John Lutz

Frank Quinn 4. - Potřeba zabíjet

ČÁST PRVNÍ

Dokážou proměnit nebesa, v srdci však pořád bloudí.

Rudyard Kipling, Píseň oddaných synů

Proč tu tak často vídám tvou tvář?

Tvé oči – dvě achátové lampy, co bez přestání září.

A pod nimi reklama na zubní pastu a šampón proti lupům?

Hart Crane, Tunel (Metro v New Yorku)

1

Před dávnými časy kroužil vysoko nad králičí norou orel.

Najednou se střemhlav spustil dolů, položil na zem snítku se

zralými bobulemi a znovu se vznesl k nebi.

Králík videi, že orel je vysoko. Klidně může opustit bezpečí své

nory a doběhnout pro bobule. Stihne se vrátit do doupěte dřív, než

se k němu orel snese.

Druhého dne orel opět sletěl k zemi se snítkou bobulí. Tentokrát

ji však položil o něco dál od nory. Králík znovu viděl, že orel krouží

vysoko na jasné obloze. Doběhl pro bobule a vrátil se do nory dřív,

než se k němu dravec mohl dostat.

Tak to šlo sedm dní. Králík se každý den pouštěl stále dál od

svého doupěte a orel jenom kroužil vysoko nad ním. Na bledě

modré nebeské báni se zdál maličký. Králík usoudil, že bobule jsou

dar. Orel však byl orel a nedalo se mu věřit.

Osmého dne ležela snítka zase daleko od nory, ale orel na

obloze vypadal malý a neškodný. Připomínal pouhé zrnko prachu,

které králíkovi spadlo do obezřetného oka.

Když však králík vylezl z doupěte, dravec se znenadání zvětšil.

Ve skutečnosti to byl jestřáb. Byl menší než orel, jehož králík

obvykle vídal, a proto se zdál tak vzdálený. Králík si příliš pozdě

uvědomil, co se stalo. Nestihne se vrátit do bezpečí své nory.

Slabí tvorové umírají dřív než ti silní. Proto také Duch stvořil

slabé a silné. Králík to v hloubi duše věděl a celý na místě ztuhl.

Jestřáb se rychle snesl k zemi. Doširoka rozevřel křídla a zakryl

jimi sluneční kotouč. Nebe potemnělo. Dravec králíkovi zaťal do

zad ostré pařáty. Králík zakvičel, ale jestřáb ho už unášel vzhůru

do temnoty černější než noc. Zoufalý kvikot rozfoukal vítr. Tlukot

jestřábích křídel připomínal hrom ohlašující nadcházející bouři.

Tak to chodilo před dávnými časy.

7

2

NEW YORK, SOUČASNOST

Vera Doaksová zastrčila klíč do zámku svých dveří a v duchu

si řekla, že musí být trpělivá.

V New Yorku bydlela něco přes měsíc. Za tu krátkou dobu už

jí v časopise Nation Travels, vydávaném jednou leteckou

společností, vyšel článek. Také prodala povídku časopisu o

záhadách, který vychází v celých Spojených státech. Magisterský

titul v užitém umění z Ohijské státní univerzity začínal vynášet.

Vera si říkala, že zanedlouho už nebude muset dělat servírku, aby

měla na nájem. Začne ho za ni platit nějaké vydavatelství.

V předsíni se zastavila u zrcadla, které koupila na bleším trhu.

Naklonila hlavu do strany, aby se podívala, jak by vypadala její

fotografie na přebalu knihy. Ze stříbřité plochy se na ni usmívala

atraktivní rusovláska s širokými lícními kostmi, jaké mívají

modelky. Ve tváři jí zářily pronikavé hnědé oči a mezi nimi byl

posazený nos s trochu zvednutou špičkou. Vera měla pevnou

bradu s důlkem a světaznalý sebevědomý úsměv.

A teď se tvař inteligentně.

Tohle byl její slavný spisovatelský výraz. Vera si ho často

nacvičovala.

Toužila po kariéře spisovatelky. Povídka, kterou prodala

časopisu, měla být odrazovým můstkem pro její první knihu.

Hodlala napsat napínavý román zasazený do svého nového

bydliště, New Yorku.

Pocházela z maloměsta, ale brzy si zamilovala zběsilou

každodenní aktivitu metropole pulzující energií, která jí nedala

spát ani v noci. Milovala divadla (do nichž si sotva mohla koupit

lístek), bistra i stánky s občerstvením. Měla ráda užaslé turisty

bloumající po ulicích. Uchvacovaly ji chodby metra, jež působilo

jako podzemní město plné tragických písní a někdy i

nebezpečných lidí. S nadšením sledovala, jak bohatí šlapou po

chudých a chudí se vzmáhají a míří mezi bohaté. Fascinovala ji

8

směsice ras, náboženství, různých čtvrtí, jazyků a životních

nejistot. Byla tím vším nadšená. Vera věděla, že právě tady najde

inspiraci a náměty na skvělé knihy. Inspirace jí rozhodně

nechyběla, a navíc si vždycky věřila. Ještě nikdy jí nikdo

uspokojivě nevysvětlil, proč by to mělo být jinak.

Věřila si, když psala povídku a článek pro aerolinie. Díky tomu

teď měla na nájem za byt bez výtahu ve čtvrti Hellas Kitchen. Už

si ho stihla zamilovat.

Radost ze slibného začátku úspěšného života jí kalil jenom

nedostatek romantické lásky.

V tu je však také potřeba věřit.

Rozvázala si šedé běžecké boty, vyzula se z nich a odkopla je

stranou. Odrazily se od stěny. Vera vešla do prostoru odděleného

od zbytku maličké garsonky trojkřídlým paravánem s čínskými

motivy. Stála tam postel a toaletní stolek. Doplňoval je malý

prostor sloužící jako šatník. Ramínka se v něm místo na tyč

věšela přímo na holou vodovodní trubku. Vera odtud vytáhla

základní prvek své garderoby – jednoduché černé šaty. Připadalo

jí, že každá Newyorčanka má právě takové a soutěží se všemi

ostatními ženami v umění nosit je a vybírat k nim co nejlepší

doplňky. Vera si k nim hodlala vzít nepohodlné, ale slušivé černé

lodičky, bílou šálu a perlový náhrdelník. Vše chtěla doplnit

nepravou kabelkou od Prady, kterou si koupila u stánku na ulici.

Navíc si uměla skvěle načesat dlouhé zrzavé vlasy, které byly

tmavé a měly nádech do kaštanova. Na rozdíl od jiných zrzek

nebyla bledá a v hnědých očích měla zelené tečky. Za ohromnou

krasavici se nepovažovala, ale v černých šatech jí to velice slušelo

a zcela jistě měla šanci uspět v konkurenci ostatních žen.

Zatím se jí to však nepovedlo.

Svlékla si seprané džínsy, tričko s nápisem Yankees a

kalhotky. Bosa došla do koupelny s malinkatým sprchovým

koutem.

Třeba bude mít zrovna dneska večer štěstí. Jdem tmou, jdem

tmou… Slova jí v hlavě zněla jako libá melodie.

Z čeho je ta písnička? Snažila se rozpomenout.

9

Přece z West Side Story! Skvělého muzikálu na motivy Romea

a Julie. Na motivy příběhu věčných milenců.

Ve West Side vlastně bydlí.

Vera otočila rozvrzanými porcelánovými kohoutky a postavila

se pod proud tekoucí vody.

