Nenašli nic.

V lednici toho bylo velmi málo: několik zmrazených jídel,

téměř prázdná krabice džusu a zvadlé rajče. Kuchyňský koš na

odpadky byl vynesený, ale našli v něm týden starou účtenku z

místních potravin. Přilepila se na něco na dně, co se tam vylilo už

hodně dávno. Zněla na 9,63 dolaru a neudávala jednotlivé

položky. K ničemu.

Když se Quinn s Feddermanem ocitli v maličké kuchyni,

poslední místnosti, kterou měli prohledat, Fedderman se zády

opřel o dřez, založil si ruce na prsou a řekl, co oba věděli: „Nová

Madeline se odstěhovala.“

„A odstěhovala se čistě,“ řekl Quinn. „Tenhle byt nejspíš

vygruntovali profíci.“

„Budou tu otisky,“ řekl Fedderman.

Quinn potřásl hlavou. „Ty nám moc nepomůžou. Nebyla by

klientkou agentury E-Bliss, kdyby měla otisky v našich

záznamech.“

„Měli jsme ji nechat sledovat, kdykoli odsud odešla,“ vzdychl

Fedderman.

Quinn znovu potřásl hlavou. „Máme jen omezený počet lidí,

Fedsi.“

„Stará písnička. Potřebujeme jednoho poldu na každýho

nepoctivýho občana.“

„Jednoho poctivýho poldu,“ poopravil ho Quinn.

211

„Renz bude pořádně nakrknutej.“

„Stejně jako já,“ ušklíbl se Quinn.

41

Pearl málokdy trvalo dlouho zprotivit se někomu a tady to

navíc byla její práce.

Když Tony Lake uviděl, že Jill přichází s Pearl, vstal u

rohového stolu v restauraci Raissen’s a na vteřinu dal najevo

ohromení. Pak ale přes celou místnost obě ženy oslnil svým

obvyklým zářivým úsměvem.

Vrchní číšník ve smokingu s Jill chviličku pohovořil a pak

zbytečně máchl rukou, aby ji i druhou ženu nasměroval přes

exkluzivní a ojedinělou restauraci. Raissen’s nebyla otevřená

dlouho. Zabírala celé horní patro kancelářské budovy ve středu

města. Měla několik barevně odlišených místností. Tohle byla

rudá místnost, otevřená pouze na obědy. Osvětlovaly ji červeně

zbarvené křišťálové lustry zdobené oválnými rubíny, na podlaze

ležel sytě červený koberec a bílé ubrusy měly rudý lem. Tmavě

červené závěsy rámovaly oslnivý výhled na Manhattan a dál až

na obzor. Jako v ostatních místnostech v restauraci se i tady

používaly pravé stříbrné příbory a broušený křišťál.

Tony se údajně právě vrátil do města a čekal jen Jill. Hodlal ji

zabavit a snad i vzít do svého bytu, aby byl ten její k dispozici k

jiným účelům. Čas klientovy záměny se rychle blížil a zdálo se, že

všechno jde hladce. Až doteď.

„Tohle je moje dobrá přítelkyně Jewel,“ představila ji Jill se

širokým úsměvem. „Měly jsme se dnes sejít na oběd. Úplně jsem

na to zapomněla, když jsi zavolal. Myslela jsem, že ti nebude

vadit, když ji přivedu.“

Dobrá přítelkyně. Slova, která Tony nerad slyšel.

Viděl malou ženu se štíhlým pasem, s havraními vlasy a

tmavýma očima, které se blížila čtyřicítka, nebo ji možná už

překročila. Usmívala se na něj velkými dokonalými zuby.

Vyžadovalo určité úsilí nesjíždět pohledem k jejím bujným

212

ňadrům, která zdůraznila přiléhavou hnědou blůzkou. Blůza byla

z nějakého úpletu a zastrčila si ji do vybledlých, těsně padnoucích

značkových džin. Pomyslel si, že před ním stojí žena, která

přesně ví, co chce.

Natáhl ruku a ona jí potřásla lehkým suchým dotykem, který

naznačoval nemalou sílu. Říkal si, že jistě provozuje nějaký sport

nebo chodí do posilovny.

„Nerad bych vám pokazil setkání,“ prohlásil přívětivě a

pokynul Jewel, aby se posadila. Vybrala si místo na druhé straně

stolu, ale nechala židli přímo proti Tonymu volnou pro Jill. Tony

počkal, až se obě usadí, a teprve pak si sedl na svou židli a vrátil

si rudý ubrousek na kolena.

Číšník ve smokingu s červeným pásem k nim hbitě přistoupil,

aby si mohli objednat pití. Tony zůstal u skotské s vodou, kterou

upíjel; Jill a Jewel si objednaly míchaný koktejl z vodky a

limonády z kyselého jablka. Tony se pokusil nad tou shodnou

volbou nezamrkat.

„Tak kde jste se vy dvě potkaly?“ zeptal se, když číšník odešel.

„Věřil bys, že v prádelně v mém domě?“ řekla Jill.

„Když to říkáš, tak tomu věřím.“

„Je to hrůzostrašný místo,“ prohlásila Jewel. „Dole v tom

tmavým suterénu. Neškodilo by, kdyby tam správce našrouboval

nějaký silnější žárovky.“

„To by bylo bezpečnější,“ přisvědčil Tony.

Jewel se naoko otřásla a Tony se nedokázal ovládnout a

zadíval se na její prsa. „Obě jsme byly dole ve stejnou dobu se

spoustou prádla a potěšilo nás, že tam nejsme samy. Jill, nebo

jsem to byla já?, promluvila první a zjistily jsme, že máme hodně

společnýho.“

„A co to je?“ zeptal se Tony. „Kromě toho zřejmého.“

„Zřejmého?“

„Že jste obě krásné.“

Jill se zasmála o chviličku dřív než Jewel. Tonymu se nezdálo,

že by to Jewel brala jako kompliment. Při svém vzhledu nejspíš

213

už slyšela hromadu keců od spousty mužů. Působila dojmem, že

si s nimi ví rady.

„Nechrne krásu stranou,“ spustila Jewel, „obě pocházíme ze

Středozápadu. A nejsme v New Yorku dlouho, takže tu neznáme

moc lidí. Jill slíbila, že mě provede, a možná se zaregistruju u

agentury Files a More, abych si vydělala nějaký peníze, než si

najdu něco nastálo.“

„Zpočátku je to drsné město,“ prohlásil Tony. „Pak se ho

naučíš mít ráda.“

„Hlavně když potkáš někoho, jako je Tony,“ usmála se Jill.

Pearl musela obdivovat upřímnost v Jillině hlase. Ale doufala,

že Jill nebude příliš improvizovat. Tenhle chlápek Tony jí v

žádném případě nepřipadal jako hlupák.

Číšník se vrátil s nápoji na kulatém stříbrném tácu. Než

položil skleničky na stůl, přestali si povídat, jako kdyby hovorem

mohli porušit křehkou rovnováhu a tekutiny by se přelily přes

okraj.

Tony věděl, že jakmile se objevila Jewel jako nová přítelkyně,

významně to narušilo proces záměny. S Jewel se budou muset

nějak vypořádat. Očividně se pro Jill stala blízkou přítelkyní a

důvěrnicí, takže by určitě poznala, že náhradní Jill není ta

původní. Tony si byl jistý, že Jewel je jediná osoba v domě, která s

Jill udržuje víc než jen letmý kontakt. Bez Jewel by hra běžela dál.

Jewel představuje překážku.

Pochopitelně se jí může něco stát.

Ale nevystavilo by to Jillin činžovní dům detailnímu zkoumání

policie? V každém případě, pokud by policie měla podezření na

nějaký zločin, vyzpovídala by Jill. A ta by mohla zmínit Tonyho.

Byl to skutečně problém.

Tony zvedl skotskou se sodou a navrhl přípitek.

„Na nás tři,“ řekl.

Jejich sklenky zacinkaly. Usmáli se na sebe a napili se.

Tony přemýšlel, že se bude muset nějak zařídit, aby Jewel

vypadla ze hry.

214

Pearl hladce vklouzla do své nové identity. Bylo to tím snazší,

že jí byla Jill Clarková skutečně sympatická. Tony Lake se zatím

nejevil jako obtížný případ. Zdál se přiměřeně rozmrzelý blízkým

přátelstvím žen, ale ne víc než jakýkoli muž, jehož milenka náhle

získala novou nejlepší kámošku. Takovou, s níž se musel dělit o

čas a která se vynořila jako překážka pokaždé, když se chystal k

důvěrnostem se svou milovanou. Nebo se svým terčem.

Zdálo se, že z Pearliny přítomnosti je občas rozmrzelá i Jill,

čistě instinktivně. Tony byl ve své roli opravdu dobrý, to mu

Pearl musela přiznat. Jill věděla, kdo je a co je zač, ale její city

občas protiřečily rozumu. Tony, kterého viděla na povrchu, uměl

být odzbrojující a vražedně milý.

Pearl bylo stále zřejmější, že Tony je nejen nebezpečně

inteligentní, ale že nemá vůbec žádné zábrany. Přemýšlela, jestli

se ze strategických důvodů nepokusí jednat za Jillinými zády a

nezkusí ji sbalit. V kůži Jewel v tom viděla potenciální problém.

Protože ona a Jill spolu trávily spoustu času, snažila se přimět

Jill, aby o sobě mluvila. Doufala, že třeba zmíní nějakou novou

informaci, která popostrčí kupředu vyšetřování. Většinu času,

kdy s nimi nebyl Tony, Jill mluvila o Madeline Scottové. Stále ji

pronásledovala Madelinina smrt a možná se cítila provinile, že

hned zpočátku nevěřila Madelininu příběhu. Kdyby ano, třeba by

jí byla mohla nějak pomoct a zabránit tak její smrti.

Pearl to nepovažovala za pravděpodobné, a kdykoli se Jill

začala obviňovat, rozmlouvala jí to. Madeline zemřela, protože

věděla příliš mnoho. Nic by ji nebylo zachránilo. Ale stále se může

něco udělat pro záchranu Jill samotné a spousty dalších žen,

které by následovaly. Je nutné agenturu E-Bliss.org zlikvidovat –

a to tak, aby se zabránilo jejímu znovuotevření někde jinde pod

jiným jménem a pokračování v řetězci vražd a krádeží identity.

Snad to byly všechny ty řeči o Madeline, co Pearl vnuklo

nápad, aby zašla do Madelinina bytu. Jill prý viděla novou

Madeline ve výtahu, ale při Jillině stavu mysli to nemusela být

vůbec pravda. Pearl věděla, jak dokáže zafungovat fantazie.

215

Donutí vás vidět věci, o kterých čekáte, že je uvidíte. V tom je

potíž s výpovědmi svědků.

I s Jillinou výpovědí.

Jill právě dostala přechodnou práci jako recepční na zubní

klinice, kde zaskakovala za někoho na dovolené, takže

přinejmenším týden bude každý pracovní den pryč. Budou ji

chránit tajní, které se Renzovi podařilo přidělit k vyšetřování.

Pearl tedy nebude mít moc co na práci kromě toho, že se bude

potloukat po bytě jakožto Jewel. Měla instrukce nechodit do

Jillina bytu, když je Jill pryč. Quinn si chtěl být jistý, že byt bude

E-Bliss.org k dispozici. Podvodnici by se nehodilo najít tam

údajnou Jewel a muset si vymýšlet důvod své přítomnosti.

Pearl se nečinností mohla zbláznit, tak proč nevyužít času?

Ve středu ráno odešla z bytu a chtěla si stopnout taxík. Lehce

mžilo, jako tomu bývá v létě. Nebyl to žádný pořádný déšť, ale

stačil, aby se taxíky někde schovávaly. Pearl se vydala směrem,

kterým chtěla jet, a brzy narazila na pouličního prodejce

nabízejícího deštníky po pěti dolarech. Zaplatila a díky tomu

zůstala přiměřeně suchá, než přešla dva bloky a konečně se jí

podařilo zastavit taxi. Cítila, že má štěstí; ani ne deset minut, a už

dvakrát zaskórovala, protože se jí podařilo získat dva nejcennější

kousky, které lze v dešti na Manhattanu sehnat, deštník a taxík.

Třeba se jí štěstí bude držet i dál. Ačkoli se Madeline

vystěhovala, snad něco zjistí, když se znovu porozhlédne po

prázdném bytě a zase si promluví se sousedy.

Řekla taxikáři, aby ji zavezl na křižovatku, která byla jen jeden

blok od Madelinina bytu.

„Myslíš, že Jewel je polda?“ zeptal se Palmer Stone a zíral z

okna kanceláře na slabý déšť.

„Je to možný, ale pochybuju o tom,“ prohlásil Victor. Opíral se

na židli před Stoneovým stolem, nohy měl natažené před sebou a

v kotnících překřížené. „Myslím, že je to jen vlezlá čubka, která se

objevila ve špatnou dobu. Potřebovala kamarádku, našla Jill

Clarkovou a přisála se k ní jako pijavice.“

216

„Zní to jako dost intenzivní vztah. Zdá se ti, že by mohl

polevovat? Ze Jill ji vlastně nechce mít kolem sebe?“

„Občas. Hlavně když si chceme zapíchat. Jewelino načasování

je téměř dokonalý, když jde o to, jak mně a Jill zabránit v

důvěrnostech.“

„Hm. Myslíš, že se jedná o lesbickou záležitost?“

„To je nejpravděpodobnější vysvětlení,“ řekl Victor. Pyšnil se

tím, že ženám rozumí, a o téhle situaci hodně přemýšlel. „Jsem si

jisty, že Jill o tom nemá ani tušení. Sakra, možná si to

neuvědomuje ani Jewel. Víš, jak to chodí, Palmere. Skrytá

sexuální přitažlivost, kterou si ani jedna z nich nechce připustit.

Myslím ale, že nezajdou tak daleko, aby si to spolu rozdaly. Jen to

s nima zacloumá, až na to přijdou.“

„Mohl bys o tom říct Jill. Naznačit jí, že tahle Jewel s ní má

intimní záměry.“

„To není dobry nápad, Palmere. Nejspíš by tomu nevěřila a

riskovali bysme, že se obě obrátí proti nám.“

Stone vzdychl, zapřel se patami o koberec a odjel s

kancelářským křeslem pryč od zasmušilého počasí za oknem.

„No, ty jsi odborník na tuhle část práce.“

Victor se přistihl, jako poslední dobou často, že přemýšlí, co

by dělal s Jewel, kdyby ji měl v moci jako Charlottu. Jak by

bojovala s páskou, která by ji svazovala a umlčovala, jak by se

pokoušela křičet, jak by se jí tmavé oči rozšířily, až by uviděla kůl,

jak by…

„Možná budeme muset Jewel prostě obětovat,“ řekl Stone,

jako kdyby mu četl myšlenky. „Jestli je bisexuální, mohli bychom

ji představit Glorii.“

„Ne, to ne,“ řekl Victor. „To by byl špatný krok. Jestli se Jewel

něco stane, přivede to policii k Jill. Možná dokonce k nový Jill.“

Stone otočil své kancelářské křeslo zpátky k šedému dešti.

Obvykle tichý otočný mechanismus tiše zaskřípěl. Snad to bylo

vlhkem. „Chápu, v čem je problém, ale máme čím dál míň času.“

„Nedělej si starosti,“ řekl Victor. „Já něco vymyslím.“

217

Palmer Stone se usmál na rozmazaný odraz svého

obchodního partnera v okně.

„To ty vždycky, Victore. Máš přece fantazii.“

42

Renz přecházel po kanceláři a usmíval se. Quinn si nebyl jisty,

zda ho těší vidět policejního prezidenta tak dobře naladěného.

Obvykle to značilo potíže. Vytrvalé mžení padající z olověné

oblohy očividně nebylo důvodem Renzovy dobré nálady.

Rozptýlené světlo z mokrého okna spolu s bledou září stolní

lampy dodávalo Renzovým ochablým rysům našedlý nádech. Tu

a tam díky dlouhým stínům kapek deště stékajících po okně

vypadal, jako kdyby plakal, a místo úsměvu měl na tváři škleb.

Quinn seděl pohodlně na polstrované židli u stolu. Pozoroval

a čekal.

„Média to spolkla i s navijákem,“ jásal Renz. „Kdykoli si pustíš

televizní zprávy, kdykoli vezmeš do ruky noviny, uvidíš toho

sviňáka Coultera. Je na CNN, FOX News, prostě všude.“

„Měl by z toho znervóznět,“ prohlásil Quinn.

„Získalo nám to čas, přesně jak jsi povídal.“ Renz se najednou

zatvářil vážně, přestal přecházet a otočil se čelem ke Quinnovi.

„Teď toho času musíme využít. Jaký máme možnosti?“ ^

Takže Renz je tohle pošmourný ráno v horlivý pracovní náladě.

Quinn věděl, jak s ním jednat. „Možností je několik,“ prohlásil.

„Já věřím, že naše nejlepší volba je pokračovat s Pearl jakožto

novou přítelkyní Jill Clarkový a snad donutit E-Bliss, aby se k

něčemu odhodlala.“

„To je sakra nebezpečná hra,“ podotkl Renz.

Quinn přemýšlel, jestli si Renz vzpomíná, že sám tuhle

strategii schválil. „Všechno na tomhle případu je nebezpečný.“

Renz si založil ruce a přikývl, jako kdyby odsouhlasil

Quinnovu odpověď. Pak se ozval: „Nemusí nám to vyjít. V

případě, že Pearl nebo Jill zabijou.“

„Nebo obě,“ dodal Quinn.

218

„Prokrista! Jestli se to stane, média nám budou za jejich smrt

dávat vinu. Ukamenujou nás. O tom ani na chvíli nepochybuj.“

Quinn nepochyboval. „Vzhledem k tomu, jak E-Bliss pracuje.“

připomněl Renzovi, „by pro ně bylo příliš nebezpečný zabít je obě

anebo zabít Jill, když se kolem ní pořád motá Pearl coby Jewel. A

nedávalo by smysl zabít nejdřív Jewel, protože kdyby potom

zabili Jill, přilákalo by to pozornost.“

„Vypadá to komplikovaně,“ přitakal Renz.

Quinn to nemohl popřít. „Je to jako u bombardérů, co letěj ve

formaci, takže nepřátelský stíhačky nemůžou napadnout jeden,

aniž by na ně začaly střílet ty druhý.“

Renz klidně stál a přemýšlel o tom. Quinn věděl, že tráví

dlouhé hodiny sledováním pořadů o druhé světové válce na

stanici vysílající historické dokumenty.

„Nejspíš to dává smysl, když to takhle podáš, ale pořád mám

pocit, že se musíme pohnout, dokud můžeme pár těch zmetků

dostat.“

„Pořád nemáme dost solidních důkazů,“ připomněl mu Quinn.

„Žádný identifikovatelný oběti, žádnou pořádnou spojitost mezi

E-Bliss a jejími klienty, co byli zavražděni, hlavně proto, že

neznáme identitu těch, kterým ji ukradli. E-Bliss jistě smazala

svoje záznamy, takže se nenajde žádná zmínka, že se

zavražděnými ženami byla nějak v kontaktu. Jediný jméno, který

máme, je Madeline Scottová, jenže ona teď zmizela.“

„‚Myslíš novou Madeline Scottovou?“

Quinn přikývl a přál si, aby Renz přestal hrát činorodého

poldu.

„Všechny informace o klientech musí mít ve svých počítačích,“

prohlásil Renz. „Mají nejmodernější vybavení.“

„Pokud všechny inkriminující informace ještě nesmazali,

udělají to při prvním náznaku potíží. A jak jsi řekl, mají

nejmodemější vybavení. Budou vědět, jak důkazy skutečně

zničit.“

„Co když na ně nečekaně vletíme a všechno zabavíme?“

219

„I kdybysme dostali povolení, o čemž pochybuju, počítače

můžou být nastavený tak, aby se vymazaly, pokud s nima začne

pracovat někdo cizí. Existuje spousta možností vnitřní ochrany:

zničení složek, pokud se použije špatný heslo nebo nesprávný

otisk prstu, nebo když se změní poloha počítače. Někdy se musí

každých pár hodin aktivovat číselný kód, aby se složky

automaticky nezničily. Stone může vydat pokyn ke zničení dat

způsobem, na který bysme ani nepomysleli.“

„Kdoví, co bysme ale našli, kdyby se nám to podařilo,“ dumal

Renz, kterého neodradil výčet všech možných technických

katastrof.

„Já se spíš bojím toho, že bysme nic nenašli a nezískali nic

usvědčujícího. Budou vědět, že po nich jdeme, a každý kousek

možnýho důkazu i každý člověk spojený s E-Bliss zmizí. Pak nám

zbude nepravděpodobný příběh Jill Clarkový, který vyslechla od

ženy, která je už po smrti, pár neidentifikovaných těl a podezřelí,

co jsou v luftě,“ řekl Quinn. Pak dodal: „Jill je náš jediný trumf, ze

kterýho může vzejít něco průkaznýho. Ještě nemaj podezření.

Rozehrajou hru a třeba udělaj chybu. Jill a Pearl nám připravily

situaci, kterou musíme využít.“

„Zapomněl jsi zmínit novou Madeline. Může být k tomuhle

všemu klíčem.“

„Jestli se nám ji podaří najít,“ řekl Quinn.

Když Pearl vystoupila z taxíku ani ne blok od Madelinina bytu,

už nepršelo. Byl to tentýž byt, který si nová Madeline přisvojila

po smrti skutečné Madeline Scottové a který před nedávnem

opustila.

Pearl pozorovala taxík odjíždějící po Dvaasedmdesáté

západní. Na dalším rohu se zastavil, aby nabral muže, který

mával svým přivřeným deštníkem jako signálním praporkem.

Chvilku stála, sbírala odvahu a rovnala si v hlavě, co vlastně

udělá.

Rozhodla se, že řekne správci, aby ji pustil do prázdného bytu.

Až si ho prohlédne, promluví si s některými sousedy. Protože

220

nová Madeline je z domu pryč, může se prokázat odznakem

NYPD a třeba si někdo na něco vzpomene.

Quinn s Feddermanem místo prošli stejně jako policejní

technici, ale Pearl věděla, že neuškodí, když se tam podívá znovu.

Když nic jiného, alespoň jí celá tahle záležitost bude připadat

skutečnější. Pravda byla, že občas, když viděla Jill a Tonyho Lakea

pohromadě a Tony se zdál oddaný a zamilovaný, připadala jí

všechna ta hrůza k neuvěření.

Copak přesně takhle nepracují podvodníci? Copak jsi to už

tolikrát neviděla?

Je to skutečnost a jakékoli pochyby mohou stát Jill Clarkovou

život. Mohou stát i tvůj vlastní život.

Nadýchla se teplého vlhkého vzduchu po dešti a vydala se po

Dvaasedmdesáté k činžovnímu domu. V pravé ruce držela stále

ještě složený deštník.

Cestou si vytáhla z kapsy mobil a zavolala Jill do její dočasné

práce. Protože předstírala, že je Jewel, volala z jiného mobilu

zaregistrovaného na Jewel Karsdanovou. Lež na lež. Jako sám

život.

Když Jill uviděla Pearlino číslo na displeji svého telefonu,

okamžitě ho zvedla. „Jewel? Je všechno v pořádku?“

„Volám, abych se tě zeptala na to samý,“ řekla Pearl.

„Ano, tady je všechno normální. Kromě toho, že ta práce je

příšerně nudná.“

„Nudu máme rádi,“ prohlásila Pearl.

„Když to říkáš.“

„Dej mi vědět, kdybys odcházela dřív.“

„Dobře, ale není to moc pravděpodobný.“

„Nezapomeň, že tvoji strážní andělé jsou kolem tebe, i když je

nevidíš.“

„Vážně to oceňuju.“ Odmlka. „Tak strašně těžko se tomu věří.

Cítím se jako postava v nějaký detektivce.“

„To mi povídej,“ přisvědčila Pearl a zavěsila.

Byla téměř u vchodu do budovy, když z ní zahlédla vyjít

blondýnu v lehkém bílém plášti do deště. Elegantně seběhla

221

nízké schody na ulici a pevně si k boku tiskla velkou černou

koženou kabelku. Něco na ní bylo známé, ale jen nepatrně.

Otočila se a vydala se směrem k Pearl.

Když přišla blíž, Pearl naskočila husí kůže. Viděla načrtnuté

obrázky s podobou Madeline Scottové i její fotografie z márnice.

Když byly od sebe šest metrů, Pearl ji poznala.

Tahle žena byla Madeline Scottová.

Pearl nasadila kamenný výraz a doufala, že jí srdce nevyskočí

z hrudníku. Když se míjely, vyměnila si se ženou krátký pohled.

Pearl se nezastavila, ale poslouchala vzdalující se cvak, cvak

vysokých podpatků na mokrém chodníku.

Zvuk odezněl.

Jedenadvacet, dvaadvacet, třiadvacet…

Pearl se nenápadně otočila a začala ženu sledovat.

Victor laskavě půjčil ženě svůj deštník. Pochopitelně ho držel.

On a ta žena se dělili o velký černý deštník, dokud se chladný

deštík, který se celé dopoledne snášel k zemi, nezměnil na jemný

opar a úplně neustal.

„Už jsme tady.“ řekl, složil deštník a usmál se na ženu. Ne že

by měli společný cíl cesty.

Zastavili u jedné restaurace ve Village, která měla venku

stolky pod plátěnou střechou. Kovové stoly a židle byly suché. Jen

málo z nich bylo obsazených.

Žena, divadelní kostýmní návrhářka Ruth Malpassová, si

uhladila neposedný krátký účes z hnědých vlasů, teď zplihlých

deštěm a vlhkostí, a pozorně se zadívala na muže s deštníkem.

Zdálo se, že je mu přes třicet, má pravidelné hezké rysy, jasné oči,

ve kterých jako by se odrážely všechny barvy v okolí, a je pěkně

oblečený v očividně drahých hnědých kalhotách s malými sklady

v pase a ve světlejším hnědém tričku s límečkem. Středně dlouhé

hnědé vlasy měl pečlivě učesané. Všimla si, že hodinky má

moderní a luxusní, značky Movado, a hnědé, draze vypadající

mokasíny.

222

Podívej se na jejich hodinky a boty. To vždycky říkávala

Ruthina matka. Podle toho se dá usoudit na mužovo bohatství a

styl.

Ruth si vzala radu k srdci a během roku stráveného v New

Yorku se jí to vyplatilo. Malá štíhlá žena s velkýma hnědýma

očima a dlouhým krkem vypadala jako zmenšená topmodelka.

Přitahovala spoustu mužů a dávala přednost těm, kteří byli

přinejmenším solventní. Pokud jejich hodinky a boty byly

kvalitní, obvykle takové bývalo i jejich konto. Ne že by se Ruth

zajímala jen o peníze. Ale mohla si vybírat z tolika mužů, proč

tedy peníze nestanovit jako jedno z kritérií?

„Budete dva?“ zeptal se jich usmívající se číšník s ubrouskem

přes jedno předloktí a notýskem a tužkou v druhé ruce.

„Rozhodně,“ prohlásil pohledný muž. Opravdu měl okouzlující

úsměv.

„Jistě.“ řekla Ruth a snažila se vykouzlit srovnatelný úsměv.

Číšník je dovedl ke stolu blízko černého železného plůtku,

který odděloval venkovní část kavárny, a zapsal si jejich

objednávku. Krasavec si řekl o whisky Jack Daniels s ledem. Na

alkohol bylo brzy, ale Ruth si řekla: proč ne? Objednala si koktejl

s whisky, citrónovou šťávou a sirupem.

„Já jsem Vlad Novák,“ řekl Victor a podal jí ruku.

Ruth si všimla zlatého prstýnku (ne snubního) a upravených

nehtů. Potřásla mu rukou a usmála se. „Ruth,“ řekla.

„Máte příjmení?“

„Uvidíme.“

Znovu ten okouzlující úsměv. Musela si přiznat, že na ni

působí. Světlo jí dovolovalo vidět v jeho očích dva své odrazy.

„Vlad je neobvyklé jméno,“ řekla.

„Je to zkratka z Vladimíra. To je staré rodinné jméno z doby,

kdy sem můj dědeček emigroval z Jugoslávie.“

„Není nějaký baseballista Vladimir?“

„Je,“ přitakal Vlad. „A je moc dobrý. Vladimir Guerrero.“

Číšník jim přinesl nápoje a dva nesmírně velké jídelní lístky v

černých kožených deskách.

223

„Není tak brzo,“ řekl Vlad. „Naobědváme se?“

„Uvidíme,“ zopakovala Ruth. Snažila se nalézt tu správnou

strunu a nepůsobit moc stydlivě. Nechtěla dát najevo nic, co by

ho odradilo. Testování‘ testování. Rozhodně měla v úmyslu

poobědvat v tak drahém podniku, když jí ta příležitost spadla do

klína.

Číšník se podíval na Vlada.

„Nechte tu jídelní lístky,“ řekl mu Vlad.

Ruthino srdce rázem poporostlo.

„Dám vám čas na rozmyšlenou,“ řekl číšník. Položil lístky na

stůl a vzdálil se. Ruth si byla jistá, že číšník Vladovi fandí.

Vlad zvedl svou sklenku a Ruth ho napodobila.

Napili se. Usmáli se na sebe.

Ruth zjistila, že ji zaplavila touha, ale doufala, že to na ní není

znát. Slova se jí nehledala lehko. „Zvláštní, jak se občas věci

přihodí… Chci říct: vy jste mi zdvořile nabídl svůj deštník a teď

jsme tady.“

„V životě každého…“ řekl Vlad.

„…občas zaprší,“ dokončila parafrázi Longfellowova verše.

Vlad se usmál ještě víc.

„A pak.“ řekl, „přijde slunce.“

43

Pearl sledovala novou Madeline směrem ke Columbus

avenue. Mraky plné deště byly už daleko a slunce jasně zářilo.

Den se začínal rozehřívat letním žárem. New York se stával

betonovou pecí.

Pearl se držela v dostatečné vzdálenosti od postavy v bílém

kabátě před sebou a za chůze si vytáhla mobil z kapsy. Když

vyťukávala Quinnovo číslo, nedívala se na klávesnici.

Telefon zvedl po třetím zazvonění. „Ano, Pearl?“

„Sleduju novou Madeline po Třiaosmdesátý západní směrem

ke Columbus avenue.“

„Zopakuj to.“

224

„Slyšels dobře.“

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se Quinn.

„To je na dlouhé lokte. Krátká verze je, že jsem se chtěla

rozhlídnout po jejím bytě a vyzpovídat sousedy. Viděla jsem ji

vycházet z budovy a pověsila jsem se na ni.“

„Viděla tě?“

„Ne od chvíle, kdy jsem ji začala sledovat. Předtím jsme se

minuly na chodníku.“

„Protože tě už jednou viděla, mohla by tě poznat,“ řekl Quinn.

„To nemůžeme riskovat. Řeknu Fedsovi, aby tě vystřídal.“

„Má na sobě dlouhý bílý plášť do deště z nějakýho tenkýho

materiálu a na nohách celkem nově vypadající bílý tenisky.“

„Vydrž chvilku.“

Pearl šla dál, mobil v ruce a pohled upřený na postavu v

bílém, půl bloku před sebou. Nová Madeline zpomalila na

vycházkové tempo. Pearl, která obvykle chodila rychle, se musela

nutit, aby kráčela tak pomalu. Jelikož upírala pohled i myšlenky

na ženu před sebou, ustavičně vrážela do lidí proudících proti ní,

pokud se jí oni sami nevyhnuli.

Strčila do nějaké ženy a ta řekla: „Promiňte.“ Pearl se s

odpovědí nenamáhala. Neměla čas na zdvořilosti.

Bílý plášť zpomalil a pak se oddělil od proudu chodců. Nová

Madeline vstoupila do budovy s bíle lemovanou zelenou

markýzou kryjící stánky plné řezaných květin.

Pearl přešla ulici, aby získala lepší výhled, pak se posunula asi

o třicet metrů níž a postavila se do dveří obchodu s elektronikou.

Viděla, že ve Stáncích přes ulici prodávají kromě květin i ovoce a

zeleninu. Nová Madeline vešla do obchodu s potravinami. Ten byl

o dva vchody dál od rohu a nezdálo se, že by měl postranní dveře,

kterými by mohla nepozorovaně vyklouznout.

Pearl si uvědomila, že se silně potí, nejspíš kvůli zvyšující se

okolní teplotě, ale i napětím ze sledování nové Madeline.

To je práce. Ne jako hlídání banky, kterou naposledy vyloupili

před šestnácti lety.

Dala si telefon k uchu.

225

„Právě zašla do potravin na Třiaosmdesátý blízko Columbus

avenue.“ řekla.

„Hlídej ji,“ ozval se Quinnův hlas v telefonu. „Feds je na cestě.

Jestli zůstane v obchodě dost dlouho, možná si ji přebere už tam.“

Pearl ustoupila několik metrů a opřela se o výlohu vystavující

různé druhy zlevněných DVD přehrávačů. Začala dýchat volněji.

„Pearl?“ Quinnův hlas k ní přicházel z mobilu.

„Jo?“

„Zůstaň na telefonu.“

„Dobře.“

Za několik minut se postava v bílém vynořila z obchodu. Nová

Madeline si pohrávala s drobným předmětem, který držela

oběma rukama, pak odhodila něco malého do koše a zdvihla to,

co držela, k ústům. Bylo zřejmé, že se jedná o nějakou krabičku s

pitím.

Po dvou doušcích nová Madeline vykročila.

„Je v pohybu,“ řekla Pearl. „Stále jde směrem ke Columbus

avenue. Vypadá to, že si koupila něco k pití. Usrkává to při chůzi.

Rozhodně nejde rychle.“ Pearl pozorovala sledovanou ženu a

uvědomila si, že má sama žízeň.

„Drž se jí. Buď opatrná.“

„Obojí mám v patrnosti,“ prohlásila Pearl.

„Určitě se stavila ve svým starým bytě.“ řekl Quinn. „Třeba

něco zapomněla.“

„To je možný,“ přitakala Pearl. „Doufejme, že jde tam, kde

bydlí teď.“

„Dřív nebo pozdějc domů půjde,“ prohlásil Quinn.

Nová Madeline zpomalila a dívala se do výloh, zatímco upíjela

svůj nápoj. Pearl nasucho polkla a stáhla se ještě víc dozadu.

Nechtěla, aby nová Madeline zahlédla její odraz ve výloze.

„Kruci.“ řekla najednou.

„Co?“ Quinnův hlas.

„Právě vešla do zlatnictví. Nezdá se, že by mělo ještě jeden

východ, ale možná bych se měla posunout blíž.“

„Jestli…“

226

„Ne. Počkej. Je venku. Jde dál. Nejspíš tam jen zašla, aby se

zeptala na cenu něčeho, co ji zaujalo.“

„Hlavně se postarej, abys ji nezaujala ty,“ připomněl jí Quinn.

Pearl si dál držela mobil u ucha, ale několik minut ani ona, ani

Quinn nepromluvili.

Pak Quinn řekl: „Feds právě volal na pevnou. Má ji. Zmiz

odtamtud a vrať se k roli Jewel.“

„Rozumím.“ Pearl zavěsila a zastrčila si mobil do kapsy.

Feddermana nikde neviděla a ani to nečekala. Otočila se a vydala

se zpátky cestou, kterou přišla.

Věděla, že po nějaké době převezme Feddermanovo místo

další tajný policista a pověsí se na novou Madeline místo něj.

Nebo ji budou sledovat ve dvou. Kdykoli a kamkoli se nová

Madeline pohne, někdo bude u toho, aby ji pozoroval.

Pearl se rozhodla dojít k nejbližší zastávce metra, vrátit se do

svého bytu v Jillině domě a začít znovu předstírat, že je Jewel, jak

jí přikázal Quinn.

Byla tak soustředěná na sledování nové Madeline, že si

nevšimla, že někdo sleduje ji samotnou.

Ruth Malpassová litovala, že si k sendvičům, které si

objednali, dala druhý koktejl. Zdálo se, že Vladovi skotská

neublížila, ale Ruth věděla, že ona sama balancuje na hranici, za

kterou začíná nezřetelně vyslovovat. Měla za to, že přemýšlí

jasně a udržuje rozumnou, i když přihlouplou konverzaci, ale

potřebovala dalších patnáct minut a silnou černou kávu, aby

mohla vstát ze židle a pokusit se jít pevně.

Vypadalo to, že déšť pro dnešek ustal. Slunce rozjasnilo ulice,

ale na místě, kde Ruth s Vladem seděli u kovového stolku pod

zelenou plátěnou střechou restaurace, byli ve stínu. Asi tři metry

od nich, tam, kde plátěná střecha přiléhala na cihlovou zeď,

cinkal větrný zvonkový závěs. Mírný letní vánek občas rozhoupal

zvonky a vyloudil z nich jemné tóny, které zněly téměř jako

pomalé brnkání na harfu.

227

„Zmínila ses, že jsi na cestě domů,“ řekl Vlad. „Bydlíš někde

poblíž?“

„Ne, chtěla jsem jet metrem. Přijela jsem si sem nakoupit ve

Stáncích na ulici Canal.“

Victor věděl, o jakém místě mluví, několik bloků Stánků

většinou provozovaných čínskými obchodníky, kde se daly

koupit napodobeniny známých značek oblečení, šperků a další

doplňky. Byl to obrovský kotel překypující obchodem, kde mohli

turisté za deset dolarů koupit údajně stodolarové věci, které

měly hodnotu pěti babek.

„Chtěla jsem pořídit napodobeninu značkové kabelky pro

svou sestřenici v Michiganu,“ řekla Ruth. „Kvůli dešti jsem tam

vůbec nedošla.“

„Není to nelegální?“

„Technicky vzato asi ano. Ale ty nejsi policajt, nebo ano?“

„Ne, ale snažím se stát na správné straně zákona.“ Vlad na ni

vrhl rozpustilý úsměv… „Ale nejspíš nejsem o nic víc zákona

dbalý než ty. Pořád chceš zajít do ulice Canal?“

Usmála se. „Ne. Myslím, že už na to nemám tu správnou

náladu.“ Dávala si záležet na souhláskách a artikulovala celkem

zřetelně. Jen málo lidí by si všimlo, že vypila trošku moc alkoholu.

„To je smůla, žes vážila celou cestu sem zbytečně.“

„Není to tak daleko,“ řekla Ruth. „Navíc já ráda jezdím

metrem. A neřekla bych, že to bylo zbytečně. Vždyť jsem potkala

tebe. Kdybych si bývala koupila deštník dřív, než ses objevil,

nebyli bychom se setkali.“

„Osud skrytý v dešti.“

„Zní to jako z romantického příběhu.“

„Možná to romantický příběh je.“

Ruth cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Nezapijeme kávou, že se

vyčasilo?“

Teď mluvím, jako bychom byli v nějakém romantickém příběhu.

Vlad se zakřenil. „Oceňuju to pozvání, Ruth. Ale nemusíme jezdit

k tobě domů metrem. Můžu tě odvézt.“

228

Ruth se snažila srovnat si myšlenky. Bylo obtížné udržet se o

krok napřed. „Nemyslela jsem zrovna…“

„Ach? Ty to pozvání rušíš?“ Upřímně se usmíval. Natáhl se

přes stůl a dotkl se její ruky.

Zavrtěla hlavou. „Vlade…“

„Pochopitelně žertuju. To bych si netroufnul. Ale můžeme si

dát kávu a já tě pak odvezu domů, abys nemusela jet metrem.“

„Nevšimla jsem si, že máš auto.“

„Je zaparkované o něco dál na ulici, na které jsme se setkali.

Vyřizoval jsem nějaké pochůzky, ale nic, co by nemohlo počkat.

Radši tě odvezu domů.“

Než stačila cokoli říct, přivolal číšníka a objednal dvě kávy.

„Tak jsme domluveni,“ řekl, když číšník odešel.

Ruth se s ním nechtěla přít. V duchu uvažovala o tom, jestli ho

má pozvat dál, až dorazí k jejímu bytu. Měla tam nepořádek,

špinavé talíře ve dřezu a rozesílanou postel. Bude lepší počkat na

jindy. Uklidit a udělat dobrý dojem. Ale bude příjemné nechat se

na okraj města odvézt, a ne se mačkat v metru. Nebyla pravda, že

ráda jezdí metrem. To byla jen pohodlná lež. Přemýšlela, jestli jí i

on napovídal nějaké lži.

Ve vztahu si hodně cenila upřímnosti a zdálo se, že tohle by se

ve vztah mohlo vyvinout. Doufala v to.

„Malpassová,“ řekla.

„Promiň?“

„To je moje jméno. Ruth Malpassová.“

Zvedl šálek kávy směrem k ní. „Moc mě těší, Ruth

Malpassová.“

Když dopili kávu, Ruth si byla jistá, že už dokáže jít rovně.

Vlastně si teď byla jistá vším.

Vlad zřejmě postřehl její vratkost, a tak ji cestou z restaurace

vzal v podpaží. Nebránila se ani v nejmenším. Během

desetiminutově chůze k místu, kde zaparkoval svůj vůz, se smála

něčemu, co řekl, a stiskla mu ruku. Dala mu tak najevo, že jejich

krátká známost dospěla do bodu, kdy je občasné dotýkání v

229

pořádku. Krok za krokem. Přemýšlela o něm. Vyznal se. Byla

přesvědčená, že zná rituál i to, kam je dovede.

Nezmínil sé, že jeho vůz je novější model černého chrysleru s

tmavě tónovanými skly. Na navoskované střeše a dlouhé kapotě

se ve slunci leskly perličky dešťových kapek jako jemné

krystalky.

„Velmi působivé vozítko,“ řekla.

„To je služební auto.“

Rozhodla se, že se nebude ptát, o jakou jde firmu, čím se živí

nebo kde pracuje. Nakonec se to stejně dozví.

Odemkl auto dálkovým ovládáním a přidržel dveře

spolujezdce otevřené pro Ruth. Když nasedla, zabouchl těžké

dveře a rychle obešel předek vozu, aby nastoupil dovnitř na

straně řidiče.

Už seděl za volantem a upevňoval si bezpečnostní pás, když

za sebou Ruth uslyšela tichý zvuk, otočila se přes rameno a

zalapala po dechu.

Díky tónovaným sklům a pozornosti, kterou upírala jen na

Vlada kráčejícího kolem vozu, si nevšimla černovlasé ženy sedící

na širokém zadním sedadle. Měla strohý sestřih vlasů a

pronikavé černé oči* Usmívala se.

Vlad se zasmál a poklepal Ruth po koleni.

„Promiň, že jsem tě vylekal,“ řekl. „Měl jsem něco říct. Tohle je

moje sestra Ivana. Musíme ji někam odvézt, ale pak už pojedeme

naší cestou.“

44

Sledovat ji byla hračka. Fedderman se za novou Madeline

držel asi o půl bloku a občas přešel na druhou stranu ulice, jen

pro případ, že by se snad ohlédla. Ale to se nestalo. Zdálo se, jako

by jí vůbec nepřišlo na mysl, že by ji mohl někdo sledovat. Buď

to, nebo uměla zatraceně dobře sehrát, že nic netuší. Fedderman

už zažil obojí. Teď ale věřil, že si to prostě neuvědomuje.

230

Uplynulo dvacet minut od chvíle, kdy zahlédl Pearl, jak se

otočila a ukončila sledování nové Madeline. Bylo to hned potom,

co jí Quinn telefonicky oznámil, že už mluvil s Feddermanem a on

případ přebírá. Fedderman měl pocit, že ho Pearl neviděla. To ho

potěšilo. Myslel si, že ho Florida zkazila, že vyšel ze cviku, jak se

učinit neviditelným, ale když se jednou naučíte sledování, už ho

nezapomenete. Je to jako jízda na kole, ale vůbec ne jako

odpalování golfových míčků.

Feddermanovi začínalo být v horkém vlhkém vzduchu po

dešti nepříjemně teplo. Cítil, že se potí v podpaží, tak si sundal

sako a přehodil si ho přes rameno. Nemusel se nijak usilovně

snažit, aby ženě v bílém plášti stačil. Kráčela pomalu a ráda se

zastavovala, aby se podívala do výloh. Čas od času do některých

obchodů vstoupila, ale většinou nezůstala dlouho. Roztěkaná,

pomyslel si Fedderman.

Zahnula na Pětaosmdesátou západní a chvíli dál kráčela, pak

vyšla po betonových schodech jednoho ze tří šestipodlažních

domů z hnědého pískovce, už polorozpadlých. Prostřední budova

se zdála prázdná a na čelní fasádě měla lešení, ale nikdo tam

nepracoval. Nová Madeline vstoupila obrovskými, zeleně

natřenými dřevěnými dveřmi do třetí budovy.

Fedderman si řekl, že způsob, jakým vyšla schody, skoro je

vyběhla –, naznačuje, že tahle mladá žena je ve velmi dobré

kondici.

Počkal pět minut, pak přešel ulici, obešel hromádku holubího

trusu a vešel do budovy. Ocitl se v malé hale se stěnami

obloženými zelenými dlaždičkami a šedě natřenou betonovou

podlahou. Bylo tam dusno a silný pach dezinfekce soupeřil se

štiplavým zápachem moči. Na podlaze ležely zbytky alobalu.

Vypadaly jako obaly od čokoládových bonbonů.

Fedderman se kolem sebe rozhlédl. Nevšiml si žádného

výtahu, v budově byly jen schody. V jednom bytě hrála hlasitě

televize puštěná na finančním kanále. Slyšel mužský hlas, který

tvrdil, že burza cenných papírů zažívá vzestup.

To bude den.

231

Prošel kolem řady šesti poštovních schránek natřených

stejnou zažloutlou zelení jako zdi. Nad poslední schránkou v

příslušném okénku byla cedulka, která měla na sobě tužkou

napsáno M. Scottová, 6A. Poslední patro. Dobře, že je nová

Madeline ve formě. Fedderman byl rád, že není důvod, proč by

měl stoupat po schodech a ověřit si, že tam byt 6A skutečně je.

Bylo příliš horko, aby šplhal po příkrých dřevěných schodech. A

stejně by nebyl dobrý nápad vydupat po nich nahoru a třeba tak

upozornit novou Madeline, že ji někdo sleduje.

Fedderman strčil do těžkých dřevěných dveří na ulici a vyšel z

budovy. Byl rád, že se dostal z horka a zápachu moči.

Ušel ještě asi půl bloku, než vytáhl z kapsy mobil a zavolal

Quinna.

Měli adresu nové Madeline. To byl pokrok.

Deset minut poté, co Pearl přenechala sledování nové

Madeline Feddermanovi, si uvědomila, že ji někdo sleduje. Byl to

jen nepříjemný pocit na okraji vědomí, ale zkušený policajt něco

takového neignoruje.

Začala se nenápadně dívat za sebe a zachytila letmý pohled

člověka, který se rychle stáhl mimo dosah jejího periferního

vidění. V dalším bloku předstírala, že se maličko pootočila a

omlouvá se muži s aktovkou, že do něj vrazila, a zahlédla tentýž

náhlý pohyb. Tentokrát ten dotyčný našel úkryt v lékárně. Byla

velká a Pearl věděla, že má i suterén, takže nemělo smysl tam

chodit a pokoušet se najít toho, kdo se na ni pověsil. Uvnitř

mohlo být klidně padesát zákazníků. Ona a její špeh by si mezi

regály jen hráli na kočku a na myš.

Řekla si, že se nebude přehnaně vzrušovat. Její stín může být

někdo, komu se líbí malé ženy s černými vlasy a velkými ňadry.

To se dalo lehce pochopit. Ale byla zvědavá.

Existuje způsob, jak to zjistit.

Rozhodla se, že ho nejdřív uklidní a ukončí všechny jeho

pochyby, že ho třeba zahlédla. Už se nepodívala, jestli se jí drží v

patách, ale nečekaně sešla po betonových schodech na stanici

232

metra. Připojila se k davu lidí spěchajících k turniketům. Vzduch

byl nepřirozeně nehybný a těžký, jako kdyby se blížila nějaká

podzemní bouře. Třeba jednoho dne v New Yorku udeří. Jak ji

eskalátor svážel hlouběji pod zem, slyšela žalostné, opakující se

tóny harmoniky vyluzované někým, kdo neuměl moc hrát.

Nerozhlížela se po nástupišti nalevo ani napravo, jen asi pět

minut čekala a pak nastoupila do vlaku.

Vynořila se nad zem z další stanice asi čtyři bloky od Jillina, a

Jewelina, činžovního domu a vydala se k němu. Sluneční

paprsky jasně tančily na tónovaných sklech aut pomalu

pojíždějících kolem ní v opačném směru a malovaly svými odrazy

ulice a chodníky. Když velkému nákladnímu autu, které ji

pomaličku míjelo, zasyčely brzdy, zamířila nenápadně k

obrubníku, takže se jí ve velkém bočním okně náklaďáku naskytl

pohled na blok za ní.

Zahlédla odraz, který čekala.

Jsi tam pořád.

Jestli ji ten chlap sleduje jen proto, že se mu líbí, a sbírá

odvahu, aby ji oslovil, pořádně se namáhá.

Ne že bych za to nestála.

V kapse se jí rozvibroval mobil. Skvělý!

Možná je to Quinn.

Pearl nenápadně vytáhla bzučící telefon z kapsy a viděla číslo

domova Golden Sunset. Na hovor s matkou teď neměla náladu.

Zastrčila si ho zpátky do kapsy.

Dál vibroval. Ticho. Znovu se rozechvěl.

Po osmi nebo deseti krocích věděla, že ji ten mobil dožene k

šílenství. Byla si jistá, že ho její matka nechá zazvonit

devadesátkrát, než to vzdá a telefon položí. Pearl mohla hovor

přesměrovat do hlasové schránky, ale věděla, že její matka by

prostě zavolala znovu, zase třeba devadesátkrát.

Nezvolnila krok, ale vytáhla telefon z kapsy a otevřela ho.

„Ahoj, mami.“

„Pearl, jsi to ty?“

„Kdo jiný by to mohl být? Vždyť jsi mně právě volala.“

233

„Vážně? Myslela jsem, že jsem vytočila číslo své přítelkyně

paní Kahnové.“ Pearl věděla, že lže. Její matka dál naléhala: „Kde

jsi byla, na záchodě? To je jedno. Ale když už mluvíme o paní

Kahnové, jak se vyvíjí tvůj vztah s jejím synovcem Miltonem?

Měla bych říkat s doktorem Miltonem Kahnem. Dívka by mohla

dopadnout hůř než si vzít úspěšného dermatologa, a promiň,

vím, že jsem trochu osobní, ale proč bych nakonec s vlastní

dcerou nemohla být? A soudě podle hovorů s Miltonovou tetou,

paní Kahnovou, její synovec je úspěšný jak v peněžní oblasti, tak

na poli profesním. Řekla, že zpočátku se věnoval charitativní

činnosti, což svědčí o dobrém srdci, ačkoli obě beztak víme, že

ho má, ale teď má prosperující praxi a platící pacienty. Zmínili

jste se alespoň někdy při povídání o manželství? Myslím, že od

vašeho prvního společného setkání uplynulo už dost času, aby se

tento námět mohl stát předmětem přinejmenším nezávazného

rozhovoru.“

„Dostanu šanci promluvit?“ zeptala se Pearl.

„O to tě celou dobu žádám, drahoušku. Řekni mi, jaký je tvůj

vztah s doktorem Miltonem Kahnem. A protože jsem to byla já,

kdo to takříkajíc zařídil, pochopitelně spolu s paní Kahnovou,

jeho tetou –, že vy dvě hrdličky jste se sešly, cítím, že mám určité

právo takovou otázku položit. Tedy jaký je stav vašeho vztahu s

ohledem na manželství?“

„Myslím, že Milt je milej chlap. Právě tak daleko jsme.“

„To už jsi říkala posledně.“

„No tak je to ještě pořád pravda. Mami, já…“

„Nezajímám se o váš vztah v platonické rovině. Kam se

vyvinul, a tady se pokusím o citlivost, ve fyzickém smyslu? V

úspěšném vztahu hranice mezi platonickým a fyzickým nebývá

patrná, čas a láska působí…“

„Mami, já pracuju.“

„O to přesně jde, drahoušku. Je to nutné? Chci říct, tohle patří

k mé stále nezodpovězené otázce, nemám pravdu?“

„Ne.“ Pearl si pomyslela, že by mohla zafungovat šoková

terapie. „Sleduje mě chlap s pistolí.“

234

„Bylo by byť jen nepatrně možné, aby manželka proslulého

dermatologa doktora Miltona Kahna byla dokonce i v tomhle

bláznivém světě sledována mužem s pistolí?“

„Ne,“ musela připustit Pearl. „Ale já nejsem ničí manželka a

teď pracuju a ty musíš chápat, že nemám čas se s tebou bavit.“

„Lidé se soudí podle toho, kolik času si najdou…“

Pearl telefon položila a vypnula ho.

Neotočila se za sebe, ale rychle vyběhla schody ke vchodu do

činžovního domu, strčila do dveří a vešla dál. Ve vnějším

vestibulu nikdo nebyl, nikoho nezahlédla ani za skleněnými

dveřmi rozdělujícími prostor na dvě části. Kdyby někdo šel ven,

viděla by ho.

Pomalu počítala do pěti, pak se otočila na podpatku, vyletěla

ven dveřmi a seběhla po dvou schodech na chodník.

Ocitla se tváří v tvář Edu Greevovi.

45

Pearl neviděla Greeva víc než rok, ale poznala ho okamžitě.

Nezměnil se. Tatáž hubená nahrbená postava. Tentýž černý

oblek. Tentýž žalostný výraz. Rozený funebrák, který se nějakým

nedopatřením stal policajtem. Znala jeho přezdívku Duch a

pocítila nepatrnou pýchu, že dokázala jeho pronásledování

odhalit.

Nepatrně oddechoval, jako kdyby utíkal a teď se naráz

zastavil. Přistoupila až k němu a zachytila závan levné kolínské,

která jí připomínala formaldehyd.

„Proč mě sleduješ?“ Tu otázku téměř zasyčela.

Greeve nezměnil výraz, ale o krok ustoupil. „Náhodou jsem tě

zahlédl o pár ulic dál a chtěl jsem tě pozdravit. Chodíš rychle.

Snažil jsem se tě dohnat, aniž bych utíkal.“

Pearl se na něj jízlivě zašklebila, aby bylo naprosto zřejmé, že

ví, jaké kraviny povídá.

235

Greevovi jako by to nevadilo. Nemohla s určitostí tvrdit, že ji

sledoval záměrně. Rozhodně mu to nemohla dokázat. Nehodlal té

mrňavé ženské s buldočí náturou dopřát, aby měla navrch.

Usmál se a pokynul k budově. „Kdopak tu bydlí?“

„Kamarádka.“

„Jill Clarková?“

Pearl pochopila, že Greeve jí dává na srozuměnou, že ji

sledoval už dřív a že je pod bedlivým dohledem. Chtěl ji vytočit,

aby se jí dostal na kobylku.

Neskočila na to. „Ano. Jill je moje stará kamarádka. Kdyby byla

doma, mohl by ses s ní setkat.“ Dala Greevovi najevo, že Jill doma

není a že by ho jinak nezvala.

Obdařil ji svým funebráckým úsměvem, jednou budeš moje

– a naznačil pohyb, jako kdyby se dotkl okraje klobouku. „I tak

děkuju. Snad někdy jindy.“

„Nechci tě už nikdy nachytat, jak mě znova sleduješ,“ zavrčela

Pearl.

„Nenachytáš mě.“

Odešel, aniž by se rozloučil.

Pearl zašla zpátky do budovy a stala se z ní Jewel. Vyjela

výtahem do osmého patra ke svému mizerně zařízenému, sotva

obyvatelnému bytu.

První věc, kterou chtěla udělat, bylo zavolat Quinna, ale hned

jak za sebou zavřela dveře a zapnula mobil, začal bzučet a

vibrovat.

Otevřela ho a viděla, že číslo patří domovu Golden Sunset.

Zase její matka.

Hovor nepřijala, hodila mobil na pohovku a přešla místnost k

pevnému telefonu, který stál na stole.

Zvedla sluchátko.

Hned ho ale položila zpátky na vidlici.

Pokud Greeve a díky jemu i Wes Nobbler vědí, že Jill Clarková

bydlí v téhle budově, mohou vědět i to, že Pearl tu bydlí jako

Jewel. Telefon do jejího bytu může být odposlouchávaný.

Nejspíš ne, ale možná ano.

236

Pearl se vrátila k mobilu na pohovce.

Byl zaklíněný mezi polštáře a přestal vibrovat.

Rychle ho popadla a vyťukala Quinnovo číslo. Pokud její

matka znovu zavolá, uslyší obsazený tón.

Třeba jí dokonce dojde, že má Pearl práci.

Ruth přestala věřit tomu, co jí řekli, když velký Chrysler

pomalu zajížděl pod ocelové zdvihací dveře, které při otvírání

rachotily jako hrom ohlašující bouři.

Když se auto náhle zastavilo, štíhlá, ale svalnatá ruka ženy na

zadním sedadle se jako had obtočila kolem Ruthina krku a Vlad

se k ní naklonil a přitiskl jí paže k tělu. Za autem se dveře začaly s

řinčením a lomozením zavírat. Jak klesaly dolů, denní světlo se

ztrácelo.

Paže kolem Ruthina krku zesílila stisk a ze zamýšleného

výkřiku se tak stalo jen přidušené zavřísknutí, ne hlasitější než

zakrákání vrány. Jak se Ruth snažila nadechnout, měla pocit, že

slyší a cítí, jak jí chrupavky v krku praskají.

V hlavě měla stále větší tlak, jako by její lebka byla plná

roztahujícího se plynu, a šeré místo, kde se ocitli, naráz zčernalo,

jako kdyby někdo prudce zatáhl žaluzie.

Ruth nabyla vědomí dřív, než otevřela oči.

Mysli!

Uvědomila si, že dýchá jenom nosem. Rty měla nějaké oteklé.

Špičkou jazyka je chtěla prozkoumat a s námahou ji strčila mezi

zuby. Ústa měla přelepená čímsi lepkavým, nějakou páskou.

Pokusila se pohnout rukama, ale dokázala jen zahýbat prsty. Paže

měla svázané za tělem, předloktí pevně slepená k sobě a

znehybněná. Pevně bylo výstižné slovo.

Nejistě sice tušila, že uplynul nějaký čas a že ho promeškala,

ale nevzpomínala si jak.

Mysli!

Zaplavily ji vzpomínky. Její paměť skládala dohromady, co se

stalo od okamžiku, kdy nastoupila do velkého temného auta.

237

Ruth začala panikařit, ale pak se rychle ovládla. Sice je z ní teď

kostýmní návrhářka, ale bývaly doby, kdy sloužila v armádě a

jako voják se naučila zvládat obtížné situace. Sloužila v armádě

Spojených států v Kuvajtu jako seržantka v zásobovacím skladu.

Nezažila sice žádnou akci, ale byla na ni připravena, a teď její

trénink přinese ovoce. Jako kdyby o pět let omládla a myslela tak

jako před těmi lety. Tohle byla krizová situace; to bylo zatraceně

jisté. Ale zachovala si chladnou hlavu.

Nepanikař. Vyhodnoť situaci. Plánuj.

Situace byla takováhle: zásobovací seržantka Ruth

Malpassová ležela nahá na břiše na plochém kovovém povrchu,

nohama se nedotýkala země. To musí být kapota auta a ještě

nevychladla. Její holé tělo se tisklo na vyhřátou cvakající ocel.

Nohy nemám svázané. Pořád můžu kopat.

Plánuj!

Zatímco plánuješ, jednej!

Ale když se pokoušela vykopnout, uvědomila si, jak doširoka

má roztažené nohy. Horečnatě tloukla lýtky a chodidly, ale

nezasáhly nic než vzduch. Nemohla dát nohy k sobě.

Přestala kopat a maličko sevřela nohy do klešťového stisku,

aby si osahala překážku. Někdo stál mezi jejími stehny blízko

jejího rozkroku, takže měla kolena daleko od sebe.

Ležela klidně s očima zavřenýma a doufala, že její pohyb

přičtou automatické reakci na svázání a umlčení roubíkem. Snad

si budou myslet, že je pořád v bezvědomí.

„Probrala se,“ řekl vzápětí mužský hlas. Vladův.

Bastard Vlad.

Teď nemělo smysl předstírat mrtvého brouka. Věděli, že

nabyla vědomí.

Ruth otevřela oči.

Byla v nějaké suterénní garáži. Uviděla ji a zároveň i ucítila –

ten slabý pach oleje a benzinu. Bolela ji hlava a mhouřila oči.

Neviděla zdroj světla, ale bylo ostré a svítilo seshora, nejspíš z

holých žárovek. Podél zdí byly vidět ostré stíny.

Nevzdávej se! Plánuj!

238

Krk měla zkroucený a byla pevně přitisknutá na auto, takže

levou tvář měla rozpláclou na kapotě. Viděla ženu, která byla v

autě

– Vladovu sestru Ivanu –, jak obchází kolem vozu. Při každém

jejím kroku uslyšela pod jejíma nohama něco, co znělo jako

jemné šustění umělé hmoty.

Něco je na podlaze. Zakrývá ji to.

Zásobovací seržantka Malpassová nedokázala přijít na nic,

čeho by mohla využít ve svůj prospěch. Ale dokázala odhadnout

účel té umělohmotné nepropustné plachty. Její uchvatitelé chtěli

zachytit všechen nepořádek, který případně nadělají.

Ivana byla nahá, měla malá špičatá prsa a vystouplá žebra.

Černé vlasy měla sčesané dozadu do těsného uzlu. Oči jí stále

zářily. Oběma rukama něco svírala. Mop? Koště? Připomínala

Ruth čarodějnici, úzké, tvrdé rysy, černé vlasy a pronikavé oči.

Koště. Zlá čarodějnice.

Zvedla násadu koštěte a Ruth viděla, že má na rukou bílé

gumové rukavice. Když zvedla násadu výš, Ruth si všimla, že není

tak dlouhá, jak předpokládala. Kdysi snad bývala připevněná na

koště, ale odřízli ji daleko za štětinami. Byla asi metr dlouhá a

zbroušená do ostré špičky.

„Chtěla jsem ti tohle ukázat,“ řekla žena a usmála se, jako když

ji Ruth poprvé uviděla v autě.

Ruth cítila, že se na ni veliká postava mezi jejíma nohama

ještě pevněji přitiskla. Ucítila na svých kolenou silné ruce.

Vladovy palce se jí zabořily do měkkého, citlivého masa vespod,

mačkaly silněji a bolestivěji, až povolila a dovolila stehnům

roztáhnout se ještě víc. Levou nohu jí pevně přitiskla váha těla k

autu a mocná ruka a stisk na koleni, už zbytečný, se uvolnil.

Čarodějnice přešla dozadu za vůz, takže ji Ruth už neviděla,

ale ucítila další ruce na zadní straně svých stehen, výš, ještě výš, a

roztahovaly jí zadek.

„Jsi stále s náma, sluníčko?“ zeptala se čarodějnice, která si

říkala Ivana.

„Je víc při vědomí, než kdy byla,“ pronesl Vlad chladně.

239

„Tohle uděláme hodně pomalu,“ řekla čarodějnice.

Ruth podnikla poslední zoufalý a marný pokus se osvobodit.

Vlad se zasmál a přitlačil na ni svou vahou tak tvrdě, až

zachroptěla bolestí a přestala se vzpírat.

Pochopila, že ani sebeskvělejší plánování nezmění vůbec nic.

Úplně se vzdala. Toužila jen po tom, aby bylo… prosím… co

nejdřív po všem. S plány byl konec. Všechno jednou končí.

Všechno. Tohle musí skončit brzy.

Musí!

Znovu a znovu nehlasně ječela do tlustých vrstev lepicí pásky,

modlila se, aby upadla do bezvědomí a zapomnění, aby v nich

našla únik před utrpením, které by jakživa nepokládala za

možné. Už toho skoro dosáhla. Cítila ji přicházet, ohromnou

černotu bez bolesti a hrůzného vědomí.

„Přivezla jsem čichací sůl,“ slyšela říct čarodějnici kdesi

daleko.

„Tys myslela na všechno,“ poznamenal její bratr.

46

„Stalo se to před dvěma dny.“ řekla Linda. „To je nejpřesnější

odhad času úmrtí, který dokážeme stanovit.“

Byli v Quinnově posteli, nasycení dobrým jídlem, dobrým

pitím a dobrým sexem. Quinn ležel na zádech a vzhlížel na Lindu.

Seděla opřená o polštář postavený u čela postele. Věděl, že

záměrně čekala, než mu tohle řekne. Chápal to a byl rád, protože

tušil, kam to povede a že ho to rozčilí do nepříčetnosti.

Linda mu právě pověděla o ženě, kterou našli mrtvou na

skládce odpadků za Newarkem v New Jersey. Objevili ji vlastně

víceméně se štěstím, protože řidič buldozeru si náhodou všiml

lidské nohy vyčnívající ze lžíce buldozeru, když se chystal

vyklopit náklad do haldy rozličného odpadu, který měla brzy

překrýt vrstva hlíny.

„Nech mě hádat,“ řekl Quinn. „Wes Nobbler dostal informaci

od newarkský policie a nechává si ji pro sebe.“

240

„Trefa. Nift se o tom taky nikomu nezmínil. Ale brzy budou

oba muset, ačkoli zastávají postoj, že mrtvá žena je zkrátka jen

obětí vraždy a nemá nic společného s Případem rozčtvrcených

mrtvol.“

„Jestli ji našli v Newarku, jak to, že máme její tělo v New

Yorku?“ zeptal se Quinn.

„Nift s Nobblerem pořádně zatlačili, řekli Newarku, že

existuje možná spojitost s tímhle případem.“

„A Newark o tom mlčí.“

„Prozatím. Nikdo nechce zmařit dopadení toho chlapa.“

„Ale přesně to Nobbler a Nift dělají.“

„Souhlasím. Jenže oni si to nemyslí.“

Quinn cítil, jak v něm narůstá vztek. „A to jim tahle sviňárna

projde?“

„Načas,“ řekla Linda. Zdálo se, že o tom hodně přemýšlela a

smířila se s tím. „Vypadá to, že tahle vražda má s Případem

rozčtvrcených mrtvol jen jednu spojitost. Zemřela na silné

vnitřní krvácení z poranění způsobených vražením zaostřeného

kůlu do těla.“

„Já bych řekl, že to je docela velká spojitost.“

„Ano a ne.“

„Renz o ničem z toho neví?“

„Ví o té oběti. Ne o té násadě.“ Linda se natáhla pro teplou

plechovku dietní pepsi. Zůstal po ní vlhký kroužek na časopisu

ležícím na nočním stolku u její strany postele. Dlouze se napila,

zatvářila se kysele a plechovku postavila zpátky. „Mnohem

důležitější je, že neví, co zjistili včera, že ta násada je totožná s

těmi, které byly použity ve většině Čtvrtičových případů. Nift to

neprozradil dokonce ani své slečně od novin, ale brzy jí to bude

muset vyklopit, aby mu neměla to tutlání za zlé. Rozhodně

netouží po tom, aby si proti sobě poštval Cindy Sellersovou.“

„To je sakra jistý.“ Quinn znovu zatoužil po doutníku. Ani

tady, v jeho vlastní ložnici, kouření nepřipadalo v úvahu. Ženy a

doutníky. „Žádný rány po kulkách?“

241

„Žádný,“ řekla Linda. „A ta mrtvá má hlavu a všechny

končetiny. Navíc máme stoprocentní identifikaci. Ruth Margaret

Malpassová, bydlela v East Side. Velmi záhy ji začali pohřešovat.

Byla kostýmní návrhářkou a pracovala v jednom divadle na hře

Majorka Mary, která má mít na podzim premiéru. Když

nedorazila do svého ateliéru, dvě asistentky za ní zašly, aby se

podívaly, co s ní je. Prý se jí to nepodobalo. Přiměly správce

budovy a sousedy, aby ji hledali. Když ji nikdo nenašel, zavolaly

policii. Bylo příliš brzy vyhlásit ji oficiálně za pohřešovanou, ale

její popis odpovídal ženě nalezené na skládce. Téměř okamžitě ji

identifikovali díky otiskům prstů. Sloužila v armádě, a tak její

otisky byly ve vojenských záznamech.“

„Takže ta zaostřená násada je jediným pojítkem,“ řekl Quinn.

„Byla do ní vražena análně, jako u posledních Čtvrtičových

obětí.“

„Takže ještě další podobnost,“ dumal Quinn.

„A byla do ní vražena, když žila,“ dodala Linda. „Vrah

pokračuje v nové obměně svého způsobu práce.“

„Bůh nám pomáhej,“ řekl Quinn.

„Ruth Malpassové nepomohl.“ řekla Linda. „Já doufám, že

nepomáhá ani Nobblerovi a Niftovi.“

„Nobbler počítá s tím, že ho všechny ty odlišnosti zachrání

před potížema, ale máš pravdu, nemůže hrát pitomce o moc dýl.“

„Bude se mít čím hájit,“ podotkla Linda. „Na násadě nejsou

žádné otisky, oběť je celá a snadno identifikovatelná, navíc žila v

New Yorku už docela dlouho, dokonce tu chodila do umělecké

školy a zdá se, že tu měla spoustu přátel a známých. A ještě něco.

Ze svého počítače, co mám doma, jsem prověřila databázi

agentury E-Bliss. Žádnou Ruth Malpassovou jako klientku

nemají.“

„Jak ses dostala k seznamu jejich klientů?“ zeptal se Quinn.

„Snadno,“ odpověděla Linda. „Přihlásila jsem se k nim.“

242

Quinn na ráno nečekal. Bylo čtvrt na dvanáct v noci. Renz

může být stále ještě vzhůru. Jestli ne, Quinn už se postará, aby se

probudil.

Zavolal mu z místa, kde zrovna byl, z postele vedle Lindy.

Ačkoli v duchu zuřil, mohl si aspoň pohovět.

Renz zvedl telefon při druhém zazvonění a rozezleně se

ohlásil.

Quinn mu začal povídat, co mu právě řekla Linda, ale Renz ho

přerušil.

„Já už to vím,“ vyštěkl. „Je to hlavní zpráva všude v televizi,

všude po celý zatracený zemi, jen ne u mě v kanceláři.“

„Nobbler určitě znervózněl a pustil ji.“

„Nebo se to nějak domákla Cindy Sellersová. Vsadím se, že

Ruch velkoměsta má už po celým městě zvláštní vydání.“

„Byla ve zprávách zmínka o kůlu z násady koštěte?“

„Jako druhá po tý hlavní. Nejdřív jsem uviděl jednu starou

policejní fotku Toma Coultera a pak moderátor držící uříznutou

násadu objasňoval, co se stalo ubohý Malpassový. Novináři v tom

vidí spojitost, protože Coulter zabil svoje oběti v New Jersey.

Myslí si, že se třeba vrátil domů.“

„Třeba jo,“ přisvědčil Quinn. „Tohle může být klidně vražda

nějakýho napodobitele.“

„Přesně to řekne Nobbler, že je to práce napodobitele.“

„Je to možný, když uvážíme, co oběti neudělal.“

„Vůbec o tom nemluv.“ zarazil ho Renz. „Nechci ani pomyslet

na to, že můžeme být zodpovědný za to, jestli si Coulter třeba

řekl, že když už ho viníme z Čtvrtičových vražd, aspoň si taky

trochu užije.“

„Pochybuju, že to byl Coulter,“ namítl Quinn. „Je v podstatě

profesionální lupič, který zabil v panice.“

„Když k tomu jednou čuchnou…“

„Jo, já vím. Ale stejně mi k tomu Coulter nepasuje. Novináři po

něm jdou, protože jsme jim ho předhodili. Kdyby ne, ani by si na

jeho jméno nevzpomněli.“

243

„To je fakt,“ řekl Renz po krátké odmlce. „Žrádlo pro supy.

Řekni mi něco uklidňujícího, Quinne. Jako třeba co budeme dělat

teď.“

„Uspořádej co nejdřív tiskovou konferenci,“ řekl Quinn.

„Zdůrazni rozdíly mezi vraždou Malpassový a Čtvrtičovýma

vraždama. Naznač, že máme dobrý důvod věřit, že Malpassovou

nezavraždila stejná osoba, že víme něco, co veřejnost a vrah

nevědí. Pověz jim, že nemáme jediný důvod věřit, že tu existuje

nějaká souvislost.“

„Hrát ještě blbějšího než Nobbler?“

„Blbějšího a rychlejšího. To zvládneš. Já vím, že ano.“

„Hm.“

„Pitomce může předstírat jen chytrák,“ řekl Quinn.

„Zmínil jsem se ti teď někdy, že se mi líbí tvůj styl?“

„Proto sis mě najal.“

Když Quinn zavěsil a položil mobil zpátky na noční stolek,

Linda se v posteli narovnala, přitáhla si kolena k tělu a objala je.

Poslouchala Quinnovu část rozhovoru.

„Myslíš, že je možný, aby tuhle ženu zabil Coulter?“ zeptala se.

„Ne. Najít kuráž k loupeži a najít kuráž k vraždě jsou dvě

různý věci.“

„Když myslíš,“ podotkla.

Quinn se napůl posadil a políbil ji na jedno koleno, ale pak si

lehl zpátky.

„Myslíš, že smrt Ruth Malpassový je spojená s agenturou E-Bliss?“ zeptala se.

„Myslím si, že neexistuje ani nejmenší šance, že se nejedná o

stejnýho vraha.“ řekl.

Linda se zmateně zamračila. „Jestli Malpassová nebyla

klientkou E-Bliss, proč by ji Čtvrtič zabíjel? Nechápu, co tím mohl

získat. Stála úplně mimo. Kde je jaký motiv?“

„Přemýšlej o něm.“

Linda to asi na pět vteřin udělala.

„Můj bože!“ vydechla nakonec.

244

„Zpočátku to byla čistě obchodní záležitost,“ řekl Quinn. „Teď

se mu to začalo líbit.“

47

Palmer Stone měl před sebou na stole otevřený ranní Post.

Vybídl Glorii, aby si ho přečetla, ale řekla mu, že už to udělala.

Stone si ji pozval na ranní rozhovor. Samotnou Glorii, bez

Victora. Takže tady byla, na sobě měla bílou tuniku, černě

kalhoty, černé boty a rudý hedvábný šátek volně uvázaný kolem

krku.

Stone seděl ve svém velkém kancelářském křesle za stolem,

hlavu měl jako vytesanou z kamene, a upřeně hleděl na Glorii, ale

nepatrně se točil vpravo a vlevo. Byl nervózní.

„Pokud jsi už noviny četla,“ řekl svým obvyklým melodickým

hlasem, „tak víš, že mrtvá žena, kterou našli v New Jersey, byla

probodnuta zaostřenou násadou koštěte.“

„Holt se občas přihodí smůla,“ pokrčila rameny Gloria.

„Vůbec se mi nelíbí, že se nám to děje zrovna za humny. Nutí

mě to přemýšlet.“

„Policajti to nejspíš brzy vyřeší. Ten chlap, kterýho podezřívaj,

má fotku přímo na hlavní stránce.“ Gloria kývla hlavou k novinám

na stole. „Dokonce znaj i jeho jméno. Nějakej Tom.“

„Tom Coulter. Je to domovní lupič, kterému se nevydařila

loupež a zabil nějaké lidi.“

„V New Jersey. Tam taky našli tělo tý ženský.“

„Ale to je strašně blízko New Yorku.“

Gloria naklonila hlavu a zadívala se na Stonea nevěřícným

pohledem.

„Bože, Palmere! Tahle záležitost z New Jersey s náma nemá

nic společnýho. Našli celé tělo, nejen kus. A hned ji identifikovali.

Jestli to novináři spojujou s Případem rozčtvrcených mrtvol, jsou

vedle.“

245

„Rád bych s tebou souhlasil, ale dělá mi to dost velké potíže.“

Stone nadul tváře a vyfoukl vzduch. „My tři spolu pracujeme už

hodně let.“

„Tak přestaň kecat o tom, co oba víme. Zeptala bych se, co tě

žere, Palmere, protože tě očividně něco žere, ale nejspíš to

uhádnu. Vím, proč ses dneska ráno chtěl se mnou sejít.“

„Nenamáhej se hádáním,“ prohlásil Stone. „Mám podezření, že

tu ženu zabil tvůj bratr.“

„Victor? Tomu nevěř, Palmere.“

„Neřekl jsem, že tomu věřím.“

„Ale míříš tím směrem.“

„Proč bych neměl? Poslední dobou se chová divně a způsob,

jakým ta žena, nějaká Ruth, zemřela, mi rozhodně připomíná

Victora.“

„Byla Ruth klientkou, Palmere?“

„Víš, že ne.“

„Tak jakej by měl motiv? Proč by oddělal někoho, kdo nebyl

naplánovaný?“

„Na to nemůžu s jistotou odpovědět, Glorie. Ale když už spolu

takhle hovoříme, byl jsem ve Victorově bytě a viděl jsem jeho

knihy. Všiml jsem si několika nových přírůstků. Zbrusu nově

vypadající knížky o Vladovi Narážeči. Víš, kdo to byl?“

„Samozřejmě. Nejsem ignorant, Palmere. Myslím, že žil ve

středověku. Špatnej chlap. Zastrašoval svoje nepřátele tím, že

narážel lidi na kůly, a ty pak vztyčoval do výšky a zapouštěl do

země. Divnej. Máklej.“

„Zdá se, že tvůj bratr se o něj velmi zajímá.“

„Victora odjakživa bavila historie a životopisy. Co to má

společnýho s motivem?“

„Napadlo mě,“ řekl Stone, „jestli třeba Victor nenašel zálibu v

téhle stránce práce a nezačal melouchařit, ne pro peníze, čistě

jen pro radost.“

„Naznačuješ, že můj bratr je zvrácenej sadista.“ Gloria ho

probodla svýma onyxovýma očima. Nedokázal pohled odvrátit.

„Dobře mě poslouchej, Palmere. Victor tu ženu nezabil.“

246

„Tak kdo to byl?“

„Tom Coulter.“

„O tom dost pochybuju.“

„Pak to byl někdo, kdo si přečetl o Čtvrtičových vraždách

nebo případ sledoval v televizi. Nejspíš se nějakej chlap se

sklonama k sadismu odhodlal k činu. Jenže pro něj nemělo smysl

uřezávat hlavu a končetiny. Bylo mu jedno, jestli tělo

identifikujou.“

„Nečekal, že se to tělo najde.“ podotkl Stone.

Gloria nezměnila svůj výraz. Opravdu s Victorem nečekali, že

se tělo objeví. Akry a akry odpadků, všeho možného smetí a Ruth

Malpassová byla metr a půl hluboko a čekala, až ji hodí do

obrovské skládkovací jámy. Byla to neuvěřitelná náhoda, že ji

našli.

Gloria si zkřížila paže, rozkročila se a vztekle hleděla na

Stonea. „Pokud opravdu podezříváš Victora ze zabití té ženy,

můžu tě uklidnit. V době, kdy podle policie byla zabita, byl se

mnou. Byli jsme v jeho bytě. Jednou týdně se střídáme v přípravě

gurmánský večeře. Posledně byla řada na Victorovi. Když ji

zavraždili, pochutnávali jsme si na humřích lasagních a dobrým

vínu.“

„Victor nikam neodešel?“

„Nanejvýš na pět minut, a možná ani to ne. A zůstala jsem u

něj skoro do půlnoci.“

„Tak dlouho?“

„Zapovídali jsme se o práci a ztratili pojem o čase. Vím, že bylo

k půlnoci, protože jsem se podívala na hodinky a poznamenala,

jak je pozdě.“

Stone vzdychl, což Glorii přimělo k přemýšlení, jestli úlevu

nepředstírá. U Palmera si člověk nikdy nebyl jistý. Objevení

Ruthina těla věci zkomplikovalo.

„Udělej mi laskavost,“ řekl Stone. „I když to, co jsem řekl,

nebereš vážně, pohlídej svého bratra. Člověk druhé lidi vlastně

nezná, ani své nejbližší.“

247

„Já Victora znám.“ prohlásila Gloria. „Je jako já. Především

jsme podnikatelé. Jako ty, Palmere. Nejsme sadisti ani uctívači

ďábla. Modlíme se za zisk a k našemu Pánu.“

„V tomhle pořadí?“

Oslnila ho pokřiveným úsměvem. „Obávám se, že ano.“

„Lidé se můžou změnit, i ti nejlepší. Nechci, aby Victor dělal

něco nebezpečného. Ani pro něj, ani pro agenturu.“

„Jsem si jistá, že nic takovýho nedělá.“

„Přesto na něj dohlédneš? Pokud u něj dojde k nějakým

změnám, všimneš si jich určitě jako první.“

Gloria spustila paže a uvolnila svůj postoj. Už se nezpěčovala.

Její výraz napovídal, že i když je to krajně nepravděpodobné,

Stone může mít v něčem pravdu a ona to uznává. „Dohlídnu na

něj, Palmere. Jestli se začne chovat divně, řeknu ti to.“

Stone za stolem vstal a nasadil úsměv, který tak dobře znala.

Všeobjímající, uklidňující úsměv, který rozptyloval podezření.

„Spoléhám na tebe, Glorie.“

„Tos vždycky mohl, Palmere. Nic se nezměnilo.“

Když odcházela z kanceláře, usmívala se také. Její úsměv se

ani v nejmenším nepodobal tomu Stoneovu.

Myslela na Ruth Malpassovou.

48

Tom Coulter se na posteli prudce posadil.

Ačkoli byly tři ráno, v pokoji v motelu Tumble Onn Inn spal

jen lehce. Snad se mu něco zdálo nebo ho probudila fantazie,

která se mu náhle rozběhla na plné obrátky. V každém případě

byl vyděšený. Pokusil se zklidnit svůj dech. Poslední dobou se

takhle budil, uvnitř celý napjatý, a lapal po dechu.

Snažil se o vlastní verzi duševního cvičení, aby napětí uvolnil,

aby se dokázal ovládat.

Čeho se hergot bojíš, ty velkej posero, kromě toho, že tě každej

polda v zemi chce zastřelit?

Nefungovalo to.

248

Padl zpátky na postel a oči měl doširoka rozevřené.

Motel Tumble Onn Inn byl kousek za Burbackem v Louisianě.

Sem Coultera zavál jeho útěk před zákonem, do téhle zchátralé

dřevěné budovy postavené ve tvaru U kolem bazénu plného řas.

Venkovní zdi bývaly kdysi bílé, ale teď byly špinavě šedé a

postříkané hlínou. V místech, kde okapy tekly, se táhly svislé

rezavé skvrny.

Alespoň to nebylo místo, kde by se zaměstnanci zajímali o

hosty. Starý chlápek v recepci měl na očích brýle bez obrouček

slepené černou elektrikářskou páskou a vypadal, jako kdyby ho

najali proto, aby motelu dodal místní charakter. Když Coulter

zaplatil hotově, nijak ho to neudivilo. Byl zvyklý na hosty, kteří

nemají kreditní karty. Coulter si s ním hlavu nelámal.

Na druhé straně ten starý mizera určitě kouká na televizi a

Coulterova jména a fotografií bylo všude na zpravodajských

kanálech plno. Stále používali fotku, kterou nesnášel, tu, co na ní

měl rozcuchané vlasy a byly vidět jeho špatné zuby. Na tom

zatraceném snímku vyhlížel jako primitiv. Vypadal na něm jako

kriminálník.

Rachotící stará klimatizace přestala fungovat v okamžiku, kdy

Coulter vlezl do postele a usnul neklidným spánkem, přivolaným

levnou vodkou. Buď dosloužila, nebo zase vypnuli proud. V

umolousané malé místnosti bylo dusno a horko. Jediným zvukem

bylo bzučení hmyzu venku v temnotě.

Coulter už dýchal klidně. Pokusil se uvolnit, ačkoli si byl jistý,

že ho něco probudilo. Přesvědčoval se, že to mohlo být cokoli.

Hluk třeba způsobila kočka, nebo dokonce nějaké divoké zvíře.

Vačice. Kolem jich byla spousta. Každé tři čtyři kilometry nějaká

ležela přejetá na silnici.

Na sobě měl jen trenýrky, protože se snažil co nejvíc ochladit,

ale jeho tělo pokrýval mastný pot. Je příliš blízko té podělané

bažině. Něco měkkého, nejspíš můra, se mu otřelo o čelo. Máchl

po tom pravou rukou, ale ani nečekal, že to zasáhne.

Takhle si to tedy nepředstavoval. Jeho neslavná proslulost ho

přemohla. Ne že by si pořád ještě neužíval, že je z něj skutečná

249

celebrita. Ale kamkoli se vrtnul, mohl si být jistý, že lidé o něm

slyšeli nebo četli a že nejspíš viděli jeho fotku. Znepokojovalo ho

to. Když se zákon celý třese na to, aby vám utáhl kolem krku

oprátku za vraždy, pořádně vás to vyčerpá. Ironie byla, že nikdy

nechtěl nikoho zabít. Takový nebyl. Potkala ho smůla, řada

hrozně smolných věcí, a většinu z nich způsobily chyby, které

udělali jiní lidé. On jen reagoval na příval smůlovatých sraček.

Další příklad, jak je k němu život nespravedlivý.

Nic se nezměnilo od chvíle, kdy se s trhnutím probudil a

posadil se na proležené matraci. Žádný zvuk. Žádný pohyb světla

ani stínu. Žádný závan větru. Dál na něm vyrážely krůpěje potu a

stékaly mu po holém krku i pažích.

Přiměl se uvolnit a dovolil únavě, aby ho znovu přemohla.

Všechno bude v pořádku, alespoň na chvíli. Spi dál…

Prudce otevřel oči.

Tentokrát nebylo pochyb. Nocí se velmi tiše ozývalo

nezaměnitelné skřípění pneumatik pomalu se valících přes

udusaný štěrk.

Na parkoviště před pokoji zajíždělo nějaké auto.

Coulter vyklouzl z postele a přešel k oknu. Přikrčil se, roztáhl

lamely žaluzie a vykoukl do téměř úplné temnoty. Jediné světlo

poskytoval srpek měsíce. Počkal asi minutu, aby si jeho oči

přivykly na tmu, a pak si řekl, že to vlastně není potřeba, když

sedí jako pecka v temné místnosti.

Venku nic neviděl, jen šest aut, která stála zaparkovaná před

dveřmi do motelových pokojů, už když večer přijížděl. Samé

starší modely, dokonce jeden veterán Oldsmobile ’98 z

šedesátých let s prázdnou přední pneumatikou. Coulter měl auta

rád a vyznal se v nich. Zamlada jich ukradl spoustu a říkal si, že

ten oldsmobile by byl určitě středem zájmu nějakého sběratele,

kdyby to nebyl tak strašně zrezlý krám.

Zůstal přikrčený, přenesl váhu a podíval se na druhou stranu

přes parapet. Dvě místa od jeho pokoje stál nový model černého

Fordu F-150, pick-up, který ukradl před dvěma dny. Na jeho

nárazníku se maličko třpytilo slabé měsíční světlo. Vypadal jako

250

obrovská hračka na drasticky mohutných pneumatikách. Což

vlastně taky byl.

Další zvuk!

Mohly to být dveře auta, které někdo zavíral co nejtišeji. Jen je

přivřel a zaklapl na kliku.

Tam venku se určitě něco děje.

Coulter ustoupil od okna k židli, na které ležely jeho

zmuchlané levisky. Rychle do nich vklouzl a přes hlavu si natáhl

tričko. Nejdřív chtěl jít bos, ale pak se rozmyslel a věnoval čas

tomu, aby se bez ponožek nasoukal do bot. Pot z něj lil a štípal ho

v koutcích očí.

Z nočního stolku u postele popadl do levé ruky pistoli

osmatřicítku a pravou rukou šátral v kapse kalhot a hledal klíče

od pick-upu. Zbraň byla poloautomat z modré oceli s dřevěnou

rukojetí. Ukradl ji v Baton Rouge a nikdy z ní nevystřelil. Vlastně

ani pořádně nevěděl, jak funguje. Palcem odjistil pojistku. Pak se

vydal ke dveřím.

Třesoucí se rukou pootočil koulí a pomaličku otevřel dveře o

pár centimetrů.

Dovnitř vrazil dusný noční vzduch a přinesl s sebou smrdutý

zápach nedaleké bažiny. Venku nic neviděl, jen temné parkoviště

a tmavá velká auta zaparkovaná na stáních před pokoji, které

byly jeden jako druhý. Podíval se napravo. Velký ford pick-up,

spočívající vysoko na obrovských kolech, se zdál až mučivě

blízko.

Nezahlédl kolem žádný pohyb. Žádný zvuk kromě bzučení

hmyzu. Po silnici nejelo ani jediné auto, ne teď ve tři ráno. A

velké nákladní vozy tuhle úzkou klikatící se silnici nepoužívají,

protože dálnice vede jen asi o patnáct kilometrů dál a téměř

paralelně s touhle.

Coulter cítil, jak se mu vrací sebejistota. Třeba slyšel jen

nějakého chlapa, co si šel do auta pro zapomenuté cigarety. Něco

takového. Je hrozně nervózní, a tak se třeba rozklepal kvůli

ničemu.

Ale třeba ne.

251

V žádném případě už neusnu. Padám odsud.

Protáhl se ven. Ve vysokých kovbojských botách se pohyboval

opatrně. Vydal se k pick-upu a jeho skřípějící kroky nebylo v

klidné noci skoro slyšet. Klíč k zapalování pevně svíral mezi

prsty, připravený ho zasunout a otočit jím. Tiskl ho tak pevně, až

cítil, jak se mu zasekává do masa. V levé ruce stále nesl zbraň.

Možná bych si to měl prohodit. Neumím dobře střílet levou.

Na to už je pozdě.

Asi tři metry od auta použil dálkové ovládání, aby otevřel

dveře. V kabině vozu se rozsvítilo matné světlo. Narovnal se a

přidal do kroku. Nelámal si hlavu, jestli způsobí nějaký hluk,

otevřel dveře řidiče a vklouzl za volant.

Prásk!

Oslepující světlo ho zasáhlo do obličeje skoro jako úder. Trhl

sebou a zároveň se natáhl dopředu. Kupodivu klíčem od

zapalování našel štěrbinu. Všude kolem něj teď blikaly červené a

modré majáky a rozječely se sirény.

Nevšímal si víru světla a hluku, prudce zařadil zpátečku, dupl

na plyn a zároveň zkroutil volant. Štěrk odletěl, jak pick-up na

místě předvedl otočku o sto osmdesát stupňů. Vůz se zastavil, ale

stále se kolébal. Zařadil jedničku a vyrazil jako šílenec po cestě

vedoucí na státní silnici.

Silný motor pick-upu burácel. Coulter položil zbraň vedle

sebe na sedadlo a shrbil se za volantem. Svíral ho oběma

zpocenýma rukama. Vedle jeho pravého ucha něco ostře prásklo.

Roztříštilo se sklo. Jako kdyby po něm vrhli kámen. Jenže on

věděl, že to nebyl žádný kámen.

Střílejí na mě! Bože!

Pravou nohou drtil pedál plynu ještě silněji. Jak se vůz řítil

vpřed, od ohromných pneumatik odlétával štěrk, hlína a

kamínky.

Ten všivák je ale silnéj, pomyslel si, když cítil, jak se mocně

boří do sedadla. Hrbol na silnici ho nadhodil a volant se mu

protočil v rukou. Pick-up se naklonil doleva, takže strhl řízení

doprava.

252

To už ale vůz vyjel z parkoviště motelu a na dlážděné cestě

nabíral rychlost. Blikající barevná světla a kvílející sirény tu

pořád byly, míhaly se v temnotě sem a tam, ale teď se ocitly za

ním. Před ním nebylo nic než černá silnice a slabá žlutá čára

vlnící se nocí a vedoucí ke svobodě.

Kabina vozu se najednou rozjasnila. Podíval se do pravého

zpětného zrcátka a málem ho oslepily reflektory, které se k němu

těsně přiblížily. Zrcátko vybuchlo, jak ho zasáhla kulka. Dupl ještě

víc na plyn a zvětšoval vzdálenost mezi sebou a reflektory.

Napadlo ho, že by po nich měl střílet. Dlužil jim to. A možná to

státní policii, nebo kdo to k sakru je, trochu zpomalí. Pevně sevřel

volant levou rukou a pravou zdvihl zbraň.

Správná ruka na střílení. Teď dávejte bacha!

Tohle bude makačka. Přesvědčil se, že pick-up jede rovně,

přidržel volant levou rukou, zkroutil tělo, aby mohl pravou ruku

vysunout z okénka, a vystřelil za sebe.

Zbraň fungovala dobře. Dokázal vystřelit, ale neměl žádnou

šanci zjistit, jestli něco trefil. Auto najelo na hrbol, právě když se

chystal znovu stisknout spoušť. Ten náhlý náraz mu silně uhodil

zápěstím o okenní rám a vyrazil mu pistoli z ruky. Dopadla na

vozovku.

Teď jsem v prdeli!

Otočil se zpátky, aby seděl rovně, zíral ven předním sklem a

svíral volant oběma rukama. Ten, kdo ho pronásledoval, se zase

dostal blízko. Světla ve zpětném zrcátku byla oslepující, přestože

zrcátko bylo nastaveno na noční vidění. Zvedl ruku a natočil ho

tak, aby se světlo odráželo jinam. Nepotřeboval se dívat za sebe.

Věděl, že tam jsou.

Prostě jed, sakra. Zapomeň na pistoli. Stejně bys s ní nic netrefil.

Soustřeď se na řízení!

Coulter uviděl okresku protínající státní silnici, okamžitě se

rozhodl a strhl vůz doleva. Tahle cesta byla užší než ta, po které

jel, a mnohem hrbolatější. Věděl, co musí najít. Odbočku, po které

jeho dodávka s pohonem na všechna čtyři kola dokáže jet, ale

nízká policejní auta vyrobená pro stíhání na dálnicích ne. Tohle

253

byla jeho jediná šance, jak uniknout tomu průseru, do kterého ho

dostala jeho smůla.