Vzala do ruky hladké oválné mýdlo a dala se do zpěvu. Věděla,

že venku za okny tepe večerní velkoměsto, stejně jako její srdce.

Očekává ji a otevírá před ní nekonečné možnosti.

Jdem tmou, jdem tmou…

3

Kolem ní byla neproniknutelná tma. Pociťovala hroznou

bolest.

Kde to jsem?

Vera se pokusila zvednout hlavu a rozhlédnout se, ale

příšerně ji zabolela šíje. Jako by ji za krkem svíral nějaký spár.

Zvrátila hlavu vzad.

Vzad?

Teprve teď si uvědomila, že má svázané kotníky a zápěstí a

visí za ně na nějakém trámu. Vybavila si fotografii lovců, kteří na

tyči nesou za nohy přivázané velké zvíře, jemuž neživá hlava visí

dolů. Jenže Veru nikdo nikam nenesl. Byla na jednom místě.

Bolely ji napjaté krční svaly, zápěstí a kotníky zatížené vahou

jejího těla. V temnotě nebylo vůbec nic vidět ani slyšet.

Do hlavy se jí řinula krev. Veru nesnesitelně bolelo za ušima.

Chtěla se zeptat, jestli tam s ní někdo není nebo co se děje, ale

nemohla otevřít ústa. Cosi na nich měla. Nejspíš pásku, která jí

pevně držela rty u sebe. S námahou je pootevřela, ale dokázala

vydat jenom tichý tlumený zvuk, který se zčásti podobal zaúpění

a zčásti vzlyku. Ještě jednou bezmocně zachroptěla. Bylo to lepší

než tam viset potmě, v hrobovém tichu a jenom vnímat bolest.

Pokusila se znovu zvednout hlavu, ale ta jako by vážila tunu.

Sotva pomyslela na pohyb, tělem jí projela ostrá bolest.

Rázem se jí vrátila paměť.

10

Včera večer si v baru Hazard dala s jedním mužem pár

skleniček… Byl temně hezký…, dobře oblečený… Měl na sobě

tmavé kalhoty a šedé sportovní sako…, červenou kravatu… a

choval se jako světák, kosmopolita. Kdysi se tomu říkávalo

uhlazenost.

Pokusila se vzpomenout si, jak se jmenoval.

Řekl jí to vůbec?

Světlo!

Oslepilo ji, takže nedobrovolně zavřela oči.

Když se jí podařilo aspoň zamžourat, spatřila podlahu. Byla z

hrubých prken kolmo spojených nosnými trámy. Vera měla

zápěstí spoutaná tlustým provazem, který jí úplně zaškrtil krevní

oběh, takže jí zbělely prsty. Namáhavě natáhla krk, aby se

podívala na své kotníky a nohy. Mám je stejně bílé a bezkrevné

jako ruce? Neviděla si na ně. Zahlédla jenom několik dlouhých

zářivek. Každá sestávala ze dvou jasně svítících trubek. Určitě

jich tu je plno. Proto je tu takové světlo a tiše to tu hučí a praská.

Podařilo se jí trochu nadzvednout hlavu. Skoro ji držela

rovně.

V tu chvíli jí spodní částí krku projela ostrá bolest. Znovu

svěsila hlavu. Visela jí na útlém krku, jako by jí ho někdo zalomil.

Podařilo se jí hlavou pootočit ještě dřív, než jí v tom mohla

zabránit bolest. Byla ve velkém sklepě. Obklopovaly ji šedé

betonové zdi podepřené dřevěnými trámy. Všude bylo vidět

obnažené parní a vodní potrubí, z něhož místy jako groteskní

krápníky visely cáry izolačního materiálu.

Není to z azbestu? To není moc nebezpečné.

Bolest začala být nesnesitelná. Vera se snažila vůbec se

nehýbat a jenom mrkala, aby se zbavila slz v očích. Zahlédla

kousek svého těla a cítila, že na sobě nemá spodní prádlo. Byla

úplně nahá.

Tohle jí udělal ten… Jak se jmenuje? Potřebuju to vědět, abych

ho mohla prosit, abych mohla škemrat, ať toho nechá. Nejspíš jí

něco přidal do pití. Po něčem ztratila vědomí a pak se probrala

11

tady. Visí tu za svázaná zápěstí a kotníky jako… Nechtěla vědět

co. Radši na to nechtěla myslet.

Do očí jí znovu vstoupily slzy. Stékaly jí po spáncích do vlasů a

hrozivé, jakoby výsměšně ji lechtaly.

Zaregistrovala nějaký pohyb. Před jejíma očima zamlženýma

bolestí se objevil muž z předchozího večera. Nepřekvapilo ji, že

tam je s ní. Její muka má určitě na svědomí on.

Také byl celý nahý. Blížil se k ní jako snový přelud. Jenomže

tohle nebyl sen. Vera mohla jenom doufat, že se jí to zdá. Třeba se

znovu probudí, tentokrát ve svém bytě a ve své posteli. V bezpečí.

Když v mužově ruce spatřila nůž, srdce jí poskočilo v hrudi.

Pokusila se vyprostit, ale dokázala se jenom zavrtět. Natažené

ruce i nohy jí připomínaly provazy, které ji drží nad podlahou,

aby na ni nespadla.

Muž měl erekci. Napřáhl ruku s nožem a nejspíš přeřízl

provaz poutající Veřina zápěstí k trámu, protože se jí hrudník

najednou zhoupl dolů.

Vera se zachvěla. Vždyť si o tvrdou podlahu rozbije hlavu!

Její tělo se houpalo jako kyvadlo a natáčelo se do stran. Vlasy

se jí s každým pohybem otřely o podlahu. Zápěstí měla spoutaná,

ale paže měla volné. Když je natáhla za hlavu, konečky prstů

přejela po podlaze. Vůbec v nich však necítila bolest. Byla úplně

otupělá.

V letu si všimla, že má pod sebou cosi kulatého. Byl to kryt

odpadu.

Znovu přejela necitlivými konečky prstů po drsné podlaze a

zaslechla škrábavý zvuk. Když se pokusila zastavit, ucítila, jak se

jí ohýbají a rozdírají nehty. Kdyby se jí podařilo zastavit houpavý

pohyb, třeba by se mohla prsty zapřít o podlahu, a trochu tak

odlehčit kotníkům, aby tolik nebolely. Teď musely nést celou

váhu jejího těla. Houpání zpomalilo. Provaz se jí určitě zadírá do

masa. Cítila, jak jí po lýtkách směrem ke kolenům a po vnitřní

straně stehen k rozkroku stéká teplá tekutina.

Vždyť je to krev!

12

Provaz se jí musel zařezat hodně hluboko. Zahlédla potrhané

maso na svých nohou.

Proboha!

Najednou napravo na krku ucítila horkost. Potom i nalevo.

Uviděla zkrvavenou čepel nože a došlo jí, že muž jí podřezal

hrdlo.

Určitě to není její krk. To přece není možné!

Potom se smířila s tím, že to její krk je. Zvedla ruce a dotkla se

ho prsty. Ucítila teplou krev a ještě něco dalšího.

Teprve když zaslechla, jak její krev čůrkem stéká do odpadu,

zmocnil se jí příšerný strach. Život jí vyprchává z těla, už jí

nezbývá žádný čas, je konec!

Zpanikařila a pokusila se nadechnout nosem. Podařilo se jí

zvednout ruce dostatečně vysoko, takže si strhla pásku z úst.