Kdyby se mi ták podařilo dojet do bažiny; mohl bych… Vymysli

něco…

Reflektory se stále držely za ním. Okreska se začala klikatit.

Coultera vylekala kulka, která zasáhla už zničené venkovní

zpětné zrcátko. Ale neztratil kontrolu nad vozem. Udržel si

chladnou hlavu. Pořád se o sobě učil nové věci a moc se mu líbily.

Má větší odvahu než se jen někam vloupat. Je jako Jesse James.

Jak pick-up burácel vpřed, zdálo se, že se bažina z obou stran

rychle přibližuje. Za necelý kilometr uviděl to, co potřeboval –

amatérsky vyrobenou značku signalizující odbočku. Jak kolem ní

prolétl, ani si nestačil přečíst, co na ní stojí, ale maličko přibrzdil

a připravil se.

Pak se po jeho levici objevilo to, co hledal, průsek bažinou.

Cesta nebyla vlastně o mnoho víc než pruh uježděné trávy, ale

dost široká, aby na ni mohl vjet s velkým pick-upem. Tak akorát.

Z prdele klika!

Jak Coulter strhl volant doleva, vůz se hodně naklonil a jel po

dvou kolech. Pak spadl zpátky a dokonale najel na úzkou

travnatou cestu. Jakmile se pick-up vyrovnal, nadskočil do

vzduchu a Coulter hlavou narazil do střechy. Když žuchl zpátky

na sedadlo, zatápal rukama a pevně sevřel volant. Stiskl zuby a

sledoval kužele reflektorů směřující do bažiny.

Tohle zatraceně fungovalo. Přesně tohle chtěl. Najel na další,

menší hrbol, od předních kol se mu rozstříkl gejzír vody, vůz se

zakolébal a znehybněl.

Coulterovo srdce se zastavilo spolu s ním.

Zase ta jeho všivá smůla. Měl to čekat. To je jeho osud, že mu

život ustavičně hází klacky pod nohy. Bůh to pro něj uchystal už

od začátku.

Zařadil nižší rychlost a sešlápl pedál. Do podběhů bušilo bláto

a kamení, ale auto se nepohnulo. Nemá tahle věc náhodou mít

náhon na všechna čtyři kola?

Nenech mě na holičkách! Prosím! No tak! No tak!

254

Jestli mu nepomůže Bůh, ďábel třeba ano. Nebo všemocný

Bůh náklaďáků a bláznů. Velký motor zařval. Obrovské

pneumatiky se protáčely a rozhazovaly bláto na všechny strany,

ale pak přece jen našly oporu a dodávka vystřelila kupředu a

nabírala rychlost.

Coulter vesele dupl na plyn. Auto zareagovalo, jako kdyby

bylo živé a zrozené pro takové výzvy.

Malé větvičky šlehaly a škrábaly do ocelových boků vozu.

Příjemné zvuky. Oznamovaly, že bažina mu otevřela svou náruč a

svoboda je na dosah. Řídil jako šílenec. Čas od času rozstříkl další

temnou vodu, občas dokonce postříkala přední sklo.

Coulter pustil stěrače a jel dál. Z cesty se stal jen úzký blátivý

tunel bažinou. To mu vyhovovalo. Čím hrbolatější a blátivější, tím

líp. Tohle bylo přesně místo, na kterém nízké vozy uvíznou.

Po chvíli Coulter riskl pohled do zpětného zrcátka a mezi

stromy uviděl záblesk reflektorů daleko za sebou. O pár

okamžiků později se podíval znovu a viděl jen tmu.

Maličko ubral plyn a řídil o něco opatrněji. Dýchal přerývaně

a srdce mu bušilo tak, že mu div nepolámalo žebra. Věděl, že ještě

není z téhle kaše venku, ale nemohl si pomoct a hlasitě zavýskl.

Setřásl je.

Desperát na útěku!

Hergot, že je ale třída! Setřásl je!

Prozatím.

49

Wes Nobbler a Greeve se dostali do bytu Ruth Malpassové

první a zabavili její notebook. Jako druhý přišel na řadu Quinn a

jeho tým. Když požadovali notebook, dozvěděli se, že Nobbler a

Greeve sice na rozdíl od nich reprezentují tu pravou NYPD, ale že

se s nimi podělí.

Quinn to pověděl Renzovi, ten promptně zavolal Nobblera,

pořádně ho seřval a dal mu jasně najevo, kdo pracuje na Případu

rozčtvrcených mrtvol.

255

Nobbler ne.

Nobbler zdráhavé odevzdal Quinnovu týmu kopii harddisku

počítače Malpassové, kterou udělali v přítomnosti Pearl a

jednoho policejního počítačového génia. Oba dohlédli na

zkopírování všech složek. Potřebovali se ujistit, že budou

kompletní.

Disk neodhalil nic, co by mělo nějakou spojitost s E-Bliss.org.

Pearl ho celý projela a našla pár e-mailů a adres, které bylo třeba

ještě prověřit, ale nic slibného. Ani historie navštívených

internetových stránek jim nic neodhalila. Ruth si četla několik

deníků v internetové verzi a pravidelně navštěvovala pár

showbyznysových stránek a společenských blogů. Pearl jim na

konci oznámila, že si Ruth koupila přes internet spoustu bot. To

neznamenalo nic jiného, než že si Pearl našla nový zdroj obuvi.

Dnes Pearl s Feddermanem dál zapisovali výpovědi

Ruthiných sousedů, kteří jim povídali, jaká to byla báječná žena.

To potvrzovali i dva herci a producent Majorky Mary, muzikálu,

ke kterému navrhovala kostýmy.

Quinn dostal od správce klíč a zašel do Ruthina bytu. Byl více

méně takový, jaký očekával, až na tu vůni; někde se tam musel

skrývat vonný sáček nebo něco podobného a vydával slabou vůni

skořice. Byt vlastně tvořilo funkčně zařízené podkroví

orientované na jih a plné polic s uměleckými knihami, keramikou

a plastikami. Na jedné stěně byla lesklá ocelová konstrukce na

šaty. Quinn si nejdřív myslel, že patří Ruth a prostě se jí nevešla

do velkého dubového šatníku, ale pak si uvědomil, že se musí

jednat o součást její práce.

U okna stálo dřevěné kreslicí prkno s velkými listy papíru.

Vrchní arch byl otočený dozadu přes šikmou hranu prkna. Nikde

poblíž nebyla žádná židle. Ruth musela při práci stát.

„Promiňte?“

Quinna hlas vylekal. Otočil se a uviděl drobnou ženu bez pasu,

zato se spoustou kudrnatých blonďatých vlasů. Na sobě měla

volně střižené džíny a bílou blůzu bez rukávů. Její neuvěřitelně

256

velké modré oči patřily k těm, které moc nemrkají. Vypadaly

vyděšeně.

„Já jsem Hettie Craneová z přízemí.“ řekla, „sousedka a dobrá

Ruthina kamarádka. Když jsem slyšela, co se jí stalo…“

Chystala se říct ještě něco, ale umlčelo ji dojetí.

„Já vím,“ přitakal laskavě Quinn. Představil se a ukázal jí

odznak.

Hettie se na něj podívala, ale stejně ho z té dálky nemohla

pořádně rozeznat. Zarazila se ve dveřích a zůstala strnule stát,

jako by se bála, že když popojde, naruší Ruthino soukromí.

Způsob, jakým její přítelkyně zemřela, očividně otřásl Hettiiným

světem.

„Jste v pořádku, má milá?“

Hettie přikývla. Maličko zvedla hlavu a pokusila se usmát, ale

obličejové svaly ji neposlouchaly.

„Vždycky to tu tak hezky vonělo,“ vzdychla. „Ruth doma

zapalovala vonné svíčky.“ Oči jí zvlhly. Polkla.

Quinn se na ni usmál a rozhodl se, že jí dá čas, aby se smířila s

novou realitou. Sledovala ho svýma svůdnýma očima, jak

přechází ke kreslicímu prknu.

Horní list byl plný zručně nahozených náčrtků něčeho, co

vypadalo jako mužské i ženské vojenské uniformy. Quinn otočil

obrácený list papíru a uviděl více méně totéž.

„Víte, co to je?“ zeptal se Hettie a snažil se zachovat nenucený

tón.

Zdráhavé k němu přišla a postavila se vedle něj, aby viděla na

Ruthiny návrhy.

„To jsou kostýmní návrhy pro Majorku Mary“ odpověděla. „Já

to vím, protože tu hru režíruju. Premiéra má být za několik

měsíců.“ Přistoupila blíž a znovu se na návrhy podívala.

„Premiéra bude. Použijeme Ruthiny kostýmní nápady. Tyhle

návrhy. Jsou skoro hotové a ona by to tak chtěla.“ Vzhlédla ke

Quinnovi. Oči měla stále plné slz. „Bude to v divadle Marlborough

ve Village. Je to hudební komedie.“

257

„Zlomte vaz.“ řekl Quinn a myslel to upřímně. „Znala jste Ruth

dobře?“

„Moc dobře. Ona mě dokonce doporučila, abych tady dostala

byt. V téhle budově si byty pronajímá spousta divadelníků.“

„Takže jste měly společné přátele.“

„Docela dost,“ přisvědčila Hettie.

„Chodila Ruth s někým?“

„Myslíte, jestli byla zamilovaná? Nebo jestli s někým spala?“

„Obojí,“ řekl Quinn s úsměvem.

„Před čtyřmi měsíci se rozešla s mužem, se kterým chodila. S

Buddym Erbem. Je to herec.“

„Víte, kde ho najdeme?“

„V L. A. Mluví v té reklamě, kde žabák doporučuje pojišťovací

společnost a pak s džípem sjede z útesu. Znáte ji?“

„Jasně.“

„Buddy dělá skvělýho žabáka.“

„Má na to hlas,“ přisvědčil Quinn. „Hádali se, když se

rozcházeli?“

„Ne, prostě už byli jeden druhým unavení. Když Buddy dostal

tu pracovní nabídku, z jejich vztahu už moc nezbývalo.“

„Žabáka?“

„Jo. To znamenalo, že se musí přestěhovat na západní

pobřeží.“

„Fuj,“ otřásl se Quinn. „To slunce a ty vlny.“

Hettie se na něj zadívala. Věděla, o co se snaží. Chtěl ji uvolnit,

přimět ji, aby se rozmluvila, a tak třeba prozradila důležitou

informaci. Nevadilo jí to. Chtěla, aby tenhle velký, nevtíravé

pohledný policajt chytil to zvíře, které zabilo její přítelkyni.

Pomyslela si, že ten muž má zajímavý obličej. Drsný a snadno

zapamatovatelný. A úžasně důvěryhodný. Měl se stát hercem.

Hrát titulní role. Ne že by pro ni nebyl hrozně starý…

Ne že by svým způsobem nebyl herec.

„Znám Buddyho docela dobře.“ řekla. „Je to herec, a ne

zabiják. A z toho, co jsem slyšela, jsou jeho sexuální potřeby

258

standardní. Pokud si to prověříte, určitě zjistíte, že v době

Ruthiny smrti byl na druhé straně kontinentu.“

„Prověříme to. Víte, jak to u nás chodí.“ Quinn přejel

ukazováčkem po papíru se skicou, jako kdyby se pokoušel

dozvědět se něco o tvůrkyni návrhu. „Chodila Ruth hodně na

schůzky?“ zeptal se.

„Přiměřeně. Měla muže ráda, ale většinou byla zavalená prací.

Hlavně poslední dobou, kvůli Majorce Mary.“

„Vzpomenete si, že někoho zmínila?“

„Po Buddym? Ne.“

„Co se rozešla s Buddym, využila někdy seznamovací

agenturu?“

„Pochybuju. Ruth byla nádherná. Muži ji milovali. Když si

chtěla vyrazit, vždycky někoho našla.“

„Nechci působit jako policajt z televize…“

„Vy byste byl vynikající televizní polda.“

„Ale měla Ruth nějaké nepřátele, o kterých byste věděla?“

„Ruth měl každý rád.“ Hettie se na něj smutně usmála. „Vážně

to zní jako klišé, ale občas to tak opravdu je. Byla báječný a

nadaný člověk. Dokonce i ten šílenec, co ji zabil, ji musel svým

vlastním zvráceným způsobem milovat.“

„Jak to?“

„Přece si ji vybral, ne?“

50

Hettie odešla. Quinn stál uprostřed bytu Ruth Malpassové a

pomalu se rozhlížel, když vtom se objevila Pearl.

„Něco novýho u sousedů?“ zeptal se.

„Nic užitečnýho. Všichni měli Ruth rádi. Tu a tam ji viděli

přicházet nebo odcházet s nějakým mužem. Nic stálýho. Poslední

dobou nikoho neviděli. Byla přátelská, mockrát jsem slyšela

slovo milá –, ale nechávala si toho hodně pro sebe.“ Pearl se

kolem sebe rozhlížela. „Dozvěděl ses něco tady?“

259

„Nic, co by nám pomohlo nebo co by mi připadalo neobvyklý.

Ani z jejího počítače.“

„Nobbler ho měl první. Myslíš, že jsme viděli všechno, co na

něm bylo?“

„Tys sledovala přepis dat. Ten technickej génius ti připadal v

pořádku?“

„Jo. Zdálo se.“

„Pak máme nejspíš všechno,“ řekl Quinn. „Nobbler by sakra

riskoval, kdyby manipuloval s důkazama. A bylo by třeba někoho,

kdo to s počítačema vážně umí, aby zajistil, že smazaný data jsou

opravdu a skutečně nadobro z disku odstraněný. Víš, jak to

funguje.“

„Jo. E-mail je nafurt.“

Oba se otočili po zvuku otevírajících se dveří.

Fedderman. Vypadal unaveně a hnědý oblek měl ještě

zmačkanější než obvykle. Obešel horní patra, zatímco Pearl si

vzala na starost spodní. Netvářil se šťastně.

„Klika?“ zeptal se Quinn.

Fedderman zavrtěl hlavou.

„Nejspíš nic, snad až na ženu, co bydlí hned vedle, v

podkrovním bytě, jako je tenhle. Jmenuje se Emma McKennaová.

Moc milá. A krásná tak, že by mohla být herečka.“

„Nejspíš je herečka,“ řekl Quinn. „Co ses od ní dozvěděl?“

„S Ruth se hodně kamarádily. Prý na sebe vzájemně dávaly

pozor. Potvrdila, že jí Ruth zavolala v den, kdy zemřela, a nechala

jí vzkaz na záznamníku. Kdyby ji prý hledal chlápek jménem

Vlad, ať mu řekne, že ji zrovna minul, a vezme si od něj telefonní

číslo.“ Fedderman pokrčil rameny. „Emma nikoho jménem Vlad

nezná a řekla, že Ruth nikdy dřív před tímhle vzkazem o žádným

Vladovi nemluvila. Takže to nejspíš nic neznamená.“

„Panebože!“ vydechla Pearl.

Fedderman se na ni překvapeně podíval. „Co je?“

Quinn i Pearl na něj upírali oči.

„Tak co je?“ chtěl vědět Fedderman.

260

„Copak se v televizi nedíváš na dokumenty z historie?“ řekl

Quinn.

Když Feddermanovi pověděli o Vladovi Narážeči, pustili se do

práce a pátrali po jménech Vlad a Vladimir nejdřív v telefonních

seznamech a pak na počítači.

V pěti čtvrtích New Yorku byl Vladů a Vladimirů překvapivý

počet. Vladové, které našli v různých policejních záznamech, z

toho či onoho důvodu nevypadali na pravděpodobné podezřelé.

Jeden, který se zpočátku jevil slibně, patřil k ruské mafii, ale

minulý rok ho v New Jersey zabili.

Vrah, pokud Vlad tím vrahem byl, by téměř jistě nepoužil

své vlastní jméno. Přesto se to muselo prověřit. Každých deset let

či tak nějak se to vyplatilo. Úmorná pátrací dřina. Renz jim

přidělil mladého policistu Nevinse, čerstvého absolventa

akademie, aby provedl rozsáhlé šetření. Zdál se plný elánu.

Pearl ze soucitu zůstala s Nevinsem a pomáhala mu, zatímco

Quinn s Feddermanem odešli z kanceláře, aby se rozhlédli po

prázdném bytě, ze kterého Pearl viděla odcházet novou

Madeline.

Jen pro případ, že nenašla, pro co tam šla.

„Šťastný lov,“ popřál jim Nevins, když odcházeli.

Pearl jen obrátila oči k nebi.

51

Před budovou, ve které dřív bydlela nová Madeline, stála

zaparkovaná bílá dodávka se slupovacím magnetickým nápisem

malířské firmy. Slupovací nápisy. Občas Quinna napadalo, že byly

vynalezeny hlavně pro pohodlí zločinců.

Quinn s Feddermanem se rozhodli, že se nebudou obtěžovat

se správcem. Vstoupili do budovy, stiskli tlačítko „nahoru“ a

cestou do Madelinina podlaží nepotkali živou duši.

Tušili to správně. Dveře na konci chodby otevřené dokořán

patřily bytu nové Madeline. Quinn vstoupil první. Většinu

261

podlahy obývacího pokoje pokrývala malířská plátěná plachta

velikosti koberce. Chlap v bílé kombinéze postříkané barvou stál

na předposledním schůdku hliníkových štaflí a štětcem nanášel

barvu v místech, kde se strop stýkal se zdí. Všude byla příjemná,

ale pro nos štiplavá vůně barvy, kterou používal. Natíral stěny na

broskvový odstín. Quinn dával přednost předchozí bílé.

„Přejete si?“ zeptal se ženský hlas.

Mladá žena v bílé kombinéze a s malířskou čepicí na bohatých

zrzavých vlasech vyšla z kuchyně. Nesla plastový kbelík tmelicí

směsi a malou zednickou lžíci, na které bylo vidět, že je hodně

používaná.

Quinn s Feddermanem ukázali oběma malířům své odznaky.

Očividně je to uspokojilo. Pak muž na žebříku pokračoval ve své

práci. Patrně tu šéfovala ta žena.

„Chceme se ještě jednou porozhlédnout po bytě,“ řekl Quinn.

„Hledáte stopy?“ Zrzka to nedokázala říct bez pousmání.

„Než je přemalujete,“ poznamenal Fedderman.

Nadzdvihla zrzavé obočí. „Byl tu spáchán zločin?“

„Nevíme s určitostí, kde k vraždě došlo,“ řekl Quinn. „K tomu

by nám posloužily ty stopy.“ Nemělo smysl říkat jí, že zločin se v

bytě nestal. Jen ať to na ni udělá dojem.

Nezdálo se, že by to na ni dojem udělalo.

„Řekl tu někdo vražda?“ zeptal se malíř na štaflích. Očividně

nebyl informovaný.

„Jsme z oddělení vražd,“ řekl Fedderman. „Je to vražda.“

„No bezva!“ prohlásil muž. „Doufám, že jsme nepřemalovali

žádný otisky.“

„Nedělejte si starosti,“ uklidnil ho Quinn. „Tahle část pátrání

už proběhla.“

„Provedli ji specialisti na místo činu?“

„Vy se určitě díváte na televizi,“ podotkl Fedderman.

„Na Právo a pořádek,“ řekl muž.

„To jsou naše hesla,“ přitakal Quinn.

„No máte kliku,“ ozvala se žena. „Právě jsme začali. Tohle je

jediná místnost, kde jsme zatím pracovali. To by nemělo moc

262

vadit, ne? Vždyť většina vražd se spáchá v ložnici nebo v kuchyni,

ne? Snad ještě nikdy nikoho nezabili v obýváku.“

„Záleží na tom, co dávají v televizi,“ podotkl Fedderman.

„Fotbal,“ prohlásila žena. „Fotbal v televizi probouzí v mužích

násilí.“

„To občas i Oprah.“ namítl Fedderman.

Žena se zasmála. „Vy si určitě děláte legraci. Oprah má každý

rád. Stejně jako Raymonda.“

„Vy se musíte nadýchat hodně výparů z barev,“ poznamenal

Fedderman.

„Porozhlédneme se tu,“ řekl Quinn. „Díky.“ Měl pocit, že

rudovlasá žena by se mohla na Feddermana rozčílit. Kvůli Oprah

už to zažil.

Byt byl malý, takže neměli moc co prohlížet, obzvlášť když už

tu jednou byli. Quinn zašel do koupelny a Fedderman začal v

ložnici.

Lékárnička byla vyklizená, stejně jako malá skříňka vestavěná

do zdi, kde byly uloženy ručníky a další potřeby do koupelny.

Dokonce i stará vana vypadala, jako kdyby ji někdo vydrbal.

Zásuvky a vypínače neměly plastové kryty. Malíři už si to tu

připravili. Pod bílým umyvadlem ležel úhledně složený

průhledný igelitový sprchový závěs. Quinn ho použil jako

podložku pod koleno, když si klekl a zkroutil krk, aby se pod

umyvadlo podíval.

Nebylo tam nic než vodovodní trubky.

Ještě jednou se rozhlédl a šel za Feddermanem do ložnice.

Byla vyklizená, stejně jako koupelna. To, co tu po sobě nová

Madeline nechala, bylo bud prodáno, ukradeno, nebo

odstěhováno. Na posteli zbyla matrace a rošt.

„Podíval ses pod postel, Fedsi?“

„Vždycky koukám pod postel,“ řekl Fedderman. „Dokonce i

doma.“

Fedderman přešel k přístěnku na šaty a otevřel dveře. Byl

prázdný jako předtím. Dvě nebo tři propletená drátěná ramínka

jako by visela stále na stejném místě, zrovna jako závěsná

263

drátěná hračka nad dětskou postýlkou. Policajti si takovéhle věci

pamatují.

Fedderman začal zavírat dveře.

„Počkej chvilku,“ řekl Quinn a vydal se k prázdnému

přístěnku.

Natřená tenká překližka vzadu na stěně o velikosti asi

pětačtyřiceti centimetrů čtverečních, která umožňovala přístup

ke, koupelnovým rozvodům za vanou, nevypadala tak docela

stejně. Něco…

„Byla ta deska takhle nakřivo?“ zeptal se Quinn.

Fedderman se na ni zadíval. „Ne.“ Podél jednoho okraje bylo

dokonce vidět předchozí nátěr. „Někdo tam byl a nenasadil ten

panel úplně přesně. Možná spěchal.“

„Nebo máme co do činění s nedbalým instalatérem,“ řekl

Quinn.

Sehnul se, až mu chrupavky v kolenou zapraskaly. Na holé

dřevěné podlaze u přístupového panelu uviděl jemný nános

bílého prášku. Trošku zapadlo i do štěrbin mezi prkny.

Fedderman se naklonil blíž a podíval se Quinnovi přes

rameno.

„Chceš se vsadit, co to je?“ řekl. Přístupové panely k

vodovodnímu potrubí jsou místem, kam si narkomani běžně

schovávají drogy. Jako by nevěděli, kam se policajti z oddělení

narkotik dívají hned po nahlédnutí do nádržky toalety.

Quinn přejel špičkou prstu po jemném poprašku, pak si prst

olízl a přejel jazykem po dásních za dolními řezáky.

„Koks,“ řekl. „Prvotřídní kvalita.“

Fedderman se narovnal. „Takže nová Madeline je

narkomanka. Musela si tu nechat zásobu, když se stěhovala, a pak

se pro ni vrátila.“

„Protože si objednala stěhováky,“ řekl Quinn.

„A vyklízela to tu narychlo. Když dostala absťák, musela se

pro koks vrátit. Byla neopatrná a protrhla sáček, nebo jí trocha

upadla, když ho šňupala.“

264

„V rychlosti a třesoucíma se rukama,“ dodal Quinn a v duchu

si to představoval.

„Nebo to je úplně jinak,“ podotkl Fedderman. „Třeba se

vrátila, aby si tam něco schovala.“

Quinn si nemyslel, že je to pravděpodobné, ale vyloučit se to

nedalo. Většina těchto starých přístupových panelů zůstávala

nedotčená celé roky.

Vkleče si pečlivě prohlédl překližkový panel. Ke zdi byl v

rozích připevněn velkými šrouby. V zářezech nebyla žádná barva

a šrouby se zdály uvolněné. Na podlaze pod nimi leželo několik

šupinek barvy. Někdo s panelem určitě nedávno něco dělal.

„Běž se zeptat, jestli by nám malíři nepůjčili šroubovák,

Fedsi.“

„Už jdu.“

Když Fedderman odešel z ložnice, Quinn sebral sílu a zvedl se

na praskající, roztřesená kolena. Noha, do které ho trefila kulka,

se mu netřásla o nic víc než ta druhá. Čas ji zahojil. Na okamžik se

mu zamotala hlava. Cítím svůj věk. Stojí to za starou bačkoru.

„Obyčejnej, nebo Philips?“ zavolal Fedderman z obývacího

pokoje.

„Přines oba,“ křikl na něj Quinn.

Nechtělo se mu znovu klekat, aby se ještě jednou podíval na

šrouby.

Nová Madeline za přístupový panel v zadní stěně přístěnku

nic neschovala. Když Quinn odstranil desku, našel jen potrubí

vedoucí k vanL a trochu bílého prášku na zemi. Škvíry mezi

prkny na podlaze tu byly širší a napadalo do nich docela dost

prášku.

Bylo snadné domyslet si, co se stalo. Z pravé strany

přístupového otvoru trčel ohnuty hřebík. Byl ostrý a bílý prášek

se zachytil i na něm. Quinn to ukázal Feddermanovi.

„Určitě sáček s koksem natrhla a trochu rozsypala.“

„Vidíš, kde se ho snažila nabrat a vrátit zpátky do pytlíku.

Spousta ho zapadla do škvír v podlaze.“

265

„Lepší tam, než kdyby si ho prohnala nosem,“ ušklíbl se

Quinn.

Přidržel panel na zdi a začal vracet šrouby na místo.

Když se narovnal a neohrabaně z přístěnku vycouval, řekl:

„Víme, že je závislá, a protože tu ztratila značnou část svých

zásob, nejspíš bude brzy potřebovat další.“

„Lidi z narkotickýho ji asi seberou.“

„To by se nám vůbec nehodilo,“ řekl Quinn.

„Musíme se postarat, aby ji kvůli drogám nesbalili.“

Fedderman zavrtěl hlavou. „To je teda policejní práce… Ta nová

Madeline je pořádnej vopruz.“

„Jestli to tak připadá nám,“ řekl Quinn, „představ si, jak musí

jít na nervy E-Blissu. Rozhodně neměli v plánu poskytnout novou

identitu ženský závislý na kokainu.“

„Třeba nevědí, že je závislá.“

„Třeba ještě ne,“ přisvědčil Quinn.

„Ale my to víme,“ řekl Fedderman. „Teď musíme přijít na to,

jak týhle informace využít.“

„Nebo zabránit tomu, aby nám naopak uškodila,“ prohlásil

Quinn a zavřel dveře přístěnku.

Vrátili malířům šroubováky, ukázali jim, kde vynechali místo,

a odešli z bytu.

52

Kůže ji svrběla zevnitř. Maria Sanchezová, nová Madeline, jen

stěží vydržela sedět klidně. Kdyby ji teď Jorge viděl, byl by

znechucený. Hrozně pohrdal lidmi v branži, kteří propadli zboží.

Přemýšlela, jak by býval zareagoval, kdyby zjistil, že se stala

příležitostnou uživatelkou a pak feťačkou. A věděla, že přesně

tím se stala. Feťačkou. Teď to věděla, v tomhle okamžiku víc než

kdy předtím.

V bytě, do kterého ji agentura E-Bliss.org přestěhovala poté,

co ji rychle vypakovali z toho, který obývala stará Madeline, se

cítila jako v pasti. Jakmile se rozhodli, že by se měla přestěhovat,

266

pozorovali každý její krok, aby se nevyskytly žádné chyby; nic

vystopovatelného nesmělo být v bytě zapomenuto. Dokonce ji

nenechali o samotě ani dost dlouho, aby tajně vytáhla svou

zásobu kokainu zpoza přístupového panelu k vodovodnímu

potrubí na zadní stěně přístěnku v ložnici. Což znamenalo, že se

musela vrátit.

Opravdu se vrátila, aby si vzala, co jí patří, než se stihne

nastěhovat někdo další.

V rychlosti a už celá roztřesená, protože čekala příliš dlouho,

zavadila plastovým sáčkem o hřebík a roztrhla ho, když ho

vytahovala z prostoru za překližkovou deskou.

Do prdele!

Z pytlíku se vysypala nejmíň polovina vysoce kvalitního

kokainu. Trochu ho dokázala nabrat zpátky, ale o zbytek přišla.

Zapadl do škvír mezi podlahovými prkny.

Jako můj podělanej život.

Bude tam spousta zfetovanejch švábů.

Když si to představila, vybuchla smíchy. Pak se jí ten obrázek

znovu vetřel do mysli, ale už jí nepřipadal legrační. Vůbec to

nebylo legrační.

Vrátila panel na místo a rychle odtamtud vypadla. Byla si jistá,

že si jí nikdo nevšiml. Šla zpátky do svého nového bytu.

Kokain Marii chvíli vydržel, ale pak byl najednou pryč a začalo

čekání. Už to viděla mnohokrát u jiných feťáků a věděla, jaké to

bude.

Začalo to dřív, než čekala, a rychle se to zhoršovalo.

Seděla s nohama přitaženýma k tělu v rohu ošoupané

pohovky. Před chvílí se třásla a teď jí bylo horko. Potila se. V

téhle zatracené krysí díře byl bud hic, nebo zima. Tohle nebylo

prostředí, na jaké byla zvyklá. Palmer Stone slíbil, že ji přestěhuje

ještě jednou. Tentokrát do bytu, ve kterém nepoteče hnědá voda.

I včera by pro Marii bylo pozdě.

Vstala a začala přecházet po bytě. Musela se hýbat, musela se

udržet v pohybu. Vybavilo se jí něco, co si kdysi někde přečetla:

267

„Všechny potíže světa způsobují lidé, kteří se nedokážou posadit

a zůstat v klidu, když jsou v místnosti sami“

Cožpak to není pravda? A nejvíc potíží, které způsobují,

způsobují sami sobě.

Část zásob, které zachránila, spotřebovala tak rychle, až ji to

překvapilo. A znepokojilo. Neuvědomila si, kolik toho bere a jak

rychle vzrůstá její potřeba. Netušila, jak hluboko se do téhle kaše

namočila.

Stone ji varoval, aby byla opatrná, hlavně prvních šest měsíců.

Šest měsíců! Vůbec netušil, co po ní žádá. Bezpochyby z toho

zešílí.

Začala si drásat paže a krk a okousané nehty jí nechávaly na

kůži škrábance. Věděla, že pokud nesežene dealera a neobstará si

dávku, brzy se z ní stane třesoucí se troska. Už viděla takovéhle

lidi, narkomany, co se srazili s realitou. Říkala si, jak jsou ubozí.

Jak slabí a opovrženíhodní. Maria si nebyla jistá, jestli na ně teď,

když je jednou z nich, má jiný názor. Cítila se taky slabá a

opovrženíhodná.

Musí brzy využít příležitost, nebo bude příliš pozdě. Jakmile

začne zvracet, a začne brzy –, bude z ní taková troska, že jí nikdo

nebude ochoten nic prodat. Nedokáže sehnat žádnou drogu, a i

kdyby se jí náhodou podařilo zkontaktovat dealera, její zoufalství

bude na ní tak patrné, že ji okradou o všechno, co má. Trápilo ji

vědomí, že by jim dala všechno dobrovolně, dokonce horlivě, jen

za maličkou dávku toho, co jí pomůže. Nesmí to nechat dojít tak

daleko, aby udělala cokoli, jen aby se na hodinu zachránila.

Maria se rozhodla/že je chytré a opatrné jednat dřív, než

bude pozdě. Byla si jistá, že kdyby to vysvětlila Palmeru Stoneovi,

pochopil by ji. Pokud by si našel čas vyslechnout ji a popřemýšlet

o tom.

Znovu se posadila, ale hned vstala a dál přecházela.

Aniž by si vzpomněla, jak se tam dostala, ocitla se v kuchyni.

Otevřela dveře mrazáku a vytáhla láhev vodky, kterou tam měla

uloženou. Byla z poloviny prázdná. Tohle sice nepotřebovala, ale

pomůže jí to. Rozhodně alespoň na chvilku.

268

Odšroubovala víčko z lahve, napila se a nechala trochu

chladné vodky sklouznout dolů hrdlem. Obsah alkoholu vodce

zabránil, aby úplně zmrzla, a zvýšil její vazkost, aniž by snížil

účinky. Pomůže jí to zmírnit potřebu a abstinenční muka.

Zastavovala čas. Přesně to dělala, zastavovala čas, zabíjela

čas a pomalu šílela.

Čas, který zastavovala, byl každou minutou méně cenný.

Zvedla dálkové ovládání a zapnula televizi. Dávali zprávy.

Nějaký buranský zástupce šerifa odněkud z jihu poskytoval

rozhovor ženě v těsném svetříku a špatném účesu. Zvuk byl příliš

tichý, aby něco slyšela, ale posunující se titulky ve spodní části

obrazovky říkaly, že údajný Čtvrtič Tom Coulter byl spatřen a

téměř zadržen v Louisianě.

Maria se zasmála. Dokonce i jí to připadalo šílené. Vypnula

televizi a hodila dálkové ovládání na pohovku.

Šílený svět! Šílený!

Přecházela z místnosti do místnosti, nosila si s sebou láhev a

brázdila sem a tam pořád tutéž stezku zoufalství po ošuntělém

koberci a prošlapaných dřevěných podlahách.

Možná by to Stone nepochopil. Nebo by ho to nezajímalo.

Palmer Stone toho hodně namluvil. Spoustu keců.

Znala tenhle typ až moc dobře. Se Stonem počítat nemůže a

ani nemusí. Jediná osoba, se kterou v tomhle šíleném a

nespravedlivém světě může počítat, je ona sama. Musí nějak najít

dealera, a brzy.

Brzy, Bože, brzy!

Chtěla se posadit, ale nemohla. Něco v ní jí to nedovolilo.

Všechny potíže světa…

Byli v kanceláři na Devětasedmdesáté západní. Okenní

klimatizace byla hlučná a nevypočitatelná, dělala si, co chtěla.

Právě teď panovalo v kanceláři hrozné vedro. Pearl v netypickém

záchvatu rodinného života jim všem udělala kafe a donesla ho ke

stolům na kulatých podložkách, které někde vyhrabala. Na

táckách byla reklama na pivo, o kterém Quinn v životě neslyšel. V

269

horku způsobeném špatně fungující klimatizací ani Quinn, ani

Fedderman vlastně vřelou kávu nechtěli, ale čas od času se

trochu napili, aby se Pearl ne vztekala.

„Nová Madeline určitě E-Bliss vyděsila.“ prohlásil Quinn. „Měli

s ní potíže hned na začátku, jak se pravý Madeline Scottový

podařilo utéct, když se ji pokoušeli zabít. Pak si nová Madeline

musela něčeho všimnout, když ji Jill uviděla ve výtahu, tak ji

vystěhovali z budovy. Díky Pearl…,“ podíval se směrem, kde

trůnila na kraji svého stolu, „… teď víme, kde bydlí.“

„A taky víme, že fetuje,“ dodal Fedderman.

„Budeme ji sledovat,“ řekl Quinn. „Kromě Pearl, kterou už

viděla. Až přijde čas, nová Madeline se stane zatraceně skvělým

svědkem obžaloby.“

„Máme na ni páku,“ přikývl Fedderman. „Pořádnej drogovej

případ. Domluví se s náma a bude spolupracovat.“

„Pokud ji nezabijou,“ namítla Pearl.

Chápala, proč spolu s ostatními nebude novou Madeline

sledovat. Nejenže by nová Madeline mohla uvidět známou tvář,

ale ona sama bude mít spoustu práce jinde, když teď hraje Jewel

a hlídá Jill Clarkovou. A stále cítila, že ji Greeve sleduje, ačkoli ho

už nezahlédla. Neměl přezdívku Duch jen tak pro nic za nic.

Pokud o nové Madeline nevěděl, nemělo smysl ho k ní dovést.

„Budeme ji částečně sledovat proto, abysme ji chránili,“ řekl

Quinn, „a částečně proto, abysme věděli, kam chodí. Očividně je

stále čas od času ve spojení s E-Bliss.“

„Považujeme ji za volavku?“ zeptala se Pearl. Věděla, že by byl

pořádný kousek dopadnout Tonyho Lakea nebo Vlada nebo jaké

jméno zrovna užívá, či dokonce Palmera Stonea při pokusu zabít

novou Madeline. A oni můžou mít pocit, že ji musí zlikvidovat,

pokud zjistí, že je narkomanka, a tudíž zranitelná. Určitě pro ně

znamená nebezpečí.

„Budeme jednat v největší tichosti,“ řekl Quinn. „Renz nám

přidělí spolehlivýho tajnýho, přes kteiýho neprosáknou

informace dál. Požádám o Nancy Weaverovou, aby nahradila

Pearl. Už jsme ji využili dřív. Je dobrá a můžeme jí věřit, hlavně

270

když z toho pro ni kouká povýšení. A mezi sebou budeme pečlivě

sledovat novou Madeline.“

„Kdy začneme?“ zeptal se Fedderman.

„Renz už poslal jednoho tajnýho před její dům. Jeden z nás ho

večer vystřídá. Prý je zalezlá doma a nechává zatažený žaluzie.“

„Je vyděšená,“ řekl Fedderman. „To je dobře.“

„Nejspíš jí dochází zásoba koksu,“ prohlásil Quinn.

„To je taky dobře.“

„Ale pro ni hotový peklo.“

„Sjela výtahem až na dno,“ řekl Fedderman. „Pokud víme,

nikdo ji nenutil nastupovat.“

„Mezitím si projdeme složku o vraždě Ruth Malpassový,“ řekl

Quinn. „Zjistíme, jestli v ní nenajdeme něco užitečnýho, hlavně

něco, co by mělo nějakou úzkou spojitost s E-Bliss.“

„Weaverová?“ pronesla Pearl. „Weaverová mě tu bude

zastupovat?“

Nepřišlo to zčistajasna. Quinn výbuch očekával.

„Weaverová,“ potvrdil. Snažil se to prohlásit hlasem, který by

Pearl odradil, aby kolem toho neudělala scénu.

Pearl se vůbec nezamlouvalo, že by se policistka Nancy

Weaverová připojila k jejich týmu. Tyhle dvě se neměly v lásce

zřejmě proto, že podobnost plodí opovržení. A konkurenci. Měly

obě stejně houževnatý přístup k práci a tytéž sklony ostatní lidi

rozčilovat. Quinn ale musel Weaverové přiznat, že nemá Pearlinu

prchlivost.

„Weaverová je zpátky v uniformě,“ ušklíbla se Pearl. „Přidělili

ji na nějaký podělaný místo v Brooklynu. Nachytali ji, jak si to

rozdává se ženatým poručíkem na mravnostním.“

„Nejpříhodnější místo,“ podotkl Fedderman. „O tom přece

mravnostní je.“

Quinn by byl rád, aby toho Fedderman nechal. Nemělo smysl

Pearl dráždit.

„Ta ženská si plete výrazy ‚sloužit‘ a ‚souložit,‘ ušklíbla se

Pearl.“

271

„Ale je dobrá v tom, co dělá,“ poznamenal Fedderman.

„Myslím tím práci.“ Mamě se pokusil usrknout vroucí kávy.

„Skoro bublá,“ řekl a díval se na Pearl, ne na kafe.

„Weaverová se zajímá jen o to, aby ji povýšili,“ řekla Pearl.

„I já chci, aby ji povýšili,“ prohlásil Quinn, „jestli nám to

pomůže vyřešit případ. Weaverová má svoje mouchy, ale taky je

chytrá a pohotová. Renz ji za tohle vrátí mezi detektivy v civilu á

ona se bude sakra snažit, aby to tak zůstalo.“

Pearl si významně odfrkla. „V uniformě nebo v civilu, pro

Weaverovou je obtížný zůstat v jakejchkoli šatech.“

Fedderman se na ni mrzutě zahleděl. „Nech tu ženskou na

pokoji, Pearl.“

„Nedělej jí potíže,“ pronesl Quinn varovným tónem, který

všichni neomylně poznávali. Jako když Bůh zvěstuje shůry zákon.

„Přece mě znáte,“ utrousila Pearl.

53

Některé zvonící telefony je lepší nezvedat.

Victor byl v kancelářích E-Bliss.org sám a měl za sebou

telefonát Marie Sanchezové.

Byl stále ještě bledý a zjevně rozčilený, když vstoupil Palmer

Stone v obleku od Armaniho a s koženým kufříkem značky

Hansom a Coach v ruce. Palmer se jako obvykle tvářil příjemně a

laskavě jako otec v televizním sitcomu, který na svou televizní

manželku a děti nikdy nezvedne ruku ani hlas.

„Něco se děje, Victore?“ zeptal se a starostlivě svraštil čelo.

Postavil aktovku vedle svého stolu a usadil se do koženého

kancelářského křesla. Victor by mohl být klidně jeho synem, co

prožívá nějaké potíže.

Victor zhroucený na pohovce si přestal kousat spodní ret.

„Před chvílí volala ta kráva Sanchezová a mluvila jako blázen. Ani

neužívala svoje jméno Madeline Scottová, a říkala si Maria. Jako

kdyby Maria Sanchezová ještě existovala.“

272

Stone se nepřestával mračit, teď už doopravdy. „Nečekal jsem,

že se ještě znova ozve. Zdálo se, že pravidla chápe, i to, proč jsou

nezbytná.“

Jakmile člověk přijal novou identitu, neměl jediný důvod, proč

ještě někdy kontaktovat E-Bliss.org. Jeho stará identita už

neexistovala, snad jen tu a tam v nějakých dokumentech nebo v

bezvýznamných databázích. Každý speciální klient musel

pochopit, že právě v tomhle spočívá podstata: udělat dělicí čáru

mezi starou a novou realitou. Madeline Scottová (Stone si

nedovolil myslet na ni jako na Marii Sanchezovou) se zdála dost

chytrá, aby tomu porozuměla. Jako speciální klient mu připadala

bezpečná. Zřejmě na ni dostali mylné reference. Stone cítil, jak v

něm roste vztek, a silou vůle ho potlačil. Od hněvu bývá jen

krůček k nebezpečí, připomněl si. Hněv je zkrátka pro podnikání

moc špatný.

Stone si všiml, že Victor je kvůli tomu telefonátu stále ještě

rozčilený. Victor, který sám o sobě představoval potenciální

problém. Stone přemýšlel, jestli by Gloria, pokud by ji o to

požádal, dokázala Victora zlikvidovat.

To je problém na jindy. Dneska si bude dělat starosti kvůli

důvodu Victorova hněvu.

„Co naše problematická speciální klientka chtěla?“ zeptal se

Victora.

„Řekla, že chce lepší byt, který jsme jí slíbili. Chce peníze.

Chce, abysme splnili naše smluvní závazky. Chce všechno změnit.

Chce, chce, chce!“

Stone se usmál. „Chce toho docela dost.“

„Ne, já myslím, že touží jen po jednom,“ řekl Victor. „Po

dávce.“

Stone chvilku přemýšlel a pak zavrtěl zamítavě hlavou. „Maria

Sanchezová určitě není narkomanka. Motala se kolem drog, ale

nic nebrala. Jako feťačka by ve své pozici dlouho nepřežila,

dokonce ani, kdyby teprve začínala brát.“

„Ledaže by se z toho stal problém.“

273

„Z toho se vždycky stane problém,“ řekl Stone. „Nebo

přinejmenším tak často, že to nikdo neriskoval. Lidi v branži vědí,

jak to chodí.“

„Možná se ten problém ještě nestačil rozvinout natolik, aby si

ho někdo všiml.“

Stone neřekl nic. To možné bylo. A rozhodně to byla

nepříjemná možnost. Agentura mohla zdědit zárodek problému,

ze kterého se vyklube noční můra.

„Znám příznaky, Palmere. Vím, jak feťáci mluví, když jsou

zoufalí. Ta kurva je úplně vykolejená.“

„Přesto dál tvrdím, že je nepravděpodobné, že za tím

problémem byly drogy,“ prohlásil Stone.

„Jestli není feťačka na dně, rozhodně mi tak připadala. Měls ji

slyšet, Palmere. Blábolila, jako by byla šílená. Navíc jí muselo

přeskočit, že sem vůbec zavolala.“

Stone si vzpomněl na rozvážnou mladou ženu, kterou osobně

zpovídal, i na podklady sahající až do jejího dětství. Jako mladá

dívka byla svým způsobem revolucionářka, ale chytrá. Než

potkala svého manžela, patřila k nejlepším studentům. Stone

dokonce znal její IQ, pohybovalo se ve vysokých číslech.

Vybavoval si její správné a stručné odpovědi na jeho otázky,

chladnou hodnotící inteligenci v jejích studených modrých očích.

Palmer Stone poznal vychování a kvalitu, když na ně narazil.

Maria Sanchezová testem prošla.

„Zavolám jí a rozumně s ní všechno proberu,“ řekl. „Nedělej si

s tím starosti, Victore, já ji uklidním.“

Victora napadl nejjistější způsob, jak praštěnou novou

Madeline umlčet, způsob, který by si vychutnal, zato ona ne. Ale

nic neřekl a pracně odvrátil myšlenky od možností, které ho v

hloubi duše vzrušovaly. Nový Victor bude myslet na novou

Madeline Scottovou později, ale nepřevede svoje představy ve

skutek. Přinejmenším ne s ní. Za to riziko by to nestálo. Nová

Madeline je součástí obchodu a taky to tak zůstane.

274

Věděl, že tohle je situace, která vyžaduje spoustu keců, a

nikdo v nich nebyl lepší než Palmer Stone. Produkovat kecy byla

Stoneova přirozenost.

Victor vstal z pohovky, protáhl se a přikývl.

„Jak myslíš, Palmere.“

Jill viděla, že Tony začíná být unavený. A možná maličko

zmatený.

Dnes večer se u ní nečekaně stavil a o dvě minuty později se u

dveří zjevila Jewel. Jewel, ta otravná osoba a překážka na cestě

do postele. Jewel byla užvaněná a občas přímo vlezlá. Nevšímala

si náznaků a nenechala se zaplašit. Zůstala Tonymu a Jill na krku.

Jill to aspoň předstírala, když se Jewel nedívala, zvedala obočí a

dělala na Tonyho obličeje značící „co se dá dělat“.

Když dnes večer Tony dorazil, byla Jill bosa. Jakmile se

objevila Jewel, obula se. Tony to zjevně bral jako špatné znamení.

„Pojďme ven, dáme si někde něco k jídlu,“ navrhl a vstal z

pohovky, kde seděl.

„Skvělý!“ zajásala Jewel.

Tony se zadíval na Jill: „Myslel jsem, že…“

„My tři,“ přerušila ho Jill.

Zadíval se na ni a bylo mu jedno, jestli Jewel vidí pohled, který

na ni upřel. Proč jsi to řekla? Co to s tebou hergot je?

Nebylo pochyb, že Jill má Jewel jako kamarádku ráda,

přestože jí jde na nervy, a že nechce zranit její city. Ne že by se

zdálo, že Jewel nějaké má.

Tony si byl jistý, že by v Jewel dokázal city probudit. Občas se

přistihl, jak se na ni dívá a měří si ji. Malá žena s krásným tělem,

kdyby se ho nesnažila skrývat. Štíhlý pas a velká prsa a zadek.

Občas přemýšlel, jak asi vypadá nahá. Jill ho přistihla, když se na

ni takhle díval, a musel to rychle zaonačit tak, aby to vypadalo

nevinně. Nebylo těžké Jill oklamat. Tony věřil, že to není těžké

skoro u žádné ženy. Myslí si o sobě, že jsou chytré, což z nich dělá

ještě snadnější cíle k oklamání.

275

„Mohli bysme znova zajít do tý pizzerie,“ navrhla Jewel.

Všichni tři už několikrát jedli v nedaleké italské restauraci.

„To zní bezvadně.“ Jill se podívala na Tonyho.

„To zní dobře,“ bylo všechno, co ze sebe dokázal vymáčknout.

Všichni tři se vydali ke dveřím. Jill se maličko zdržela a

nechala Jewel vyjít první.

V chodbě, když byla Jewel asi šest kroků před nimi, Jill zvedla

hlavu a zašeptala Tonymu do ucha: „Je to moje kamarádka.

Nechci ji urazit.“

Cítila, jak je Tony napjatý, a slyšela to v jeho dechu. Jak dlouho

tahle šaráda vydrží, než začne mít podezření? A až začne mít

podezření, co udělá? Napadlo ji, že to možná zjistí právě dnes

večer.

Pak se mu po obličeji rozlil srdečný úsměv. Pohodář Tony.

Ten Tony, kterého znala.

Cestou k výtahu se k ní sklonil a stále s úsměvem jí zašeptal:

„Hele, já to chápu. Co se dá dělat?“ Políbil ji na ucho.

Sobě navzdory cítila, jak ta je.

Je to vrah.

Občas bylo tak obtížné na to myslet.

Natáhl se a jemně, láskyplně jí stiskl ruku, aby ji ujistil, že

opravdu rozumí jejím potížím s Jewel.

„Nedělej si starosti, miláčku,“ šeptl trpělivě. „Dřív nebo

později budeme sami. Jen my dva. Já se o to postarám.“

Po Jilliných zádech přeběhlo něco s tisíci nožičkami.

54

Tom Coulter zabral malý dřevěný stolek v zájezdním hostinci

U Rodneyho, kde seděl a popíjel i včera večer. Ve vzduchu visely

smíšené pachy zvětralého piva a vyčpělého potu spolu s

tabákovým kouřem. U Rodneyho se kouře nikdo nebál.

Lokál byl úzký, ale dlouhý, s barem napravo od vchodu a stoly

nalevo. Pár jich bylo i vzadu za barem, kde nebylo tak dobré

osvětlení. Většinu světla poskytovaly jen neonové reklamy na

276

pivo: lovec držící láhev etiketou dopředu a pózující vedle

mrtvého jelena; dívka v maličkých bikinách nenuceně upíjející

pivo během jízdy na vodních lyžích; slavný baseballista, už

bývalý, a tedy nesvázaný omezeními ve smlouvě, jak si prohlíží

napůl vypitý orosený půllitr a usmívá se s knírem od pěny nad

horním rtem. Mezi reklamami na pivo bylo i několik na cigarety.

Zdálo se, že jak hospoda U Rodneyho, tak i většina reklam jsou

aspoň dvacet let staré.

Coulterův stůl měl na sobě vyryté iniciály, které už ale téměř

vyhladil čas. Obsadil nejvzdálenější stůl od baru blízko malé

chodby vedoucí k zadnímu východu. Tvořily ho lítací dveře s

proděravělou sítí proti mouchám. Ze svého místa mohl upíjet

pivo a pozorovat všechno, co se v lokále dělo, a zároveň se mohl

dostat rychle ven, kdyby to bylo nutné. Za zadním vchodem se

rozkládala bažina, kde se Coulter už jednou ztratil, a může to

klidně zopakovat. On, městský kluk, začal považovat bažinu za

spolehlivého přítele, který mu na požádání poskytne útočiště.

Sám majitel hostince Rodney, asi padesátiletý chlápek s

postavou jako pytel brambor a tlustými tvářemi, které se hodily k

tělu, se teď přiloudal, aby se podíval, jestli má Coulter dost piva v

lahvi. Tady se nenalévalo do sklenic. Teprve napodruhé si Coulter

všiml, že Rodney má pravé oko umělé a že nepasuje k jeho

levému. Nebo to bylo naopak?

Schylovalo se k večeru a začali se scházet štamgasti. Asi šest

chlapů, kteří vypadali jako stavební dělníci, se usadilo k baru. Na

posledních dvou stoličkách blízko vchodu seděly dvě obyčejné

ženské v džínách a tričku bez rukávů. Coulterovi hned první

večer došlo, že to jsou šlapky, co tu pracují. Jedna z nich, Cathy

Lee, podsaditá a očividně pyšná na svůj pořádný výstřih, se k

němu přitočila. Měla zcuchané blond vlasy, sladký obličej

dvacítky s očima čtyřicátnice a byla přehnaně navoněná. Koupil jí

pití a napínal ji, ale ne zas tak moc, aby ho nechala kvůli někomu

slibnějšímu.

Cathy Lee vytušila, že se na ni dívá, otočila hlavu a s úsměvem

přikývla. Ale nešla k němu. Řekla si, že dřív nebo později se dají

277

dohromady. Coulter si pomyslel, že za normálních okolností by

měla pravdu. Kdyby měl čas, nadělil by si Cathy Lee jako dárek na

rozloučenou. Na dnešní noc však měl jiné plány.

Asi polovina stolků už byla obsazena. Vzduch tu byl špatný.

Vlhký z bažiny a navíc těžký nepříjemnými pachy, které se

snažily vzájemně vytěsnit. Hovor a smích pomalu sílily a

reproduktory připevněné vysoko na zdi hrály smutnou píseň

nějaké country zpěvačky o muži, který vystřelil po milenci své

ženy a omylem zabil ji. Mužskej, co má stejnej pech jako já,

pomyslel si Coulter.

On se zajímal hlavně o dva drsně vyhlížející chlapy u stolu

opodál. Jeden byl přibližně stejně vysoký jako Coulter, ale ještě

hubenější a měl neudržovanou zrzavou bradku, ačkoli vlasy na

hlavě měl hnědé. Ten druhý byl menší, ale rozložitější a měl

oholenou hlavu. Měl, hádejte co, kolem obou ohromných

bicepsů vytetovaný ostnatý drát.

Burani z bažiny/pomyslel si Coulter. Čas od času si k těm

dvěma někdo přisedl. Něco, co vypadalo jako peníze, změnilo

majitele; pak následovalo poklepání po zádech; plácli o sebe

rukama; vyměnili si úsměvy.

Coulter natahoval uši a zaslechl, že ten vysoký vyzáblý chlap

se jmenuje Joe Ray. Ten malý tlustší byl Juan, ačkoli se nezdálo,

že by mu v žilách kolovala byť jen kapka latinskoamerické krve.

Coulterovi došlo, že prodávají drogy, nejspíš metamfetamin.

Poslední dobou nestíhal tak docela sledovat zprávy, ale věděl, že

Looziana, jak jí místní říkají, je zemí speedu. Dokonce nedaleko

odtud zabil výbuch dva muže, co v přívěsu drogu vyráběli, a šerif

slíbil, že bude jednat rázně a s výrobci zatočí. Coulter se usmál.

Šerif. Divokej západ. A ty venkovský balíci nemaj ani páru, že

největší štvanec v zemi sedí přímo tady mezi nima a popíjí

čepovanej budweiser.

Nadělali by si do kalhot, kdyby věděli, že tu sedím a navíc mám

plán.

Coulter u Rodneyho nezabíjel jen tak zbůhdarma čas.

Pozoroval, vyčkával a všechno promýšlel.

278

Věděl, že tu už moc dlouho v bezpečí nebude. Nemohl si

dovolit nikde zůstat příliš dlouho. Schoval velký pick-up F-150 v

bažině a více méně v něm žil. Byl si jistý, že by s ním neměl hýbat.

Jeho popis a poznávací značku určitě vysílají ve zprávách po celé

zemi.

Joe Ray a Juan, ti chlápci se speedem, měli dodávku.

Otřískaného starého dodge, na kterého se v téhle zemi nikdo

nepodívá dvakrát, skoro úplně zrezlého, s promáčknutými

plechy, ale s legální značkou. A tam, kde bydleli, určitě měli

někde schované peníze za drogy.

Coulter měl dnes večer auto na štěrkovém parkovišti vzadu u

stromů. Na poznávací značku zručně nanesl černé bahno z

bažiny, takže nešlo přečíst většinu číslic a písmen, kdyby se o to

snad někdo zajímal. Tenhle model dodávky byl hodně oblíbený a

jeho vůz byl jedním z mnoha F-150 na parkovišti. Coulter se cítil

celkem bezpečně, když ho tam nechával.

Až ti speedaři dneska večer vypadnou od Rodneyho, bude je

sledovat tam, kde spí, přepadne je s pistolí a vymění si s nimi

dodávku. Bude muset vysvětlit těm tupým blbům, jak se věci

mají. Nesmějí nahlásit, že se jim ztratila dodávka, protože kdyby

ho s ní chytili, Coulter by pěkně zazpíval o jejich nelegálních

drogových obchodech. Můžou si tu F-150 natřít a pak třeba

sehnat na vrakovišti registrační číslo a jezdit s ním, jak dlouho

budou chtít. Chlápci jako oni v tom umějí chodit. Křupani se v

dodávkách vyznají.

Coulter si řekl, že nakonec mu ti dealeři vlastně budou vděční.

Jasně že přijdou o nějakou hotovost, ale výměnou za jejich sotva

pojízdný křáp získají drahý nový pick-up. Tomu se říká obchod.

Další součást jeho plánu, než odjede v jejich kraksně a s celou

jejich hotovostí, byla, že jim dá jasně na srozuměnou, že byli

přepadeni nejhledanějším uprchlíkem v zemi. Pro párek

venkovských balíků to bude nejspíš největší zážitek jejich života.

Ale nikomu to neřeknou. Nebudou moct. Budou mít zájem na

tom, aby ho nechytili. Rozhodně ne s jejich zrezivělou

plechovkou. A taky budou nejspíš tajně na jeho straně. Smolaři k

279

sobě lnou stejně pevně jako smradlavé bláto z bažiny, co se

rozkládá všude kolem.

Coulter byl sám sebou potěšený, upíjel pivo a napůl

přivřenýma očima pozoroval, jak peníze přecházejí z ruky do

ruky.

Peníze, které budou už brzy v jeho rukou.

55

Musí něco udělat!

Musí se pohnout!

Maria Sanchezová se rozhodla, že ze sebe chůzí dostane

trochu energie, která v ní narůstala jako v jaderném materiálu a

blížila se ke kritickému bodu.

Opustila svůj všivý byt, a když vyšla z budovy, zhluboka se

nadechla a vydala se vpravo. Večerní vzduch byl chladnější než

žár dne, ale ne o mnoho. Městský beton stále vyzařoval teplo

nachytané z dnešního žhnoucího slunce.

Kráčela po chodníku tak rychle, až téměř běžela, ale když si

po několika blocích uvědomila, jak ztěžka dýchá, zpomalila.

Nevydala se za žádným konkrétním cílem, ale když už

zamířila směrem ke Columbus Circle, rozhodla se, že tam zajde.

Hrdlo se jí svíralo a měla pocit, že se každou chvíli rozječí. Jestli ji

to přejde, vrátí se zpátky do bytu a pokusí se ještě chvíli vydržet,

než zase vyrazí ven a riskne nákup na ulici.

Columbus Circle, pak zpátky. Potom, jestli se potřeba vrátí…

Alespoň má plán.

Buď mít plán, nebo zešílet!

Až se vrátí zpátky, dnes večer už znovu ven nepůjde. Mohla by

se ještě trochu napít, alkohol rozhodně nebyl droga jejího srdce

– a dívat se na nějaký mizerný pořad v televizi na tom mizerném

malém přístroji postaveném y rohu obývacího pokoje, dokud

únavou neusne. Věděla, že Palmer Stone má pravdu, že

nejchytřejší, co může udělat, je vyčkávat na vhodnou příležitost a

chovat se nenápadně.

280

Jenže Palmeru Stoneovi se vřískot v hrdle nezasekl.

Co se sakra chystá udělat?

Nancy Weaverová, která přes ulici pozorovala činžovní dům

nové Madeline, ji viděla, jak opouští budovu oblečená do

neformálních hnědých kalhot, bílých tenisek a červené tuniky

přepásané tlustým hnědým páskem s obrovskou přezkou.

Weaverová ji začala sledovat po druhé straně ulice.

Po několika krocích zjistila, že to vůbec nebude jednoduché.

Ta žena téměř utíkala.

Weaverová byla z nich dvou menší a na nohou měla

neforemné černé policajtské boty, a ne tenisky. Každou chvíli

musela popoběhnout, aby s Madeline udržela krok; jinak by

musela poklusávat. Na běh nebyla oblečená, ne v kožených

botách, sukni a saku. Přilákala by spoustu pozornosti. A možná

by si jí všimla i Madeline.

Na Broadwayi nakonec Madeline zpomalila.

Weaverová se držela zpátky, ztěžka lapala po dechu a utírala

si pot z obočí hřbetem ruky. Tohle dočasné přidělení ke Quinnovi

nechtěla pokazit. Quinn jí důvěřoval a to se už o nikom dalším

říct nedalo. Věděla, že když to půjde dobře, ztratí za ni slovo. Byl

to drsný chlap a skvělý detektiv a poznal, že i ona má talent pro

detektivní práci. A měl vliv. Mohl by jí dopomoci k návratu mezi

policisty v civilu a dál už si poradí sama. Jasně, předtím byla

pitomá, kvůli milostné avantýře skončila zpátky v uniformě, ale

to už se podruhé nestane. O to se postará.

Madeline zpomalila ještě víc, loudala se. Jako kdyby se prve

snažila něčemu uniknout a nakonec skutečně našla úlevu. Zbavila

se napětí. Weaverová to znala a chápala ji. Jen si přála, aby

Madeline neměla tak dlouhé nohy. Přála si, aby ty dlouhé nohy

měla ona. Policajtku s takovýma nohama by jistě povýšili.

Sledovat Madeline bylo čím dál snazší, protože zmírňovala

tempo. Weaverová pochytila rytmus její chůze, skoro jako by se

usídlila uvnitř Madelininy mysli a věděla dopředu, co udělá a kam

půjde.

281

Dostaly se téměř ke Columbus Circle.

Gloria neměla potíže udržet krok s Marií Sanchezovou alias

Madeline Scottovou. Ale byla ráda, že ta mrcha nakonec

zpomalila. Už byly skoro u Columbus Circle. To se hodí. Spousta

aut. Dopravní špička. Všichni pospíchají. Jsou neopatrní.

Gloria strčila první Madeline z nástupiště ve chvíli, kdy se do

stanice řítil vlak. I kdyby si toho někdo v davu pomaličku se

sunoucím k vlaku všiml, vypadalo by to jen jako náhodné drobné

šťouchnutí. Vůbec by netušil, jaká je v něm technika a síla.

Gloria se rozhodla, že tentokrát to metro nebude. Raději

vozidlo na ulici. Nejradši taxík, ale obyčejné auto nebo dodávka

bude stačit. Dobře by mohl posloužit autobus. Byla přesvědčená,

že pobyt Marie Sanchezové na tomto světě se rychle blíží ke

konci.

Pokud se příležitost nenaskytne tentokrát, počká na jinou

šanci. Však ona přijde. Gloria byla trpělivá. Bůh se o to postará.

Když jí Victor popsal svůj rozhovor s Palmerem o Mariině

telefonátu, Gloria věděla, že se musí něco udělat a že je na ní, aby

jednala. Victor a Palmer nakonec Mariinu likvidaci odsouhlasí,

tím si byla jistá, ale to už by mohlo být pozdě. Jsou to muži a ta

mrcha dobře ví, jak s muži jednat. Pro bezpečnost všech i kvůli

agentuře musí Maria zmizet dřív, než napáchá nenapravitelné

škody.

Pozorovala ji, jak před ní kráčí, vzpřímený postoj, dlouhé

nohy, štíhlé boky a pevný kulatý zadek, a na okamžik zvažovala,

že by to šlo udělat pomalu. Ale hned se vzpamatovala. Tohle je

obchod, a ne zábava, přestože by to mohlo být víc než příjemné.

Musí se to odehrát rychle a musí to vypadat jako nehoda.

Půjde to hladce. Gloria se usmála a vzpomněla si nejen na

první Madeline, která jen zalapala po dechu, překvapením se

nezmohla ani na výkřik a zmizela pod řítícím se vlakem metra,

ale i na spoustu lidí, které kdysi zabila kvůli pojišťovacím

podvodům. Tohle zvládne. Přivodit jiným lidem náhodnou smrt

bývala její specialita a je to dovednost, která se nezapomíná.

282

Weaverová viděla, jak Madeline u rušného kruhového

náměstí Columbus Circle zpomalila. Auta, dodávky a autobusy

sem proudily ze všech možných úhlů podle toho, jak jim v

ubývajícím světle padla na semaforu zelená. Člověk si musel při

přecházení dávat pozor, ale i tak tu docházelo k nehodám.

Madeline se zastavila na obrubníku v chumlu asi dvanácti lidí

čekajících na zelenou. Ke skupince se připojili nějací další chodci

a vtlačili se dovnitř, takže stáli namačkaní na sebe. Někteří z nich

se maličko nakláněli dopředu, jako kdyby měl semafor

odstartovat začátek závodu.

Weaverová zpomalila. Nechtěla se dostat na křižovatku příliš

brzy. Bylo rozumnější udržovat si od Madeline určitou

vzdálenost.

Cítila řezavou bolest v pravém lýtku a levé chodidlo ji bolelo,

protože měla příliš těsnou botu. Rychlá chůze si vybrala svou

daň. A byla dočista zbytečná, vždyť Madeline nehrozí, že by přišla

pozdě na nějakou schůzku. Weaverová pocítila rozmrzelost vůči

té ženě, která byla vyšší, pohlednější a až k vzteku blonďatá. A ty

její nohy!.

Naskočila zelená a čekající souběžná řada vozidel se

rozburácela a vyrazila dopředu. Jako první jela nablýskaná

dlouhá bílá limuzína. Chodci sice směli přecházet, ale museli

počkat, až je pustí vozy odbočující vpravo. A protože tohle byl

New York, vozy odbočující vpravo je nepustily.

Když naskočila zelená, Gloria stála těsně za Marií

Sanchezovou. Cítila její šampon a pot, cítila žár, které její štíhlé

tělo vydávalo.

Všechny vůně najednou přehlušily výfukové plyny. Autobus.

To bude dokonalé!

Gloria zaťala obě pěsti; byla připravená zabořit je Marii mezi

lopatky a krátce, ale silně ji postrčit. Jenže muž vedle Marie se z

nějakého důvodu po Glorii ohlédl. Gloria udržela nehybný výraz a

nechala autobus se supěním zahnout za roh.

283

Muž se opět zadíval před sebe a soustředil se na provoz.

Gloria čekala, v duchu odpočítávala vteřiny a pozorně

registrovala každou maličkost. Potřebovala sladit čas, pohyb a

chvilkovou nepozornost svého terče tak, aby zdánlivá souhra

okolností měla za následek nenadálou smrt.

To byla její parketa.

Právě přijížděl taxík.

Weaverová přidala do kroku a spěchala ke křižovatce, protože

věděla, že šňůra doprava odbočujících vozidel se brzy zastaví,

chodci sestoupí z obrubníku a přisvojí si území mezi bílými

pruhy.

Vtom uslyšela zaskřípění gumy na asfaltu. Před ní došlo k

rozruchu, lidé dosud čekající na chodníku se najednou valili

přes ulici, ale něčemu se vyhýbali. Většina šla dál, ohlíželi se za

sebe a dolů, jako kdyby upustili nějakou věc, která není tak

cenná, aby se kvůli ní zastavili a zvedli ji. Několik lidí záměrně

odvracelo obličej.

Ach ne!

Weaverová viděla žlutou střechu stojícího taxíku s

rozsvíceným světlem značícím, že je volný.

Postavila se na špičky a zahlédla Madeline daleko před sebou,

mezi hloučkem lidí kráčejících přes ulici. Kruci! Bude si muset

pospíšit, aby ji dohonila.

Když sestoupila z chodníku a chtěla obejít taxi, uviděla, na co

se všichni dívali. Před autem ležela tmavovlasá žena s červeným

šátkem. U hlavy měla kaluž krve.

Weaverová neměla čas se zastavit. Musela sebou hodit, aby

dostihla Madeline. Propletla se mezi stojícími vozy, jejichž řidiči

okukovali oběť nehody. Za chůze zašátrala v kapse, aby našla

mobil a přivolala ženě sanitku, ale nedaleko se rozhoukala siréna

a na druhé straně ulice se objevil policejní vůz. Razil si cestu

směrem k nehodě. Zastrčila si mobil zpátky do kapsy.

284

Ať Madeline pohánělo k rychlé chůzi cokoli, už to zřejmě

pominulo. Weaverová ji sledovala po betonových schodech dolů

na stanici metra Columbus Circle.

Jely v dusném nacpaném vagonu zpátky několik bloků k

Madelininu bytu. Madeline vypadala zoufale a vyčerpaně. Seděla

mezi zamračeným mladým černochem, který měl na sobě

navzdory horku teplé kalhoty a černou koženou bundu, a

vousatým mužem čtoucím bulvární plátek v jazyce, který

Weaverová nepoznala. Weaverová stála a svírala ocelovou tyč,

aby neupadla, a dívala se všude kolem sebe, jen ne na Madeline.

Když byla Madeline bezpečně zpátky doma, Weaverová

zaujala své pozorovací stanoviště ve vchodu nedalekého

krejčovství šikmo přes ulici.

Opřela se o těžké tabulové sklo dveří, založila si ruce a

uvolnila se. Nová Madeline byla ve svém bytě, byla unavená a

nebylo pravděpodobné, že se zase brzy vydá ven. Weaverová si

řekla, že je všechno pod kontrolou. Alespoň prozatím bylo

vzrušení totam.

Nápis nad její hlavou u dveří obchodu hlásal: Naší specialitou

jsou rozparky a díry.

56

Tom Coulter nastoupil do svého pick-upu F-150 a od hospody

U Rodneyho sledoval ty dva drogové dealery, Joea Raye a Juana.

Jeli několik kilometrů zpátky do bažiny po vyježděných blátivých

cestách někdy tak úzkých, že olistěné větvičky šlehaly do

předního skla. Coulter měl pocit, že je to až strašidelné, a

nechápal, že by se někdo dobrovolně rozhodl tady žít. Z horka a

vlhkosti se člověku dělalo špatně a lezla tu spousta hnusných,

divně vypadajících brouků, kteří byli větší než švábi v New

Yorku.

Dodávka dodge zpomalila a zatočila vpravo na úzkou

rozbahněnou stezku, ze které se vyklubala příjezdová cesta.

Coulter zastavil a místo si nejdřív obhlížel.

285

Nepřekvapilo ho, kde párek venkovských balíků, jako jsou Joe

Ray a Juan, bydlí. Byl to dům s plochou střechou, pobitý

dřevěnými prkny, která snad nikdy nikdo nenatřel. Čelní stěnu

stejně jako boční zeď, na kterou Coulter viděl, obrůstaly

popínavé rostliny. Přes celou přední stěnu byl natažený bortící se

okap a jeho konec mizel v dřevěném sudu. Asi třicet metrů

stranou zahlédl malý přístavek, ještě vachrlatější než dům sám.

Coulter si spočítal, že tam určitě vyrábějí drogy.

Počkal, až zašli do domu, pak zajel na příjezdovou cestu a

zastavil těsně za jejich zrezivělým dodgem. Několikrát šlápl na

plyn a zatroubil na klakson. Chtěl, aby vylezli ven z té boudy a

viděli rozdíl mezi oběma auty. Chystal se tu totiž pořádný

obchod, kde hlavní roli nebude hrát jen nějaký vrak a ilegální

prachy.

Oba muži se přiloudali ven předními dveřmi, Joe Ray jako

první, a nechali za sebou bouchnout dveře se sítí proti mouchám.

Stáli na verandě a tvářili se překvapeně a ostražitě. Coultera to

začalo bavit. Ani jeden muž neměl zbraň. Párek balíků proti

skutečnému desperátovi. Jeho sebevědomí vyletělo přímo do

nebes. Tohle by měla být hračka.

Vystoupil z vozu a přešel k nim. Pak uvolněně sáhl za záda a

vytáhl pistoli Glock, kterou měl zastrčenou vzadu za opaskem.

Panečku! Oba dealeři byli zjevně zaskočení. Očima jezdili ze

strany na stranu a Coulterovi připomínali lapená zvířata.

Nemohou utéct, aniž by je Coulter oba nezastřelil. Proto taky tu

pistoli vytasil. V duchu se usmál. Plánování je klíčem k úspěchu.

Když oběma došla beznadějnost jejich situace, jako by se

uklidnili.

„Co hergot chcete?“ zeptal se Joe Ray. Ukázal trochu odvahy.

„Chce se nechat odprásknout,“ utrousil Juan.

„Ale no tak,“ pronesl Coulter a namířil hlaveň na Juana. Juan

vypadal vystrašeně, ale snažil se zachovat si hrdost. Co taky ten

debil může dělat?

„Světem nehýbe láska,“ prohlásil Coulter. „Ale byznys. Všichni

jsme obchodníci. A já s váma chci probrat jeden kšeft.“

286

„V čem podnikáte?“ zeptal se Joe Ray.

„Právě teď, co se týká vás, se jedná o obchod s autama.“

Coulter se málem rozchechtal. „A řekl bych, že vy byste tomu

mohli říkat směnnej obchod.“

Dealeři neřekli nic.

„Vyměníme si vozy,“ prohlásil Coulter. „Vaši zrezlou

plechovku za můj skoro nový Ford F-150.“

Joe Ray se podíval na stranu a uplivl si. „Pročpak mi připadá,

že to není váš pick-up?“

„Protože není. To je můj problém. Ale vy máte taky jeden.“

„Ajakej?“

„Mě. A já znám řešení problémů pro nás pro všechny.“

„Vy jste asi hrozně chytrej,“ ušklíbl se Juan.

Coulter se zakřenil. „Jak by se ti líbilo, kdybych tě střelil do

kolena.“

Juan zbledl.

„Co kdybysme se uklidnili,“ navrhl Joe Ray. Podíval se na

Coultera obezřetnýma, ale přímýma očima. Kmitla se v nich

jiskřička bezmocného vzteku. „Co kdybysme všichni přestali

žvanit? Řekněte přímo, proč jste sem přijel.“

„Vezmu si vaše auto s legální poznávací značkou. Vy si

necháte forda, natřete si ho, seženete si na vrakovišti registrační

číslo a legální značku a máte vyděláno. Jste vy chlapi dost chytrý,

abyste mě stihli sledovat?“

„My vás sledujem,“ přikývl Joe Ray. „Jen si nejsme jistý, jestli

se nám líbí, kam by to mohlo dospět.“

„Poldové to auto hledaj?“ zeptal se Juan. Zálibně civěl na

elegantní černý ford s obrovskými pneumatikami. Ačkoli byl

zaprášený, očividně se jednalo o báječný obchod.

Coulter je oslnil širokým desperátským úsměvem. „Řekněme,

že právoplatný majitel by ho rád dostal zpátky. Ujišťuju vás, že je

z jinýho státu a nezpůsobí vám potíže. A já potřebuju dopravu.

Odjedu odsud ve vašem vraku a ani já už vám nebudu dělat

potíže.“

„Říkáte to tak, že se rozejdem a všechno bude v pohodě.“

287

„Gratuluju vám. Konečně jste to pochopili.“

Juan se podíval na Joea Raye. „Nezní to jako špatnej obchod.“

„Jen se neposer,“ ušklíbl se Joe Ray a zíral na Coultera.

„No ještě jedna drobnost,“ dodal Coulter. „Chci ty prachy za

matroš, co jste shrábli u Rodneyho.“

„Jakej matroš?“ zeptal se Joe Ray.

„Ten, co vaříte v tamhletý boudě.“ Coulter přešlápl. Glock byl

čím dál těžší. „Pořád to pro vás není tak špatnej obchod. Ten

auťák má cenu nejmíň třicet tisíc babek. Máte tolik prachů za

metamfetamin?“

Oba muži si vyměnili vychytralé pohledy.

Coulter se usmál. „Tak vidíte.“

„Ten obchod se mi nelíbí,“ poznamenal Joe Ray.

„Na tom vůbec nezáleží. Odjedu v tý zrezlý plečce s penězma;

vy zůstanete tady s novým pick-upem. Jestli na mě zavoláte poldy

a ty mě seberou, jste nahraný. Totéž naopak. Když budem mlčet,

jsme všichni v bezpečí. To je právě na tomhle návrhu to krásný.

Nemáme jinou možnost než si věřit.“

„Vy jste o tom musel hodně přemejšlet,“ utrousil Juan.

„Přemejšlení je moje specialita,“ pochlubil se Coulter. „Proto

tenhle obchod bude fungovat. Takže teď mě vy dva křupani

odvedete tam, kde máte schovaný prašule.“

„To ani náhodou,“ ozval se ženský hlas.

Coulter se podíval k rohu baráku, kde stála nakročená Cathy

Lee 2 hospody U Rodneyho. Určitě vyšla ven zadními dveřmi. Na

sobě měla špinavý šedý župan, byla bosa a kudrnaté blonďaté

vlasy měla na jedné straně spláclé, jako kdyby na nich spala. Prsa

jí lezla napůl ven. V rukou držela dvojhlavňovou pušku. Účinek

byl alarmující.

„Vy, hoši, se nedíváte na zprávy.“ prohlásila a kývla hlavou

směrem k malému satelitu na rohu lepenkové střechy domu.

„Tenhle chlápek zabil všechny ty lidi v New Yorku.“

„Zabil lidi?“ zopakoval Juan a podíval se na Coultera s nově

nabytou úctou.

288

„Čtvrtič. Nejspíš je to nejhledanější člověk v zemi.“ Cathy Lee

se na Coultera usmála. „Nejste na sebe pyšný?“

Coulter nedokázal odtrhnout oči od pušky.

„Bude za něj odměna,“ vyhrkl Juan. „Nejspíš pořádně velká.“

„Nezajímám se o žádnou odměnu,“ usadil ho Joe Ray.

„Zajímám se jen o to, jak ho dostat pod dm.“

Puška se zakymácela. Byla to dlouhá zbraň. Pro ženu těžká.

Coulter přemýšlel, jak je asi ta malá venkovská coura silná a

rychlá. A oči má celé rudé a nateklé. Nejspíš pospávala a možná

ještě napůl spí.

Držela pušku skloněnou a její hlavně mířily v

pětačtyřicetistupňovém úhlu k zemi.

Její chyba. Coulterova jediná šance.

Sotva začal zvedat pistoli, aby na Cathy Lee zamířil, puška

neuvěřitelně rychle vyletěla vzhůru a žena vystřelila.

Padl zády do bahna. Bolest v hrudi ho přiměla lapat po dechu.

Srdce mu začalo nepravidelně bušit jako motor divoce běžící

naprázdno těsně předtím, než zhasne.

Všechno se začalo točit a nakonec úplně zčernalo.

Říká se, že poslední smysl, který člověka opouští, když umírá,

je sluch. Coulter jasně slyšel mlaskavý zvuk podrážky vysoké

boty v blátě někde velmi blízko u své hlavy. Pak hlas Joea Raye

odněkud z výšky:

„Obě hlavně. Tys to tady teda zasvinila, Cathy Lee.“

„Jsem prostě dobrá,“ prohlásila Cathy Lee.

Joe Ray, Juan a Cathy Lee chvíli přemýšleli a pak se rozhodli,

že Coultera nepohřbí nikde poblíž. Byl to koneckonců

nejhledanější člověk Ameriky. Pokud po něm policie pátrá někde

v okolí, nakonec by tělo našla. Rozhodně nemohli tvrdit, že ho

zabili kvůli vypsané odměně. Potřebovali se držet od zákona co

nejdál.

Rozhodli se odvézt Coultera někam hodně daleko a pohodit

jeho tělo tak, aby to vypadalo, že ho někdo zastřelil u silnice.

Třeba si policajti budou myslet, že stopoval a nějaký bídák ho ze

289

sportu odpráskl. To kdyby ho našli dřív, než si ho odtáhne nějaký

aligátor.

Ford pick-up byla jiná záležitost. Bylo zřejmé, že pod prachem

a naneseným bahnem to je krasavec. Natřou ho na jinou barvu.

Joe Ray věděl, kde může z vrakoviště sehnat registrační číslo z

podobného F-150, ale havarovaného, a nechat ho znovu

zaregistrovat. Auto nebude legální, ale bude k tomu mít hodně

blízko.

S Coulterem nechtěli mít nic společného, ale ten vůz za

všechno to riziko stál.

57

Hned ráno Victor zajel chryslerem do garáže nedaleko

Broadwaye. Odtamtud se vydal pěšky po přeplněných, sluncem

zalitých chodnících do kanceláří E-Bliss.org.

Tu a tam se na něj někdo zvědavě zadíval. Potřeboval oholit.

Spal v šatech na Gloriině pohovce a kalhoty od obleku, jehož

puky byly obvykle ostré jako břitva, teď měl pomačkané. Sako,

které si přehodil přes opěradlo židle, bylo stále, pečlivě

vyžehlené. Vedle toho saka vypadaly kalhoty ještě hůř. Kvůli nim

a černému strništi na tváři působil jako bezdomovec, který obral

bohatého bankéře, když ho předtím donutil svléknout sako.

Tohle se Victorovi vůbec nepodobalo; vždycky pečlivě dbal o svůj

vzhled.

Victor zběžně zaklepal a vrazil do kanceláře. Palmer Stone

vzhlédl od přihlášek E-Bliss, které si pročítal. Pracoval u stolu v

saku, jak bylo jeho zvykem, a byl bezvadně upravený. Příchozím

se jevil jako kapitán průmyslu vyrušený při důležitém úkolu

týkajícím se světového obchodu. Dnes ráno byl pravým opakem

Victora.

Stone odložil potištěné listy papíru. Byly plné informací o

opuštěné vdově středního věku z Queensu.

„Victore! Co se ti proboha stalo?“

290

„Včera odpoledne a večer jsem se snažil spojit s Glorií.“

vydechl Victor a přešel rovnou k věci, „a nedokázal jsem to.

Strávil jsem noc v jejím bytě. Vůbec se nevrátila domů.“

Stone zprvu vypadal poplašeně, pak zamyšleně. „Není to

poprvé, Victore.“

„Ale je to poprvý, aniž bych věděl, kde je. Vždycky jsme věděli

– víme –, kde je ten druhý. Máme na to šestej smysl, jako

bysme přijímali rádiový vlny toho druhýho. Palmere, ona

nevysílá.“

„Victore, je trošičku předčasné myslet si, že… je mrtvá.“

„Mám špatnej pocit, Palmere.“

Stone se v křesle otočil bokem a opřel se. Hleděl z okna, ale

zjevně se nedíval ven. Victor a Gloria. Oba je znal dobře, ale v

jejich vztahu existovaly jisté aspekty, které ho stále mátly a nutily

ho přemýšlet. Jenže on koneckonců nikdy neměl sestru.

„Znáš Glorii.“ řekl. „Nejspíš si vyrazila za dobrodružstvím.“

„Zůstala by v kontaktu. Když jsem vytočil číslo jejího mobilu,

byl vypnutý.“

„Třeba jen nechce, aby ji někdo rušil.“

Victor začal přecházet a při každém kroku si prohrábl vlasy.

„Říkám ti, Palmere, že Gloria a já jsme napojení na…, jak by se to

dalo říct…, na stejnou vlnovou délku. Vážně mám tušení, že se jí

něco stalo.“

„Třeba jen panikaříš.“

Stoneovi se vůbec nelíbilo, co vidí, další známky Victorovy

duševní lability. Když o Victorovi mluvil s Glorií, nerozrušilo ji to,

ale ani nepřekvapilo. Victor nemá žádný důvod panikařit. Přece

ví, že jeho sestra je lesba s aktivním sexuálním životem, tak proč

se brání pomyšlení, že právě teď nejspíš někde vyspává v teplé

posteli své milenky?

Victor sevřel a rozevřel pěsti. „Poslyš, Palmere…“

Ale Stone zvedl svůj pěstěný ukazováček a požádal o ticho,

protože mu zazvonil telefon. Zvedl sluchátko.

Doufal, že je to Gloria.

291

Victor přecházel a pozoroval ho. Většinu hovoru obstarával

volající. Stoneovy zralé, pohledné rysy byly čím dál vážnější a

bledší.

Očividně se stalo něco moc zlého.

Victor přestal přecházet a zhroutil se na černou koženou

pohovku postavenou čelem ke stolu.

Stone zavěsil telefon a otočil se, aby se na něj podíval přímo.

Na tváři měl výraz otcovské účasti.

„Včera večer nedaleko Columbus Circle srazil Glorii taxík,“

řekl. „Snažili se někomu dovolat, ale nepodařilo se jim to.“

„Nemá pevnou linku,“ zašeptal Victor.

Stone vážně přikývl. „Lidi v nemocnici se nakonec dokázali

dostat do záznamů jejího mobilu. Poslední číslo, které volala, bylo

tohle.“

Victor se narovnal. „Nemocnice?“

„Je v kritickém stavu v nemocnici U svátého Lukáše v

Rooseveltově centru. Má proraženou lebku a zlomenou kyčel a

levou nohu.“

„Bože! Aspoň že je naživu.“

„Podle svědků do ní taxík vrazil, když sestupovala z chodníku.

Nehoda.“

„Co sakra dělala…“

„Kdoví, Victore? Gloria je svou vlastní paní.“ To je sakra jisté.

Stone se znovu natočil v křesle směrem k oknu. Zaklonil se.

„Radši tam zajed a podívej se na ni. Zjisti, jestli je v bezvědomí a

jestli nemluví. Třeba je pod vlivem sedativ. Chápeš, co tím

myslím?“

Ale když se Stone otočil zpátky a chtěl slyšet odpověď na svou

otázku, Victor už byl pryč.

Stone probral jak Timesy, tak Post, ale ani v jedněch novinách

nenašel zmínku o Gloriině nehodě. Nepřekvapilo ho to, ale ulevilo

se mu. Zprávy jsou zprávy. Gloria není žádná celebrita, takže

média si její nehody nebudou všímat nejspíš ani zítra ráno. Což

znamenalo, že její jméno se neobjeví v novinách ani nepadne v

292

televizi nebo v rádiu. Stoneovi to vyhovovalo. Publicita by

ohrozila firmu.

Krátce po jedné hodině Stone zrovna prohlížel prostřední

kartotéční zásuvku, když mu zazvonil telefon. Nevstal, jen s židlí

popojel ke stolu a telefon zvedl.

Volal ho Victor z nemocnice.

„Vypadá příšerně, Palmere,“ bědoval. „Hlavu má celou

ovázanou a obličej tak oteklý, že bys ji ani nepoznal.“

„Je při vědomí?“ zeptal se Stone.

Omámená léky? Mluví?

„S jistotou se nedá říct ani to, jestli ví, co se kolem ní děje.“

„Co tím myslíš, Victore?“

„Je v kómatu. Doktoři tvrdí, že nevědí, jak dlouho to bude

trvat ani, jestli…“ Victorovi se zlomil hlas, „… jestli se z něj vůbec

někdy probere.“

Stonea překvapilo, že i jemu se stáhlo hrdlo. Oni tři spolu

organizovali jeden podfuk za druhým už pěknou řádku let.

Soucítil s Victorem. I s Glorií. Poslední dobou se stále častěji

stávalo, že Palmera zaskočily emoce.

„Můžu nějak pomoct, Victore?“

„Myslím, že ne. Myslím, že tady nepomůže nikdo.“

„Je mi to líto, Victore. Opravdu moc.“

„Já vím.“

Když Stone zavěsil, opřel se a hodnotil situaci. S Glorií v

dohledné době nemůže počítat. Soudě podle toho, co říkal Victor,

Gloria neprozradí nic, co by snad mohlo přitáhnout pozornost k

tomu, čím… se živí. V New Yorku jsou nehody, při kterých auto

vážně zraní chodce, na denním pořádku. Na její nehodě nebylo

nic, co by přilákalo nežádoucí pozornost.

Stone si oddechl a usmál se.

Firma se jen tak tak vyhnula nebezpečí.

Otázka teď stála, jak to, co se stalo Glorii, ovlivní Victora.

Stone o něm měl před Gloriinou nehodou pochybnosti. Gloria ho

hodně uklidnila, ale ne úplně.

Teď tohle.

293

Palmer přemýšlel, zda Victor stále dokáže dělat svou práci.

58

Jill sledovala Tonyho pohled, kterým provázel Jewel

proplétající se bludištěm stolů s červenými ubrusy k toaletám.

Nebyl jediný, kdo se díval. Polovina mužů v restauraci se alespoň

tajně na Jewel podívala. Byla pořádný kus, když se zrovna

neoblékla jako polda.

A teď nebyla oblečená jako policistka. Měla úzké černé šaty s

hlubokým výstřihem a skoro deseticentimetrové podpatky. Jill

věděla, že Jewel touží vypadat jakkoli, jen ne jako policajtka.

Byli u Dominicka, v nové italské gurmánské restauraci ve

West Side. Tony básnil o jejich vinném lístku, aby Jill přemluvil k

návštěvě, a Jewel se pochopitelně pozvala sama. Jill samozřejmě

neprotestovala a probodla Tonyho významným pohledem,

jakmile začal vyjadřovat svůj nesouhlas.

„Napadlo tě někdy, Jill,“ zeptal se Tony s očima stále

upřenýma na Jewel, „že je k tobě až moc přátelská?“

Jill viděla, jak Jewel zabočila vlevo a zmizela do chodby, ale

nešla příliš jistě, jako kdyby k večeři vypila příliš mnoho vína. Ale

Jewel, nebo Pearl, byla výborná herečka.

„Co tím myslíš?“ zeptala se Jill. „Moc přátelská?“ Potutelně se

na ni usmíval.

Pak si uvědomila, co Tony myslí. „Bože, Tony! Jewel a já?

Děláš si legraci?“

Lišácký úsměv se změnil na smutný, jako kdyby Tony

najednou zvážněl. „Ne Jewel a ty. Jen Jewel. Vezmi si, jak se na

tebe občas dívá.“

„Nech toho, Tony. Jewel není lesba.“

Pokrčil rameny.

Jill se chtěla napít kávy, ale pak se rozmyslela a napila se z

poloplné vinné sklenky, kterou jí tam číšník nechal. „Tony, ani

jedna z nás nemiluje tu druhou.“

„Ale já miluju tebe.“

294

„Víš, co myslím. Jewel a já nejsme v žádném sexuálním vztahu.

To je absurdní.“

„Vůbec to není absurdní.“

„No já si to teda myslím.“

„Stává se to,“ namítl.

„Pochopitelně. Tak to na světě chodí. Nejsem homofobní ani

nedělám žádné morální soudy.“

Tony se natáhl přes stůl a stiskl jí ruku. „Já vím, že nejsi,

miláčku. Na to tě znám moc dobře. Ale udělej mi laskavost,

prosím, a dávej si lepší pozor. Chci říct, že to, jak se kolem tebe

pořád motá, mi nepřipadá jako obyčejné platonické přátelství.“

Jill cítila, jak jí tváře zrudly rozpaky a hněvem.

Tony zašel příliš daleko. Zdálo se, že si to uvědomil. Prudce se

opřel. Seděl na židli na kolečkách, takže ho silou setrvačnosti

poodvezla několik centimetrů od stolu. Když se pokusil usmát,

moc mu to nešlo. Přisunul se zpátky. Většinu nádobí už jim ze

stolu odnesli a teď čekali na dezert, nějaký nadýchaný větrník

politý čokoládou, na který vedoucí redaktor gastronomické

přílohy Postu pěl doslova ódy.

Jewel se dostavila ve stejnou chvíli jako větrníky. Vypadala

upraveněji, než když odcházela od stolu. Vlasy měla učesané a

nově nanesený make-up ještě víc oživil její rysy. V těsných šatech

si maličko obtížněji sedala, ale nakonec to zvládla a položila si

ubrousek na klín. „To jsou teda záchody,“ prohlásila. „Měla bys

vidět, jak jsou čistý a moderní. Všechno je automatický.“ Usmála

se na Jill. „Mělas jít se mnou.“

Tony a Jill si vyměnili pohledy. Jewel nedala nijak najevo, že si

toho všimla. Usmála se na číšníka a požádala o dva mini větrníky,

které měl na tácu vyskládané do pyramidy.

Nikdo nepromluvil, dokud číšník nedokončil servírování

moučníků a dolévání kávy a neodešel.

„Jsi v pořádku, Tony?“ zeptala se Jewel. „Zdáš se tak trochu…,

nevím, jak to říct…, rozhozený.“

Zamračil se. „Jak to myslíš, rozhozený?“

295

„Trochu nabručený,“ vložila se do toho Jill a mírnila svá slova

úsměvem.

Tony vzdychl. „Nejspíš jsem celý nesvůj. Omlouvám se. Jeden

člověk v práci, kterého mám moc rád, měl nehodu a je vážně

zraněný.“

„To je hrůza,“ vydechla Jill a přemýšlela, proč se o tom Tony

nezmínil už dřív.

„Je v nemocnici?“ zeptala se Jewel.

„Jo. Porazilo ho auto, chudáka.“

„To je děs,“ řekla Jewel.

„Ale bude v pořádku, ne?“ zeptala se Jewel.

„Doufám, že ano. Je to člověk, kterého má každý rád.“

„Takovýhle věci se vždycky stávaj nepravejm lidem,“

prohlásila Jewel.

Tony jako by ji neslyšel. Kroutil v ruce červený látkový

ubrousek a usilovně na něj zíral.

Ale Jewel věděla, že ji slyšel.

„Tyhle větrníky jsou báječný,“ zasnila se Jill. Spolkla sousto a

olízla si čokoládovou polevu z prstu.

„To jsou, miláčku,“ řekl Tony, přestože je ještě ani neochutnal.

Na okamžik přestal být mimo a zadíval se na Jewel.

Jill dojedla druhý větrník. „Mňam! Ty teda stojej za hřích.“

„Jsou nebezpečně dobrý,“ souhlasila Jewel a přemýšlela, že

takhle už to moc dlouho nepůjde. Tony nebyl žádný hlupák.

Začínal něco tušit a mohl by přistoupit k činu.

V duchu si řekla, že se musí podívat na internet a zjistit, kolik

dvojnásobných vražd se každoročně v New Yorku přihodí.

Byla si jistá, že spousta.

59

Oba věděli, že je ten druhý vzhůru.

Quinn ležel v posteli vedle Lindy a poslouchal, jak blízko něj

oddychuje. Rozeznal klidné, uvolněné dýchání od spánku a byl si

jistý, že ona taky.