Nadechla se a chtěla zakřičet, ale začala se dusit krví.

Muž počkal, až se Veřino tělo začne houpat pomaleji. Potom jí

přeřízl obě krční tepny.

Pozoroval ji.

Nespouštěl z ní oči.

Když se pokusila vykřiknout, přejel jí ostřím nože přes

napnuté hrdlo.

Když její tělo nad odpadem pomalu opsalo poslední elipsu a

konečně zůstalo nehybně viset na trámu, už nežila.

Nemohla tedy vidět, jak se muž osprchoval, hezky se oblékl a

vyšel ze sklepa. Zhasl za sebou všechna světla.

Za několik hodin se k mrtvé vrátil, aby se přesvědčil, že úplně

vykrvácela.

13

4

Frank Quinn byl detektiv ve výslužbě, který kdysi pracoval na

newyorském oddělení vražd. V chabém světle reflektorů svého

starého auta přehlédl díru ve vozovce nebo ji aspoň

nezaregistroval včas.

Jeho starý černý lincoln s rachotem poskočil přes jámu o

velikosti kráteru po bombě. Quinn doufal, že si neuštípl kus zubu.

Z popelníku vzal nedopalek kubánského doutníku a zakousl se do

něj pro případ, že by mu obě čelisti znovu cvakly o sebe.

Věděl, že doutníky škodí zdraví. Vlastně s nimi přestal, ale

kuřivo kubánské provenience představovalo až příliš silné

pokušení. Možná ho na nich přitahovala i skutečnost, že jsou ve

Státech zakázané a on je bývalý policajt.

Usmál se, protože věděl, že jakmile se člověk stane policajtem,

zůstane jím už napořád. Malé hříšky vždycky považoval za

prevenci velkých hříchů, a tak si doutníky nijak nevyčítal.

Quinn tiše zanadával na hustý provoz na Broadwayi a

nasměroval velký vůz severně k Západní sedmdesáté páté ulici,

kde bydlel. Auto mělo zavřená okna a klimatizace běžela na plné

obrátky. Byl horký letní večer. V klimatizaci to bez přestání

kovově cvakalo. Nejspíš se rozpadalo ložisko ve větráku, který do

auta vháněl chladný vzduch. Quinn si řekl, že ho bude muset dát

do servisu. V této roční době se bez funkční klimatizace neobejde.

Na semaforu naskočila zelená. Rada stojících aut se rozjela a

prudce zabočila do příčné ulice vpravo. Provoz trochu prořídl.

Quinn vděčně využil toho, že před sebou má kus místa, a zrychlil.

Na Manhattan to byl opravdu úspěch.

Quinn byl ohromně spokojený. Zvesela zadýmal z doutníku a

pousmál se. Dnes večer jako obvykle hrál s dalšími pěti

policejními vysloužilci či skoro vysloužilci poker a obehrál je o

víc než stovku dolarů. Hráli o nízké částky a Quinn si se stovkou v

kapse připadal jako veliký vítěz. Když přesně podle dohody

skončili krátce před desátou, všichni kromě něho reptali. Quinn

měl po každé výhře zbytečně triumfální pocit. Dovednosti jeho

14

spoluhráčů měly takovou úroveň, že výsledek hry vždycky

závisel výhradně na míře štěstí. Quinn se však v životě dostal do

fáze, kdy si užíval i toho nejnicotnějšího vítězství.

V levém zpětném zrcátku lincolnu se na okamžik objevil

záblesk jasného světla. Byly to přední reflektory auta za ním.

Přestože Quinn jel poměrně rychle, ostatní vozy ho doháněly.

Přimhouřil oči a podíval se do středového zrcátka, ale nic v něm

nerozeznal. Hustý kouř z doutníku se držel na zadním okně,

takže z něj nebylo vidět ven.

Vypadají takhle i moje plíce?

Kouř nebyl tak neproniknutelný, aby Quinn nepostřehl, že

auto za ním se k němu přiblížilo na příliš krátkou vzdálenost.

Řidiči, kteří se mu lepili na zadek, ho vždycky vytáčeli. Přidal

plyn.

Vnitřek vozu vzápětí zalila červená pulzující záře, takže

nebylo skoro nic vidět.

Quinn rozčileně zpomalil a zadíval se ven, jestli u chodníku

nenajde místo, kde by mohl zaparkovat.

Žádné nenašel.

Do háje, pomyslel si a chystal se zaparkovat vedle stojících

aut, když na ulici najednou vyrazil taxík a uvolnil mu místo u

chodníku. Když k němu Quinn zajel, všiml ši, že je tam vodní

hydrant. Proto odtud taxík tak rychle vyrazil. U hydrantu se

nesmělo parkovat. I tak zastavil.

Pokud začne hořet, popojedu.

Pulzující světlo bylo pořád jasnější. Quinna oslepily přední

reflektory policejního auta, které se vměstnalo za lincoln. Ještě o

kousek popojel, aby řidič za ním měl co nejvíc prostoru.

Quinn radši zůstal sedět v autě. Nehýbal se a ruce nechal na

volantu, aby byly zvenku vidět. Sledoval dění ve zpětném zrcátku.

V rotujícím světle majáku viděl, jak se otevřely oboje přední

dveře policejního auta a vystoupily z nich dvě temné postavy.

Blížily se k lincolnu. V proměnlivých záblescích světla dělaly

trhavé pohyby.

15

Bude to jen chvilka. Quinn možná jednoho, nebo dokonce oba

policisty zná. A oni možná znají jeho. Z pokuty za špatné

parkování se jednoduše vymluví. U newyorské policie si ho velice

vážili, a občas ho dokonce nazvali legendou. Chystal se s policisty

prohodit pár přátelských slov a odjet.

V zrcátku viděl, jak se jeden policista otočil zpátky k

služebnímu autu. Nejspíš chtěl ověřit espézetku Quinnova

lincolnu.

Starému detektivovi to připadalo divné. Oba přece mohli

ověření provést v autě. Také bylo zvláštní, že se řidič vrátil k

vozu. Mnohem logičtější by bylo, kdyby přišel k lincolnu, nechal

Quinna stáhnout okno a promluvil si s ním.

Policista napravo od lincolnu, který by správně měl Quinnovi

zkontrolovat řidičák, k autu jenom došel a zastavil se. Quinn ho

zahlédl v rohu zpětného zrcátka.

Vzadu na krku ho zamrazilo. Něco tu nehrálo.

Jasné světlo ze zpětných zrcátek zmizelo. Policejní auto, které

zastavilo za Quinnem, ho rychle minulo a pokračovalo v jízdě s

vypnutým majákem.

Dveře lincolnu na straně spolujezdce se prudce otevřely a

policista, který k vozu přistoupil zprava, vklouzl na sedadlo.

Neměl na sobě uniformu, ale rozepnutý tenký kabát do deště,

ačkoli nepršelo. Pod pláštěm bylo vidět oblek s kravatou. Muži

táhlo na padesátku. Byl mohutný, trochu obtloustlý a pod očima

se mu dělaly tmavé pytle. Měl pokleslou spodní čelist a pod

bradou mu visel lalok, takže značně připomínal zadumaného

baseta.

Quinn ho okamžitě poznal, ale nepříjemného mrazení v

zátylku se nezbavil.

Muž, který se vyloupl z noční tmy a usedl vedle něho do auta,

byl newyorský policejní komisař Harley Renz.