296

Pozoroval, jak ranní slunce rozjasňuje obdélník kolem těsně

zatažených žaluzií a vysílá kopí světla, která se odrážejí jako úzké

kosodélníky na koberečku a na povlečení v nohách postele.

Vzdálené zvuky provozu tam venku, v jiném světě, pomalu sílily.

Někde hodně daleko rámusily sbíječky, městský protějšek datlů.

„Na co myslíš?“ zeptala se Linda. Její slova jako by jen s úsilím

setrvávala v klidné místnosti.

„Upřímně?“

„Jistě. Co jiného? I kdyby to bylo něco tak prozaického jako

přání nemuset vstávat, aby člověk ulevil tlaku močového měch

ýře“

„Mluvíš jako doktorka,“ poznamenal Quinn.

„Jsem si jistá, že se jako doktorka i chovám.“ Zašustila

prostěradla a péra v matraci zadrnčela, jak se vedle něj zavrtěla.

„Zchlazuje to tvou vášeň?“

„Naopak mě to rajcuje.“

„Vážně?“ Znělo to ohromeně.

„Muži platí velký prachy za to, aby se ženy oblékly jako

sestřičky a měly s nima sex,“ prohlásil Quinn. „Tak proč ne jako

doktorky?“

„Někteří z těch mužů nejspíš sami doktoři jsou.“

„Víš, co myslím.“ Pokusil se ji lehce plesknout po zadku, ale

nebyla přesně tam, kde se domníval, že je.

„Doktoři jako Nift,“ prohlásila.

„Nift má manželku.“

Linda si maličko nazlobeně odfrkla. „Jako by to chlapům

bránilo platit si prostitutky.“

Quinn se na ni zadíval. „Víš něco zajímavýho o Niftovi?“

„Víc, než bych chtěla.“

„Všichni, kdo ho znají, by většinou řekli totéž.“

„Není normální, jak se rozplývá nad ženskými mrtvolami.“

„Řekl bych, že to vážně není úplně normální.“ Quinn se na

posteli posadil a spustil nohy dolů. Tam, kde končil koberec,

ucítil na holých chodidlech chladnou dřevěnou podlahu. „Myslel

jsem, že to dělá jen na místech činu. Chová se stejně i v márnici?“

297

„Nikdy mu to nedá, aby neprohodil pár nevhodných

poznámek.“

„Třeba je jako my ostatní, jen se snaží zachovat si zdravej

rozum.“

„Nebo je to tím, že má odporný myšlenky a nemůže si pomoct,

dokud je nevyjádří.“

„Jak se chová při samotných pitvách?“

„Abych byla upřímná, je velmi profesionální. Navzdory tomu,

co jsem o tom chlapovi řekla, je to zkušený lékař. Ale když u nás

máme atraktivní mrtvou ženu a není ještě na stole, jako by se

nedokázal ovládat. Kromě toho je ale dobrý pracant.“

„Kromě toho.“

„Když zrovna na někoho nepráská.“

„To je taky práce,“ prohlásil Quinn. Vstal.

„Kam jdeš?“

„Právě teď si myslím, že…“

„To je jedno,“ přerušila ho Linda.

Victor pozoroval, jak si sestřička před oddělením intenzivní

péče; kde ležela Gloria, něco šeptá s doktorem, aby je nikdo

neslyšel. Sestra se podívala na Victora a odspěchala chodbou.

Lékař, vysoký blonďatý muž s kolébavou chůzí a v pytlovitém

zeleném nemocničním oblečení, se vydal k místu, kde Victor

seděl v zařízeném výklenku, který sloužil jako čekárna. Patřil k

těm velmi vysokým mužům, co se neustále naklánějí dopředu,

jako kdyby si zvykli na nízké stropy.

V čekárně byla pohovka, několik černých křesel s podobným

vzorkem rybí kosti a na zdi připevněná televize, kde zrovna

dávali opakování soutěžního pořadu Chcete být milionářem.

Moderátor soutěže Regis byl na modrém pozadí celý v modrém.

Victor si pomyslel: Chcete být jednobarevní?

Předpokládal, že lékař kolem něj jen projde; tvářil se, že má

hodně práce, ale pak jako by se vrátil zpátky do reality, najednou

zabočil k Victorovi a podával mu ruku.

Victor vstal z pohovky a potřásl mu chladnou suchou rukou.

298

„Vy jste bratr pacientky?“ zeptal se lékař Victora se

starostlivým výrazem. Měl bledou pleť a zarudlé modré oči.

Victor přisvědčil.

„Já jsem doktor Polanski. Sestřička říkala, že jste se ptal, jaký

je momentální stav vaší sestry.“

„Nikdo mi nechce nic říct,“ postěžoval si Victor.

Doktor Polanski přikývl, jako kdyby takovou stížnost slyšel už

mnohokrát. „Stále je v kómatu,“ řekl. „Zranění kyčle a nohy jsou

vážná, ale máme je pod kontrolou a nepředstavují pro ni žádné

nebezpečí. Zato musíme neustále sledovat zranění hlavy.“

„Ale bude v pořádku?“

Doktor Polanski se zhluboka nadechl. „Měla by být. Ale u

takového zranění hlavy je obtížné něco předpovídat s jistotou.

Dochází k závažnému krvácení, kdy krev proniká mezi lebku a

blánu kryjící mozek. To vyvíjí tlak a ten je třeba zmírňovat.

Prozatím nelze s jistotou zjistit, zda tlak nezpůsobil nějaké

poškození mozku.“

„Vypadá klidně. Trpí?“

„Ne, je pod sedativy a ještě několik příštích dnů ji budeme

udržovat v umělém spánku.“

„V umělém spánku? Chcete říct, že jste jí záměrně přivodili

kóma?“

„V takovýchto případech to děláme, pane…?“

„Lamping. Victor Lamping.“

„Vaše sestra nemá jinou rodinu?“

„Bohužel ne.“

„Povím sestřičkám, aby vás průběžně informovali,“ řekl

doktor Polanski. „A aby vám dali vědět, až bude vaše sestra při

vědomí a budete ji moct navštívit.“

Znovu natáhl ruku a Victor jí potřásl.

„S troškou štěstí,“ dodal doktor Polanski, „bude vaše sestra v

pořádku.“

Victor pozoroval lékaře, jak rychle odchází chodbou a mizí za

širokými dvoukřídlými dveřmi, které se před ním automaticky

otevřely s takovou rychlostí, jako by věděly, že doktor nezpomalí.

299

Zavřely se za ním už mnohem pomaleji a znovu se na nich dal

přečíst nápis ZÁKAZ VSTUPU.

Když se Victor na sesterně přesvědčil, že mají číslo jeho

mobilu, odešel z nemocnice a taxíkem dojel do kanceláří E-Bliss.org.

Palmer Stone seděl za svým stolem, na sobě měl bílou košili a

šle s kytičkovaným vzorkem, a když mu Victor vylíčil Gloriin stav,

vypadal skutečně ustaraně.

„Takže to kóma je uměle vyvolané.“ řekl zamyšleně, když

Victor skončil.

„Řekl jsem sestrám, že tam chci být, až ji začnou probouzet.“

prohlásil Victor. Padl na koženou pohovku a polštáře zasténaly,

jako by mu projevovaly soucit. „Nikdy jsem sestrám nevěřil.“

„Já taky ne,“ řekl Stone. Polštáře svým pohybem rozvířily

vzduch a k Victorovi zalétl závan Stoneovy drahé kolínské. Stone

si na stole propletl prsty. „Jak pokračuje záležitost s Jill

dárkovou?“

„Špatně,“ přiznal Victor. „Její sousedka seshora a nová nejlepší

kamarádka, ta mrcha Jewel, všechno komplikuje. Drží se Jill

jako pijavice. Občas mi připadá, že po ní jede; jindy si zase

myslím, že si chce užít švédskou trojku.“

Stone si Victora chladně měřil: „To mi nepřipadá

pravděpodobné.“

„Jo, asi máš pravdu. Jde o to, že ty dvě ženský se tak sblížily, že

nikdy nejsem s Jill sám. A když už se to povede a jsme pryč z

Jillina bytu, nemůžeme tam dostat naši klientku, aniž bysme se

nebáli, že se tam zjeví Jewel. Myslím, že jí Jill dala od bytu klíč.“

„Hm. Asi jsou si opravdu blízké. To by mohlo být

problematické.“

„Jedna věc je jistá,“ řekl Victor. „Jewel nám nikdy neskočí na

novou Jill. Neoklameme ji, protože ty dvě jsou jako sestry. A

nemůžeme je odstranit obě, aniž by policie pojala nějaký

podezření.“

300

„Někdy se stává,“ prohlásil Stone, „že to bez rizika zkrátka

nejde.“

„Kdyby to nebylo tak riskantní,“ prohlásil Victor, „bylo by mi

potěšením.“

„My to neděláme kvůli potěšení, Victore. My to děláme kvůli

zisku.“

„Jo. Máš pravdu, Palmere. Jen jsem popustil uzdu fantazii, lim

ničemu neuškodím.“

„To je fakt,“ souhlasil Stone. „Já sám to dělávám.“ Opřel se v

křesle, otevřel zásuvku a položil si na stůl nějaké složky. „Hrozně

nerad přerušuji naši schůzku tak brzo, Victore, ale musím se

zabývat tímhle.“ Zvedl ze stolu kuličkové pero. „Průběžně mě

informuj o Gloriině stavu.“

„Spolehni se.“ prohlásil Victor a vstal z pohovky. Potřásl

hlavou. „Potíže vždycky chodí v houfu.“

„Můžou se v houfu i vyřešit,“ podotkl Stone.

„Pokusím se to mít na paměti.“

Stone si nebyl jistý, jestli to Victor nemyslel jízlivě. Přesně

tohle Stonea na Victorovi znepokojovalo, ta nevyrovnanost, která

se u něj poslední dobou projevovala. Byl naprosto

nepředvídatelný.

Sledoval, jak Victor vyšel z kanceláře a tiše za sebou zavřel

dveře. Dnes ráno Victor zapomněl na své tváři při holení

kousíček strniště a jeho drahé lakýrky se neleskly jako obvykle.

Stonea to chtě nechtě znepokojovalo. Třeba se Victorovy změny

dají přičíst Gloriinu stavu. Jenomže Victor mu začal dělat starosti

dlouho předtím, než Glorii porazil taxík.

Stone odložil pero zpátky na stůl a opřel se. Přemýšlel.

Zdálo se, že se všechno začíná rozpadávat. Zřejmě nastal čas,

aby zmizel. Měl únikový plán, o kterém Gloria ani Victor nevěděli.

Myslel na něj jednoduše jako na Plán B. Gloria a Victor pro něj

byli nejen obchodní partneři, ale i přátelé a dlužil jim jistou

loajalitu, ale člověk se musí starat hlavně sám o sebe. Ještě nebyl

úplně připravený provést svůj plán, ale bude ho dál promýšlet.

301

Po několika minutách vstal a sebral ranní Timesy z místa, kde

ležely na stole blízko pohovky. Ještě byly složené. Stone se na ně

zatím ani nepodíval.

Když je otevřel a uviděl titulek, musel se usmát: ČTVRTIČ

NALEZEN MRTEV V LOUISIANĚ.

Tohle rozhodně sníží napětí. Ať se to vezme jakkoli, je to plus

pro agenturu a minus pro policii.

Stone ucítil, jak ho prostupuje úleva a zmírňuje napětí v

žaludku, které si dosud ani pořádně neuvědomil. Prozatím

všechny myšlenky na Plán B ustoupily.

S úsměvem přenesl noviny ke svému stolu a posadil se, aby si

přečetl podrobnosti.

Aby se ujistil, že se v nich neskrývá nějaké nemilé překvapení.

60

„Ztratili jsme naši vějičku,“ prohlásil Renz směrem ke

Quinnovi tónem, jako by mu zemřel blízký příbuzný.

Oba byli v Renzově kanceláři. V ostrém ranním slunci vypadal

Renz příšerně. Jeho psí oči byly obkroužené povislým masem,

ještě tmavším než obyčejně. Na stole před ním leželo ranní

vydání Timesů. Quinn si pomyslel, že tím se úplně vysvětluje

Renzův zubožený vzhled.

„Ještě ne.“ řekl Quinn. Přečetl si noviny u snídaně a o

Coulterově případu přemýšlel. „Pro média je pořád Čtvrtičem

Coulter.“

„Dokud se neobjeví další trup; pak budem v háji a celá ta

kamufláž nám spadne na hlavu.“

Quinn věděl, že slůvkem „nám“ myslí Renz sebe.

„Dívej se na to z tý lepší stránky, Harley.“

„To taky dělám. Vidím plameny, co nás sežehnou.“

„Máš pravdu v tom, že až skutečný vrah zabije někoho

dalšího, provalí se, že Coulter nebyl náš pachatel. Ale vrah nejspíš

přemýšlí jako ty. Dokud znova nezabije, zůstane mimo podezření.

To by ho mohlo přimět vyčkat. Prozatím je to tak, že je Coulter

302

mrtvý a nemůže doložit alibi na dobu některých Čtvrtičových

vražd.“

Poslední věta Renze maličko povzbudila. Jeho kalné oči se víc

otevřely a zatvářil se zamyšleně. „To je vlastně pravda.“

„A co Nobbler?“

Renzovi chvíli trvalo, než mu došlo, co Quinn myslí. „Jo, to by

ho mohlo taky usadit. Pokud víme, skočil na historku, že Coulter

je naším hlavním podezřelým. Třeba dá chvíli pokoj.“

Quinn mu neodporoval. Ale věděl, že až Nobbler uvidí, že

Renz v práci nepolevuje, uvědomí si, že Coulter byl jen vějička.

Pokud to už netuší. Nobbler byl chytrý a měl na NYPD svoje

zdroje.

„Další věc, kterou nám Coulterova smrt přinesla, je,“

pokračoval Quinn, „že v E-Blissu nebudou tak ostražití. Mají za to,

že nejsou pod tlakem, dokud se všichni domnívají, že s Coulterem

zemřel i Čtvrtič.“

Renz si skousl masitý spodní ret a přikývl. „Třeba už nebudou

tak opatrný.“

„Až budeš mít tiskovku,“ řekl Quinn, „zdůrazni, že se

Coulterův případ stále vyšetřuje, i když je mrtvý. Nechceme dělat

ukvapený závěry. Potřebujeme si být jeho vinou naprosto jistí.“

„To se mi líbí,“ přikývl Renz. „Budeme si tím krýt záda. Šikne

se nám to, až nám skutečnej vrah nechá další hrůznej prezent.“

„Všichni doufáme, že vraha dostaneme dřív, než k tomu

dojde,“ prohlásil Quinn. „Jestli se nám to povede, na ničem kolem

Coultera už nebude záležet.“

„To máš recht,“ přisvědčil Renz. „Veřejnost touží po tom, aby

toho zmetka někdo zastavil, a ten, kdo to udělá, bude hrdina.

Nebo hrdinové.“ Dal si ruce za krk, opřel se, zadíval se na strop a

protahoval si svaly, až mu pod napnutou látkou košile

poskakovaly bicepsy. „Kdo myslíš, že odprásknul Coultera? Divím

se, že se k tomu nikdo hrdě nepřihlásil, aby přijímal díky a rázem

se stal celebritou.“

„Ať si s tím lámou hlavu policajti v Louisianě,“ prohlásil

Quinn. „My máme svejch starostí dost.“

303

Renz poposedl dopředu, sebral Timesy a hodil je na okraj

stolu.

„Povídej mi o těch starostech,“ ušklíbl se, „abych si mohl dělat

ještě větší.“

Maria Sanchezová si nepřítomně škrábala paže a přecházela

pět kroků sem a pět kroků tam. Pomalu to začínalo být

nesnesitelné. Musí jít ven a risknout nákup koksu. Buď to, nebo

zešílí.

Přešla k oknu a vyhlédla ven.

Stále ještě bylo dopoledne. Ani ne poledne, sakra. Zdálo se jí,

jako kdyby byla vzhůru už deset hodin, a to upadla do neklidného

spánku až někdy za svítání. New York byl jasný a rozpálený. To

město bylo pro ni cizí. A zlověstné. Nevěřila, že něco sežene za

bílého dne. Potřebuje noc. Potřebuje lidi, kteří vycházejí ven za

noci.

Potřebuje je.

Bude muset počkat do setmění. Pak začne jednat.

Potřebuje to.

61

Večer přinesl přeháňky, blesky a hrom dunící jako

dělostřelecké salvy nad skleněnými a kamennými věžemi

tyčícími se podél ulic. Pak s vlhkým a horkým vánkem

přicházejícím od East River ustal déšť, blesky pohasly a na město

padla noc jako opona v setmělém divadle.

Nová Madeline-Maria Sanchezová stála před popraskaným

velkým zrcadlem připevněným na dveřích ložnice a naposledy

zhodnotila svůj obraz. Rozčesané blonďaté vlasy, úzké červené

tílko bez rukávů zdůrazňující její prsa, těsná černá sukně

obepínající štíhlé boky a končící těsně nad koleny, síťované černé

punčochy a zabijácké deseticentimetrové podpatky na červených

lodičkách. Make-upu radši hodně, černé falešné řasy, příliš

zdůrazněná linka a jasný lesk na rty s mokrým efektem. Spousta

304

skleněné bižuterie, která vypadala přesně tak lacině, jak toužila

působit celá. Mrkla na sebe a přejela si jazykem po spodním rtu.

Byla spokojená. Vypadala jako děvka.

Aby provedla nákup, který zamýšlela, musí se vydávat za

ubohou pitomou prostitutku, která potřebuje dávku a měla

poslední dobou spoustu zákazníků, takže si ji může dovolit.

Museli jí uvěřit lidé, kteří nevěří ničemu, jen penězům a moci.

Protože byla oblečená tak, jak byla, nedalo se vyloučit, že si

budou myslet, že je policistka z oddělení narkotik v převleku, ale

ona určitě dokáže vycítit okamžik, kdy by se to mohlo přihodit, a

udělá něco, co by policistka v převleku prostě neudělala, a tak

prokáže své čestné úmysly. Pokud šlo o přežití, nová Madeline se

podobala své předešlé osobnosti a měla jen málo zábran.

V Mexiku a během cest s Jorgem do San Franciska se cítila

povýšená nad lidi, mezi kterými se teď chtěla pohybovat. Ona

byla manželka drogového krále, byla drogovou královnou,

nadřazenou jim všem díky penězům a moci. Projevovalo se to i ve

chvílích, kdy Jorge nebyl zrovna přítomen. Mezi narkomany i

nižšími vrstvami dealerů vzbuzovala respekt a strach. Teď se

musí vydávat za jednu z nich.

Možná jsem jedna z nich.

Maria se snažila nevnímat osten paniky a otočila se od

zrcadla. Přešla k oknu a vyhlédla ven na pouliční lampy pod

sebou. Třpytily se ve vlhkém vzduchu, i když déšť už ustal.

Nadešel čas vyrazit.

Než odešla, přidala ke svému oblečení ještě jeden doplněk –

malou černou korálkovou kabelku. Uvnitř měla hřeben, pár

papírových kapesníčků a pepřový sprej, který koupila na bleším

trhu. Údajně stačí jeden stisk a ten, kdo by jí snad chtěl ublížit, se

bezmocně zhroutí v záchvatu kašle. Ani nevěděla, jestli ta věc

vůbec funguje, ale když ji měla u sebe, cítila se líp.

U dveří si řekla, že si vezme deštník, ale pak se téměř nahlas

rozesmála. Žena, kterou si měřila v zrcadle, by jistě žádný deštník

nenosila, pokud zrovna neprší. Promoknout je to nejmenší riziko,

305

které běžně podstupuje. Dnes večer byla Maria právě takovou

ženou.

Zprvu se jí v botách na jehlových podpatcích kráčelo špatně.

Vzala si na Broadwayi taxík a vydala se na jih, až se ocitla ve

čtvrti, která odpovídala jejím potřebám. Taxikář, který jí zastavil

u chodníku, věděl, do jaké části města chce jet, ještě dřív, než to

vyslovila. Šaty dělají člověka.

Když znovu vyrazila pěšky, trvalo jí několik bloků, než se jí

přestaly zvrtávat boty s vysokými podpatky. Na palci levé nohy

se jí určitě dělal puchýř, ale co. S puchýři se vypořádá později.

Teď když přestalo pršet, se na chodníku vyrojilo hodně lidí.

Maria si nevšímala pohledů, které přitahovala, ani občasných

poznámek. Mířila do klubů ve Village, které vypadaly na to, že by

se v nich mohly prodávat drogy. Její šaty působily. Muži jí činili

návrhy, troufalé i nenápadné, přátelské, ale i sprosté. Z jednoho

podniku se vyklubal bar pro lesby a drsně vyhlížející žena v

tenkém volném saku ji požádala o tanec na rockovou hudbu ze

šedesátých let. Musela ji odmítnout dvakrát. Všimla si, že tu jsou

všechny ženy oblečeny, jako by byla šedesátá léta, a uvědomila si,

že ona vlastně možná taky. V její předstírané profesi se ženy

příliš neměnily.

Nápis z růžových papírových písmen spojených dohromady a

pověšených na zrcadle za barem hlásal, že dnes se koná

NOSTALGICKÁ NOC, a každého vyzýval BAVTE SE! Maria nikdy

nostalgii nepovažovala za zábavu, pouze za slabost.

Chvilku uvažovala, že si zatančí, aby ze sebe dostala napětí,

které v ní narůstalo, ale bála se, že by si mohla v

deseticentimetrových podpatcích podvrtnout kotník. Plešatá

žena ve volném batikovaném tričku a s obrovskými zlatými

kruhy v uších se na ni usmívala, mávala na ni hrstí plnou

bankovek a lákala ji k návratu. Ústy naznačovala „Nechoď pryč“,

ale Maria si prorazila cestu houfem žen, které právě vstupovaly, a

vyšla ven do teplé noci.

306

Čtvrté místo, kde to zkusila, byl podnik U Billyho G v

rozpadající se cihlové budově nedaleko Christopherovy ulice.

Podnik zabíral celé přízemí, obrovský prostor s barem tak

dlouhým, že u něj musely pracovat čtyři barmanky. Paralelně s

barem se rozkládal velký obdélník představující slušně prostorný

taneční parket. Na druhé straně přeplněného parketu stály stoly.

Zdálo se, že klientela zahrnuje obojí pohlaví a všechny sexuální

orientace. Tanečníci se trhavě pohybovali do zvuků rytmického

vytrvalého bušení. Maria se domnívala, že se jedná o zesílený

tlukot srdce.

Posadila se ke stolu u zdi a objednala si laciné pití, bourbon

ředěný vodou a ledem. Servírka, vyzáblá žena, která si kolem

jednoho oka namalovala monokl, si ji nijak neprohlížela. Tohle je

moje místo, pomyslela si Maria.

Nasadila demonstrativní výraz nezájmu, kdykoli se někdo

přiblížil k jejímu stolu, a prohlížela si hosty. Když má hrát

prostitutku, tak vybíravou. Věděla, co hledá, a tak upíjela svůj

drink a hleděla si svého.

Na konci baru blízko dveří bylo několik týpků v černých

botách a kůži. Drsně vyhlížející chlapi, snad motorkáři nebo

utahaní profíci z finanční čtvrti, co si svlékli drahé obleky a hrají

si na někoho jiného.

Dál u baru seděli tradičnější hosté, na sobě měli všechno od

džin až k oblekům s kravatou a pili cokoli od piva a tvrdého

alkoholu až po koktejly, jako je Cosmopolitan.

Jak lidé vcházeli do hospody U Billyho G, někteří z nich se

zastavili u chlapů v kůži a pak pokračovali dál. Bylo to rychlé,

bylo to obratné, ale Mariino vycvičené oko postřehlo, jak peníze a

maličké předměty mění vlastníka. Magor v nízko posazených

kalhotách

s

natuženými

vlasy

vyčesanými

do

deseticentimetrových bodlin se rozhodně s chlapy v kůži

nepřátelil, ale i on se zastavil na konci baru a provedl téměř

nepostřehnutelnou výměnu.

Maria je pozorovala a nabývala optimismu, když pomyslela na

to, že možná ani nebude muset dopít tu břečku.

307

Asi za deset minut jeden z chlapů v kůži, vysoký člověk s

šedivějícími vousy, sklouzl z barové stoličky a vydal se podél

tanečního parketu k toaletám. Pod černou koženou vestou, ze

které visely řetězy, neměl nic. Svalnaté paže mu zdobilo tetování,

a když do něj jeden tanečník náhodou vrazil, nedbale, ale

neurvale mu zasadil ránu loktem. Zraněný tanečník se bolestí

shrbil, ale pořád se vlnil do rytmu a díval se na něj, aniž by se

pokusil o odvetu.

Maria pozorovala lidi zacházející a vycházející z toalet a

snažila se, aby si je zapamatovala. Doufala, že se vousatý chlap v

kůži ocitne na pánech sám.

Proto jsi sem přišla. Tak do toho!

Vstala od stolu a protáhla se kolem tanečníků, aby ho

dohonila.

K toaletám se šlo chodbou, na jejímž konci bylo spoře

osvětlené schodiště z příkrých betonových schodů. Jehlové

podpatky jí i tady dělaly potíže, musela být při sestupování

opatrná. Schodiště bylo úzké, a čím blíž byla k úpatí, tím víc

zápach zvětralé moči a dezinfekce s lesní vůní potvrzoval, co se

dole nachází. V bitvě s dezinfekcí bez nejmenších pochyb vítězila

moč.

Na schodišti obešla vzrušený muchlající se pár. Žena se tiskla

na zeď a vydávala tiché sténání. Maria slyšela, jak se otevřely a

zavřely dveře, někdo vycházel z toalet, a proti ní začala stoupat

štíhlá postava.

Když se ten člověk dostal blíž, uviděla, že je to muž v

rozepnutém plandavém sportovním saku.

Prima. O jednoho míň. O to pravděpodobnější, že je vousáč sám.

Dole pod schody byly dvoje šedě nalakované, rozviklané,

naprosto identické dveře. Oboje měly na sobě nakreslené

mezinárodně srozumitelné postavičky v sukni i v kalhotách, aby

bylo jasné, že toalety jsou pro muže i pro ženy. Roztomilé.

Maria se zhluboka nadechla, pak si uvědomila čpavý zápach

moči a rychle vydechla a strčila do bližších dveří.

308

Na záchodech to kupodivu tolik nepáchlo. Snad tam používali

víc dezinfekčního prostředku. Nalevo na zdi visela připevněná

mušle. Napravo stála kabinka. Dveře měla zavřené a Maria viděla

dva rozhodně ženské kotníky nad elegantníma nohama ve

střevících s nízkým podpatkem.

Vycouvala a vstoupila do druhých dveří.

Tentokrát se při vstupu na záchod podívala rovnou nalevo,

kde čekala zrcadlově umístěnou kabinku. Za jejími kovovými

otevřenými dveřmi nebyl nikdo.

U mušle po její pravici močil vousatý chlap v kůži.

Maria ze slušnosti stála a čekala, až skončí a otočí se.

Zapnul si džíny a obrátil se. V jeho očích zahlédla překvapení.

Myslel si, že je za ním muž a čeká, aby mohl použít mušli.

Přehlédl ji od hlavy k patě a usmál se na ni zkaženými zuby.

„Jestli chceš čurat vestoje, doufám, že ti nebude vadit, když se

budu dívat.“

Úsměv mu opětovala. „To by mi vůbec nevadilo.“ –

Jeho opuchlé modré oči jezdily sem a tam, aby se ujistil, že

jsou sami. Očividně byl zvědavý. „O co ti jde?“

„Hledám něco, s čím bych si mohla pohrát.“

„Vypadáš spíš jako něco, s čím si může pohrát chlap, když má

prachy.“

„Někteří muži opravdu mají prachy. A dost těch prachů se

přestěhovalo ke mně.“

„Hledáš způsob, jak je utratit?“

„Copak od toho prachy nejsou?“

„Záleží na tom, co chceš koupit.“

„Bílej prášek, a ne takovej, kterým se dětem pudruje zadek.“

Zazubil se a pomalu, hlasitě vydechl, což znamenalo, že

přemýšlí. Cítila jeho zkažený dech, i když stála metr od něj.

„Jseš polda?“ zeptal se.

„Jestli jo, tak mám teda zatraceně rozbolavělý tělo od shánění

prachů na tenhle nákup.“

„Musíš si bejt sakra jistá, že nejsem fízl.“

„Jo, sázím se, že se tě turisti pořád ptaj na cestu.“

309

Zasmál se. „Ty teda rozhodně nejsi šlapka. Nosíš ty hadry jako

nějakej kostým. A možná to kostým je.“

„Nejdu na módní přehlídku. Chci si koupit trochu koksu.“

„Věc se má tak, že se šušká, že dneska večer by U Billyho G

mohla bejt šťára.“

„Copak takovýhle řeči neslýcháš denně?“

„Skoro,“ připustil.

„Poslyš, seděla jsem nahoře a viděla tě prodávat různým

lidem. Od místních blbců až po pitomce z předměstí, co si do

města vyrazili tátovým autem. Moje peníze jsou taky dobrý. A

abych ti řekla pravdu, jsem dost zoufalá.“

„Tomu věřím. Ale zoufalá, protože chceš koupit trochu koksu,

nebo protože chceš někoho zabásnout?“

„No tak, mluv vážně.“ Zvedla tílko a odhalila holá ňadra, pak je

stiskla k sobě a namířila na něj bradavky. „Udělala by tohle

policajtka?“

Upíral oči na její bradavky, dokud tričko nespustila.

Zastrčil ruku do kapsy kožené vesty a vytáhl maličkou

plechovku, která kdysi obsahovala mentolové pastilky. Maria

přemýšlela, kde ji sehnal; rozhodně ji nekoupil a nevycucal

všechny bonbony. Nepatrně zasunula pravou ruku do rozepnuté

kabelky.

„V tomhle je prvotřídní zboží,“ prohlásil.

Sáhla po krabičce, ale stáhl ji zpátky, dál od její natažené levé

ruky. „Ty mi nevěříš?“

„Já nevěřím nikomu.“

„No mýmu starýmu dobrýmu já budeš muset věřit. Nejseš

prachatá jako Donald Trump, aby sis mohla klást podmínky. Je to

zboží pravý, nebo je to dětskej zásyp? To je otázka. A odpověď tě

bude něco stát.“

„Nekoupím bez toho, že bych to zkusila.“

Pod černou koženou vestou pokrčil silnými rameny. „Řeklas,

žes mě viděla, jak s tím kšeftuju. Jak si sakra myslíš, že se udržím

v kšeftě, jestli nejsem poctivej?“

310

Jistým zvráceným způsobem to byla rozumná otázka. „Dobře.

Kolik?“

„Všechno, co máš na sobě.“ Jeho zrak se vrátil k jejím prsům.

„A pak ještě něco. Dokážeš mi, že jseš vážně šlapka a že ten

vohoz, co si ho svlíkneš, není žádnej kostým.“

Potlačila strach a hnus a dovolila vzteku, aby jí dodal odvahy.

„Možná sis nevšimnul, že už jsem ti to dokázala. A my šlapky

dostáváme zaplaceno.“

„Občas dostanete jen pořádně do těla.“

Otevřely se dveře a dovnitř nakoukl muž v modrém pulovru.

Rázem nasadil netečný výraz a rychle vycouval.

Chlap v kůži znovu pokrčil býčími rameny. „Já chci jen bonus.“

Zvedl maličkou nádobku. „A mimochodem, není to žádnej zásyp.

Jak jsi řekla, ten se hodí tak na dětský prdelky. Tohle je pro tvůj

nos, zlatíčko. Pro tvůj zadek mám něco úplně jinýho.“ Všiml si, že

má ruku v kabelce. Promluvil s klidem typickým pro velmi

nebezpečné muže těsně před akcí: „Upřímně doufám, že saháš

pro peníze.“

Vytáhla pepřový sprej z blešího trhu, namířila ho na něj a

natáhla ruku, takže ho měl jen pár centimetrů od obličeje. Palcem

zmáčkla umělohmotné tlačítko.

Funguj! Prosím, funguj!

Nic se nestalo.

Do prdele!

Právě se začínal smát, když mu sprej zasyčel do obličeje.

Zrovna ve chvíli, kdy se nadechoval. Zalapal po dechu, zavrávoral

dozadu a uklouzl na hladkých dlaždičkách.

Prudce se skácel k zemi a hlavou uhodil do porcelánové

mušle.

Malá plechovka mu vypadla z ruky a proletěla pod dveřmi

kabinky.

Maria se ji pokusila rychle zvednout, ale minula ji a taky

spadla. Začala se plazit do kabinky.

Tady je! Za záchodovou mísou! Tady!

311

Když stiskla prsty kolem malé plechovky, ucítila, jak jí ruka

chlapa v kůži zmáčkla pravý kotník. Měl stisk muže, který strávil

tisíce hodin svíráním motocyklových řídítek.

Maria jednou rukou tiskla nádobku a druhou okraj dveří

kabinky. Dokázala se vytáhnout na nohy a postavit se, ale stále ji

držel za kotník.

Ležel na zádech a oči zasažené pepřovým sprejem měl pevně

zavřené. Po tučném obličeji mu stékaly slzy. Nehodlal ji pustit.

Maria byla ráda, že ji nevidí. Měla tak pro bitku určitou výhodu.

Dál svírala ocelové dveře, aby neztratila rovnováhu, vysoko

zvedla levou nohu a deseticentimetrový podpatek zabodla do

jeho ruky.

Žádná reakce.

Znovu! S větší silou!

Zaječel a pustil ji. Úzká špička podpatku mu pronikla tkání

mezi palcem a ukazováčkem tak hluboko, že když trhl zpátky!

rukou, málem jí zul botu. Držel si zraněnou ruku těsně u těla, jako

kdyby se pokoušel zastavit krvácení. Pořád ležel na zádech,

naslepo kopal oběma nohama a doufal, že ji jeho těžké boty

zasáhnou.

Maria zůstala v kabince mimo jeho dosah, pak si pečlivě

vybrala vhodnou chvíli a proběhla kolem něj. Jedna jeho kmitající

noha ji málem trefila. Začal řvát, ale nejspíš ho nahoře přes hluk

hlasů a dunivé rytmické údery nikdo neslyšel.

Svíjel se na zemi jako šílený breakdancer a marně kopal

směrem k protější zdi. Věděla, že to zvládla. Když vycházela ze

záchodu, sklonila se a v pauze mezi jeho výkřiky mu řekla:

„Debile.“ Pronesla to tak nahlas, aby to určitě slyšel.

Okamžitě zareagoval na její hlas a začal své obrovské tělo

sunout k ní.

Velice ladně na takového hromotluka.

Když vyšla ven, kopl do dveří a přirazil je za ní.

312

62

Byla tam dole příliš dlouho. Dělalo jí to starost.

Policistka Nancy Weaverová seděla u baru U Billyho G a

dívala se na hodinky. Nová Madeline trávila dole na toaletách už

téměř patnáct minut. Nebylo to místo, kde by lidé zůstávali byť

jen o vteřinu déle, než museli.

Weaverová se sama vydala na toalety a zjistila, že z budovy

nejde odejít jinak než znovu vystoupat po schodech nahoru. Ale

zatím to neudělal nikdo kromě poplašeně vyhlížejícího muže,

který prve šel zjevně dolů, ale hned se zase otočil a vyšel zpátky.

Weaverová věděla, že na místě, jako je tohle, může člověka od

návštěvy toalety odradit spousta věcí. Přesto jí nešel z hlavy

mužův výraz. Nejspíš to nemělo nic společného s novou

Madeline. Nejspíš…

Mátla ji ta dlouhá doba, kterou Madeline trávila dole. Ona…

Její pozornost přitáhl rozruch na druhé straně baru.

Několikrát uslyšela slovo policie. Naklonila se nad svůj nápoj, aby

viděla do zrcadla za barem.

Bože! To jsem přesně potřebovala!

Zdálo se, že civilní policisté z oddělení narkotik dělají šťáru.

Chlapy v kůži si postavili čelem k baru a rychle je prohledávali.

Jeden z tajných, vychrtlý chlap s bláznivě ježatými vlasy, který si,

jak Weaverová před chvílí viděla, sám koupil drogu, strkal

jednomu pošukovi v kůži devítimilimetrovou zbraň do ucha.

Vlevo zachytila pohyb. Nová Madeline právě vyšla po

schodech. Spatřila, co se děje na konci barového pultu, a na

horních schodech ztuhla. Vypadala vyděšeně.

Měla dobry důvod. Výraz v jejím obličeji už přitáhl pozornost.

Způsob, jakým byla oblečená, ji udržel.

Weaverová se musela rozhodnout. Věděla, že je to rozhodnutí,

které jí může v kariéře pořádně pomoct, ale taky ji zničit.

Trvalo jí jen několik vteřin, než usoudila, že upozornit na sebe

Madeline je lepší, než aby Madeline sebrali při drogové šťáře.

313

Musela jednat rychle a hladce. Jeden z policistů už kráčel

zavřít hudbu. Všichni přítomní projdou alespoň zběžným

výslechem a osobní prohlídkou.

Sklouzla ze stoličky a všimla si, že Madelininy oči pátrají

kolem sebe a hledají cestu ven. Bez šance. Přinejmenším ji budou

podezřívat z prostituce a možná ji i zatknou. Sama Weaverová

byla taky oblečená docela sexy, využila možnosti obléknout se

civilně. Aby se vyhnula zadržení, bude se muset prokázat svým

odznakem.

Přistoupila k Madeline a stiskla jí loket. „Jsem tvoje

přítelkyně. Drž se mě.“

Madeline se na ni zadívala překvapivě chladnýma

hodnotícíma očima.

„Jako kdybych měla na výběr,“ ušklíbla se.

Weaverová ji vedla šikmo přes taneční parket k hlavnímu

vchodu, kde teď stáli dva uniformovaní strážníci. Levou rukou ji

držela za loket, v sevřené pravé tiskla odznak. Bude potřebovat

trochu štěstí, ale třeba se jim podaří zmizet odtud, aniž Madeline

zjistí, že je policistka.

Prošli kolem týpků v kůži, které prohledávali. Dva velcí

policajti u dveří na ně upřeli pohledy. Proč taky ne? Párek žen

oblečených na pořádný tah se chystal utéct před policejní šťárou.

Když nic jiného, bude zábavné je prohledat. Weaverová měla

pocit, že jednoho strážníka trochu zná, a doufala, že ji hned

nepozná.

Usmál se, ale ne ná ni. „Dvě šlapky, co se snažej proklouznout

ven,“ poznamenal.

Ten druhý, který vypadal jako dítě s oplácaným tělem, co se

pokouší nechat si narůst vousy, k nim vykročil.

Weaverová se pootočila a držela ruku u boku natočenou tak,

aby policista viděl odznak. Zarazil se, pozorně se zadíval na

odznak a pak na Weaverovou. Opětovala mu pronikavý pohled a

navíc na něj mrkla. To policejní mimino nebylo žádný hlupák.

Podíval se na svého kolegu a popošel k němu.

314

Zatímco svému partnerovi něco šeptal, Weaverová vyváděla

Madeline ze dveří. Ten druhý policista, ten, kterého Weaverová

znala, na ni zíral. Viděla, že ji teď poznal, ale nic neřekl.

Ona i Madeline z toho vyvázly a ocitly se v teplé noci, která

jim však po nacpaném baru U Billyho G připadala chladná.

Weaverová držela Madeline za loket, vedla ji a obě rychle kráčely

pryč. Cítila, že je silnější než vyšší žena a v lepší kondici. Nebo to

bylo jen zdání vyvolané těmi podlamujícími se vysokými

podpatky. Madeline začínala funět námahou.

O blok dál jí Madeline najednou vytrhla loket a zastavila se.

„To bylo o fous,“ prohlásila Weaverová a doufala, že je pro

Madeline šlapka, která ji v klubu U Billyho G coby kolegyni

zachránila před policií.

„To jo,“ přisvědčila Madeline. „Díky za pomoc. Prošly jsme

přímo kolem těch pitomejch policajtů u dveří.“

„Zaskočily jsme je,“ prohlásila Weaverová a naoko se zasmála.

„Omráčily jsme je naší krásou.“

Myslela si, že se třeba společně srdečně zasmějí, dvě ztracené

existence, které na chvilku překonaly smůlu. Trošku je to spojí.

Teď když ji Madeline viděla a pozná její tvář, třeba by neškodilo

získat její důvěru. Quinn pochopí, proč Weaverová musela jednat

rychle a dostat Madeline z klubu; třeba bude chtít nějak využít

toho, co se stalo, ačkoli Weaverová momentálně nevěděla jak.

Chtěla jen vytěžit ze smůly aspoň kousek něčeho dobrého.

Madeline jí ale nevěřila. Stále zhluboka oddechovala. Bez

nejmenšího úsměvu rozepnula malou černou kabelku, kterou

svírala, a sáhla do ní. „Já ti něco dám.“

Weaverová si pomyslela, že nejspíš vytáhne peníze a nabídne

jí je za to, jak jí pomohla dostat se z baru U Billyho G. „Poslyš,

zlato, to nemusí být. Vážně.“

„Já na tom trvám. Zachránilas mi tam kůži.“

„Sestry musej držet spolu.“

Madeline vytáhla z kabelky malý váleček a natáhla s ním ruku

k obličeji Weaverové. Palec měla na tlačítku nahoře.

315

V okamžiku, kdy Weaverová poznala, že se jedná o pepřový

sprej, jí jemná sprška zasáhla oči a oslepila ji. Bože! Zoufale

máchla pravou rukou, aby odstrčila sprej pryč, ale bylo pozdě.

Špičkami prstů sotva zavadila o Madelininu paži, ale neodrazila ji

ani o kousek. Pokusila se nadechnout. Marně. Jak se začala dusit a

utírat si oči, Madeline do ní vrazila.

Au! Upadla a hlavou se tvrdě udeřila o beton. Před očima se jí

zajiskřilo bolestí, až zalapala po dechu.

Nenadálý, nedobrovolný nádech jí alespoň uvolnil nosní

průduchy, ale jen na chvilku. Oči měla jako v ohni.

Já ji zabiju! Zabiju tu zkaženou mrchu!

Ne že by byla v situaci, kdy by dokázala kohokoli zabít.

7 Pomalu zjišťovala, že může vydechovat, aniž by se dusila.

Nadechování bylo obtížnější.

Pokusila se vstát, ale hned zase upadla. V pravém koleni jí

bolestivě tepalo. Určitě na něm přistála, než se překulila na záda.

Zabiju ji…

Oslepená a v bolestech ležela na vlhkém betonu, kašlala a

sípala, ale jasně slyšela vzdalující se pronikavé cvak, cvak, cvak

Madelininých absurdně vysokých bot.

Pepřový sprej. To je teda vděk!

Stále ještě zápasila o dech a kotníky na rukou si vytírala

pálivou tekutinu z očí, když vtom spíš vycítila, než uslyšela, že ji

někdo překračuje a spěchá dál.

63

Dnešní večer bude jiný.

Při chůzi si Greeve říkal, jak se sledování Weaverová

vyplatilo. Před dvěma dny ho dovedla k budově, ve které bydlí

žena, o níž teď už věděl, že se jmenuje Madeline Scottová. Zprvu

její jméno neznal, ale bylo snadné zjistit, že právě ona je

důvodem, proč Weaverová budovu sleduje. Uběhla hodina, pak

se Scottová objevila a Weaverová se na ni pověsila.

Co dělat jiného než se přidat?

316

Bavilo ho být posledním vagónem vlaku. Scottová,

Weaverová, Greeve. Pomyslel si, že Weaverová se ve své práci

vyzná.

Scottová se vrátila a nesla nějaké noviny a časopisy.

Weaverovou nebylo nikde vidět, ale Greeve věděl, že je poblíž.

Totéž se odehrálo příští večer; Scottová vyšla z budovy a

Weaverová se vynořila z vchodu přes ulici a začala ji sledovat.

Tentokrát je Greeve nenásledoval. Počkal asi půl hodiny,

dokud se nevrátily. Zdálo se, že Scottová si došla jen do lahůdek

na rohu pro nějaké hotové jídlo. Jakmile vstoupila do budovy,

Weaverová znovu zaujala vyčkávací pozici.

Greeve pozoroval, které okno se rozsvítí.

Třetí patro vlevo.

Když Weaverová odešla, prohlédl schránky ve vestibulu a

zjistil, že obyvatelkou bytu je M. Scottová. Strčil péro s klipsem do

otvoru schránky, obratně zachytil tenkou obálku a pomocí péra ji

vystrkal, aniž by ji poškodil. Byla to jen reklama vybízející

Madeline Scottovou, aby si zdarma otevřela běžný účet v

nedaleké bance. Teď věděl, kde Scottová bydlí, a znal i celé její

jméno.

Vrátil nezničenou poštu zpátky do schránky a usmál se.

Detektivní práce. Greeve v ní byl tak dobrý, až ho to

samotného občas pobavilo.

Dnešní večer byl jiný, to tedy ano. Když obvykle usedle

oblečená Madeline Scottová vyšla z budovy, rozhodně stála za

pozornost. Teď byla oblečená jako děvka. Možná je doopravdy

děvka. Greeve o ní věděl jen to, že Quinn a jeho tým se o ni

zajímají. A na těch vysokých podpatcích měla co dělat, aby

neupadla. Obratně sledoval Weaverovou, která se Madeline

pověsila na paty. Greeve takovéhle situace miloval.

Po krátké cestě taxíkem Madeline obrážela jednu putyku za

druhou a obvykle moc času uvnitř nestrávila. Zdálo se, že někoho

hledá. Nebo něco. Greeve sledoval obě ženy do jednoho

317

sadomaso klubu, který byl rozdělený na malé místnosti. Zdržely

se uvnitř asi deset minut a pak pokračovaly dál ve svém hledání.

Před klubem U Billyho G zůstal venku. Už tam byl a věděl, jak

to uvnitř vypadá. Spočítal si, že je příliš riskantní odvážit se

dovnitř, protože by si ho Weaverová mohla všimnout.

Skrýval se na druhé straně ulice a pozoroval, jak policisté z

narkotik vtrhli dovnitř. Přemýšlel, co to znamená a jestli to má

něco společného s Madeline nebo s Weaverovou. Nedalo se to

nijak zjistit. Na místech, jako byl bar U Billyho G, se razie daly

očekávat často. Usmál se a přemýšlel, jestli budou Madeline

považovat za prostitutku. Podle toho, jak byla oblečená, by ji to

nemělo překvapit. Představil si, jak ji odvádějí k antonu

zaparkovanému na konci bloku a jak do něj v té krátké sukni

šplhá.

Zarazil se, když Weaverová vyšla ven a táhla Madeline za

loket.

Co tohle sakra znamená?

Nejdřív si myslel, že Weaverová třeba Madeline zatýká. Ale

vykročily na druhou stranu, pryč od policejního antonu. Sledoval,

jak obě pospíchají ulicí. Nenápadně přešel na druhý chodník, aby

se na ně pověsil.

Jít za nimi nebylo k zahození. Vychutnával si pohled na

Madeline, jak kráčí ve vysokých podpatcích. Weaverová…, i ta

stála za podívání.