Renz se usmál, ale psí výraz z jeho tváře nezmizel. Rozhlédl se

kolem sebe a prohlásil: „Máte tu děsný smrad.“

16

Quinn mu dal za pravdu. Kouř z doutníku se vsákl do

polstrování i do celého interiéru auta. Dokonce i Quinnovi tento

odér občas vadil, a to na něj byl zvyklý.

„Můžete vystoupit stejně rychle, jako jste nastoupil,“ podotkl.

S Renzem vždycky dobře vycházel, ale přátelé nebyli. Možná

proto, že jeden druhého až příliš dobře znali.

„Zase kouříte svůj oblíbený kubánský doutník?“

„Venezuelský,“ opravil ho Quinn.

„Když jinak nedáte,“ poznamenal Renz a uvelebil se na

pohodlném sedadle. Nespouštěl přitom z Quinna oči. „Nemáte

ještě jeden?“

„Nemám, ale můžete tenhle dorazit,“ odpověděl Quinn.

„Nejdřív to vyřídím s vámi.“ Renz se ve snaze zapůsobit

zazubil ještě víc. Pořád vypadal jako baset. Od té doby, co se

viděli naposledy, mu oční víčka poklesla ještě víc a jejich vnější

koutky se zúžily, jako by mu na povadlou kůži někdo pověsil

závaží. S neupřímným úsměvem se zadíval na Quinna. „Jak jste

dopadl?“ zeptal se.

„Dopadl?“

„V pokeru.“

„Vyhrál jsem.“

„Ale! Čili jste odešel dřív, než jste stihl prohrát.“

„Kvůli tomu jste mě zastavil? Jezdíte běžně služebním autem

vymáhat úplatky od vítězů v pokeru?“

„Neměl byste s policejním komisařem mluvit uctivěji?“

Quinn se neobtěžoval s odpovědí. Rád by věděl, proč Harleye

Renze jeho hra zajímala natolik, že ho po partii sledoval.

„Tak o co jde?“ zeptal se ho. „Chcete se k nám přidat?“

„Některé vaše spoluhráče znám, Quinne. Švindlují.“

„Jsou to vaši lidi.“

„I tak…“

Quinn čekal. Slovní hříčky ho přestávaly bavit. Do určité míry

si Renze opravdu vážil, i když to byl úředník a byrokrat. Kdysi

býval tvrdým a schopným kriminalistou a občas se to na něm

ještě projevilo. Oba věděli, že se stal komisařem především díky

17

Quinnovu dopadení vraha, jemuž se přezdívalo Torzo. Zásluhu si

samozřejmě obratně přisvojil Renz, ale Quinna to netrápilo.

Vlastně to byla součást jejich dohody. Všemi mastmi mazaný,

ambiciózní Renz své nově nabyté slávy beze zbytku využil a stal

se nejoblíbenějším policejním komisařem v dějinách města.

Média ho nekriticky zbožňovala a jeho ohromný volební úspěch

mu dal do rukou mocnou páku, již se nezdráhal v případě

potřeby nasadit.

„Přišel jsem vám povědět jeden příběh,“ prohlásil Renz.

„O překračování povolené rychlosti?“

Renz zamítavě mávl rukou. „Jel jste sice rychleji, než je

zdrávo, ale z toho nebudeme dělat zbytečné drama.“

Quinn stiskl tlačítko a stáhl okno na své straně. Do auta

pronikl dusný noční vzduch ztěžklý výfukovými plyny. Quinn

naposledy potáhl z doutníku a vyhodil žhavý nedopalek na ulici.

Sledoval, jak z něj při dopadu na vozovku vylétly jiskry.

Připomínal miniaturní ohňostroj.

„Odhazujete odpadky na ulici,“ poznamenal Renz. „Kouříte

zakázané doutníky, oddáváte se hazardu, překračujete povolenou

rychlost a teď ještě tohle. Ježíšmarjá, Quinne! Stal se z vás pěkný

kriminálník.“

„Aspoň se v důchodu nenudím,“ opáčil Quinn s povzdechem a

oklepal si z košile popel z doutníku. „Pořád je tam vedro.“

„Mnohem větší, než si myslíte.“

Quinn nechal stažené okno, aby se dovnitř dostalo co nejvíc

horkého vzduchu. Chtěl Renze co nejdřív vystrnadit a trochu

vyvětrat auto. Předklonil se, aby dosáhl na klíčky v zapalování, a

vypnul motor.

„Tak s tím svým příběhem začněte,“ vyzval komisaře. „A

pokud možno bez zbytečných průtahů.“

18

5

Během několika minut se v autě udělalo nepříjemné horko.

Quinn své utrpení ochotně přijímal, protože věděl, že Renz o to

dřív vystoupí. Tušil, jaký příběh asi bude muset vyslechnout i co

bude následovat. Právě to mu dělalo vrásky na čele.

„Před měsícem.“ začal Renz, „někdo v plném klubu v SoHo

zastřelil George Manderse, manažera jednoho hedgeového

fondu.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“ prohlásil Quinn. Možná by měl

Renze trochu popohnat.

„To nevadí, nejste podezřelý.“ Renz se zašklebil a nakrčil nos.

Nejspíš tak reagoval na zápach kouře v autě, který působením

vlhkého nočního vzduchu zesílil. Možná, že Renz nemá jenom

vizáž baseta, ale i jeho nos. „Když došlo ke střelbě,“ pokračoval

komisař, „Manders zrovna tancoval s nějakou cizí ženskou. To

aspoň tvrdí ona. Prý se seznámili deset minut před tím a on ji

požádal o tanec. Parket osvětlovaly barevné stroboskopy, takže

všichni přítomní měli zdánlivě rychlé a trhavé pohyby. Muzika

hrála tak nahlas, že výstřel z malorážní pistole nikdo neslyšel.“

„Jak malou ráži měla?“

„Pětadvacet.“

Velikost kulky nebyla neobvyklá, ale u malých ručních zbraní

byl mnohem častější kalibr dvacet dva.

Renz pokračoval: „Protože světlo blikalo a výstřel zanikl v

randálu, co se mu dneska říká hudba, nikdo si nejdřív vůbec

nevšiml, že Manderse někdo střelil. Když upadl, všichni si mysleli,

že je to nějaká zvláštní taneční figura a že za chvíli vyskočí.

Svědci pak vypověděli, že viděli, jak se nad ním někdo sklonil.

Mysleli, že mu chce něco říct nebo se možná zeptat, jestli mu

něco není. Ale ten chlap Mandersovi sáhl do kapsy saka, něco z ní

vytáhl a vyletěl z klubu jako namydlený blesk.“

„A byl to ten samý chlap, co ho zastřelil?“ zeptal se Quinn, aby

si ujasnil fakta.

19

„Pokud víme, tak ano.“ odpověděl Renz. „Nikdo vlastně

žádnou zbraň neviděl. Skoro nikdo si ničeho zvláštního nevšiml.

Když Manders padl k zemi, ještě asi minutu hrála muzika a lidé

vesele tancovali.“

„Dokáže někdo identifikovat toho chlapa, co utekl z klubu?“

Renz zamítavě zavrtěl hlavou. „Všechno se to seběhlo moc

rychle, navíc za okolností, kdy nikdo nedokáže hned zareagovat.

Dobrá polovina z nich v sobě stejně něco měla, takže jsme žádný

přesný popis nezískali. Nikdo taky netuší, co ten člověk vyndal

oběti z kapsy. Mandersovy peněženky nacpané hotovostí ani jeho

rolexek a zlatého prstenu se nedotkl.“

„Ani snubního prstenu?“

„Ne. Manders byl pět let rozvedený a žil sám, stejně jako vy.“

„V jakém klubu se to stalo?“ zeptal se Quinn a dělal, že

Renzovu narážku přeslechl.

„Chodí tam na lov bohatí heterosexuálové.“

„Takže kvůli tomu tam Manders byl,“ podotkl Quinn. „Akorát

místo pěkné kosti ulovil kulku do hlavy.“

„Tak nějak.“

„Možná, že se nad ním neskláněl střelec, ale někdo, kdo mu

chtěl doopravdy pomoct. Jenže když zjistil, že Manders je mrtvý,

utekl z klubu, aby na něho nepadlo podezření.“

„Proč by mu ale sahal do kapsy?“

Quinn pokrčil rameny. „Možná jen tak. Třeba se nad ním

sklonil, jenom aby mu změřil tep. Mohl to být doktor, co podvádí

svoji ženu a nechce, aby se rozkřiklo, že tam byl.“

Renz se musel pousmát. Měl zažloutlé Špičáky, delší než

většina ostatních lidí. „S tím kardiologem, co zahýbá manželce a

hmatá lidem v klubech pulz, to je docela dobrý nápad. Vy jste

prostě geniální detektiv. Problém je v tom, že tím můj příběh

zdaleka nekončí,“ řekl.

Hustě se rozpršelo. „To je vážně škoda,“ poznamenal Quinn.

Stiskl několik tlačítek a zavřel všechna okna. V autě se udělalo

ještě větší horko než předtím. Okna se okamžitě zamžila a skryla

Quinna s Renzem před okolním světem. V autě to páchlo

20

zatuchlinou a nevyvětraným tabákovým kouřem. Nehybný

vzduch by se dal krájet.

Renz se nenechal uvést do rozpaků. „Minulý týden někdo v

Central Parku zastřelil Alana Weekse, manažera jedné

pojišťovny. Svědci od něho byli moc daleko, takže vrahovi

neviděli do obličeje. Všimli si, že se nad obětí sklonil, něco jí

vyndal z kapsy a pak zmizel mezi stromy.“

„Peněženku mu nesebral?“

„Ne,“ odpověděl Renz. „Ani drahé kapesní hodinky. Kulka,

kterou měl Weeks v těle, byla z pistole ráže pětadvacet, ale ne ze

stejné, jakou byl zastřelen Manders. Obě vraždy spojuje jen to, že

oběti dostaly kulku do hlavy. A nejspíš to, co jim vrah vytáhl z

kapsy.“

Quinn chvíli bubnoval prsty do volantu. Znělo to, jako když na

střechu auta dopadá déšť.

„Třeba jde jenom o náhodu,“ řekl, ale sám tomu nevěřil. Za

léta policejní praxe se naučil na náhody nevěřit. S detektivní

prací se neslučovaly.

Renz znovu odhalil tesáky v blednoucím světle, které se

dovnitř dralo skrz okna zalitá deštěm. „Jako bychom na sebe

dneska večer taky narazili náhodou,“ poznamenal.

Quinn přestal bubnovat prsty do volantu. „Ze by osud?“

Renz zamítavě zavrtěl hlavou. „Úmysl.“ Nepřestával se

usmívat. „Jestli se objeví ještě jedna podobná vražda,

stoprocentně nám tu řádí sériový vrah a média kolem toho

začnou dělat humbuk. Jestli se to opravdu stane, potřebuju,

abyste se do toho se svým týmem pustil. Za obvyklých

podmínek.“

Když se objevil obzvlášť náročný a citlivý případ, chytrý a

neuvěřitelné ambiciózní Renz jako své privátní vyšetřovatele

povolal do zbraně Quinna a jeho tým bývalých detektivů

sestávající z Pearl Kasnerové a Larryho Feddermana. Jako

externisté mohli využívat policejní zdroje, ale nemuseli se

zdržovat tím, čím řadoví policisté.

21

Renzovi nešlo jen o to, aby se sériové zločiny vyřešily pod

jeho taktovkou. Quinn dobře věděl, jak funguje byrokracie.

Dodnes na ni nevražil, protože se kdysi stal její obětí. Nikdo mu

nemusel vysvětlovat, že důležitou součástí jeho práce bude krytí

Renzových zad.

„Řekněme, že vás budu mít v záloze.“ řekl Renz, „i když oba

dobře víme, že se to brzy změní.“

„Taky mám takový pocit.“

„A ten pocit vám určitě radí, abyste to vzal.“

„Ne. Abych se od toho držel co nejdál.“

„A co vaše hlava?“

„Moje hlava mi říká, že od toho mám co nejrychleji utéct.“

„Ale Pearl s Feddermanem zavoláte, viďte? A budete v

pohotovosti, abyste za tím úchylem mohli kdykoli vyrazit.“

„Ano,“ potvrdil Quinn.

Renz si ho chvíli pozorně prohlížel.

„Tohle vám určitě napovědělo srdce,“ řekl a doširoka se

usmál, až se mu v odrazu světel zaleskly všechny přední zuby.

„To je roztomilé.“

„Vystupte.“

„Nemůžu,“ opáčil Renz. „Možná jste zaregistroval, že to auto,

které mě za vámi přivezlo, odjelo. Venku prší. Potřebuju svézt

domů.“

„Na to jste měl myslet dřív.“

„Kdybych dřív nemyslel, tak bych se tu teď s vámi

nevybavoval, Quinne. Chci, abychom byli připravení na mediální

smršť, která se strhne.“

„Pořád bydlíte na Východní padesáté první?“

„Pořád.“ přitakal Renz. „Jenom jsem to tam nechal nově

vymalovat.“

„Je to odsud trochu daleko,“ poznamenal Quinn.

„Proto jsem taky požádal přítele o pomoc.“

Quinn nastartoval své velké auto. Než se odlepil od

obrubníku, vytáhl z náprsní kapsy doutník a zapálil ho

zapalovačem, který patřil k vybavení lincolnu. Jen ať si to Renz

22

pěkně užije. Pokud mu nebude vadit dým, bude to jen tím, že také

kouří a dovede poznat kvalitu.

„Neříkal jste, že tamten byl váš poslední?“ zeptal se Renz.

„Tenhle je poslední,“ odpověděl Quinn.

Renz tiše zíral kupředu, protože se nejspíš naštval. Quinn se

tomu usmál.

Kdyby doutníky nebyly kubánské, jeden by mu nabídl.

6

Půlnoc byla daleko a Quinn si řekl, že Pearl možná ještě nespí.

Nebyla noční pták, který by se po setmění nadšeně toulal

městem. Jenom měla potíže se spaním. Nejspíš právě přechází po

svém dusném bytě a počítá kroky. Anebo leze po zdech. Takhle to

s ní vypadalo vždycky. I v době, kdy žila s Quinnem. Častokrát se

probudil ve tři hodiny ráno a našel ji v obývacím pokoji, jak

pojídá bramborové lupínky a sleduje televizní zprávy anebo se

dívá na starý film. Obzvlášť milovala staré muzikály v

choreografii Busbyho Berkeleye, v nichž stovky tanečnic

vytvářejí důmyslné obrazce ze svých těl.

Opravdu nespala. Zvedla sluchátko hned po prvním

zazvonění.

„Koukáš na starý film?“ otázal se Quinn.