Pak se zastavily a Madeline vytrhla ruku ze sevření

Weaverové. Stály blízko sebe a bavily se. Rozhovor se zdál

přátelský, ale řeč těla ne. Greeve poznal, že se ty dvě mají před

sebou na pozoru. Pak Madeline sáhla do kabelky a něco lovila.

Nejdřív si Greeve myslel, že snad vytáhne pistoli, ale zdálo se,

že v sevřené pěsti nic nedrží, nebo něco velmi malého. Strčila

pěst překvapené Weaverové před obličej a ve světle nedaleké

pouliční lampy okamžitě zahlédl jemný opar.

Slzný plyn nebo pepřový sprej.

Madeline do Weaverové strčila oběma rukama a ta se složila k

zemi. Pak Madeline rychle vyrazila a cvakala pryč na vysokých

318

podpatcích. Asi po třech metrech klopýtla a málem upadla. Ladně

se sehnula a boty na jehlových podpatcích si sundala. Letmo se

ohlédla po Weaverové a rozběhla se. Boty držela v ruce a nohama

v nylonových punčochách se sotva dotýkala chodníku. Celé to

trvalo asi deset sekund.

Do prdele!

Greeve neměl rád nic, co by připomínalo otevřené

pronásledování, ale musel zůstat Madeline nablízku. Dal se do

ostrého běhu a nespouštěl oči z kmitajících bledých Madelininých

nohou probleskujících v temnotě před ním. Bez těch vysokých

podpatků uměla utíkat, ale v pohybu jí bránila těsná sukně.

Doufal, že jí bude stačit.

Dorazil k místu, kde na chodníku ležela Weaverová. Ještě stále

se dusila a kašlala. Oči měla oteklé a nic neviděla. Neměla čas je

zavřít nebo odvrátit. Svírala si břicho a snažila se popadnout

dech. Ať schytala dávku slzným plynem nebo pepřovým sprejem,

určitě ho vdechla spoustu.

Překročil ji a běžel dál.

64

Po několika blocích Madeline zpomalila, zastavila se a nazula

si zpátky boty. Předvedla totéž ladné sehnutí, ale tentokrát si

navíc oprášila chodidla v punčochách.

To muselo být pro nylon utrpení, pomyslel si Greeve.

Dál pokračovala normálním tempem. Greeve byl rád. Pomalu

se mu nedostávalo dechu. A byl přehřátý. Sako tmavošedého

obleku měl rozepnuté, při chůzi mu plandalo. Měl tmavou košili a

kravatu a byl si jistý, že si ho Madeline nevšimne, ani kdyby se

otočila.

Znovu začínalo standardní sledování. Dvakrát se zhluboka

nadechl a vydechl a usoudil, že už se vzpamatoval a je zase ve

formě, aby se pustil do své oblíbené činnosti. Bylo příjemné

dostat se do Madelinina rytmu, pohybovat se těsně u budov po

levé straně, aby jí mohl zmizet z očí, kdyby se snad podívala za

319

sebe ve chvíli, kdy na něj padne světlo pouliční lampy nebo

neonu. Byli v temném bloku, kde měla většina obchodů zavřeno,

takže nebylo moc pravděpodobné, že se bude muset rychle skrýt.

Zaskočila ho. Bledé nohy změnily rytmus i úhel pohybu a

náhle zmizely. Zahnula do vchodu nebo průchodu mezi

budovami.

Co to sakra dělá?

Ať to je cokoli, na něj si nepřijde.

Nemyslel si, že ho zahlédla, ale jistý si být nemohl. Zvýšil

tempo a protáhl krok do běhu. Měl za to, že se znovu rozběhla a

boty má zase v ruce.

Blízko temného místa, kde Madeline zmizela, zpomalil a

postupoval vpřed opatrněji.

Očividně zašla do temného průchodu.

Podivné, samotná žena…

Nedá se dělat nic než ji sledovat.

Postupoval dopředu, prsty lehce přejížděl po hrubých cihlách

a maltě a protáhl se za roh budovy do tmy.

Šokovalo ho, když ji najednou uviděl stát přímo před sebou.

Ten moment úžasu ho stál život. Cítil, jak do něj na levé straně

proniká ostří nože a klouže vzhůru k srdci. Vlastně slyšel, jak ostří

škráblo o žebro. Přes elektrickou vlnu bolesti vnímal, jak mu

drsně bere peněženku z kapsy kalhot a pak mu uvolňuje pásek.

Noc potemněla ještě víc.

Bolest ho poháněla, a tak nazdařbůh vykročil, aniž by věděl

kam. Pak v dálce uviděl slabou záři a vrávoral k ní. Světlo

znamená život.

Světlo sláblo a vzdalovalo se, jak se snažil najít si k němu

cestu.

Vzdalovalo se…

Kalhoty mu klesaly níž a níž, shrnuly se mu kolem kotníků a

Greeve upadl.

Strážník Ben Murray kráčel při své obchůzce s pomalou

houževnatostí, zkoušel dveře a nedočkavě vyhlížel konec směny.

320

Doufal, že tu dnešní šťastně doklepe do konce. Tohle byla nudná

práce, pěší hlídka v téhle části Village. A právě proto nebezpečná.

Nuda plodí nedbalost a ta vás může zranit nebo zabít.

Jeho žena Milly se kvůli němu poslední dobou trápila. Ne že

by do něj přímo hučela, ale dávala mu najevo, že o něj má starost.

A zabíralo to. Murray začal hodně přemýšlet. Nejen o nebezpečí,

ale i o tom, co vídá, o tom, co nikdy nezapomene. Mil se s tím

nesvěřil, ale uvažoval, že si najde jinou práci, takovou, kde

nebude tolik riskovat, ve které nebude tolik cynismu, tolik

nesmazatelných vzpomínek.

Zkusil vchodové dveře zavřeného knihkupectví s erotickou

literaturou. Nic. Nakoukl výlohami na police s paperbacky a

časopisy a nezahlédl nic podezřelého, tak se vydal k dalším

dveřím. Za poslední měsíc se do tohohle knihkupectví vloupali už

dvakrát. Třeba majitele přemluví, aby mu půjčil klíč, že tady

párkrát zůstane přes noc a prodejnu ohlídá. Možná si přitom

přečte pár těch časopisů. Někteří obchodníci v tomhle rajónu byli

rádi, že…

Co je zase tohle?

Po chodníku se potácel chlap s kalhotami u kotníků. Nakonec

mu zmuchlané kalhoty podrazily nohy a on ztěžka dopadl na

zem. Způsob, jakým upadl, aniž by si chránil hlavu nebo obličej,

přesvědčil Murraye, že umírá nebo je v bezvědomí. Rozepnul si

pouzdro devítimilimetrově zbraně a běžel k němu.

Okamžitě si uvědomil zející černý průchod po straně, ale na

okamžik ho pustil z hlavy a věnoval se zhroucenému muži.

Muž měl sako celé zkroucené kolem těla a Murray zahlédl

hnědý pásek podpažního pouzdra. Dvěma prsty vytáhl z mužovy

kapsy malý kožený obal. Obsahoval modrozlatý odznak detektiva

NYPD.

Bože, polda!

Na mužově košili, na chodníku a na Murrayově ruce se

objevila krev.

Tehdy si Murray uvědomil sladkou jemnou vůni linoucí se z

temného průchodu. Rychle se tam podíval. Průchod byl prázdný.

321

Před chvilkou tam musel být někdo přehnaně navoněný.

Něco ho zatahalo za košili. Ten muž, detektiv, ještě nebyl

mrtvý, jednou rukou škubal za látku, aby se Murray naklonil

blíž. Jeho rty se pohybovaly, jak se snažil promluvit, ale

nedokázal to. Slova umírajícího. Kristepane! Murray přiblížil své

ucho k mužovým ústům.

Muž promluvil tiše, ale zřetelně: „Kurva…“

To bylo všechno.

Murray se pokusil nahmátnout pulz, ale dotkl se jen

nehybného těla.

65

Quinn vstoupil do Renzovy kanceláře a zarazil se, i když to na

sobě nedal znát. Nevěděl, že má přijít Nobbler, ale slyšel jeho

zvučný hlas. Přemýšlel, proč ho Renz k sobě zavolal v Nobblerově

přítomnosti. Třeba chce svědka, čistě pro všechny případy. Nebo

sudího.

Zástupce velitele Wes Nobbler, celý brunátný, rázoval po

Renzově přetopené, dusné kanceláři. Renz se mu zjevně snažil

projevit soucit; koneckonců Nobblerův nejlepší přítel a

spoluspiklenec Ed Greeve byl minulou noc ubodán k smrti. Quinn

přemýšlel, kolik toho soucitu Renz ve skutečnosti cítí. V telefonu

byl pořádně nakrknutý, když Quinnovi vykládal, jak se Greeve

nechal zabít. Nakrknutý na Nobblera.

Nobbler se zarazil a otočil se čelem k Renzovi, který seděl za

stolem a tvářil se klidně způsobem, který věští bouři.

„Vy teda máte nervy.“ vyštěkl Nobbler, „pracujete utajeně a

nasadíte policistku v civilu, aby sledovala Madeline Scottovou.“

Renz si zřejmě myslel, že když zůstane sedět, pomůže mu to

zachovat klid, a tak se nepohnul. Hlas měl napjatý. „Greeve by o

Madeline

Scottové

nevěděl,

kdyby

býval

nesledoval

Weaverovou.“

„A co? Greeve je, Greeve byl policajt. Sledovat lidi byla jeho

práce.“

322

„Ne jiné policisty.“

„Sledoval tu mrchu Scottovou, když ho zabili. Vím to, protože

mi volal na mobil, když byl před barem U Billyho G těsně

předtím, než se na ni pověsil.“

„Chcete říct předtím, než začal sledovat obě ženy.“

„Na tom nezáleží.“

„Že na tom nezáleží?“ Renz položil obě dlaně na stůl, jako

kdyby záplava Nobblerových nesmyslů mohla ten kus nábytku

odplavit, pokud ho nepřidrží. „Na tom tedy sakra záleží. Vy

maříte moje vyšetřování. Pokud se nějaký policista pověsí na

mého policistu sledujícího podezřelého, měl bych o tom kruci

vědět. Jak je možné, že Greeve vůbec Weaverovou sledoval?“

„Myslel si, že by to mohlo pomoct vyšetřování.“

„Mému vyšetřování. A Weaverová ztratila Scottovou, ještě než

byl Greeve zabit. Greeve sledoval Weaverovou, takže Scottovou

nejspíš ztratil zároveň s ní. Není důvod domnívat se, že ho

Scottová zabila.“

„Kdo jiný než Scottová?“ vyštěkl Nobbler. „Znal jste Greeva.

Vážně si myslíte, že ho zabila jiná, skutečná prostitutka, se kterou

si to chtěl rozdat?“

„Měl kalhoty u kotníků,“ podotkl Renz. „A podle strážníka

Murrayho prý jeho poslední slovo bylo kurva“

„To je všechno, o co se ty podělaný média v tomhle městě

zajímaj. Jsou toho plný noviny a televize, jak policejního

detektiva zabila prostitutka. Jeden titulek dokonce zněl POLDA

PŘISTIŽENÝ S KALHOTAMI DOLE.“

„Obvykle se pravdy tolik nedrží.“

Nobbler zrudl ještě víc. „Nekrmte mě těma kravinama. Vy víte,

že Greeva nezabila nějaká obyčejná kurva, co ho přistihla…“

„S kalhotami dole. Nemůžete z toho vinit média. Říkají to,

protože přesně na to ukazují důkazy.“

„Vy jim věříte?“ vyjel Nobbler. Celý se třásl vzteky, přestože se

snažil ovládnout.

„Upřímně řečeno, ne.“

323

„Ale nevěřili bychom tomu, ani kdyby se to tak skutečně

stalo,“ namítl Quinn.

Oba muži se na něj zadívali, jako kdyby si ho všimli až teď.

„Je fakt,“ řekl Quinn, „že nevíme, jestli se to tak opravdu

nestalo.“

Nobbler ho probodl pohledem, jako by mu nejradši vyrval

jazyk.

„Má pravdu, Wesi,“ přitakal Renz. Nafoukl své povislé tváře a

dlouze vydechl. „Nikomu se to nezamlouvá, ale má pravdu.“

„Všichni jsme jen lidé,“ poznamenal Quinn. „Greeve byl

zranitelný, stejně jako my ostatní. Třeba se zapletl s prostitutkou

a pak se mu to celé vymklo z rukou. I Greevovi se to mohlo

přihodit, jestli potkal tu pravou ženou, ať už to byla světice nebo

kurva.“

„To je pravda,“ přitakal Renz. „Vzpomeňte si na Bernieho…“

„No jo!“

Nobbler si vrazil pěsti hluboko do kapes kalhot, několika

ráznými kroky přešel k oknu a zadíval se ven. Zdálo se, že ho

vztek přechází. „Proč se tolik zajímáte o Madeline Scottovou?“

zeptal se, aniž se otočil.

„Má stejné jméno jako bezdomovkyně, kterou zabil vlak

metra,“ odpověděl Quinn.

Pokud to Nobbler už věděl, nedal to nijak najevo. „A co?“

„Náhoda?“ zeptal se Quinn.

„Snad. I ty se stávají, jinak by to slovo nebylo ve slovníku.“

„V mém slovníku tedy není,“ namítl Quinn.

„Vy myslíte, že to, že Greeva ubodali, když sledoval Scottovou,

může mít spojitost s Případem rozčtvrcených mrtvol?“ otázal se

Nobbler.

„Nevíme. Nemůžeme si být jistí ani tím, že Greeve stále ještě

sledoval Scottovou, když ho zabili.“

„Coultera zastřelili dole v Louisianě,“ poznamenal Nobbler.

„Čtvrtičův případ bude uzavřený. Ani jeden z nás ho nevyřešil,“

dodal téměř nepřítomně.

324

„Myslel jsem, že jen jeden z nás se o to pokouší,“ prohlásil

Renz.

Nobbler si ho nevšímal a dál hleděl do zářivého letního dne.

„Vrah už byl na útěku, takže nás oba víceméně vyšachoval ze hry.

Za jeho smrt si nejspíš nikdo od policie nepřipíše zásluhu.

Coultera asi někdo zastřelil, protože ho chtěl okrást. Nebo to byla

lovecká nehoda.“

„To nejspíš byla,“ přitakal Quinn.

Nobbler se otočil. „Takže u Coultera na náhodu věříte?“

Quinn se usmál.

„Všichni se pokoušíme řešit zločiny,“ řekl Nobbler. „Neměli

bysme ustavovat zvláštní týmy a tajit před sebou informace.“

„Máte na mysli informace, jako je například pitevní zpráva?“

zeptal se Quinn.

Velká žíla na Nobblerově čele začala pulzovat jako požární

hadice, která co nevidět praskne a všechno kolem postříká. Chtěl

odpovědět, ale pak se kousl do spodního rtu, odkráčel z

kanceláře a bouchl za sebou dveřmi.

„Vzal to celkem dobře.“ poznamenal Renz.

„Nemá právo být na nás namíchnutý,“ namítl Quinn.

„Myslíš, že Greeva ubodala nová Madeline?“

„Nevím. Nějak mi to nesedí.“

„To spousta věcí na tomhle případu,“ řekl Renz. „Nebude

dlouho trvat a vrhnou se na nás ti supové od novin. Je to k nevíře.

Abysme je svedli na jinou stopu, předhodíme jim jako

podezřelýho vraha na útěku, prostě si náhodně vyberem

nějakýho chlapa, a on se jako na potvoru nechá zastřelit dole v

Louisianě.“

„Jeho fotka byla po celý zemi.“

„Přesto…“

„Vážně to mohla být náhoda.“

„Bože, Quinne.“

„Třeba bysme to mohli vyzkoušet na dalším hledaným

vrahovi, co je v luftě. Možná jsme objevili prima fígl.“

325

Renz si na okamžik přikryl obličej rukama, pak je sundal a

vzhlédl na Quinna.

„Myslím na Eda Greeva,“ řekl vážně.

„Nebyl to špatnej chlap,“ ozval se Quinn. „A byl to skvělej

policajt. Zasloužil si lepší osud. Kdy je pohřeb?“

„O to nejde,“ zavrtěl hlavou Renz. „Říkám si, proč by ho někdo

zabíjel.“

„Logická odpověď je, že podvedl kurvu a ta se naštvala.“

„Jdi do prdele s logikou. V životě mi způsobila spoustu potíží.“

„Mně taky,“ přisvědčil Quinn s nefalšovaným smutkem.

„Věříme jí a máme ji rádi, ale je děsivý, kam nás může zavést.“

„Stejně jako skutečná láska,“ vzdychl Renz.

66

„Mluvil jsem se sousedkou v tom domě.“ prohlásil Victor.

„Řekla mi, že viděla Madeline Scottovou vyjít těsně po setmění.

Prý byla oblečená jako kurva.“

Byli v chladné, uspořádané kanceláři Palmera Stonea, kde

sídlila agentura E-Bliss.org. Victorova košile byla pomačkaná a on

sám potřeboval oholit. Možná si nechává narůst vousy. Stoneovi

se vousy u podnikatelů nikdy nelíbily.

„V kolik přišla domů?“ zeptal se Stone zpoza svého stolu.

„Nepřišla. V noci vůbec nedorazila domů. Vzdal jsem to asi v

šest ráno.“

„To je zlé,“ řekl Stone. „Třeba utekla.“

„Proč by to dělala?“

„Včera večer ubodali ve Village policistu.“

„Já mezi tím nevidím souvislost,“ prohlásil Victor. „Hádám, že

nejspíš vážně ulovila nějakýho zákazníka a strávila s ním noc.“

„Ona peníze nepotřebuje,“ namítl Stone.

„Třeba potřebuje sex,“ opáčil Victor. „Některý lidi ho maj až

moc rádi.“

Stone vstal ze svého křesla a rukama si prohrábl pečlivě

upravené šedivé vlasy. Uvažoval o nymfomance Marii-Madeline

326

Scottové. Jeho vlasy se jako zázrakem vrátily na své původní

místo. „Řekl bych, že to je možné.“

„Drogy a sex. Možná ještě něco dalšího.“

„Na nic dalšího nechci ani pomyslet,“ vzdychl Stone.

„Když si teď policajti myslí, že Čtvrtič přestal vraždit, možná

bysme měli Marii Sanchezovou vzít na procházku,“ navrhl Victor.

Stone věděl, že tím nemyslí společenskou schůzku. „Odstranit

ji?“

„Když tomu chceš říkat takhle.“

Stone chtěl. Rád se přidržoval terminologie jejich

internetového podnikání. „Nech mě to promyslet.“

„Je to neřízená střela, Palmere.“

„Nechci podstupovat žádné zbytečné riziko.“

„Madeline Scottová bude mít smrtelnou nehodu. Kdo se o ni k

sakru zajímá natolik, aby si toho vůbec všimnul? Sotvakdo v New

Yorku vůbec tuší, že nějaká Scottová existuje. A ty víš, že je

nebezpečná. Je čím dál labilnější a moc mluví. Chci říct, že u Marie

se transformace nikdy nedokončila. Není jako ostatní naši

speciální klienti. Nikdy se doopravdy nestala Madeline

Scottovou.“

Stone si pomyslel, že Victor proti Marii Sanchezové-Madeline

Scottové shromažduje řadu důkazů. A jelikož policie

předpokládá, že oběti zabíjel a čtvrtil zesnulý smolař Tom

Coulter, nebude mezi nimi a Mariinou smrtí hledat souvislost.

Tedy pokud bude smrt Sánchezové-Scottové vypadat jako

nehoda.

Stone si přál, aby Gloria nebyla v nemocnici a byla zdravá.

Byla přeborník na náhodná úmrtí. Victor… No musí se brát v

úvahu změny, které poslední dobou prodělal. Jeho stále

nedbalejší vzhled. Jeho zjevný sklon k sadismu. Emoce nemají v

podnikání co dělat. A pochopitelně trpí stresem z Gloriina

těžkého zranění. Další emoce. Přemítal, jestli má likvidací

neřízené střely pověřit jinou neřízenou střelu.

„Nech mě to promyslet,“ zopakoval.

Victor pokrčil rameny. „Ty jsi šéf.“

327

O tomhle Stone poslední dobou dost pochyboval.

O dva dny později se Victor znovu objevil v kanceláři Palmera

Stonea. Tentokrát byl elegantněji oblečen v modrém obleku

vyrobeném z nějakého lehkého materiálu, který mu dodával

ladnou splývavost. A už nepotřeboval oholit. Řídké strniště

patřilo minulosti. Takhle se Stoneovi zamlouval mnohem víc.

„Vzpomínáš na náš rozhovor o Marii Sanchezový?“ zeptal se

Victor.

„Říkejme jí Madeline Scottová,“ opravil ho Stone.

„Dobře. Tak či onak, sledoval jsem ji.“

Stonea to ani moc nepřekvapilo. „Proč?“

„Řekl jsi, že budeš uvažovat o jejím odstranění. Myslel jsem,

že by nebylo špatný udělat nějaký předběžný plány.“

„A teď chceš znát moje rozhodnutí,“ dohadoval se Stone.

„Ne, myslím, že bysme se k ní neměli přibližovat.“

„Vážně?“ Stone se přikláněl přesně k opačnému názoru. Dal se

od Victora přesvědčit. Jen si nebyl jisty, jestli je právě Victor na

takovou práci ten pravý.

„Zjistil jsem, že ji sleduje policie. Čtyřiadvacet hodin denně.“

„Otázka stojí,“ zamyslel se Stone, „jestli policie nesledovala i

tebe, když jsi pozoroval Madeline Scottovou.“

„Ani náhodou. Tim jsem si jistej, Palmere. Já jsem profík.“

„To jsou i policajti. Hlavně Quinn.“

„Jsme v pohodě,“ ujišťoval ho Victor. „Až o ni policajti ztratí

zájem, možná bysme ji měli odstranit.“

„Možná,“ souhlasil Stone.

„Já vím,“ prohlásil Victor s úsměvem. „Budeš o tom

přemýšlet.“

Ale Palmer Stone ve skutečnosti přemýšlel o policejním

sledování Madeline Scottové. Jak dlouho už ji sledují? Proč

vlastně?

Co to znamená?

328

67

„Někdo je venku.“ zamumlala ospale Cathy Lee.

Bylo dusné a vlhké louisianské ráno a bzučení hmyzu v bažině

téměř přehlušilo zvuk auta přijíždějícího přes rozbahněné,

vyježděné koleje, aby zaparkovalo před zchátralým domem.

Cathy Lee se podívala na Joea Raye, který ležel na břiše a

lehce pochrupoval s hlavou napůl zabořenou do polštáře. Juan

spal v druhé ložnici a byl pro změnu zticha. Obvykle chrápal tak

hlasitě, až se třásly listy na stromech, a proto Cathy Lee zavírala

dveře ložnice, kterou sdílela s Joem Rayem.

Vstala z postele, přešla po prkenné podlaze k oknu a

vykoukla.

Srdce se jí zastavilo.

Ve stínu velké vrby stálo zaparkované auto šerifova úřadu.

Věděla, že v kůlně, kde vyrábějí drogy, je dost usvědčujících

důkazů, aby je všechny tři na dlouhá léta zavřeli. Ohlédla se za

sebe. Třeba by dokázala zadem vyklouznout a utéct Joeovi Rayovi

i Juanovi. Byla si jistá, že oni by taky nezaváhali. Dodávka byla

zaparkovaná vzadu za domem, mohla by do ní naskočit a ujet.

Ale otáčející se velké auto by způsobilo spoustu hluku. Někdo

by ho určitě zaslechl. A šerifův vůz by ji mohl pronásledovat.

Pozorovala, jak se otevírají dveře auta, vystupuje vysoký

ramenatý zástupce šerifa a rozhlíží se kolem sebe. Bylo horko,

tak si nechal svůj velký klobouk v autě. Mladý muž s vlasy na

ježka a moc pohledný. Kathy si řekla, že ho nejspíš zvládne –

vyjde ven, poptá se ho, co chce (ne že by to nevěděla), a zabrání

mu, aby se podíval do malého domku.

Opatrně, aby nevzbudila Joea Raye, si navlékla bílý froté

župan a ujistila se, že je dostatečně rozevřený, aby jí bylo vidět do

výstřihu. Pak si upravila vlasy a vyklouzla ven na verandu, aniž

by za sebou přibouchla dveře.

Zástupce se na ni podíval a usmál se. Rázem vypadal ještě o

deset let mladší. Třeba to bude hračka.

329

„Dobré ráno, madam,“ řekl. „Jsem zástupce šerifa O. E.

Simmons.“

„Dobré ráno i vám, zástupce šerifa O. E. Simmonsi. Jsem Cathy

Lee Aikenová a jsem vám k službám.“ Skoro se usmála a

zasalutovala, ale řekla si, že to už by bylo trochu moc.

Nezareagoval, jak čekala. Dál se usmíval, ale bezvýrazně a

Cathy si uvědomila, že zkrátka patří k lidem, kteří mají takový

obličej, k těm, kteří se usmívají v každé situaci, protože se s

usměvavými rysy už narodili. A na druhý pohled nevypadal nijak

zvlášť mladě. Ne, když jste se mu zadívali do očí.

„Je v domě ještě někdo?“ zeptal se.

Dívala se na velkou devítimilimetrovou zbraň, která mu

seděla na boku. Ty oči a zbraň. Tomuhle muži nebylo radno lhát.

„Dva lidi. Joe Ray a Juan.“

„To jsou tři.“

„Ne, pane. Joe Ray je jeden člověk.“

„Aha.“ Postoupil k ní blíž. V koutcích očí měl drobné vrásky,

jako kdyby příliš často mžoural do sluníčka.

Nezareagoval, když sestoupila po třech sešlapaných schodech

z verandy, vyšla mu naproti a nechala župan poodhalit velkou

část jejích nohou. Z očí mu vyčetla, že se o ni nezajímá tím

způsobem, jaký by si přála. Když vyšla ze stínu verandy, byla to

ona, kdo mžoural do sluníčka, aby ho viděla. Jsi gay, zástupce O. E.

Simmonsi?

„Přijel jste si promluvit s některým z nich?“

„Jestli jeden nebo snad oba vlastní pick-up, který jsme našli v

bažině, tak ano.“

Cathy Lee se ulevilo. Když F-150 nechali zaregistrovat na sebe

a natřít na tmavě modrou (její oblíbená barva), Joe Ray a Juan se

zbavili zrezivělého dodge na silnici v bažině, asi dva kilometry od

domu. Tím to mělo skončit. Cokoli, co jste odložili do bažiny, jste

mohli pustit z hlavy, protože to bylo navždy pryč. Usoudila, že

stopy po dodávce ještě nestačily zarůst mařicí, někdo tu starou

kraksnu zahlédl a nahlásil to policii.

„Máme potíže?“ ozval se hlas.

330

Joe Ray se probudil a ospale se vypotácel na verandu. Neměl

košili, byl bos, ale natáhl si staré džíny. Na jedné nohavici byla

díra a odhalovala špinavé koleno.

„To je kvůli tomu starému dodgi, co jsme nechali v bažině.“

řekla Cathy Lee. Zadívala se na zástupce. „Porušili jsme nějaký

zákon?“

Simmons se tvářil zmateně, ale pořád se usmívá tím

úsměvem, který úsměvem vlastně nebyl. „To není dodge. Je to

téměř nový ford.“

Joe Ray, který začal scházet po schodech, málem upadl. Na

okamžik se zatvářil vylekaně. Cathy Lee si uvědomila, že stojí s

pusou dokořán.

„Něco se děje?“ zeptal se zástupce.

„Ten pick-up jsme získali legálně,“ ohradil se Joe Ray příliš

obranně.

Simmons zúžil oči. Ti dva se chovali, jako kdyby se připletl na

schůzi mafie. „To vy jste ho nechali tam v bahně?“

„O tom nic nevím. Včera večer ho řídil můj kamarád Juan.“

„A ten je kde?“

„V domě, tvrdě spí. Dostal se do postele pozdě.“

Zástupce spočinul pravou dlaní na černém koženém pouzdře

a podíval se stranou.

„Co je v tom domku?“

„Zahradnický nářadí. A takový věci,“ odpověděl Joe Ray.

„Žádných záhonů jsem si cestou sem nevšiml.“

„Zaslechl jsem něco o pick-upu?“ ozval se Juan. Vyšel na

verandu. Byl bos jako Joe Ray, ale k džínám si oblékl bílé tričko.

„Ten ford,“ řekl Joe Ray. „Však víš.“

„Včera v noci jsem se vracel z Rodneyho hospody,“ řekl Juan,

„a zapadl jsem v blátě. Nenapadlo by mě, že je to možný s tak

velkým fordem, když má navíc náhon na všechny čtyři kola, ale

minul jsem odbočku a sjel ze silnice. Nakonec jsem to vzdal,

protože jsem ho nemoh nijak dostat z toho bahna, a došel jsem

sem pěšky. Řek bych, že pick-up je nejspíš tam, kde jsem ho

nechal.“

331

„Jo, viděl jsem ho,“ přisvědčil strážník. „Bude potřeba traktor

nebo silný vůz s navijákem, abyste ho vytáhli ven.“

„To máte recht.“

„Byl jste opilý, když jste odjížděl od Rodneyho?“

„Dvě piva, to je všechno. Zeptejte se Rodneyho.“

„Rodneymu jsem vždycky věřil. Nepil jste za volantem, že ne?“

Juan se přihlouple usmíval. Včera večer nebyl opilý, ale byl

sjetý něčím jiným. „Mohu čestně prohlásit, že ne, strážníku.“

„Já o tom pick-upu nevím vůbec nic,“ prohlásila Cathy Lee.

V očích Joea Raye vzplál hněv. „Dost ses v něm najezdila.

Dokonce jsi…“

„Nech toho, Joe Rayi,“ varovala ho Cathy Lee.

„Můžeme vám ukázat, kde jsme nechali toho starýho dodge,“

prohlásil Juan, který pochopil, že se hovor ubírá nebezpečným

směrem. Ukázal trochu dobré vůle a změnil téma. Třeba by měli

pozvat toho policajta dál, aby se on i Joe Ray dostali blíž ke

zbrani. Ne že by zástupce šerifa chtěli zabít, ale kdyby k tomu

došlo…

„Hm.“ Simmons přejížděl pohledem z jednoho na druhého.

„Zapomeňte na dodge. Mě zajímá ten ford. Velký pick-up F-150.“

„Není kradenej,“ řekl Joe Ray. „Můžete si to prověřit.“

„To už jsem udělal. Docela rád bych se podíval do kabiny,

jestli by se tam nenašlo pivo nebo lahve s alkoholem, možná i

nějaké zakázané látky.“

„Přísahám na svůj život,“ prohlásil Juan a ukazováčkem

naznačil kříž přes srdce.

„Není odsud moc daleko,“ řekl zástupce. „Pojďme se tam

podívat.“

Juan pokrčil rameny. Joe Ray se zatvářil znepokojeně.

„Když jsem odtamtud šel včera v noci pěšky, tak se mi to zdálo

sakra daleko.“ prohlásil Juan.

„Vy tu můžete zůstat, madam,“ řekl zástupce Cathy Lee.

„Nebudeme pryč déle než patnáct dvacet minut.“ Podíval se na

Juana a na Joea Raye. „Budu řídit, protože vy nemáte žádný vůz.

Omlouvám se, ale budete si muset sednout dozadu, kde obvykle

332

převážíme vězně.“ Aniž by z nich spustil oči, přešel k autu a

otevřel zadní dveře.

Joe Ray a Juan se podívali na Cathy Lee a pomalu se vydali k

zadním sedadlům. Oba měli zastrčené palce v předních kapsách

džin. Joe Ray se jako první sklonil, aby nasedl do auta. Podíval se

na ocelovou mřížku oddělující přední a zadní část vozu a všiml si,

že uvnitř chybí kliky. Na otvírání a zavírání okna tam sice bylo

tlačítko, ale tušil, že nebude fungovat.

Už napůl vevnitř zaváhal, otočil se a podíval se na zástupce

Simmonse. „Nechystáte žádnej trik, že ne?“

„O žádném nevím,“ řekl Simmons. „Jen předpisy, pane. Když

máme pasažéry, musejí sedět vzadu.“

Joe Ray přikývl a zmizel na zadním sedadle. Juan ho

následoval.

Když zástupce obcházel vůz, aby se posadil za volant, podíval

se na Cathy Lee. Jeho úsměv opět vypadal upřímně. A na takovou

vzdálenost znovu mladistvě.

„To je jen formalita. Nebudeme pryč dlouho, madam.“

„Uvařím zatím kávu,“ řekla.

Když auto šerifova zástupce dojelo na místo, kde u silnice stál

zapadlý pick-up F-150, Simmons mírně uhnul ke kraji na to, co se

ve zdejších končinách pokládalo za krajnici, a zastavil. Skrz bujné

zelené listí bylo vidět zadní část modré korby vozidla. Polehlá

tráva a zlámané mladé stromky ukazovaly, kudy se tam velký

ford dostal. Cesta se stáčela, pick-up ale pokračoval rovně a těsně

minul velké kmeny tisovců, jeden na každé straně. Nevyhnul se

však jejich nízkým větvím.

„Vypadá to, že jste cestou polámal nějaké větve,“ prohodil

Simmons přes rameno.

„Abych vám řekl pravdu, možná jsem usnul za volantem,“ řekl

Juan. „Mám spánkovou, jak se to řekne, spánkovou poruchu,

takže většinu času, co jsem vzhůru, jsem děsně unavenej a

nečekaně usínám v těch nejdivnějších okamžicích.“

333

„Syndrom spánkové apnoe,“ prohlásil zástupce. „Lékaři by vás

mohli vyléčit.“

„Nechci mít na sobě ty dejchací přístroje, když spím,“ ohradil

se Juan. „Připadá mi, že bych se v nich zalknul.“

„Tu spánkovou apnoe by ti mohli vyléčit,“ zopakoval Joe Ray.

„Hned se vrátím,“ řekl zástupce, vystoupil z vozu a zavřel

dveře dřív, než stihli něco říct.

Zástupce Simmons se na ně neohlédl a vydal se k pick-upu.

Ranní slunce pronikalo zešikma nízko mezi stromy a vypouklé

modré zadní dveře zářily jako velikonoční vajíčko špatně

schované mezi zelení.

Když se Simmons dostal k vozu stejně blízko jako předtím,

vyhrnul si nohavice uniformy a začal se brodil mělkou

poloslanou vodou. Uvažoval, že si sundá boty, ale nestálo by to za

to, kdyby na něco šlápl. Nebo kdyby ho něco kouslo. Šerifovo

oddělení mu pár erárních bot zničených při výkonu služby jistě

vynahradí. Tedy alespoň v to doufal. Neexistovala žádná jiná,

tedy žádná suchá cesta, jak se k tomu zatracenému vozu dostat.

Cítil, jak mu chladná voda stoupá po holých nohou a rozlévá

se do kožených bot. Ponožky měl mokré během okamžiku.

Pro práci všechno.

Když se dostal k zapadlému vozu, pokusil se otevřít dveře na

straně řidiče, ale zjistil, že jsou zamčené. Přes kabinu viděl, že

protější jsou na tom stejně.

Jsem k smíchu.

Aby před dvěma muži namačkanými v zadní části služebního

vozu nevypadal tak hloupě, začal pomalu čvachtavě obcházet

auto a předstíral, že si prohlíží vnitřek.

Když ten, který se jmenoval Juan, sjel s autem do bažiny, větve

vůz pořádně poškrábaly. Jeden hluboký škrábanec v pravém

předním blatníku odhalil pod modrou barvou černý lak.

Černý.

Simmons si byl celkem jistý, že nemůže jít o základovou

barvu. To vozidlo je přestříkané. Na nový lak není dost staré,

pokud nemá za sebou bouračku.

334

Stál a civěl na další poškrábaná místa, pod kterými prosvítala

černá barva, a najednou si vzpomněl, že to není tak dlouho, co

všichni muži zákona hledali na jihu černý Ford F-150. Ukradl ho

ten Coulter, co ho našli mrtvého a plného broků asi patnáct

kilometrů odsud u státní silnice. Tenhle vůz má jinou poznávací

značku, ale není divu.

Zástupce šerifa O. E. Simmons se rozhodl, že ještě chvíli nechá

oba muže zamčené na zadním sedadle. Přebrodil se zpátky k autu

a překvapilo ho, když si uvědomil, jak je rozrušený. Coultera

– Čtvrtiče někdo odpráskl a nechal jeho mrtvé tělo vedle

silnice. Třeba to byli ti dva pitomci, co sedí vzadu v hlídkovém

voze. Párek zabijáků. To by bylo terno. Možná by ho za to časem

zvolili za šerifa.

Uklidni se, uklidni se… Nedělej unáhlené závěry, necháš se unést

a všechno poděláš.

Když se s oběma muži vracel zpátky ke zchátralému domu,

tvářil se lhostejně a choval se, jako kdyby nepřišel na nic

špatného. Zaparkoval tam co posledně, ve stínu velké vrby.

Cathy Lee Aikenovou nebylo nikde venku vidět.

„Máte v domě nějaké zbraně?“ zeptal se Simmons mužů za

sebou a snažil se, aby to znělo jako nenucená rutinní otázka.

„O žádných nevím.“ prohlásil Juan.

„Ani o jedný,“ řekl Joe Ray. „Mám starou pušku, ale je v autě. Je

legální a ukládám ji za sedadla.“

Simmons nechal oba muže v malém prostoru, zamkl auto a

odešel. S tasenou zbraní vystoupal na dřevěnou verandu.

Zaklepal. Žádná odpověď. Zaklepal znovu. Stejný výsledek. Na

zátylku cítil žhavé slunce.

„Madam?“

Ticho.

Zkusil kouli a zjistil, že dveře jsou odemčené.

Když se ohlédl na služební vůz, viděl, jak na něj oba muži

upřeně hledí zadním bočním okénkem. Ten hubený, Joe Ray, měl

dokonce přitisknutý nos na sklo.

335

Zástupce vrazil do dveří, aby se otevřely, a rychle vešel do

domu. Zbraň držel tasenou v napřažených rukou. Paže měl pevné

a hlavní přejížděl ze strany na stranu.

Obývací pokoj byl prázdný.

Srdce mu bušilo až v krku. Zkontroloval obě ložnice, a zjistil,

že jsou také prázdné. Stropní větrák se v ložnici s dvojlůžkem

pomalu otáčel. Na podlaze ležel použitý kondom. V rohu stála

opřená dvojhlavňová pujška.

Pak že v domě nejsou žádné zbraně.

Jakmile vstoupil do maličké kuchyně, ucítil ji.

Uvolnil se a vrátil zbraň do pouzdra.

Káva byla uvařená, ale Cathy Lee zmizela.

68

Láska je občas báječná.

Linda přinesla do Quinnova bytu čínské jídlo, a tak obědvali u

maličkého stolu v kuchyni. Uvnitř bylo příjemné chladno

navzdory tomu, že venku teplota vyšplhala ke třiatřiceti

stupňům. Quinn měl kuře na pomerančích a Linda moo goo gai

pan, což byla čínská směs kuřecího masa s houbami a zeleninou.

Podělili se o jarní závitek a velký termobox rýže. Quinn vyndal

láhev vody z lednice a nalil ji do sklenic s ledem, aby zůstala

hodně studená.

Kuchyně pěkně voněla jídlem a sójovou omáčkou. Quinnovi

přišlo zvláštní, že se necítí nesvůj, když jí u tohohle kuchyňského

stolu s někým jiným než s May nebo jejich dcerou Lauri. Tolik let

tu s May strávili, když Lauri vyrůstala… Pak přišel rozvod, po

čase se Lauri nakrátko vrátila a bydlela tu s Quinnem, zatímco

May zůstala v Kalifornii s novým manželem.

Teď byly v Kalifornii obě, May i Lauri, a Quinn seděl tady v

bytě se ženou jménem Linda. Pro ty dvě byla neznámý člověk a

pro něj občas taky.

Byt a jeho vybavení mu najednou připadaly zvláštním

neidentifikovatelným způsobem jiné. Vzpomněl si na komika,

336

který tvrdil, že mu v bytě někdo všechno ukradl a nahradil to

přesnými kopiemi. Přesně tak se Quinn cítil, jako by hrál sám

sebe ve snu o svém životě. V té souvislosti se všechno zdálo

normální. Podej mi ryži, prosím, ai jsi kdokoli. Quinn přemýšlel,

jestli Linda někdy cítí totéž podivné odtržení a odcizení. Pomine

to někdy?

Chvilku pomalu mlčky jedli, zatímco svět mimo kuchyni se

pohyboval svým tempem.

„Nifta něco žere.“ řekla Linda a namočila si jarní závitek do

sladkokyselé omáčky.

„To můžu mít na svědomí já.“ řekl Quinn. Napil se vody.

„Obávám se, že jsem mu dal jasně na srozuměnou, že Renz ví, že

někdo na soudním zadržuje pitevní zprávy.“

„Bude se to prověřovat? Oficiálním vyšetřováním?“

„To asi ne, jenže Nift to neví.“

„Není divu, že je poslední dobou jako na jehlách.“ Linda

rozžvýkala a spolkla sousto jarního závitku. Quinn se strašně rád

díval, jak se jí pohybuje hrdlo. „Ten zakrslej parchant si zaslouží

všechno, co se mu stane.“

„Není jediným informátorem ze soudního.“

Linda se zatvářila poplašeně a pak se usmála. „No jistě, ještě

jsem tu já. Ale to je jiný případ.“

„Protože stojíš na straně těch dobrejch?“

„Přesně tak.“

Quinn se na ni zazubil. „Ty jsi úplně jiná než Nift.“

„Bože, to doufám!“

Napil se vody z orosené kluzké sklenice a zadíval se na ni. „Až

skončíme s obědem…“

„Půjdu zpátky do práce,“ přerušila ho. „A nemáš ty náhodou

honit ty zlý?“

„Tys to neslyšela? Čtvrtiče zastřelili dole na jihu.“

„To je teda novinka.“

Uvěřila mi?

„Tváříš se skepticky,“ prohlásil.

337

„Spíš realisticky. Jak dlouho myslíš, že ten za vlasy přitažený

příběh o Tomovi Coulterovi vydrží?“

„Třeba byl Coulter vážně Čtvrtič. Občas se na nás usměje

štěstí.“

„Policajti tam dole na jihu se budou snažit zmapovat jeho činy

za posledních pár týdnů, a až porovnají časy a místa, kdy měl být

v New Yorku, páchat vraždy a čtvrtit těla, nebude to souhlasit.“

„Nebudou nijak žhaví stopovat zpětně Coultera, když je po

smrti,“ řekl Quinn. Natáhl se přes stůl a dotkl se hřbetu její ruky.

„Všechno bude v pořádku.“

„Jistě. Ty hlavně potřebuješ oklamat média. Ti supi jsou

vytrvalí, Quinne, a lidi z E-Blissu se mi zdají chytří a navíc vědí, že

Thomas Coulter nebyl Čtvrtičem. Za předpokladu, že celou situaci

chápeme správně.“

„To jistě,“ přisvědčil.

„A ty myslíš, že ten příběh obstojí?“

„To jsem netvrdil.“

„Miluju sebevědomé mužské.“

Linda dopila ledovou vodu, zvedla kabelku z podlahy a vstala.

Na sobě měla hnědý kalhotový kostým s bílou blůzkou a hnědé

boty na nízkém podpatku. Neměla žádné šperky kromě

stříbrného náramku. Vypadala vážně a profesionálně, a přesto

hrozně sexy způsobem, kterému tak docela nerozuměl. V

podstatě nebyla jeho typ, tak jak je to možné? Před měsícem by

Quinna ani ve snu nenapadlo, že by se mohl znovu zamilovat, a

když se to stalo, jaká další překvapení mu život uchystá?

„Kam jdeš?“

„Zpátky na pitevnu,“ odpověděla. „Nift mě potřebuje.“

„Já taky.“

Obešla stůl a položila mu ruku na rameno. „Doufám, že tě to

nepřejde. Občas nosím mužům smůlu.“

„Tentokrát ne.“

„To nezáleží na nás.“ Uvědomila si, že jestli Wes Nobbler ví, že

se Renz a Quinn dozvěděli o tom, že Nift zatajoval informace, ví

také to, že Nifta někdo práskl a že Renz musí mít na soudním

338

svého vlastního informátora. Nobblerovi a jeho nohsledům

nepotrvá dlouho, než jim dojde, že tím informátorem je nejspíš

Quinnova milenka.

Bylo jí jasné, co přijde pak. Nobbler ji bude chtít mít na své

straně a pořádně na ni zatlačí. Bude si muset vybrat mezi svou

kariérou a Quinnem.

„Snažíš se mi něco naznačit?“ tázavě se na ni zadíval Quinn.

Sklonila se k němu a políbila ho na čelo. Měla chladné a suché

rty.

„Abys byl opatrný,“ prohlásila a vydala se ke dveřím.

„Protože mě miluješ?“

„Protože tě miluju,“ přisvědčila a odešla.

Quinn dojedl kuře na pomerančích a pustil se i do rýže, která

zbyla po Lindě. Potřebovala okořenit, ale nechal ji tak.

Věděl, že Linda má pravdu a že Coulterův příběh brzy vyjde

na světlo. Ale to bylo asi tak všechno, co tušil o jejích myšlenkách.

Zůstávala pro něj záhadou.

Možná právě tohle ho k ní poutalo.

Stůl Palmera Stonea zářil čistotou a jeho povrch se blýskal.

Uklízečka tam už dlouho nebyla; to Stone osobně se zasloužil o

silnou vůni čisticího citronového prostředku v kanceláři. Všechno

se lesklo čistotou, bylo srovnané a přesně na svém místě. V

byznysu, říkal občas Stone, se zisk často odvíjí od vnějšího

vzhledu věcí i lidí. Vnější zdání se dokáže stát realitou. A občas se

v tom vnějším zdání skrývají příležitosti. Jako právě teď.

„Jelikož si policajti myslí, že Čtvrtič je mrtvý,“ prohlásil Stone,

„možná bychom se měli vrátit k práci.“

Victor se zatvářil překvapeně. „Ale Gloria…“

„Jak se jí daří?“ zeptal se Stone.