„Quinne! Co děláš? Špehuješ mě teleskopem, nebo co?“

„Kdybych tě odsud mohl vidět, určitě bych to udělal.“

„Sleduju Kočky z Broadzuaye.“ řekla Pearl.

„Ty bych taky špehoval.“

„Tak se jmenuje film, na který koukám.“

„Hraje v něm Mickey Rooney?“

„V tomhle ne.“

„To nevadí. S ním totiž mluvit nechci,“ řekl Quinn. „Zato s

tebou jo.“

„Tak povídej.“

„Měla bys ležet v posteli a spát.“

„Ty taky. Kvůli spaní mi určitě nevoláš.“

23

„Ale pokud jde o tu postel…“

„Doufám, že k tomu telefonování máš dobrý důvod, Quinne,

jinak to položím a půjdu se dívat, jak v televizi tancují.“

Pověděl jí o Renzově návštěvě a o nabídce práce, kterou od

něho dostali.

„Pořád dělám v Sixth National,“ řekla Pearl, když Quinn

domluvil. „Potřebují mě tam.“

„Ale Pearl, banku Sixth National přece nepřepadli od

sedmdesátého sedmého roku.“ namítl.

„To znamená, že to může každou chvíli přijít.“

„Máš přece nárok na volno.“

„Já vím, taky to mám ve smlouvě. Já jenom, že…“

„Co?“

„Jakmile člověk začne řešit vraždy, úplně ho to pohltí. Určitě

víš, jak to myslím. Ničí to tělo i ducha, Quinne. Zvrhne se to v

posedlost.“

„Některé druhy posedlosti jsou prospěšné, Pearl.“

„Vážně? A které, prosím tě?“

„Jak chceš,“ řekl Quinn. Nechtěl se s ní hádat. „Otročíme sami

sobě od narození až do smrti.“

„Otročíme něčemu,“ opravila ho Pearl.

„Jdeš do toho?“ zeptal se Quinn.

Otálela s odpovědí. Quinn v telefonu zaslechl veselou taneční

hudbu.

„Pearl?“

„Jdu do toho,“ řekla.

Něčemu otročíme.

Quinn se po rozhovoru s Pearl rozhodl, že Feddermanovi

zavolá až ráno. Důchodci chodí spát brzy.

Nemohl usnout. Možná, že Pearl s tou posedlostí měla pravdu.

Nejenom v hlavě, ale i ve všech ostatních částech těla mu

pulzovala lovecká touha. Připadalo mu, že řízením osudu má

právě on změřit síly se zabijákem, jemuž nestačí jedna oběť.

24

Quinn téměř nepochyboval o tom, že po městě se potuluje

sériový vrah a rozehrává své osobní drama, do něhož vtáhl i jeho.

Časem toho bude litovat. Quinn znovu ožíval a větřil čerstvou

stopu.

„Šoupnu ho za katr,“ zabručel a konečně usnul.

7

Ráno Quinn zapnul kávovar, aby povzbudil tělo obvyklou

dávkou kofeinu, než se pěšky vydá na snídani do bistra Lotus.

Osprchoval se a oholil, pak se oblékl a učesal se. Zjistil, že by se

měl nechat ostříhat, ale nakonec si řekl, že to ještě počká.

Konečně se po neklidné noci cítil mnohem bdělejší. Vzal

bezdrátový telefon, odnesl ho do kuchyně a posadil se s ním ke

stolu. Kávu postavil stranou, ale tak, aby ji měl po ruce. Bylo půl

desáté. Fedderman by měl být vzhůru. Možná, že už je na

golfovém hřišti nebo na moři chytá ryby. Případně sedí někde v

bistru a lže si do noty s ostatními policajty ve výslužbě. Lépe

řečeno vykládá si s nimi historky, které náhodným posluchačům

musejí připadat jako čiré výmysly.

Fedderman zvedl telefon po druhém zazvonění. Nedělal

drahoty, neměl řeči jako Pearl. Mluvil rovnou k věci.

„Takže máme novou zábavu.“ řekl do telefonu, když mu Quinn

pověděl, co mu řekl Renz. Policisté takhle označovali vleklé

vyšetřování sériových vražd. „To budeme mít nějakou dobu co

dělat. Aspoň mám důvod žít. Jinak bych si tu za chvíli hlavou

prohnal kulku.“

Quinn ochutnal kávu, jauvajs! Pořád byla moc horká a nedala

se pít. „To jsi na tom tak špatně, Fede?“

„Ale ne, všechno je v normálu. Ve svém věku prostě žiju sám,

nic nevydělávám, a tak si snažím trochu přilepšit kupóny a

akcemi pro první zákazníky. Někomu to vyhovuje, ale mně ne.“

„Plno lidí žije aktivně i v důchodu,“ poznamenal Quinn. Velice

dobře věděl, jak to Fedderman myslí i jak se cítí. Někdy míval

stejné pocity. Když se probudil, cítil, jak ho tíží na prsou, jako by

25

na sobě měl olověnou zástěru, kterou se u zubaře pacienti chrání

před rentgenovými paprsky. Špatně se s ní dýchalo.

„Pokoušel jsem se začít s golfem,“ řekl Fedderman. „Snažil

jsem se rybařit. Jenže na golfu se akorát naštvu a z ryb jsem

zklamaný.“

„Ale vždyť je to tam samá bohatá vdova, ne?“ připomněl mu

Quinn.

„Jenže každá hledá bohatého manžela, a ne bývalého policajta,

co se léta brodil v krvi,“ odpověděl Fedderman. „Sotva zjistí, co

jsem dělal, vykašlou se na mě.“

„Ještě dobře, že jsem ti zavolal.“

„To teda jo, Quinne.“

Quinn si v duchu vybavil vytáhlého, plešatějícího Feddermana

s vystouplým bříškem, který i v drahém obleku vypadá jako opilý

vandrák. Na takovou návnadu žádná vdova neskočí.

Ty tak můžeš něco říkat.

„Pořád jste s Pearl rozkmotření?“ zeptal se Fedderman, jako

by Quinnovi přes telefon četl myšlenky.

„Jo. Pearl si našla byt a pořád dělá u ochranky v Sixth

National.“

„To je práce pro osmdesátileté dědky,“ prohlásil Fedderman.

„Dneska už se banky vylupují úplně jinak. Ochranka je na nic.

Většinou se to dělá přes počítač a zloděj kolikrát ani neví, jak to v

té bance vypadá.“

„To víš, technologie.“

„Vždyť tomu stejně nikdo nerozumí, Quinne.“

„Ale jo. Všichni lidi pod třicet.“

„Mezi ty už nepatříme.“

Quinn se opatrně napil kávy. Pořád byla dost horká, takže si

popálil jazyk. Bude muset kávovar přeprogramovat.

„Mám za vámi přiletět?“ zeptal se Fedderman. „Můžu to tu

zamknout a kabriolet šoupnout do garáže.“

„Ty jezdíš v kabrioletu?“

„No jo. Tady to je docela běžné. Chlapi si tu plní klukovské

sny. Jeden autosalón tu za slušné ceny prodává nová fára

26

vyrobená v rozvojových zemích, protože tam je levná pracovní

síla. Mám červené Sockoto speciálně upravené pro seniory.

Přední sedadlo se otáčí a trochu tě nadzvedne, takže se z toho

dobře vystupuje.“

Quinna jeho slova znepokojila. „Nedávno ti bylo padesát,

Fede. Takovéhle nesmysly přece ještě nepotřebuješ.“

„Ale je to příjemné. Usnadňuje mi to život. Ty jsi ještě

poměrně mladý, Quinne, jenom jsi šel do předčasného důchodu.