„Pořád stejně. Tu a tam je vidět, jak se jí pod zavřenými víčky

pohybují oči, ale to je všechno.“ Svaly v obličeji mu ztuhly a zvlhly

mu oči. „Řeknu ti, Palmere, rve mi to srdce.“

„Já s tebou soucítím,“ vzdychl Stone. „Kéž bych mohl něco

udělat.“

„Já vím… Je to tak zatraceně těžký.“

339

„To je,“ přisvědčil Stone. „Nicméně se budeme muset vrátit k

našim záležitostem bez Glorie. Určitě by s tím souhlasila.“

Victor se na něj zadíval. „Mluvíme o odstranění Marie

Sanchezový?“

„Ne, shodli jsme se přece, že odstranit ji představuje příliš

velké riziko. Ale měli bychom být schopni odstranit Jill

Clarkovou, navzdory téměř neustálé přítomnosti její přítelkyně

Jewel. Pokud Jill zmizí a nechá po sobě vzkaz, že odjela z New

Yorku, kdo o tom bude pochybovat?“

„Jewel.“

„Jewel se na to zeptá Tonyho Lakea. Ten bude mít zlomené

srdce a nebude s to pochopit, proč ho Jill opustila.“

„To dokážu zahrát,“ přisvědčil Victor. „Už jsem to dělal. Ale

Jewel není pitomá.“

„Já vím, Victore. Ale určitě na to skočí, hlavně když nebude mít

na výběr.“

„Co naše speciální klientka?“ zeptal se Victor. „Ta, co čeká, aby

se mohla stát Jill Clarkovou?“

„Tentokrát nemůžeme nechat objevit tělo, abychom jí tak dali

vědět, že může převzít Jillinu identitu a nastěhovat se. Policii by

došlo, že Coulter nebyl Čtvrtic. Prostě změníme postup a

řekneme jí to osobně, ale dáme jí jasně na srozuměnou, že to je

vůbec jediný kontakt mezi námi. Může chvilku hrát Jill někde

jinde a pak se nastěhovat zpátky do New Yorku, pokud tu chce

žít.“

Victor si zlehka přejel prsty po bradě. Stone byl rád, že ji dnes

má hladce vyholenou. „Já nevím, Palmere. Jewel je horší než trn v

patě. Je možný, že mi na tu povídačku neskočí a půjde na policii.“

Stone nesouhlasně mávl pravou rukou s pečlivě upravenými

nehty. „No a co má být? Jill se prostě rozhodne odjet z New Yorku

jako bezpočet dalších mladých žen, které unavil věčný zápas o

přežití. Ostatně můžeme použít vzkaz.“ Stone si poposedl

dopředu. „Zvládneš přesvědčit Jill, aby napsala dopis na

rozloučenou, nebo ne?“

340

„Samozřejmě. S ní je to hračka. Dokážu ji přimět k čemukoli.“

Victor si začal mnout bradu usilovněji, jako kdyby si ji chtěl

zbrousit do hladka. „Kdysi jsem…“

„To mě nezajímá.“

„Máš slabý žaludek?“

„O můj žaludek nejde,“ prohlásil Stone. „Dostal jsi úkol, splníš

ho a já zařídím to, co mám na starosti já. Už dřív jsme se přece

shodli, že je v zájmu nás všech rozdělit si úkoly.“

„Jo, to jo.“ Victor si pomyslel, že to možná v blízké

budoucnosti bude muset Palmerovi připomenout.

„Poslyš, Victore, já vím, že Jewel je překážka, ale Jill se

musíme zbavit kvůli jejímu spojení se starou Madeline Scottovou.

A nezapomeň, že přinejmenším letmo zahlédla novou Madeline.“

Victor si přestal drbat bradu. Dělal to tak usilovně, až měl na

obličeji červenou skvrnu. „Dobře, Palmere. Dává to smysl. Jako

vždycky máš pravdu.“

Přesně tohle chtěl Stone slyšet. „Je to obchodní rozhodnutí,

Victore. Jasné a prosté. Nejlépe poslouží naší vybrané klientce a

nejlépe poslouží i agentuře. Mysli na to takhle; je to naše jediná

rozumná možnost. Pochopitelně je důležité, aby se Jill Clarková

nikdy nenašla.“

„V New Jersey existuje jedno šikovné místo.“

„Nechci o tom nic vědět. To je tvoje záležitost a já věřím, že to

zvládneš stejně dobře jako vždycky.“

Stone záměrně znovu nezmínil Glorii. Victor bude konat sám.

„Kdy se to má provést?“ zeptal se Victor.

„Brzy,“ odpověděl Stone.

„Jak brzy?“

„To záleží pouze na tobě.“

Victor se usmál.

341

69

Starý muž za recepčním pultem v motelu Easy Inn pozoroval

auto louisianské státní policie, jak zajíždí se zhasnutými světly na

parkoviště. Už čtvrté.

„Na co čekáte?“ zeptal se jednoho policisty v kanceláři motelu.

V kanceláři byli dva policisté ze zvláštních jednotek. Díky nim

se místnost zdála poloviční. Jediné místo k nepatrnému pohybu

zůstalo za pultem. Tam byl starý muž jménem Ike, seděl na

vysoké stoličce s nízkou, prohnutou, ale pevnou opěrkou zad.

Povytáhl vychrtlé tělo výš, aby ulevil své neustále bolavé páteři.

Bylo to lepší než stát a snažit se být milý na hosty. Nebo na

policajty. Ike si ve svém životě v rukou policie vytrpěl svoje, a

proto byl obezřetný.

Ani jeden policista se Ikeovi nenamáhal odpovědět. Když

mluvili z vlastní vůle, byli vcelku zdvořilí, ale teď se zdálo, že ho

nepokládají za hodného odpovědi.

Ike si někam založil brýle, kvůli čemuž mu oba policisté

připadali skoro stejní. Statní, sto osmdesát centimetrů vysocí, s

tmavými vlasy vojenského střihu a agresivními bradami. Jeden z

nich se navoněl nějakou kolínskou nebo vodou po holení, která

nutila Ikea kýchat.

Ike tvrdošíjně pokračoval. „Je to jen samotná ženská a nejspíš

to ani není ta, co ji hledáte.“

„To vy jste nás zavolal,“ připomněl jeden policista Ikeovi.

„No nějak mi připadalo, že na ní něco nesedí, když se tak

rozčilila kvůli tomu, že jsem ji odmítnul.“

Druhý policista se usmál.

„Představte si ženskou.“ pokračoval Ike, „co nabízí sex za

prachy starýmu chlapovi, jako jsem já. Sakra, testosteron nebo

jak se to jmenuje, je pro mě dávná vzpomínka. Dneska už jsem

ztuhlej celej, až na…“

„Neříkejte nám to.“ zarazil ho ten policista, který se prve

usmál.

342

„Nejspíš mi to nebudete věřit, když se na mě podíváte, ale je

mi šestaosmdesát. A ona si sem drze nakráčí a spustí, že nemá

peníze na zaplacení pokoje za poslední dva dny a jestli bych

nevzal…“

„Tuhle část nemusíme znát,“ řekl tentýž policista. „My jen

potřebujeme vědět, jestli je to žena, kterou hledáme. Z popisu,

který jste nám poskytl do telefonu, máme podezření, že to ona

opravdu je.“

„A proč ji vůbec hledáte?“ zeptal se Ike, nadzvedl husté šedé

obočí a jeho mrtvolný obličej se zdál ještě hubenější. „Vy dva

chcete…“

„Pšt!“ ozval se druhý policista a varovně zvedl ukazováček.

„Já vás, chlapi, nechápu,“ řekl Ike. „Sakra, já jen myslel, že se

tu staví hlídkový vůz a že ji zatknete za potulku nebo za

provozování prostituce. Kdo je to, Bonnie Parkerová?“ Zaostřil na

ně kalné oči. „Víte vůbec vy dva, kdo byla Bonnie Parkerová?“

„Měla jídelnu za Slidellem, jestli mi slouží paměť,“ řekl

policista napravo. „Velká zrzka se zvučným hlasem.“

„Jiná Bonnie Parkerová,“ zavrtěl hlavou Ike a s opovržením si

policistu prohlížel. „Nejspíš jste neslyšeli o Bonnii a Clydeovi.“

„My známe spoustu Clydeů,“ ozval se ten druhý.

„Co John Dillinger?“

„Ten měl něco společnýho s kauzou Enron, ne?“

„Kriste na nebi! To si říkáte představitelé zákona a pořádku?“

Oba policisté se křenili. Ike pochopil, že si z něj utahují, a tak

je probodl pohledem a poposedl na stoličce. „Ti praví Bonnie a

Clyde tu kdysi přespali. Pokoj číslo osmnáct.“

Oba policisté na něj bez mrknutí hleděli a nevěřili mu ani

slovo.

Jeden z nich se otočil, když zaslechl tiché skřípění štěrku na

příjezdové cestě. Dorazilo další auto. I tohle mělo vypnutá světla,

ale Ike ho viděl z okna a nebyl to hlídkový vůz státní policie.

Patřil šerifovu úřadu z nedalekého okrsku Pool.

„To je on,“ řekl jeden policista.

„Kdo?“ zeptal se Ike.

343

Odpověď vlastně ani nečekal, ale ten, co stál blíž, řekl: „Ten

jediný kromě vás, kdo viděl Mary Smithovou.“

„A ona mi nabízela…“

„Nechte toho,“ okřikl ho vzdálenější muž.

Ten druhý zamrkal. „Omluvte mého kolegu. Je tak trochu

puritán. A navíc si nemyslíme, že ta žena je skutečně Mary

Smithová.“

„Mně je to jedno,“ prohlásil Ike. „Pod tímhle jménem se

zapsala. Řekla, že její manžel za ní přijede koncem týdne s penězi

a že mi zaplatí hotově, až se bude odhlašovat.“

„To bylo předtím, nebo potom, co vám nabízela sex?“

„Potom. Rozplakala se, když jsem ji odmítl. Teprve pak mi

předhodila tu pohádku o manželovi.“

„A vy jste jí věřil, i když se zapsala jako Mary Smithová?“

„Dělal jsem, že jo. Je to drahoušek. Vypadala, že je na dně, tak

mi jí bylo líto. Myslel jsem, že třeba má nějaký potíže, mentální

nebo s drogama, a že by se měla dostat do rukou odborníků.

Navíc jsem tu viděl zapsaných víc Smithů a Smithových, než si

umíte představit.“

„Já si umím představit spoustu Smithů a Smithových,“ ozval se

vzdálenější policista.

„Pojďme,“ řekl jeho kolega. Obrátil se na Ikea: „Vy tu hezky

seďte, dědo, my dokončíme svou práci a vy se pak budete moct

vrátit k tomu pornočasopisu, co jste si četl.“

Ike se vyplašil. Myslel, že se mu na stole za pultem povedlo

schovat Bizarní touhy pod časopis People. Teď viděl, že People je

odstrčený stranou a Bizarní touhy vykukují ven. Určitě do toho

stolu nějak strčil.

„Sakra, nemám páru, kde se to tu vzalo. Před lety jsem čítával

Playboye“

Ale policisté už byli pryč. Neuvěřitelné, jak tiše a rychle se tak

velcí muži pohybovali. Nenechali za sebou bouchnout dveře proti

mouchám. Ike dokonce ani neslyšel zavrzat pružinu, která

skřípěla pokaždé, když se dveře otvíraly a zavíraly. Byli tu, a

najednou byli pryč.

344

Ike se vrátil ke svému časopisu, ale nedokázal nic přečíst ani

se soustředit na fotografie.

Před motelem se toho dělo příliš.

70

Venku přešli oba policisté k řadě stromů na okraji parkoviště,

hned proti pokoji, ve kterém podle všeho spala Mary Smithová.

Světlo uvnitř nesvítilo.

Skupina jejich kolegů už tam byla spolu s poručíkem Floydem

Balamorem z nedalekého ústředí. Mladý muž v hnědé uniformě

stojící vedle poručíka byl jistě Simmons, zástupce šerifa z okrsku

Pool.

Simmons přešlápl a měsíční svit mu ozářil obličej. Rázem

nevypadal tak mladý.

„Hlídáme zadní trakt pro případ, že by tam existovala nějaká

úniková cesta, o které nevím,“ řekl poručík Balamore

Simmonsovi. Balamore byl hřmotný, chytrý a hrozně ctižádostivý

Afroameričan. Měl jiskrné černé oči a nosil maličký knírek, který

byl vždycky bezvadně zastřižený a kvůli kterému vypadal, jako

kdyby právě vycucal citron, a jako by, světe, div se, chutnal

prima.

„Budeme postupovat v půlkruhu,“ řekl Balamore, „s

připravenými zbraněmi. Dva muži zaklepou na dveře a prohlásí,

že jsou od policie. Jeden z nich se bude dívat na vás, zástupce

Simmonsi. Až si budete jistý, že se jedná o Aikenovou, kývněte na

nás.“

Simmons, který viděl Cathy Lee Aikenovou v té barabizně v

bažině a mluvil s ní a který si byl na devadesát procent jistý, že je

také „Mary Smithovou“, přikývl.

„Stejně jako teď,“ řekl poručík Balamore, „ale počkejte s tím.“

Úsměv mu pod knírem odumřel. Podřízení jeho suchý humor

nechápali, takže si připadal zneuznaný. Teď si říkal, že smysl pro

humor chybí i Simmonsovi.

345

Obrátil se na své vážné policisty. „Pojďme na to. A pamatujte,

ta ženská může být ozbrojená a nebezpečná.“

Rozestoupili se, jak dostali nařízeno, a pomalu postupovali

přes

temné

parkoviště

k

poslednímu

pokoji,

který

pravděpodobně skrýval ženu zapsanou jako Mary Smithová, jejíž

popis souhlasil s Cathy Lee Aikenovou, ženou, kterou hledali.

Ozbrojenou a nebezpečnou tak, jak jen může žena s takovým

jménem být.

U dveří motelového pokoje stáli po obou stranách dva

policisté. Drželi se v bezpečné vzdálenosti, protože jim bylo

jasné, že dveře může každou chvíli roztříštit salva kulek. Ten

nalevo se natáhl a třikrát na dveře zaklepal. Hlasitě zavolal, že je

od policie. Ten napravo svíral oběma rukama zvednutou zbraň.

Hlavu měl otočenou a díval se na Simmonse, který nestál přímo

proti dveřím, ale šikmo stranou, asi šest metrů daleko.

Protože se Simmons s Cathy Lee setkal, nemyslel si, že je

zapotřebí takových opatření. Přesto i on vytasil pistoli, aby nebyl

jediný, kdo není připravený střílet. Bylo tu tolik palebné síly, že

by to porazilo celý batalión. A to nikdo ani nevěděl, jestli Cathy

Lee Aikenová, za předpokladu, že v motelovém pokoji vůbec je

Cathy Lee Aikenová, skutečně má zbraň.

Motelové dveře se pomalu otevřely a objevila se silueta ženy v

bílém županu. Nejdřív stála nepohnutě. Pak postoupila dopředu a

vyklonila se do měsíčního světla, takže Simmons spatřil její

obličej i výstřih.

Byla to rozhodně Cathy Lee. Přehnaným způsobem přikývl,

aby nedošlo k nějaké mýlce.

Jakmile to udělal, Cathy Lee najednou vyletěla ze dveří kolem

dvou nejbližších policistů. Zastavila se tři metry od nich a zpod

županu vytáhla velký revolver. Přitom se jí župan rozevřel a

odhalil nahé tělo. Začala se točit v malém kruhu a doširoka

otevřenýma očima se rozhlížela, zatímco každému poskytovala

pohled na to, co má pod županem.

Pro takovou situaci neměli žádný plán. Překvapení policisté,

kteří stáli u dveří, při tom pohledu ztuhli. Policisté v řadě na

346

parkovišti nemohli střílet, protože se báli, že by zasáhli ty, kdo

stojí za Cathy Lee. Policisté za ní nemohli pálit, aniž by riskovali

zasažení těch na parkovišti. A pochopitelně tu navíc hrála roli

skutečnost, že se prokazatelně jedná o ženu, a to muže se

zbraněmi zadrželo.

Cathy Lee zvedla revolver oběma rukama a začala mačkat

spoušť. Velká zbraň znovu a znovu burácela. Jedna kulka práskla

do auta zaparkovaného asi patnáct metrů vlevo. Tri vyletěly šest

metrů vzhůru a zasáhly větve stromů. Jedna odlétla nad

fazolovým polem někam do noci. Poslední zasáhla na státní

dálnici bok traktorového přívěsu vezoucího pneumatiky na sever

do Atlanty. Řidič ani nevěděl, že přívěs koupil kulku, která teď

nejspíš poskakovala uvnitř jedné pneumatiky.

Cathy Lee stiskla spoušť prázdného revolveru ještě

několikrát, pak se posadila na zem a rozplakala se.

71

Palmer Stone se osprchoval a právě se holil. Připravoval se na

odchod do kanceláře, když si na malé televizi v koupelně všiml

zpráv. Nádherná reportérka, přírodní blondýna, hovořila o ženě,

kterou zatkli v Louisianě. Mělo se za to, že je komplicem dvou

mužů, kteří byli obviněni z vraždy Toma Coultera a z držení a

distribuce drog.

Kvůli Coulterově příhodné smrti a domněnkám, že právě on

byl Čtvrtič, sledoval Stone zprávy o něm s velkým zájmem.

Přečetl si o ženě, která byla spolu s dvěma muži obviněna z

vraždy Coultera, a jedno mu o ní bylo jasné: žena jako ona se o

sebe umí postarat. Čekal, že z toho vyklouzne čistá. No ne zrovna

čistá, ale že z toho vyklouzne.

Očividně se tak nestalo.

Na maličké ploché obrazovce se objevil policejní snímek

zmateně vyhlížející ženy s neupravenými vlasy. Měla tmavé,

zoufalé oči, atraktivní rysy a zírala do objektivu s rozevřenými

rty, jako kdyby chtěla promluvit. Stone si pomyslel, že je na ní

347

bůhvíproč cosi, co vyvolává pomyšlení na parkoviště pro přívěsy,

ve kterých bydlí chudí, levné salony krásy a tetování na místech,

o kterých se nemluví.

„Dvacetiletá Cathy Lee Aikenová kladla při zatýkání odpor,“

říkala reportérka, „a po divoké přestřelce s policií, ve které

naštěstí nebyl nikdo zabit ani zraněn, ji kopající a křičící odvedli

do vazby. Policie ji považuje za cenný zdroj informací o

posledním místě pobytu uprchlíka Toma Coultera, údajného

Čtvrtiče, i o tom, co vedlo k samotné Coulterově vraždě, z níž jsou

podezřelí Joe Ray Jeffers a Juan Adamson. Je známo, že Aikenová

žila s oběma pravděpodobnými pachateli ve vztahu, který někteří

lidé nazývají švédská trojka.“ Sklopila pohled a otočila stránku,

která nebyla vidět, dokud ji nezvedla na úroveň kamery; pak opět

vzhlédla a usmála se. „Říká se, že psi neumějí mluvit, ale v

Spangleru v Idahu…“

Stone dálkovým ovládáním televizi vypnul a chvíli jen tak stál

a držel ovládač v ruce namířený na zhasnutou obrazovku jako

zbraň.

Ta Aikenová může o Coulterovi vědět něco, co ho zbaví

podezření, že právě on zabíjel a čtvrtil. Třeba byli s Coulterem

milenci a on se s ní válel v nějakém špinavém motelu, nebo kde

vlastně žila, zrovna v době úmrtí některých klientů E-Bliss.org a

jejich virtuálních znovuzrození. Trupy, které tak matou policii,

pak nebudou moct být připsány jemu.

Stone odložil dálkové ovládání, na kterém ulpěla kapka pěny

na holení, a pokračoval v zarovnávání licousů. Zatčení té ženy v

Louisianě mu dělalo starost. Zatím se z toho nevyklubala

jednoznačná hrozba, ale nebezpečí rozhodně existuje. Na

policejní fotografii vypadala ta žena vyděšeně. Připadala mu jako

typ, co se nechá snadno zastrašit, typ, co mluví a mluví.

Na druhé straně není zrovna důvěryhodná. Je to prostitutka

– nebo přinejmenším žena pochybné morálky, a

spolupachatelka vraždy, nemluvě o tom, že se pravděpodobně

zapletla do nelegálních obchodů s drogami. Proč by se to, co

řekne, mělo brát jako slovo Boží?

348

Zákon požaduje fakta, ne zoufalé blábolení zatčené ženy

obviněné ze spáchání závažných zločinů.

Ale obrázek Cathy Lee Aikenové mu stále vrtal hlavou.

Laciná kurvo! Nikdo ti nebude věřit. Pravdu zabalíš do lží a za

chvíli tě už nikdo nebude poslouchat.

Přesto, jestli promluví, policie znásobí úsilí, aby vyřešila

Případ rozčtvrcených mrtvol. Vyšetřování by mohlo vést až k

agentuře, jeho agentuře, kterou vybudoval od prvotního nápadu

až do dnešní podoby stroje na peníze, který ještě zdaleka neběží

plnou rychlostí a na plný výkon. Znovu pocítil v žaludku tlak jako

olověné závaží.

Řízl se a v zrcadle uviděl, jak sebou trhl. Holil se nedbale,

stejně jako to dělal poslední dobou Victor.

Tohle dělá s člověkem stres.

Quinn se zastavil v Renzově kanceláři na Policejním náměstí.

Bylo v ní příliš horko. Poslední dobou tomu tak bylo skoro

vždycky. Quinn si začínal myslet, že to Renzovi vyhovuje. Renz

bere prášky na krevní tlak, třeba to s tím má něco společného. A

byl v ní cítit tabákový kouř silněji než obvykle. Renzova tajná

neřest. To ho spojuje s Quinnem.

„Ta žena, co ji zatkli louisianští policajti.“ spustil Renz. „Tvrdili

mi, že jim všechno vyklopila. Prý přibíjí ty křupany, co zabili

Coultera, na kříž.“

„Jela v tom taky?“ zeptal se Quinn.

„Vypadá to tak. Proto si pouští pusu na špacír. Před několika

hodinama jsem telefonicky mluvil s poručíkem státní policie.

Říká, že ji vůbec nejsou s to zastavit.“

„To se občas stává, když na ně zároveň padne strach i pocit

viny,“ poznamenal Quinn.

„O téhle platí obojí. A spustila palbu z revolveru na oddíl

policajtů. To stačí, aby ji strčili za mříže, a tam jí to dají sežrat. Jen

ať ji nechaj mluvit. Není nad užvaněný podezřelý.“

„Zavraždili Coultera kvůli tomu kradenýmu pick-upu, co

řídil?“

349

„Ne,“ zavrtěl hlavou Renz. „Ve skutečnosti jim prej chtěl

nechat svoje nový auto a vzít si jejich starou zrezivělou

plechovku, protože by nepoutala takovou pozornost a dala by se

hůř vystopovat. A ti křupani by ji pochopitelně nenahlásili jako

kradenou. Mohlo mu to vyjít, jenže on chtěl ještě peníze. Ti dva

burani prodávali drogy. Coulter se je pokusil obrat. Cathy Lee

tvrdí, že se tvářil jak Jesse James a že těm dvěma se to nelíbilo.

Řekla, že jeden z nich Coultera střelil a pak ho odvezli na místo u

dálnice a tělo odhodili. Ale nechali si dodávku, přestříkali ji a z

vrakoviště sehnali jiný registrační číslo.“

„Pohyb tý dodávky se dá zrekonstruovat hned od chvíle, kdy ji

Coulter ukradl,“ řekl Quinn. „Lidi si na ni i na Coultera

vzpomenou. I kdyby ho ve skutečnosti neviděli, vymyslí si to.

Coulter bude mít alibi nejmíň na jednu, ale spíš na víc

Čtvrtičových vražd.“

„Aikenová tvrdí, že nějakou dobu strávil po motelech v

Louisianě. Při většině posledních vražd byl určitě dole na jihu.“

Renz si ukazováčky stiskl spánky, jako kdyby trpěl hroznou

bolestí hlavy. „Zmetkům od tisku se nebude líbit, že jsme je svedli

na špatnou stopu.“

„Vždyť si to užívali,“ namítl Quinn.

„Navíc se E-Bliss.org zase ocitne pod tlakem,“ prohlásil Renz.

„To může být dobře, nebo špatně.“

Quinn věděl, že má pravdu. Jakmile vyjde na světlo, že Coulter

nemohl být Čtvrtičem, E-Bliss.org nebude mít co ztratit, když

znovu začne provozovat svou činnost. Agentuře bude taky jasné,

že vyšetřování Případu rozčtvrcených mrtvol se znova rozběhne.

V duchu zauvažoval, že musí zavolat Pearl a povědět jí, aby se

držela co nejblíž Jill Clarkové.

Renzův služební telefon začal blikat, tak ho zvedl. Někdo mu

volal na přímou linku. Otočil se na židli, aby seděl zády ke

Quinnovi. Ne že by ho Quinn neslyšel. A ne že by na tom záleželo,

protože většinu hovoru obstarával volající.

Když Renz rozhovor ukončil a otočil se zpátky čelem ke

Quinnovi, zavěsil telefon a řekl: „To byl můj nový nejlepší přítel

350

poručík Balamore z Louisiany. Sdělil mi, že se rozmluvili všichni

tři podezřelí a vzájemně se obviňujou ze všech možnejch

spáchaných zločinů. Jsou to úplný informační hody. Copak nemaj

tolik rozumu, aby věděli, že maj odmítnout vypovídat?“

„Nevím. Co na to říká Balamore?“

„Tvrdí, že rozum nemaj. Údajně ani všichni tři nedaj

dohromady průměrný IQ. Ale copak v týhle době a věku, kdy v

televizi pořád dokola běží Právo a pořádek, může ještě někdo

nevědět, že nemusí vypovídat?“

Quinn jen potřásl hlavou.

„Právo a pořádek,“ zopakoval Renz. „Jako kdyby ty dvě věci

spolu nějak souvisely.“

Ale Quinn vycítil, že vyšší síly uvedly proud událostí do

pohybu. Ozval se v něm instinkt zkušeného policajta, který vycítí

změnu sil a pohybu, i když třeba netuší, odkud vítr vane a kde to

všechno skončí.

Často se tak stávalo chvíli předtím, než se kostičky domina

začaly hroutit.

Stone trávil v kanceláři dlouhé hodiny. Ne že by měl skutečně

práci. Myslel si, že ho nejspíš zmáhá stres. Nebo je to tím, že se

tady v kanceláři cítí líp než doma?

Poslední dobou se mu kancelář čím dál častěji stávala

útočištěm před dotírající hrozbou Quinna a jeho detektivů. S

Quinnem se nikdy nesetkal, ale viděl jiné Quinny, muže, kteří se

nikdy nevzdávají a kteří by se v jiné době vydávali na lov

nejnebezpečnější zvěře. Kteří vlastně i teď loví nejnebezpečnější

zvěř. Ale Palmer Stone si nepřipadal nebezpečný. Není přece

dravec. Cítil se spíš jako štvaná kořist pozvolna zaháněná do

kouta.

Quinn ani na chviličku nevěřil, že Coulter je Čtvrtič.

Stone seděl za svým stolem a špičkami prstů přejížděl po

krásném mahagonu. Dřevo ho svým teplým povrchem a pevností

uklidňovalo. Tady za stolem míval dojem, že dokáže vyřešit

351

každý problém, překonat každou překážku. Jenže teď se to

změnilo. Kvůli Quinnovi.

Dálkovým ovládáním pustil televizi s plochou obrazovkou

připevněnou na protější zdi. Byla naladěná na finanční kanál.

Přepnul na zprávy.

Objevil se už známý policejní snímek Cathy Lee Aikenové.

Obrazovka se rozdělila a objevil se na ní živoucí protiklad

zbědované Cathy Lee, tatáž bezvadně upravená blonďatá

reportérka, od níž Stone poprvé vyslechl zprávu, že

spolupachatelka Coulterových vrahů byla zatčena.

„Policie tvrdí, že Cathy Lee Aikenová vypovídá.“ prohlásila

reportérka, když Stone zesílil zvuk. „Mluví a mluví a mluví. Její

dva partneři v zločinu údajně také s policií spolupracují. Vyvstává

ale stále více pochybností, zda zemřelý Tom Coulter byl skutečně

hledaným Čtvrtičem.“ Kamera zaostřila na velice bledou tvář, v

níž se náhle objevil strach. „Což pochopitelně znamená…“

Stone na dálkovém ovládání stiskl červené tlačítko a sledoval,

jak se krásná zvěstovatelka špatných zpráv i její hlas vytrácejí do

nicoty.

Právě teď mu nicota připadala jako vítaný stav bytí.

Znovu v kanceláři osaměl. Zůstal sám se svými myšlenkami,

které se mu ani za mák nelíbily.

Policie, Quinn a jeho přisluhovači neúprosně utahují smyčku.

Navzdory denním bezpečnostním kontrolám si nemůže být jistý,

že není v kanceláři odposloucháván. Jednu technologii dnes hned

překonává jiná, jako nějaké zvíře, co požírá samo sebe.

Věda a technika, které umožnily vznik E-Bliss.org, se obrátily

proti Stoneovi.

Victor pracoval na svém úkolu odstranit Jill Clarkovou. Stone

si však uvědomoval, že ačkoli Victora vehementně ujišťuje o

opaku, vlezlá nejlepší přítelkyně Clarkové představuje problém.

Maria Sanchezová, nová Madeline Scottová, byla jako ruční

granát. S odjištěnou pojistkou. Neměli by ji odstranit také?

Představovala zvláštní případ, vážné nebezpečí. Ale agentura E-352

Bliss.org ještě nikdy neodstranila speciálního klienta. Bylo by to

porušení Stoneovy obchodní etiky.

Pak tu byl ještě Victor. Další starost. Victor, který, jak se

zdálo

– se propadal do perverze a sadismu. Jeho literární sbírka o

Vladovi Narážeči, jeho zjevná nervozita, která ležela těsně pod

povrchem, to všechno bylo velmi znepokojující. A Gloria už tu

není, aby Victora hlídala. Stone se obával, že Gloria se už nikdy z

kómatu neprobere.

A i kdyby nabyla vědomí, zůstanou jí zachovány všechny její

duševní schopnosti? Bude vědět, o čem nemluvit, kdyby ji

vyslýchala policie?

Obchod, Stoneův drahocenný obchod se hroutil zároveň s

lidmi, kteří tvořili jeho jádro.

Všechno je to tak beznadějné, tak mimo jeho vliv. Stone se

doopravdy cítil jako kořist zahnaná do kouta, odevzdaně

vyčkávající, až se čelisti šelmy sevřou.

Zabořil obličej do dlaní. Zatínal prsty, až se mu na čele a

kolem očí udělaly rudé půlměsíčky od nehtů.

Začal vzlykat.

Když nakonec přestal a znovu se uklidnil, měl v očích prázdný

výraz. Zjevně dospěl k rozhodnutí.

Otevřel spodní zásuvku stolu a sáhl dovnitř.

72

Quinn večeřel s Lindou ve vietnamské restauraci nedaleko

jejího bytu, když mu v kapse začal vibrovat mobil.

Linda se zrovna chtěla napít čaje, ale zarazila se a sledovala,

jak telefon vytahuje, otvírá ho a tiskne si ho k uchu. Jen se podíval

na displej, kdo mu volá.

„Povídej.“ řekl a pak jen poslouchal.

Seděli blízko dveří do kuchyně a teplý vzduch pronikavě

voněl kořením. Šum hovorů kolem nich je nerušil; automaticky

353

požádali o oddělený stůl, protože tušili, že by Quinnovi mohl

někdo volat.

Asi po třiceti vteřinách řekl: „Ujisti se, že tam jde; pak počkej

před jejím domem. Určitě mi dej vědět, jestli se to vyvine nějak

jinak.“

Zavěsil a okamžitě ukazováčkem vyťukal na telefonu nějaké

číslo. Významně se na Lindu podíval. Přikývla, protože pochopila

jeho zdvořilou omluvu za vyrušení při večeři. Mezi nimi nebylo

třeba žádných slov. Pomalu se slívají.

„Byla to Pearl?“ zeptala se, zatímco Quinn čekal, až telefon

někdo zvedne.

„Weaverová,“ odpověděl.

„Koho voláš teď?“

„Feddermana.“

Fedderman telefon zvedl. Jakmile Quinn promluvil, už se zase

soustředil čistě na hovor.

„Fedsi, právě mi volala Weaverová. Nechal jsem ji hlídat

kanceláře E-Blissu. Řekla, že sledovala Victora Lampinga

odtamtud až do jeho bytu. Asi o hodinu později odešel do

obchodu. Koupil si koště.“

Linda se dívala na Quinna a teď ztuhla.

Quinn se jí zahleděl do očí, ale rychle pohled stočil stranou.

„Ano,“ řekl. „Pak se vrátil domů. O dost později se vydal ven

autem. Weaverová si myslí, že nejspíš jede za Jill Clarkovou. Jo. Já

jsem na druhým konci města. Fajn. Sejdeme se tam.“

Sklapl telefon a zastrčil si ho do kapsy. Pak se prosebně

zadíval na Lindu. Pomyslela si, že vypadá jako malý kluk, co touží

jít ven hrát fotbal, a ne dojídat večeři. Zahrát si na schovávanou.

Copak jsme jen tohle, jen lidé hrající hry dospělých? Vážné hry,

při nichž jsou v sázce životy ale pořád jen hry?

Pochopitelně je to hfa. A někdo ji musí hrát. Pokud se v ní tomu

člověku daří, tím líp pro nás ostatní.

Quinnovi se dařilo. Byl lovec, dravec. Jestli o tom dřív

pochybovala, právě přestala. Sledovala totiž pronikavý

soustředěný výraz jeho zelených očí. Už jí nepřipomínal

354

toužebný výraz žadonícího dítěte. Byl to pohled tygra. Vždycky se

tomu rčení smála. Teď ale pochopila, co znamená, a Victora

Lampinga jí bylo téměř líto.

Pak si vzpomněla na Quinnova slova: Koupil si koště.

Věděla, že ať řekne cokoli, Quinn ji opustí a vydá se hrát svou

hru.

„Já tu zůstanu a dojím večeři,“ řekla, „a ty mi zavolej, až budeš

mít chvilku.“

„Lindo…“

„Běž,“ řekla. „Je to tvoje práce.“

Je to tvůj život.

Vstal, naklonil se přes stůl a políbil ji na tvář. Pak vedle jejího

talíře položil několik bankovek a rychle se vydal ke dveřím.

Nechal si auto zaparkované v garáži a do restaurace došli z

jejího bytu pěšky. Pohledem ho provázela přes celou restauraci a

i pak, když skleněnými dveřmi vyšel ven a zastavil taxi. Dívala se,

jak taxík odjíždí.

Pozorovala ho přes sklo.

Takové to tedy je, být policajtovou ženou.

Konečně se napila čaje.

Asi po deseti minutách v taxíku se Quinnův mobil znovu

rozvibroval. Zvedl ho.

Hlas Weaverové. „Sakra, já ho ztratila, Quinne.“

Quinna to překvapilo. Weaverová většinou neztrácela osoby,

které sledovala. „Kde a jak?“

„V dopravní zácpě na Times Square. Řídí velký černý sedan, je

to Chrysler. Ocitli jsme se v divadelní čtvrti, zrovna když začínají

představení. Velký černý auta byly všude kolem. Asi před

minutou jsem si uvědomila, že jsem se spletla a začala sledovat

špatný.“

„Jseš si tím jistá?“

„Naprosto. To auto, který jsem sledovala, zastavilo před

restaurací u zřízence, co parkuje vozy. Vystoupily z něj dvě ženy

a chlap, co vypadal tak na sto. Všichni zašli dovnitř.“

355

„Kde jsi teď?“

„Skoro v centru na Broadwayi. Daleko od bytu Jill Clarkový.

Jestli jel Victor Lamping zrovna tam.“

„Určitě tam jel. Má tam namířeno. Já to cítím.“

„Já taky,“ přiznala Weaverová upřímně. „A s tou prokletou

násadou.“

„A dvaadvacítkou.“

„Co Pearl? Hlídá Jill?“

„Je tam.“

„Touhle dobou už je tam nejspíš i Victor,“ pronesla

Weaverová hlasem, z něhož čišel smutek a bezmoc. Tohle si bude

vyčítat celé měsíce. A jestli se to nějak ošklivě zvrtne, možná po

celý zbytek života.

Taxík zpomalil a pak v dopravní zácpě zastavil úplně.

Rozječely se klaksony. Jejich rozmanité, naléhavé tóny se

disharmonicky odrážely mezi vysokými budovami. V tomhle

městě snů a zkázy jsou všichni frustrovaní. Quinn se naklonil k

okénku a zamžoural ven na tabuli se jménem ulice na rohu. Ještě

mu zbývala dlouhá cesta. „Nedostanu se tam včas.“

„Co Fedderman?“

„Byl doma, když jsem mu zavolal. Ten to taky nestihne.“

„Radši zavolej Pearl,“ řekla Weaverová. „Nebo pošli k Jillinu

bytu hlídkový auto.“

Ale Quinn už sklapl telefon a hovor ukončil.

Doprava se pohnula, taxík se uvolnil a nabíral rychlost. Pak

zase zpomalil, zastavil se, vlekl se kupředu.

Quinn seděl a zíral na telefon. Kdyby poslal k Jillinu bytu

policejní vůz, siréna nebo pohled na uniformované policisty by

mohly Victora zaplašit.

Jestli zavolá Pearl, a ne policejnímu dispečerovi, Victor

nakráčí do pasti. Právě k tomu účelu chtěli Jill využít, ne? Jako

volavku.

A pořád zbývala nepatrná naděje, že Quinn třeba dojede do

Jillina bytu včas, aby zatkl Victora dřív, než bude mít příležitost

použít svou oblíbenou zbraň. Pokud s sebou bude mít zaostřenou

356

násadu koštěte a pistoli, která vypálila kulky do srdcí

Čtvrtičových obětí, obvinění vznesené proti Victorovi bude tak

pevné, jako by už seděl v kriminále.

Nepatrná naděje.

Quinn se naklonil dopředu a zaťukal na plexisklo oddělující

přední a zadní sedadla. Když se taxikář otočil, Quinn zvedl svůj

odznak, aby ho muž viděl.

„Jeďte rychleji,“ pronesl co nejvíc nahlas, aby ho bylo slyšet na

druhé straně přepážky. „Klidně jeďte po chodníku, jestli musíte,

ale dovezte mě tam rychle.“

Řidič udělal přesně to, co mu Quinn nařídil, a levými koly

najel na chodník. Quinn na sedadle sklouzl stranou.

Takhle projeli kolem šesti stojících aut. Pak se ale na

křižovatce dostali do dopravní zácpy.

Řidič se otočil dozadu a teatrálně pokrčil rameny.

Taxík znehybněl.

Quinn přidržel telefon ve světle pouliční lampy a vyťukal na

mobilu Pearlino číslo.

Fedderman věřil, že má šanci dostat se do bytu Jill Clarkové

včas. Jel v neoznačeném voze a za mřížkou chladiče rozsvítil

maják. Vozy v New Yorku málokdy uhýbají majákům z cesty,

snad proto, že vlastně nemají kam uhnout. Fedderman se rozhodl

hlasitě troubit; však oni najdou způsob, jak ho pustit. Vedl si

dobře.

U Páté avenue se najednou dodávce, za kterou jel, rozsvítila

brzdová světla.

Obě vozidla pomalu nabírala rychlost a jela v té chvíli asi

padesátkou. Fedderman dupl na brzdu a prudce trhl volantem,

ale nárazníkem ťuknul pravým koncem do dodávky. Volant ve

Feddermanových rukou ožil a začal se kroutit.

Podařilo se mu získat nad vozem kontrolu a těsně minul muže

věnčícího psa. Protože se plně nesoustředil na řízení, pravá

přední pneumatika zachytila o obrubník. Ozdobný disk kola se

urval a přeletěl ulici v ladném, blyštivém oblouku. Zavinil

357

spoustu skřípějících gum a troubících klaksonů. Pak obě pravé

pneumatiky Feddermanova neoznačeného vozu začaly drhnout o

obrubník a roztrhly se.

„Do prdele!“ zanadával Fedderman těsně předtím, než auto

najelo na kanál a on hlavou tvrdě uhodil do bočního okénka.

Auto se otřásalo a klepalo, až konečně zastavilo nedaleko

značky zákaz zastavení, která platila až k příštímu nároží.

Fedderman chvíli omráčeně seděl.

Když se vzpamatoval, uviděl za okénky starostlivé a zvědavé

obličeje nakukující dovnitř a za nimi další lidi utíkající k jeho

zničenému vozu.

Pomyslel si, že by měl zavolat Quinna, vystoupit z auta a

zabavit taxík.

Bylo po úředních hodinách. Budova ve středu města, kde

sídlila agentura E-Bliss.org, byla téměř úplně prázdná. V oknech

vedoucích na ulici se nesvítilo.

V žádném až na jedno, kterým přes zatažené závěsy pronikalo

slabé světlo.

Uvnitř budovy vládl klid. A ticho. Noční vrátný se neukáže

ještě celé hodiny. Chodby zely prázdnotou, jejich navoskované

podlahy, rovné a matně se lesknoucí, připomínaly dokonale

nehybnou vodní hladinu.

Nikdo nebyl poblíž, aby zaslechl prásknout výstřel.

Klidně to mohla být hroutící se kostička domina.

73

Victor si našel způsob, jak poslechnout příkaz Palmera Stonea

a zařídit, aby smrt Jill Clarkové vypadala jako nehoda. Gloria,

odbornice na náhodná úmrtí, by na něj byla pyšná.

Zaparkoval Chrysler asi blok od budovy Jill Clarkové a pěšky

se vydal zpátky. Na sobě měl khaki kalhoty, modrou mikinu a

hodně obnošené tenisky. Na hlavu si nasadil čepici klubu Mets,

nenarazil ji na stranu, jak by to udělali mladí, ale do čela jako

358

někdo, kdo se snaží, aby na záznamu bezpečnostní kamery nebyl

k poznání. Lidé, kteří ho na chodníku míjeli, mu nevěnovali

pozornost. Kdyby je později požádali, aby ho označili v řadě

jiných, měli by s tím potíže. Dnes večer nechtěl udělat

nezapomenutelný dojem, jedině na Jill Clarkovou, a ta si ho

zaručeně bude pamatovat do konce života.

V pravé ruce nesl tmavě modrou sportovní tašku s popruhy a

logem Nike. Pan Obyčejný vracející se ze cvičení v tělocvičně.

Taška obsahovala dvě role lepicí pásky, zahradnické nůžky,

dentální nit a balíček jednobřitových žiletek. Z téměř zapnutého

zipu vykukoval tupý konec dřevěné násady koštěte připomínající

držadlo tenisových raket vyčnívajících z cestovních vaků. Druhý

konec asi metrové násady, skrytý uvnitř tašky, byl seříznutý a

zbroušený do špičky. Ne do příliš ostré špičky. Victor se poučil, že

nesmí způsobit okamžité rozsáhlé vnitřní krvácení, pokud chce,

aby se utrpení člověka prodloužilo.

Při chůzi se usmíval. Jill bude spolupracovat, nebude chtít

rovnou zemřít. V posledních vzácných vteřinách života se člověk

chytá každého stébla, aby se ubránil pádu do nicoty.

Protože nicota trvá věčně.

Během prvních deseti minut Jill napíše dopis na’rozloučenou,

a teprve pak začne ta skutečná zábava. Victor se musel soustředit

na Glorii a její tragický stav, aby nedostal erekci a nepřilákal

pozornost.

Až s Jill skončí, polije ji čisticím prostředkem, který Jill

skladuje pod dřezem. Pak zhasne plamínek na jejím starém

plynovém sporáku a pustí všechny hořáky.

Než odejde, zapálí mrtvou Jill a závěsy.

Pár minut potom, co opustí budovu, by už měl být požár silný

a vytrvalý. Plyn bude dál unikat, dokud nedojde k výbuchu. Než

se dobytu dostanou hasiči, stane se z něj hotové peklo.

Násadu koštěte si chtěl odnést s sebou. U ohně člověk nikdy

neví, co unikne plamenům, a tam, kde násada bude, by opravdu

celá shořet nemusela.

359

Při vstupu do Jilliny budovy sice neměl Victor plnou erekci,

ale penis měl zduřelý. Doufal, že si ho nikdo nevšimne, kdyby

náhodou někoho potkal.

Gloria!…

Pearlin mobil v kabelce spustil první čtyři tóny melodie ze

starého filmu Zátah. Slyšela je, ačkoli bylo vyzvánění ztlumené.

Vyndala telefon a viděla, že jí volá Quinn.

„Všechno v pořádku, Pearl?“ zeptal se.

„Další noc v ráji,“ odpověděla Pearl. „Jsem v ložnici a snažím

se nebýt protivná.“

„A Jill?“ V Quinnově hlasu se ozvalo nečekané znepokojení.

„Je v obývacím pokoji a dívá se na televizi. Opakování

nějakýho sitcomu o bandě neurotickejch ztracenejch existencí, co

bydlej v bytě v New Yorku.“

„Tobě se Přátelé nelíbí?“

„Už jsem tu epizodu viděla čtyřikrát a nechci na ni koukat

znova.“

„Victor Lamping je na cestě k vám,“ řekl Quinn.

„Nejspíš sem jde jako Tony Lake. To není nic novýho. Bude

naštvanej, až mě uvidí.“

„Dnes ho viděli, jak kupuje koště s dřevěnou násadou,“ dodal

Quinn.

„Aha… Kdo ho viděl?“

„Weaverová. Ztratila ho. Poslyš, Pearl. Feds a já to možná

nestihneme včas, abysme ti pomohli.“

„Tak Weaverová ho ztratila?“

„Nebuď jedovatá, Pearl.“

„Třeba sem jde jen proto, aby Jill znova zkusil dostat do

postele. Koule tomu zmetkovi už nejspíš ztvrdly, jak se pořád

neúspěšně snaží.“

„Má koště, Pearl. Dneska večer nebude Tony Lake.“

„Třeba ho jen potřeboval. Na zametání.“

„Pearl…“

360

„Já to tady zvládnu, Quinne. To víš, že ano.“ Ne jako ta

nemožná Weaverová.

„Během pár minut tam naženu hlídkový vozy.“

„A vyděsíš Victora, když jsme se tolik nadřeli, abysme ho

nalákali do naší pasti?“

Její reakce ho nepřekvapila. „Taková možnost samozřejmě

existuje.“

„To je pravděpodobný, i kdyby dorazili bez majáků a sirén.“

Pearl nepřítomně přejela rukou po devítimilimetrové pistoli

Glock, kterou měla v pouzdře u pasu. „Já to tady všechno zvládnu

a počkám na tebe a Fedse.“

„Riskuješ, Pearl. Nastavuješ krk.“

„To ty taky, Quinne. Je to ale jediná možnost, jak tyhle hajzly

zastavit.“

„Nechci…“

„Neboj se. Jill Clarkový nikdo nezkřiví ani vlásek na hlavě.“

„Myslel jsem na tebe, Pearl.“

Ale necháš mě čelit jednomu z nejhrůznějších vrahů samotnou.

„Nedělej si o mě starosti, Quinne. Odvedu svou práci. Jestli si

chceš dělat starosti, dělej si je o svou přítelkyni doktorku Lindu.“

„Sakra, Pearl…“

Zavěsila.

Proč jsem to řekla? Proč jsem to musela říkat?

Zaslechla zvuk domácího telefonu u vchodových dveří za

obývacím pokojem.

Slyšela Jill, jak ho zvedla a pozvala někoho nahoru.

Jill přešla k zrcadlu u dveří, ujistila se, že má blůzku těsně

zastrčenou v džínách a načechrala si vlasy. Snažila se vypadat pro

Tonyho Lakea dobře, i když teď už věděla, čeho je nejspíš

schopen. Co byl nejspíš schopen udělat těm ostatním ženám.

Ale i teď dokázal být občas tak okouzlující, že bylo…

Na chodbě se ozval zvuk kroků. Stiskla rty, několikrát je vsála,

aby se lesk rozetřel rovnoměrně, a pak se od zrcadla odvrátila.