Ale časem zjistíš, jak to je.“

Předčasný důchod, pomyslel si Quinn. Falešné obvinění ze

sexuálního zneužívání dětí a pak kulka v noze. Skvělý odchod do

důchodu.

„Ne že by sis ho nezasloužil,“ dodal Fedderman, jako by mu

zase četl myšlenky. „Mám za vámi přiletět?“

„Zatím ne. Renz čeká, až se mu jeho domněnka potvrdí a

média začnou dělat rozruch. Pak nám dá zelenou.“

„Co myslíš tou domněnkou?“

„Oficiálně žádný sériový vrah ještě neexistuje. Renz nemá

dost jednoznačných důkazů, aby mohl jasně říct, že vraždy spolu

nějak souvisí.“

„Ale podle toho, co jsi mi říkal, je to naprosto jasné.“

„Renz pořád doufá, že se žádná další oběť neobjeví. Naivně si

dělá iluze. Vždyť ho znáš.“

„Takže budeme hezky čekat, dokud se neobjeví další oběť?“

„Nic víc vlastně dělat nemůžeme,“ řekl Quinn.

„Asi máš pravdu. Byl bych rád, kdyby k žádné další vraždě

nedošlo, ale vím, jak to chodí.“

„Nejsi sám.“

Quinn si do kávy přilil trochu mléka a ochutnal. Dostatečně už

vychladla a dala se pít. Někdy to bylo utrpení, ale Quinn si ji čas

od času rád uvařil jen proto, aby mu kuchyň voněla čerstvě

umletými zrny.

„Tentokrát tě nezajímá, kolik nám za to Renz nabízí?“ zeptal

se.

„Na peníze kašlu,“ opáčil Fedderman. „Chápeš, ne?“

27

„Jasně. Jde ti o vzrušení.“

„Pearl to určitě vidí stejně. Proto jsem si taky vždycky myslel,

že vy dva spolu zůstanete.“

„Jsme jako oheň a voda,“ řekl Quinn. „Někdy je z toho dost

kouře, ale plameny nešlehají.“

„Úplně stačí řeřavé uhlíky,“ podotkl Fedderman.

Quinn pochyboval, že by Pearl v srdci doutnaly třeba jen

uhlíky.

Fedderman chvíli mlčel a pak se zeptal: „Cítíš, že se po městě

potuluje vrah, Quinne?“

Nedokázal si pomoci. V hlase mu zaznívala naděje.

Fedderman věděl, že Quinn je proslulý svou schopností přesně

odhadnout úvahy nebezpečných vraždících maniaků. Jejich

myšlenkové pochody vyvozoval z výsledků jejich práce – z

bolesti, již způsobovali obětem a zprostředkovaně i jejich

pozůstalým. Quinn vrahy uměl zvětřit stejně jako lovec

vystopovat zvěř a pak se pustil správným směrem.

„Tak co, Quinne?“

Jeho hlas zněl v telefonu slabě, skoro jako by se Florida

odtrhla od zbytku Severní Ameriky a odplouvala pryč.

„Jo, potuluje se tam,“ potvrdil Quinn.

Když zavěsil sluchátko, posadil se a ještě se napil kávy.

Začínal po ní mít hlad.

8

Pearl seděla na lavičce v parku a v ruce držela mobilní telefon.

Pořád nevěděla, jestli udělala dobře. Nešlo jí o banku. Věděla, že

až ji newyorská policie a Quinn propustí, v Sixth National ji

vezmou zpátky. Šlo jí spíš o Quinna. Z rozchodu s ním se už

vzpamatovala. Ale chápe to Quinn a bude se podle toho chovat?

Neudělala chybu? Neměla by mu zavolat a vycouvat z jejich

dohody, že se zase na chvíli vrátí k policii?

28

Hlavou se jí honilo příliš mnoho otázek. Jakmile se jejich počet

povážlivě zvýšil, Pearl se jimi obvykle přestala zabývat a

umíněně pokračovala v započaté cestě.

Dnes to bylo stejné jako jindy. Zastrčila mobil zpátky do

kabelky a pohodlně se uvelebila na lavičce. Seděla na kraji parku

poblíž ulice a v okolí se pohybovalo mnoho chodců.

Pearl měla pevnou postavu a tmavé vlasy. I když seděla v

klidu, vyzařovala z ní energičnost, která k ní přitahovala mužské

pohledy. Nevěnovala jim vůbec žádnou pozornost.

Zrovna teď si nijak krásná nepřipadala. Horké slunce, které

na ni svítilo, jí na náladě nijak nepřidávalo. Pod košilí jí po zádech

stékal klikatý pramínek potu a vsakoval se do pásku jejích

džínsů. Musela si přiznat, že se cítí mizerně. Když se k něčemu

rozhodla a už to nemohla vzít zpět, bylo jí obvykle lépe.

Tentokrát se však pocit úlevy nedostavil. Doufala, že to není zlé

znamení.

Najednou měla pocit, že se horkem zalkne. Trochu se

nadechla vzduchu čpícího výfukovými plyny, ale o mnoho lépe jí

nebylo. Ještě se několikrát zhluboka nadechla a trochu se

uklidnila. Vstřebávala manhattanský vzduch, a ať byl jakýkoli,

dokázala z něj žít. Stejně jako milióny dalších lidí.

K lavičce se přiblížila veverka s pochroumaným ocasem,

kterou nejspíš srazilo auto. Přilákaly ji skořápky od burských

oříšků, jež tu kdosi vysypal na zem. Nejdřív se zahryzla do

jednoho většího kousku, pak se rychle nahrbila a celá úplně

ztuhla.

Ozval se tichounký zvuk a Pearl se nad hlavou mihl stín.

Veverka bryskně odskákala od lavičky a ztratila se ve větvích

stromů.

Pearl vzhlédla a spatřila nad sebou jestřába. Rychlost, s níž

zakroužil ve větru a vznesl se výš, jí vyrazila dech.

„To byl sokol,“ ozval se kdosi poblíž.

Pearl přimhouřila oči, aby se podívala na ptáka stoupajícího k

zářivému slunečnímu kotouči.

29

Podobně jako mnozí Newyorčané i ona v novinách četla o

tom, jak někteří lidé pozorují sokoly stěhovavé, kteří hnízdí

vysoko na mrakodrapech jako na skalách. Obyvatelé takových

domů někdy požadovali, aby město ptáky utratilo nebo aspoň

odchytilo, protože káleli kolem vchodů. Když tamní recepční

mávali nájemníkům na taxík, riskovali, že budou mít extra vydání

za čistírnu.

V některých domech se několik pater nad zemí roztáhly

plátěné plachty, které měly chránit chodník dole, ale to bylo

pouze dočasné řešení.

Pearl kdesi četla, že v New York City žije víc než desítka

známých druhů sokolů.

Také jí bylo známo, že tito dravci se živí menšími ptáky jako

jsou vrabci a holubi. Takže tenhle sokol byl možná jenom

zvědavý a veverka se neměla čeho bát. Na druhé straně ale

veverky určitě pořád z něčeho mají strach, stejně jako většina

zvířat, jež jsou přirozenou kořistí dravců.