Dvě rozhodná, zvučná zaklepání na dveře.

361

Vzchopila se, šla k nim a otevřela je. Rozzářila se širokým

úsměvem.

„Tony!“

Quinn seděl na zadním sedadle taxíku tři bloky od Jillina bytu

a všechno v něm vřelo. O blok dál se něco stalo. Zahlédl vysokou

dodávku a blikající žlutá světla. Snad odtahový vůz, co se snažil

zvládnout víc, než dokázal. Ať to bylo cokoli, provoz se

zredukoval na občasné popojíždění o tři nebo čtyři metry, pak se

brzdová světla znovu rozzářila a taxík se zastavil úplně.

Oči pistolnického řidiče se v nakloněném zpětném zrcátku

střetly s Quinnovýma. Otočil se na svém sedadle, aby na Quinna

viděl přímo, a ústy naznačil, že je mu líto, ale nemůže to nijak

uspíšit.

Quinn se ošil a přikývl. Chápal to a nezdálo se mu, že se

situace brzo nějak změní.

Sáhl do peněženky, odpočítal, co bylo na taxametru, přidal

tučné spropitné, pak klouby na rukou zaťukal na čirou přepážku

a strčil svazek bankovek na ocelovou otočnou misku.

Vystoupil z taxíku a rychle se vydal po chodníku směrem k

Jillinu bytu. Jestli ho stále bolela noha, do které ho postřelili před

mnoha měsíci, necítil to. Odolal nutkání rozběhnout se, protože

věděl, že by ho to vyčerpalo a v konečném důsledku zpomalilo.

Rázoval vpřed, odstrkoval lidi stranou a nevšímal si jejich

nepřátelských pohledů a poznámek. Rychle sáhl do kapsy pro

mobil a vyťukal Pearlino číslo.

Co se hergot děje v Jillině bytě?

74

Když se Pearl vydala ke dveřím ložnice, uslyšela, jak jí mobil v

kabelce na posteli slabě vyhrává Zátah, ale nevšímala si toho.

Věděla, že z obývacího pokoje to nemůže být slyšet.

Malinko pootevřela dveře. Viděla přes pokoj až k malé

předsíni a vstupním dveřím.

362

Byl to opravdu Tony.

Jill stála přímo proti němu, vzhlížela k němu, jako kdyby

čekala polibek, a hrála svou roli.

Tony jí dal pusu na tvář, ale zároveň sáhl za záda a vytáhl

malou poloautomatickou zbraň. Měla připevněný asi patnáct

centimetrů dlouhý matně šedý tlumič. Začal podivně ohýbat

loket, aby zbraň mohl namířit na Jill.

Chystá se ji střelit do spodní části těla, zranit ji a pak…

Pearl nezaváhala. Ve vteřině tasila glock a vystřelila. Věděla,

že výstřel půjde daleko od Tonyho, ale taky rozhodně mine Jill.

Netrefí ho, ale třeba ho vyleká a on na moment zapomene na Jill.

Tony zareagoval rychle. Odstrčil Jill stranou, stočil zbraň

směrem, odkud se ozval výstřel, a hned viděl Pearl, jak se k němu

blíží chodbou.

Teď neměla ničím krytý výhled. Zamířila, ale vtom se z

tlumiče zablesklo. Tony po ní vystřelil, ale minul. Stejně tak

vzápětí ona jeho. Věděla, že Tony má dvaadvacítku. Jednak to

byla jeho oblíbená zbraň, jednak bylo z výstřelu i přes tlumič

poznat, že jde o pistoli malé ráže. Pearl odhadovala, že by

potřeboval několik výstřelů, aby ji zastavil. Její mocný

devítimilimetrový glock by dokázal Tonyho složit jednou ranou.

Kdyby ovšem zasáhla cíl.

Pearl postupovala dál a glock se jí otřásal v ruce, jak pálila

ránu za ranou. Tony neustupoval. Odvahu teda má chvályhodnou.

Zabít toho šmejda! Každým okamžikem očekávala, že se do ní

zavrtá kulka.

Jedna z Tonyho divoce vypálených střel se odrazila od

zarámované reprodukce visící na chodbě právě ve chvíli, kdy

kolem ní Pearl procházela. Ani ne třicet centimetrů od jejího

obličeje se rám zhoupl, spadl na zem a sklo se roztříštilo na

maličké úlomky. Pearl cítila, že má pravou stranu obličeje jako v

ohni. Najednou neviděla na pravé oko a uvědomila si, že ho má

zavřené. Pokusila se ho otevřít, ale bolest jí v tom zabránila.

Do prdele!

Jen ji to rozzuřilo. Na strach neměla čas ani náladu.

363

Slzícím levým okem roztřeseně zamířila a vyslala další ránu, i

když věděla, že nezasáhne nic než zeď.

Zahlédla rozmazanou postavu rychle uskočit stranou, otočit

se a zmizet dveřmi na chodbu.

Dopotácela se pěkný kus, než jí došlo, že nemíří ke dveřím.

Byla jako omráčená a ztratila orientaci. Levým okem našla

schoulenou osobu přikrčenou v rohu.

Jill.

Vykročila směrem k ní, ale najednou se jí udělalo špatně.

Podívala se na svou pravou paži a uviděla na ní krvavé cákance.

Ještě něco nebylo v pořádku. Ochromovala ji bolest a těžko se

jí dýchalo. Upadám do šoku?

Ne, k čertu!

Pozadu o dva kroky couvla a svalila se na pohovku.

Postava schoulená v rohu už tam nebyla. Pak ji uviděla. Jill se

k ní plazila přes pokoj.

„Jewel?“

Jako kdyby Jillin hlas přicházel z vedlejší místnosti. Jenže to

tak nebylo. Jill teď stála jen kousíček od ní.

„Jewel? Jewel? Proboha! Jsi v pořádku?“

„Můj mobil.“ zašeptala Pearl. „Běž pro můj mobil. V kabelce v

ložnici.“

„Jewel?“

„Můj mobil, sakra!“

Quinn se na červenou rychle pěšky propletl troubícím

proudem vozidel. Od chvíle, kdy vyskočil na chodník, ani na

chvilku nezpomalil.

Dorazil k Jillinu bloku a byl už skoro u jejího domu. Už naplno

utíkal a srdce mu tlouklo tak rychle a usilovně, až to bolelo.

Třeba to stihne.

Třeba se tam dostane včas.

Někde blízko něj zatroubil klakson a vylekal ho. Asi šest

metrů před ním zajel k obrubníku taxík. Ozval se hlas:

„Quinne! Quinne!“

364

Quinn se zarazil a uviděl Feddermana, jak na něj ze

stáhnutého bočního okénka vzadu v taxíku křičí.

„Quinne!“

Zadní dveře auta se rozletěly dokořán, až to vypadalo, že snad

vypadnou z pantů. Fedderman se vykláněl a mával na něj.

„Nastup, Quinne! Nastup!“

Quinn věděl, že by to mohli stihnout autem rychleji než on

pěšky, pokud se doprava znovu nezasekne. Doběhl k taxíku,

klopýtl z obrubníku dolů a málem upadl. Měl dojem, že má

vymknutý kotník, ale to ho nemohlo zpomalit.

Na tohle začínáš být starý…

Ne, ještě ne!

Victor to konečně pochopil, Jewel je policistka. Čekali, až

zaútočí na Jill.

A ta mrcha ho postřelila.

Věděl, že zranění není vážné. Kulka ho škrábla ze strany do

krku a naštěstí minula krkavici. Přesto mu za límec stékala krev a

na zádech cítil lepkavé teplo.

Nebyl si jistý, jestli Jewel trefil; střílel z pistole malé ráže a z

dálky. Jistě ho pronásleduje.

Neměl čas čekat na výtah. Vrhl se dolů ze schodů a podařilo se

mu udržet se na nohou jen proto, že se chytal zábradlí a na

odpočívadlech se odstrkoval od zdí. Zdálo se mu, že slyší

Jeweliny kroky na schodišti nad sebou, a to ho přimělo utíkat

ještě rychleji. Každou chvíli po něm může vystřelit. A nejspíš už si

přivolala posily. Musí se dostat z budovy, vyběhnout na ulici dřív,

než dorazí policie.

Ocitl se v hale a na hladké dlažbě mu to podkluzovalo, že div

neupadl. Pořád držel pistoli s tlumičem a napadlo ho, že se otočí

a bez míření vystřelí vzhůru schodištěm, aby Jewel alespoň

zpomalil, pokud ho pronásleduje.

Není čas ani na to.

Vrhl se k těžkým dveřím na ulici, prudce do nich strčil

ramenem, až ho ten náraz napůl otočil, a vypotácel se ven.

365

U chodníku zastavil taxík. Fedderman strčil hrst bankovek

řidiči, Quinn zatím na pravě straně vzadu otevřel dveře a začal

vystupovat.

„Krucinál!“ uslyšel najednou Feddermana.

Zarazil se a s jednou nohou pořád v taxíku a jednou na

chodníku vzhlédl. Uviděl, jak ze dveří Jillina činžovního domu

vyrazil nějaký muž. Musel velkou silou vrazit do dveří, protože ho

to napůl otočilo. Quinn v jeho pravé ruce něco zahlédl. Okamžitě

to poznal.

„To je Victor!“ zařval Fedderman.

Quinn klidně, ale hlasitě křikl: „Má pistoli!“ Popadl pažbu

svého starého policejního koltu a hladce ho vytáhl z koženého

podpažního pouzdra.

Okno taxíku za ním popraskalo, jak ho zasáhla kulka. Victor

stál s nohama široce rozkročenýma a díval se přímo na Quinna.

Zbraň svíral oběma rukama a pečlivě mířil. Quinn si všiml, že

výstřel skoro není slyšet, a uviděl na hlavni tlustý tlumič.

Není čas se krýt!

Klesl na koleno, aby představoval pro Victora menší cíl, a

vypálil. Hvízdla kolem něj další střela. Ohlédl se a spatřil

Feddermanovo velké břicho a zmačkanou kravatu přitisknutou

zvenku na protější okénko. Fedderman stál a střílel přes střechu

taxíku.

Další výstřel. Kulka proletěla Quinnovi kolem hlavy.

Hajzl.

Victor se rozhodl držet pozici. Vůbec se nepokusil utéct. Kulka

třeskla o kapotu. Taxikáři došla trpělivost. Quinn uslyšel

zaburácet motor a spíš cítil, než viděl, jak taxík vyrazil od

chodníku.

Teď už ničím nekrytý Fedderman se rychle přesunul těsně za

Quinna. Oba na Victora znovu a znovu pálili. Quinnovi zvonilo v

uších od toho rámusu, cítil střelný prach a viděl, jak mosazné

nábojnice z Feddermanova devítimilimetrového revolveru

poskakují po chodníku jako vysypané drobné.

366

Victor se sesunul k zemi, jako by náhle začal tát.

Zůstal nehybně ležet s jednou nohou zkroucenou pod sebou.

Quinn a Fedderman se rozdělili a přiblížili se k nehybnému

tělu z různých úhlů. Fedderman, jemuž nad rukou s pistolí

plandala bílá manžeta, k němu došel první a odkopl dvaadvacítku

s tlumičem, která se válela kousek od Victorovy mrtvé ruky.

Sklonil se, zlehka se dotkl spodní části Victorova krku a snažil

se nahmátnout pulz. Pak vzhlédl ke Quinnovi. „Je po něm.“

„Pojďme nahoru,“ řekl Quinn a ztěžka oddechoval. „Zjistíme,

jak je na tom Pearl.“

75

Quinn a Fedderman viděli, že dveře do Jillina bytu že jí

dokořán. Neměli jak zjistit, co se děje uvnitř a kolik lidí tam je.

Victor nejspíš přišel sám, ale spoléhat na to nemohli.

Vstoupili opatrně s tasenými zbraněmi.

Jill seděla na podlaze před pohovkou, v obličeji prázdný výraz.

Očividně byla v šoku. Pearl byla zhroucená na pohovce. Pravé

oko měla pevně stisknuté, pravou polovinu obličeje celou

zakrvácenou a rudé cákance jí pokrývaly i pravou paži.

Levým okem zamžourala na Quinna.

„Je to jen krev,“ řekla. „Kulka zasáhla obraz na zdi. Rozprsknul

se. Mám sklo v oku.“

Vypadala spíš otráveně než rozzuřeně a nezdálo se, že by

nějak zvlášť trpěla. Quinn usoudil, že je asi v šoku, stejně jako Jill.

Otočil se, aby řekl Feddermanovi, ať pro Pearl i Jill zavolá

sanitku, ale Fedderman už o kus dál telefonoval z mobilu.

„Nepotřebuju sanitku,“ zaprotestovala Pearl. „Ty nebo Feds

mě můžete zavézt do nemocnice. Nebo si vezmu taxíka.“

„Zavolej Renze, až skončíš,“ řekl Quinn Feddermanovi. „Pověz

mu, co se stalo.“

Pak se posadil na pohovku vedle Pearl a pevně ji stiskl v

náručí.

367

Jakmile Renz po Feddermanově telefonátu zavěsil, zavolal

Cindy Sellersové. Dozví se to a otiskne to jako první, i když ještě,

než vyjde další vydání Ruchu velkoměsta, odvysílají tu zprávu

televize.

Sellersová pracuje pro tisk a jistě je zvyklá, že ji při

podobných příležitostech předběhne televize a internet. Ale

dostane náskok před všemi newyorskými novinami. Dohoda je

dohoda. A navíc bylo Renzovi milejší mít v Sellersové spojence

než nepřítele.

Otázky kladla stručné a k věci. Renz právě tak odpovídal. Oba

znali pravidla. Renz si ten rozhovor celkem užíval. Oba byli

bezohlední a zkušení hráči, kteří se shodou okolností ocitli na

jedné lodi.

Když rozhovor skončil, Renz přešel ke dveřím své kanceláře a

zamkl je. Usmíval se.

Quinn znovu uspěl. Čtvrtič, ten skutečný, ležel mrtvý na

chodníku a Renzova kariéra žila a měla se k světu.

Přesně jak si naplánoval.

Vrátil se ke stolu a na oslavu si zapálil doutník.

Pearl splnila svůj úkol. Jill Clarková byla sice psychicky

otřesená, ale jinak nezraněná. Zdravotníci se pokusili naložit

Pearl na nosítka a odnést ji do sanitky. Nedovolila jim to. Sklo se

jí naštěstí nedostalo přímo do oka, a tak trvala na tom, ať jí rány

zašijí hned na místě. Zdravotníci prohlásili, že nejlepší, co pro ni

mohou udělat, je stáhnout jí to prozatím náplastí, aby okraje

nejhlubších ran co nejvíc přiblížili k sobě a zastavili krvácení.

Pearl je ujistila, že to stačí. Drsná Pearl. Myslela si, že zůstane ve

službě a půjde s Quinnem a Feddermanem.

„Ani náhodou,“ oznámil jí Quinn, když si uvědomil, že Pearl se

chce i nadále účastnit lovu. „Už jsi udělala dost. Jestli nechceš jet

do nemocnice, zůstaň tady a odpočiň si. Nebo běž nahoru do

svýho bytu. Jewelina.“

„To místo je krysí díra,“ ušklíbla se Pearl.

„Pro krysu, která má kliku, že je ještě naživu.“

368

„Podle tebe jsem krysa, Quinne?“

„Zůstaň, Pearl!“ přikázal Quinn. Jako kdyby byla pes, kterého

drezíruje, a nehodlá si od něj nechat nic líbit. No pořád lepší než

hlodavec.

Pearl se to nelíbilo, ale věděla, kdy nemá cenu se hádat.

Tvrdohlavej mizera! Trucovitě si na pohovce přitáhla kolena k

bradě jako rozmazlené děcko, které z něčeho nespravedlivě

nařkli.

S Quinnem to ani nehnulo. Otočil se na Feddermana.

„Zajdeme se podívat, jestli Palmer Stone dneska nepracuje

přesčas,“ prohlásil. Na Pearl už se ani neohlédl a vydal se ke

dveřím.

Fedderman si do devítimilimetrové zbraně zasunul nový

zásobník, podíval se na Pearl, zakřenil se a řekl: „Palice dubová.“

Pak si pospíšil, aby Quinna dohonil.

Pearl zůstala v bytě a vztekala se.

Quinn s Feddermanem si vzali jedno neoznačené policejní

auto, které dorazilo na místo činu. Quinn řídil rychle, ale ne

bezohledně, díval se přímo před sebe a myslel na Pearl i na to, co

se stalo Victoru Lampingovi a co by on, Quinn, moc rád udělal

Palmeru Stoneovi.

Zaparkoval ve druhé řadě před Stoneovou kancelářskou

budovou a sklopil sluneční clonu, aby byla vidět cedule NYPD. Ve

výtahu stoupajícím do patra, kde se nacházely kanceláře

agentury E-Bliss.org, byli jediní.

Quinn věděl, že Renz už nejspíš informoval Cindy Sellersovou.

Po utajení bylo veta, teď už možná zprávy o Victorově smrti

vysílají v televizi a v rádiu.

Když vyšli na chodbu s kancelářemi, Quinn pokynul

Feddermanovi, oba vytáhli zbraně a drželi je ve spuštěných

rukou.

Malá vstupní místnost byla prázdná. Působila nehybně a

opuštěně. Léta praxe poldy naučí vycítit prázdné prostory. Další

léta je naučí na instinkty tak úplně nespoléhat.

369

Se zbraní už připravenou ke střelbě šel Quinn první. Dostali

se do Stoneovy kanceláře.

Prostory E-Bliss.org byly obývané, svým způsobem. Palmer

Stone seděl za stolem, pečlivě oblečený v tmavém obleku s bílou

košilí a červenou hedvábnou kravatou. Sesunul se dopředu a

oběma rukama i hlavou se opíral o stůl, jako kdyby si na chvíli

zdříml.

V jeho spánku byl dokonale kulatý otvor s tmavým okrajem.

Pistoli, která to způsobila, svíral v pravé ruce. Kulka z hlavy

nevyletěla, takže na stole se roztekla jen maličká kaluž krve. U

Stoneovy levé ruky byl pečlivě složený vzkaz na rozloučenou.

Celý výjev působil úhledně a uspořádaně. Živý Palmer Stone by

to schvaloval.

Vzkaz byl psaný na počítači a vytištěný. Stálo na něm prosté:

„Vím, kdy skončila pracovní doba.“ Byl podepsán modrým

inkoustem, bezpochyby drahým perem Montblanc, které leželo

otevřené na stole.

Quinn vrátil vzkaz tam, kde ho našel. Mobilem zavolal Renze a

řekl mu, co se stalo.

Zatímco Quinn s Feddermanem čekali na zástup techniků,

soudního lékaře a zdravotníky, natáhli si rukavice a začali zběžně

prohlížet spisy Palmera Stonea a obsah zásuvek jeho stolu.

Nepřekvapilo je, že nenašli nic inkriminujícího. Jen

předvídatelné obchodní dopisy a podepsanou korespondenci s

dodavateli a spokojenými klienty. Snad počítače později odhalí

víc.

Fedderman, který stál u okna, vyhlédl dolů na ulici.

Otočil se na Quinna. „Už jedou.“

Quinn se zhluboka nadechl a zase vydechl, podíval se po

skrovné, upravené kanceláři a pak na nehybné tělo za stolem.

„Můžou nastoupit na scénu,“ prohlásil a vydal se ke dveřím.

Hned se však zarazil. Něco mu nedovolilo odejít. Ještě ne.

Přešel ke stolu a zadíval se na vyděšený výraz na tváři

Palmera Stonea.

„Viděli jsme někdy Stonea živýho?“ zeptal se.

370

Fedderman zavrtěl hlavou, že ne. „Viděl jsem jeho fotku na

internetu. To, co tady zbylo v jeho křesle, se tý fotce podobá.“

Quinn dál zíral na mrtvého muže. Nemohl to říct s jistotou, ale

musel připustit další možnosti.

„Všiml sis něčeho na těch spisech, co jsme procházeli?“ zeptal

se Feddermana.

„Ne, na nic zvláštního jsem nenarazil.“

„Podpisy na dokumentech a na vzkazu na rozloučenou nejsou

stejný.“

Fedderman o tom chvilku přemýšlel. „A Stone se zabýval tím,

že dvojníkům poskytoval nový identity.“ Zápěstím si utřel ústa a

zatvářil se pochybovačně. „Ale jestli ten mrtvej chlápek u stolu

není Stone a ten vzkaz je podvrh, proč by ho Stone nepodepsal

sám?“

„Možná chtěl mít na peru a na papíře otisky jen toho člověka,

pro případ, že bysme je snímali. Třeba toho chlapa k podpisu

donutil namířenou pistolí. Vsadím se, že zbraň bude až na otisky

mrtvýho dokonale čistá. Určitě setřel otisky v celý kanceláři. A

jeho otisky nemáme, nikdy nesloužil v armádě ani nebyl zatčenej.

Nikde nejsou.“

Fedderman se naklonil dopředu a usilovně se na obličej

mrtvého muže zadíval. „Vážně vypadá jako Stone.“

„Co když to ale není Stone?“ zeptal se Quinn.

Odpověď však už znal.

Pokud je Stone naživu, přestože je oficiálně mrtvý, co může

ztratit tím, že zavraždí ženu, která zničila jeho agenturu a

způsobila mu takovou zkázu?

Nebo ženy…

Jill Clarková unikla jen o vlásek. Pearl taky.

Quinn se pokusil mobilem dovolat Pearl, které stále ošetřovali

zranění.

Podařilo se jí pustit dostatečnou hrůzu na druhého

zdravotníka, který přijel pro Jill, a donutila ho, aby jí rány místo

náplasti zašil. Mrzutý zdravotník její telefon zvedl. Quinn mu

vysvětlil situaci.

371

Pearl poslouchala část rozhovoru a řekla zdravotníkovi, aby

Quinnovi vyřídil, že u Jill, která neutrpěla žádné zranění a

odmítla péči lékařů, je právě Weaverová.

„Říká, abych vám pověděl…“

„To nic,“ přerušil ho Quinn. „Postarejte se o ni. Ať je v

pořádku.“

„To je naše práce,“ zavrčel naštvaný zdravotník.

„A řekněte jí, ať odtamtud rychle vypadne. Pryč z budovy.“

„Jenže u ní se nedá čekat, že udělá, co se jí řekne.“

„Já vím,“ přisvědčil Quinn. „Na tohle jsem odborník.“

Zavěsil a okamžitě zavolal Renze, aby ho seznámil se situací v

E-Bliss.org.

Renz skoro minutu nic neříkal. Hlavou mu táhlo, jak hrozně se

ztrapní, pokud se nepotvrdí Quinnova teorie, že Stone není Stone.

A kdyby’šlo jen o to, že bude vypadat jako hlupák; následky

mohou být daleko horší. Otevírala se před ním pořádně hluboká

past. Přímo past na slony.

Ale Renz byl pořád víc policajt než byrokrat nebo politik.

„Může to tak být,“ ozval se nakonec. „Není to pravděpodobný,

ale může to tak být.“ Zarazil se. „Ale za touhle hypotézou jdeš na

vlastní pěst. Počítej s tím, Quinne.“ No, o trošilinku víc policajt než

byrokrat nebo politik.

Ze existují dva Palmerové Stoneové, byla Quinnova teorie,

Quinnova hra, Quinnovo riziko, a kdyby měl Quinn náhodou

pravdu, Renz sklidí slávu. A kdyby se snad ukázalo, že se Quinn

mýlil, Renzovi to neublíží. Nemá co ztratit.

„Jedeme zpátky do bytu k Jill,“ řekl Quinn.

„Zavolám Weaverovou,“ ozval se Renz, „a postarám se, aby

vzala Jill někam na bezpečný místo.“ Politicky tím nic neriskuje.

Čeká ho leda vzestup.

Zatímco si Quinn strkal mobil zpátky do kapsy, Fedderman se

zeptal: „Pearl je v pořádku?“

„Jakžtakž,“ přisvědčil Quinn. „Prozatím.“

Sjeli výtahem dolů a Quinn vydal příkazy technikům, kteří

právě vcházeli do haly. Pak se znovu ocitli v neoznačeném autě v

372

řadě popojíždějících vozidel a jeli stejnou trasou zpátky. Nedbali

na díry na vozovce ani na troubící klaksony a rozezlené výkřiky,

ani na dopravní předpisy a semafory. Řítili se k bytu Jill Clarkové.

„Myslíš, že tam půjde?“ zeptal se Fedderman.

Quinn se plně soustředil na kličkování v provozu. „Nedá se to

vyloučit. A to stačí.“

„Pořád by se tam měla motat spousta policajtů. Možná ještě

ani neodvezli Victorovo tělo.“

„Všichni budou venku na ulici,“ řekl Quinn. „A jestli se tam

něco děje, tím líp pro Stonea. Bude pro něj snazší dostat se do

budovy, aniž by vzbudil podezření, a zaútočit na Jill a Pearl.“

„Není blbec,“ řekl Fedderman. „Dojde mu, že ho hledáme. Jistě

to zahrnul do svýho plánu.“

Quinn se usmál způsobem, který Fedderman už znal. Tenhle

úsměv mu nikdy nikdo neoplatil.

„My máme svoje vlastní plány,“ ucedil Quinn.

76

Stone tam byl.

Quinn a Fedderman to zjistili hned poté, co vstoupili do

budovy. Na okamžik zahlédli lýtko v drahých kalhotách od

obleku a vyleštěné polobotky, jak zahnul za roh a začal stoupat

po schodech.

Ani Quinn, ani Fedderman neřekli jediné slovo a začali ho tiše

pronásledovat. Nechtěli, aby je zaregistroval. V ideálním případě

za ním vystoupají nahoru, aniž by si uvědomil, že není sám, a

zatknou ho živého. Potřebovali ho k soudu jako obžalovaného i

jako svědka.

Na posledním úseku schodů do Jillina patra se Stone připravil

na vstup do jejího bytu; z kapsy saka vytáhl malou zbraň s

perleťovou rukojetí.

Právě v tu chvíli pod Quinnem nepatrně zavrzaly schody.

Stone se překvapeně otočil. Bylo to, jako kdyby ten muž z jeho

kanceláře vstal z mrtvých a oni ho přitom nachytali.

373

Quinn nezaváhal. Nemohl. Musel překonat vzdálenost, která

ho od Stonea dělila.

Zaútočil.

Ze Stoneových plic vyletěl vzduch, jak mu vrazil ramenem do

břicha. Zároveň mu levou rukou strhl pravačku s pistolí ke

stropu.

Oba se svalili na zem a Quinn vší silou zmáčkl Stoneovi

zápěstí. Stone cítil, jak mu drtí maso, cévy i kosti. Pustil zbraň

jako dítě, které se vzdává hračky. S rachotem odlétla po podlaze.

Stone nebyl bojovný typ.

Bez dechu se posadil na dřevěné schody a v předklonu si tiskl

bolavé zápěstí. Z koutku úst mu vytékaly sliny. Otřel si je a

usilovně se snažil zklidnit dech. Pak se smutně usmál a potřásl

hlavou.

Fedderman mu přeříkal jeho práva a pak se k němu naklonil,

až byly jejich obličeje jen několik centimetrů od sebe. Pozorně si

Stonea prohlížel. „Ten mrtvý muž u vašeho stolu…“

„Nejsem já,“ dokončil za něj Stone. „Jak vidíte.“

„Váš dvojník,“ řekl Quinn. „Který si myslel, že převezme váš

život a dostane za to královsky zaplaceno. Místo toho jste ho

využil, abyste nafingoval vlastní sebevraždu.“

„Záležitosti dospěly do slepé uličky,“ řekl Stone. „Měl bych

dodat, že kvůli vám.“

„Vy jste toho chudáka zastřelil,“ prohlásil Quinn oznamovacím

tónem. Čistě konverzačně. Chtěl, aby to Stone přiznal vlastními

slovy.

Odmlčel se. Čekal, čekal…

„Zabil jsem ho,“ řekl Stone. „Neštítím se špinavé práce, když to

jinak nejde.“ Pokrčil rameny. „Obchod je obchod.“

Quinn si dlouze, úlevně oddechl.

Bylo po všem. S Feddermanem si vyměnili pohledy. Quinnovi

připadalo, že se Fedderman dokonce snad i pousmál.

Stone byl naživu a přiznal, že je vrah, a s Jilliným svědectvím

byl případ proti E-Bliss.org neotřesitelný. A až najdou novou

374

Madeline Scottovou, nezbude jí než odhalit svou pravou identitu

a stát se svědkem obžaloby.

„Myslím,“ prohlásil Stone, „že už nic dalšího neřeknu, dokud

nebude přítomen můj právní zástupce.“

Quinnovi to připadalo zvláštní, když se vzalo v úvahu, že se

právě přiznal a potvrdil jim, že dopadli toho pravého.

Velmi zvláštní.

Želízky připoutal Stoneovo zdravé zápěstí k zábradlí.

Pearl se zdráhavé řídila Quinnovou dřívější radou a vrátila se

do Jewelina bytu. Nebyla si jistá, kde je Jill. Weaverová ji asi

dopravila na nějaké bezpečnější místo.

Co nejlíp se omyla a učesala si vlasy, aniž by podrobně

zkoumala pěticentimetrovou čtvercovou ochrannou gázu na

pravé tváři u oka, a rozhodla se, že půjde dolů a zkontroluje, zda

Jill nezůstala ve svém bytě.

Otočila se od zrcadla v koupelně a světlo pronikající úzkým

oknem ji bodlo do pravého oka jako oštěp. Dala si na oko černou

klapku, kterou jí půjčil zdravotník, a pak svůj vzhled v zrcadle

pečlivě zhodnotila.

Napadlo ji, že vypadá jako pirát po šarvátce s královským

námořnictvem.

Málem vyhrkla: „no nazdar“, pak si ale řekla, že na tom

vlastně není nic k smíchu, a odvrátila pohled od zubožené tváře v

zrcadle.

Sešla dolů a zaklepala na dveře Jillina bytu.

Světlo za kukátkem ve dveřích zmizelo a Pearl poznala, že Jill

– nebo někdo jiný, v bytě zůstal. Jill je nejspíš příliš otřesená,

než aby otevřela hned, jak někdo zaklepe. Po tom, co se jí stalo,

nejspíš nebude nikomu důvěřovat celé měsíce.

„To jsem já,“ prohlásila Pearl zvučně. „Jewel.“ Její přezdívka se

stala jejich tajným heslem.

Za kukátkem dál vládla tma.

375

Muž dívající se kukátkem si měřil ženu u dveří. Byla malá,

nevypadala nebezpečně a zdálo se, že se jí přihodila nějaká

nehoda. Přes oko měla pásku a na obličeji čtverec gázy.

Kdyby vydržel, třeba by odešla. Už prohledal byt, podíval se

do všech skrýší a věděl, že Jill Clarková doma není. Museli ji z

bezpečnostních důvodů přemístit jinam. Tahle žena, říkala, že

se jmenuje Jewel, Jill zjevně znala. Třeba bude vědět, kde Jill je.

Zdálo se, že je sama.

Rozhodl se, že ženu přinutí, aby mu řekla, co potřeboval

vědět, a pak ji zabije. Pokud se mu podaří dostat k Jill, všechno

přece jen může pokračovat podle plánu.

Policajti odešli teprve před chvílí. Pořád můžou být poblíž.

Bude muset jednat rychle a tiše.

Zastrčil pistoli do pouzdra a vytáhl nůž.

77

Dveře se najednou otevřely a objevil se v nich černovlasý muž

s divokýma hnědýma očima. Bolestivě popadl Pearl za paži a

prudce ji vtáhl do bytu. Neměla čas na jedinou myšlenku, natož

se mu postavit na nějaký odpor.

Toho neznám. Do čeho jsem se to hergot namočila?

Kdo to kruci je?

Co teď?

Ukazoval jí nůž a ve vzduchu pomalu otáčel dlouhým ostřím.

Očividně ho předváděl na efekt.

Zlověstně se zašklebil a zvedl ho. Věřil, že tu ženu hrůza

ochromí, takže ji hravě zvládne. Vždycky ho pobavilo, že všechny

ženy reagují úplně stejně, jakmile uvidí nůž, který by jim mohl

ublížit. Snad v tom hraje roli pudový strach z vniknutí. Něco

sexuálního. Ať je to cokoli, činí je to bezmocnými.

Pearl ho kopla do kolena.

Zařval bolestí a sekl po ní nožem. Pearl se přikrčila a uhnula

mu a pak ho praštila do žaludku, až zachrochtal. Oplatil jí ránu, až

376

málem ztratila rovnováhu. Když uhýbala jeho útoku, ukročila

stranou a jen tak tak se vyhnula blyštivému ostří. Děsila se, že by

ji mohl seknout z její slepé strany.

Zatracená klapka na oku!

Ale bála se strhnout si ji, bála se, že náhlá záře a bolest budou

horší než to, že na jedno oko nevidí.

Vzpomněla si, že na stole blízko pohovky stojí skleněná váza,

a otočila hlavu, aby ji levým okem zahlédla. Vtiskla si ji do paměti.

Jakmile ji muž znovu napadl nožem, vyhnula se ostří a uskočila

doleva směrem ke stolu.

Otočil se a tentokrát se jí pokusil zasadit ránu nízko odspodu.

Těmhle ranám se bude uhýbat hůř, bude mnohem těžší je

postřehnout, protože pohyb začíná pod úrovní očí. Pearl hmátla

po levné váze na jedinou růži, lisovanému skleněnému

reklamnímu dárku z květinářství. Zavadila o ni, váza jí vyklouzla

a převrhla se.

Sáhla níž, nahmátla ji, pevně ji sevřela a praštila s ní muže do

obličeje.

Váza se nerozbila. Znovu s ní máchla a strefila muže přímo do

hlavy.

Síla rány jí vyrazila vázu z ruky. Váza spadla na podlahu a

odkutálela se jí z dohledu.

Přišla sice o zbraň, ale získala díky ní cenné vteřiny. Věděla,

jak je využít. Vyrazila ke dveřím.

Popadla kulatou kliku.

Začala otevírat.

Ale věděla, že není dost rychlá. Jako by uvízla v jediné

nekonečné, strašlivé, zpomalené noční můře.

Uvědomila si, že najednou z rámu dveří hned vedle jejího

obličeje trčí nůž; zabodl se do nalakovaného dřeva poté, co ho ten

muž po ní hodil v zoufalé snaze zabránit jí v útěku.

Alespoň už není ozbrojený.

Za ní se ozval výstřel.

Do prdele!

Má ještě pistoli! A je odhodlaný ke všemu!

377

Pearl ale taky. Otevřela dveře a už skoro vyběhla na chodbu.

Jestli se dostane za roh, pryč z dohledu, snad se jí podaří

doběhnout ke schodům. K čertu s výtahem. Na ten neměla čas.

Pod levou podrážkou ucítila známý zdrsněný povrch

dlaždiček.

Zvládnu to!

Do zad jí narazil náklaďák.

Pochopila, že ji postřelil. Klopýtala dopředu, ale pak jako by

narazila na neviditelnou zeď a odrazila se od ní. Ztratila

rovnováhu, jako kdyby se podlaha naklonila.

Cítila, jak se na ochromených nohou potácí dozadu, zpátky,

zpátky do bytu. Přesně tam, kam se nechtěla dostat.

Účinek druhé kulky byl mnohem větší než té první. Odhodil ji

na dveře, ty se s bouchnutím zavřely a uvěznily ji pohromadě s

útočníkem. Všechno kolem ní začalo vířit, až z toho měla závrať.

Podívala se na dveře. Byly přímo před jejím zdravým okem a

vzdalovaly se dál a dál a pomalu se zmenšovaly.

Podivné… Já se vznáším…?

Uvědomila si, že je na zemi, horní polovinou těla leží na

měkkém koberci a pod holými patami cítí dřevěnou podlahu.

Copak ji síla výstřelu vyzula z bot? Něco takového už kdysi viděla.

Podívala se znovu a našla dveře. Byly dokořán. Zase se ozval

hluk, nějaké bouchání, ale sotva ho slyšela, jako kdyby všechno

přicházelo z velké dálky.

Přestřelka?

Najednou se tu zjevil Quinn, krčil se ve dveřích ve střeleckém

postoji, celé je vyplňoval a pálil z toho svého prastarého

revolveru.

Quinn.

Bylo zvláštní, jak ji najednou zaplavil klid.

Quinn. Vypadal tak vážně. Vážný muž Quinn. Prostý i složitý.

Dobrý člověk, těžké takového najít, těžké ho ztratit. Bude jí moc

chybět…

Měla dojem, že se na něj usmála.

378

78

„Vnímáš mě, Pearl?“

Quinnův hlas. Pearl cítila v puse strašlivou pachuť a rty měla

slepené uschlým hlenem.

Fuj!

„Pearl?“

Nechtěla otevřít oči, ale udělala to.

Nad ní stál Quinn a tvářil se vážně.

Vybavilo se jí to jako lavina, muž v Jillině bytě, boj,

přestřelka.

Bože, postřelil mě!

„Nehýbej se, Pearl.“

Cítila, jak se jí rty odtrhly od sebe: „Co se stalo?“

„Postřelil tě a strávilas pět hodin na sále. Nějakou chvíli jsi

byla v bezvědomí, ale teď už jsi zase zpátky.“

Ucítila různé pachy: dezinfekční prostředek s vůní lesa,

mentol, čisté povlečení. Bolestivě kolem sebe těkala jedním

okem. Měla sice maličko rozostřený pohled do dálky, ale vzadu

zahlédla podnos, na kterém stála zelená plastová sklenička,

džbán a krabice kapesníků. Ležela v nemocniční posteli.

„V bezvědomí? Chvíli?“

„Tri dny,“ řekl Quinn.

Tři dny! Je to vážné. Možná kritické.

„Bylo to kóma?“

„Jistě,“ řekl Quinn.

„Budu žít?“

„Jo, jestli budeš odteď dělat, co ti řeknu, tak ano.“

„Quinne…“

„Omlouvám se. Budeš v pořádku, Pearl. Jsi v Rooseveltově

nemocnici. Dvakrát tě postřelil. Jedna kulka ti zlomila klíční kost.

Druhá pronikla zády k lopatce, vychýlila se a skončila u jater. Obě

je vyndali. Budeš v pořádku.“

„Takže vážně budu žít?“

379

„Budeš.“ Přes rty mu přelétl úsměv a zase zmizel jako duch.

„Čeká tě spousta fyzioterapie.“

Pearl se pokusila pohnout, ale zjistila, že je na to příliš slabá.

„Moje záda, nic mě nebolí. Mám je necitlivý.“

„To díky lékům. Začne to bolet pozdějc, Pearl.“

„Starej dobrej Quinn, všechno mi poví hezky na rovinu.“

„To málo lidí v tomhle podělaným světě.“

„Copak to nevím? Kdy odsud budu moct vypadnout?“

„Snad za dva za tři dny. Doktoři ti to řeknou.“

„Jill je v pořádku?“

„Je“

„Co se sakra stalo?“

„Feds a já jsme dohonili Palmera Stonea na schodech Jillina

domu. Přiznal se, že nafingoval sebevraždu a zabil muže, který se

měl stát jeho dvojníkem. Ten muž věřil, že nahradí Stonea,

zatímco skutečný Stone zmizí. Snažili jsme se ze Stonea dostat

víc, ale zmlkl a požadoval právníka.“

„On se rozhodl mlčet až po tom, co se přiznal k vraždě?“

„Jo. To nám s Fedsem nepřipadalo normální. Řekli jsme si, že

nás asi chtěl zdržet. A napadl nás jen jeden důvod, proč nás chtěl

co nejdýl udržet na schodišti.“

„Nechtěl, abyste šli do Jillina bytu. Potřeboval, abyste si

mysleli, že všechno nebezpečí už pominulo.“

„Přesně. Dokázal odhadnout, co se tam stane, protože věděl,

kdo tam čeká. Ale tys za Jill zašla. Místo ní jsi našla Jorgeho

Sancheze.“

Pearl to jméno několik vteřin nic neříkalo. Snad kvůli lékům.

Pak jí to došlo.

„Toho nechvalně známýho drogovýho krále? Ale toho přece

zabili v Mexico City.“

„Pravýho Sancheze ne. Muž, kterýho mexická policie

zastřelila, byl jeden ze Sanchezových dvojníků. Vylákali ho z

hotelu, kde Sanchez se svou ženou bydlel. Dokonce i Sanchezova

manželka Maria si myslela, že je Jorge mrtvý. Musela být v šoku,

380

když ho viděla v tom temným průchodu, jak se vynořil ze stínů a

zabil Greeva.“

„Greeva to bezpochyby taky šokovalo.“ poznamenala Pearl.

„Nezabila ho prostitutka. Jen to tak narafičili. Před smrtí nestačil

vyslovit Jorgeho jméno.“

„Přesně. Jorge je v nemocnici a mluví. Ale nevyklouzne. Chtěl

se připojit ke svojí ženě v New Yorku poté, co sám převezme

identitu klienta agentury E-Bliss. Měli se setkat jako dva jiní lidé

a odstěhovat se z města, dostat se pryč z drogovýho podsvětí. A

mohlo jim to vyjít, kdyby Jorge dokázal Jill zabít. Byla jediná,

která mohla odpřisáhnout, že viděla dvě Madeline Scottový, a

uměla je spojit s E-Bliss. Jill představovala spojovací článek, který

musel zničit. Ale Jorgeho plány selhaly, stejně jako plány Palmera

Stonea.“

„Takže nová Madeline byla Maria Sanchezová.“

Quinn přikývl.

„A co Tony Lake?“

„Victor Lamping?“

„Jo.“

Quinna překvapilo, že zapomněla; pověděl jí všechno o

Lampingovi, už když ji v Jillině obývacím pokoji držel v náručí a

čekal na zdravotníky. „Umřel, než ho dovezli do nemocnice.“

Pearl si položila hlavu zpátky na polštář a přemýšlela o něm.

O pohledném, usměvavém, prolhaném Tonym Lakeovi. Všechno

na něm bylo samá lež.

„To je dobře,“ řekla.

Quinn mlčel.

„Ten E-Bliss,“ ozvala se Pearl po chvilce, „to je teda noční

můra.“

„Větší, než si myslíš,“ řekl Quinn. „Stone a Victorova sestra

Gloria Lampingová, kterou Stone udal, se snaží házet špínu jeden

na druhýho a uzavírají dohody, ale nevyjde jim to. Gloria se

pořád zotavuje z toho, jak ji přejel taxík. Ví o těch vraždách. Stone

říká, že některý z nich spáchala.“

381

„Žena, která tohle udělá jiný ženě…“ Pearl se povedlo na

polštáři maličko zavrtět hlavou. „Noční můra,“ zopakovala.

„Už je po všem,“ řekl Quinn. „Teď už ses z ní vzbudila, Pearl.“

Dotkl se její ruky tak něžně jako ještě nikdy předtím.

Quinn zůstal u Pearl skoro do půlnoci a pak šel domů do

svého bytu, kde našel Lindin vzkaz.

Prý si všechno promyslela, stálo ve vzkazu, a uvědomila si, že

by nikdy nedokázala být ženou policajta. Taky se chystá dát

výpověď z práce. Cítí, že nemá jinou možnost poté, co ji odhalili

jako informátorku, která si při vnitřní rozmíšce v NYPD zvolila

jednu stranu. Po tomhle už jí nikdo nebude věřit. A že prý si

nezaslouží Quinnovu důvěru.

Podepsala se pod slovo sbohem.

Quinn měl sto chutí rozbrečet se a roztřískat nábytek, ale

neudělal ani jedno. Napadlo ho, že Lindě zavolá, ale rozmyslel si

to. Věděl, že se rozhodla a že by jí nedokázal tu její fatalistickou

logiku rozmluvit, ani kdyby mu ten telefon zvedla.

Po pravdě řečeno, rozesmutnilo ho to, ale nepřekvapilo.

Věděl, kde teď nejspíš je, někde, kde nalévají alkohol. Měl ji rád,

ale chápal, že je beznadějné pokoušet se jí pomoct. Některé lidi

zachránit nelze. Některé lidi nedokážete zachránit před nimi

samými.

To jsou ti, kteří vás nejvíc pronásledují, protože jste se přece

mohli snažit pomáhat jim ještě trošku víc, i když jste věděli, že je

to beznadějné. Na jejich životní pouti se jim bůhvíjak daří dělat z

jiných lidí spoluviníky jejich zničení, dokonce i z lidí, které

milují. Možná hlavně z těch.

Pečlivě vzkaz složil, jako kdyby si ho chtěl nechat.

Pak si to rozmyslel, zmačkal ho do kuličky a zahodil ho do

koše.

79

O měsíc později seděl Quinn u venkovního stolu v restauraci

ve West Side a pohrával si s nějakým druhem předraženého latté,

382

které bylo vlastně docela dobré. U protějšího stolu seděla nějaká

stařena. Na levé tváři měla tři dokonale souběžné tenké

škrábance od drápků svojí kočky. Pokud se to tak vůbec stalo.

Pokud ta žena vůbec vlastnila kočku. Quinna nikdy neomrzelo

pozorovat lidi v New Yorku a snažit se v nich číst.

Barva na semaforu se změnila a na ulici o tři metry dál se

rozjela auta. Rozeřvala se naplno a nechala po sobě u země

převalující se opar výfukových plynů. Lidé spěchali po

chodnících, občas do sebe naráželi nebo se odstrkovali z cesty v

úzkém prostoru mezi zábradlím restaurace a obrubníkem.

Quinn se usmál. Věděl, že dřív nebo později jedním z těch

chodců bude Pearl. Měla se s ním za pět minut sejít na oběd.

Pearl se od propuštění z nemocnice dařilo dobře. Minulý

týden dokonce začala znova pracovat jako ostraha v bance. Dál

Quinna přitahovala a zároveň mátla, a on věděl, že to tak bude už

napořád.

Zadíval se na Timesy složené na stole. S uspokojením si v nich

přečetl nejnovější průzkum, podle něhož je Harley Renz

nejpopulárnějším policejním prezidentem v celé historii města.

Dokonce se šířily zvěsti, že mu nabídli kandidaturu na starostu,

ale nejspíš jich většinu pustil do oběhu sám Renz. Quinn věděl, že

Renz vyšel z Případu rozčtvrcených mrtvol líp než kdokoli jiný.

Fedderman taky dobře pochodil. Byl zpátky na Floridě, užíval

si neklidného důchodu a čekal na další Quinnův telefonát. Čas od

času posílal Quinnovi citrusy.

Palmer Stone a Gloria Lampingová odmítli vypovídat, ale už

jim to nebylo nic platné. Systém je dostal do spárů a ten systém je

semele a sežvýká tak dokonale, že z nich nic nezbude.

Před dvěma týdny objevili ve vaně tijuanského motelu mrtvé

tělo Marie Sanchezové. Měla vyříznutý jazyk a ústa plná kokainu.

Případ rozčtvrcených mrtvol skončil.

Jill Clarková získala zpátky svůj život.

Quinn zahlédl v blížícím se proudu chodců známou

tmavovlasou hlavu a postavil se, aby byl vidět.

Usmál se. Přišla Pearl.