Několik kolemjdoucích si kroužícího sokola také všimlo. Stáli

na chodníku a hleděli k obloze. Rukama si přitom stínili oči, jako

by někomu salutovali. Nedaleko se zastavil muž s asi desetiletým

chlapcem a dívali se, na co lidé zírají. Muž ukázal na nebe a usmál

se, zatímco chlapec vedle něho stál s hlavou zvrácenou vzad a s

otevřenými ústy.

Pták změnil směr, doširoka roztáhl křídla a skoro se ve

vzduchu zastavil. Potom se vydal hřadovat na mrakodrapu a

zmizel pozorovatelům z očí.

„To bylo něco, panečku,“ ozval se vedle Pearl čísi hlas.

Na lavičku si přisedl čtyřicátník v šedém obleku. V jedné ruce

držel hnědý papírový sáček s obědem a v druhé zavřenou

plastovou láhev vody. Měl vysoké čelo, s nímž se vyrovnal tak, že

si vlasy sčesal kupředu a trochu je rozcuchal. Vypadal, jako by

právě vstal z postele. Na ruce, v níž držel láhev, se mu leskl

snubní prsten. Muž se na Pearl usmíval tak, jako by vůbec nebyl

ženatý.

30

„To rozhodně ano.“ odpověděla přívětivě a vstala. Odešla od

lavičky a ani se neohlédla.

Muž za jejími zády mlčel.

Mužů bylo plné město, ale Pearl byla vybíravá. Možná až

příliš.

Život o samotě jí zatím vyhovoval. Čas od času vyrazila do

vyzkoušeného seznamovacího baru, aby se trochu, porozhlédla,

ale po ničem vážném nepátrala.

Kdyby se ale náhodou našel ten pravý…

Pearl se usmála své naivitě. Pravý, nepravý. Jako v muzikálové

písničce. V životě to bylo mnohem složitější. Proto nejspíš lidé

tolik milují muzikály.

Přizpůsobila chůzi tak, aby se jí dobře šlo, a vyrazila k metru.

Přitahovala tehdy ještě víc obdivných pohledů, ale nevěnovala

jim pozornost.

Jako by zaslechla tiché šustění. Po chodníku se kolem ní mihl

stín a vzápětí zmizel.

Pearl si toho nevšímala. Kráčela dál a své pochyby si vůbec

nepřipouštěla.

Lavern Neesonová ležela v posteli a předstírala, že spí.

Slyšela, jak se otevřely a zavřely dveře bytu. Zvuky byly snadno

rozeznatelné. Nejdřív tiše zašramotil klíč v zámku a pak zašustily

dveře, když se sunuly po koberci. Následovalo další šustění, když

se zavřely, a pak cvakla západka. Nakonec zarachotil

bezpečnostní řetěz, kterým Lavernin manžel Hobbs zajistil dveře.

Byli spolu zamčení v jednom bytě. Lavern se pod tenkou

přikrývkou zachvěla.

Hobbs chvíli lomozil v koupelně. Lavern slyšela téměř

nekonečné crčení moči, spláchnutí a šelestění vody ve starých

trubkách. Zdálo se, že Hobbs se pohybuje jistě. Není tedy opilý.

Nepil často, i když Lavern by to uvítala. Alkoholem by se dalo

aspoň trochu omluvit jeho chování i skutečnost, že Lavern si to

nechá líbit.

31

Stejně by to stěží změnila. Hobbs ji za sedm let manželství

dokázal připravit o schopnost samostatného rozhodování.

S alkoholem její muž problémy neměl.

Provedla snad něco? Nebo to pořád provádí? Musí existovat

nějaký pádný důvod, proč ji tak tíží pocit viriy. Vina přece

potřebuje živnou půdu, aby v ní mohla růst.

Můžu za to já.

Kdykoli o svém problému hlouběji uvažovala, nikdy si

nemyslela, že by za něco měla nést vinu. Vždycky se však cítila

provinile, a díky tomu byla bezmocná. Lavern věděla, že už to

takhle nesmí nechat, ale nebyla schopná žádné změny. Kdykoli to

udělal znovu, síla vzdorovat v ní slábla. Hobbs to s ní kdysi

probíral a přitom se tvářil, že jí velice pozorně naslouchá. Dnes

už věděla, že to byla jenom lest, s jejíž pomocí s ní manipuloval a

pozvolna ničil její obranné mechanismy.

Co se to s námi děje?

Tuto otázku mu položila několikrát. Vlastně mu ji kladla

neustále, ale Hobbs se už neobtěžoval ani předstírat, že ji

zdvořile poslouchá nebo že mu na ní záleží do té míry, aby se nad

vším zamyslel.

Lavern věděla, že manžel žádnou odpověď nemá anebo se jí

bojí stejně jako ona. Nebo se bál jenom té otázky?

Kam to všechno směřuje?

Světlo v ložnici zablikalo a rozsvítilo se. Nejdřív Lavern

oslepilo, takže pevně zavřela oči a zabořila obličej do polštáře.

Pevně k sobě tiskla víčka a ani se nepohnula.

Hobbs věděl, že je vzhůru. Dobře znal všechny její úhybné

manévry.

„Lavern?“

S povzdechem otevřela oči, posadila se a zamrkala, aby si

zvykla na světlo. Byla atraktivní. Měla medově plavé vlasy a

modré oči. Byla štíhlá a hezky stavěná, ale neměla moc velká

prsa. (Před lety uvažovala o tom, že si je nechá zvětšit, ale teď

byla ráda, že to neudělala. Manžel by ji kvůli tomu trápil.) Měla

příliš protáhlé rysy, takže se o ní nedalo říct, že je krásná. Plné rty

32

jí neustále zůstávaly pootevřené kvůli nenápadnému předkusu, o

němž Hobbs kdysi tvrdíval, že je sexy. Růžová noční košile jí

sklouzla z jednoho ramene dolů a skoro odhalila Lavernino

ňadro, které se velikostí podobalo čajovému šálku.

Hobbs se nad ní tyčil v celé výšce svých sto osmdesáti tří

centimetrů. Táhlo mu na čtyřicet, ale pořád byl urostlý a pevný.

Na vysoké hrával fotbal, ale pak toho musel nechat kvůli zranění

pravého kolena. Vlasy pořád nosil ostříhané na kratičkého ježka,

takže jeho hranatý obličej působil krůtě. Jeho drsné vzezření

ještě umocňovaly chladné modré oči, jež měly skoro stejný odstín

jako oči jeho manželky. Na rozdíl od těch Laverniných, které měly

měkký a odevzdaný výraz, však Hobbsovy zraky byly tvrdé jako

diamanty a všechno odrážely jako zrcadla.

Lavern se s ním na vysoké blíže neznala, i když věděla, že tam

také studuje. Osobně se seznámili až po šesti letech na First

Avenue, když se spustil liják a oni v nouzi museli spolu jet

stejným taxíkem. Oba měli tu smůlu, že jeli stejným směrem,

ačkoli tehdy jim to připadalo jako ohromné štěstí. Měli toho

hodně společného – aspoň tak to Hobbs Lavern tvrdil.

Každopádně jim to zpočátku skvěle klapalo v posteli.

Jejich vztah nějakou dobu skutečně fungoval. Dostatečně

dlouho, aby se vzali. Své rádoby romanticky neuvážené

rozhodnutí učinili po pořádné víkendové pijatyce v Las Vegas.

Teprve po svatbě se začali lépe poznávat. Až pak se Hobbs

skutečně projevil. Možná, že takový byl celou dobu, ale Lavern ho

milovala natolik, že si toho nevšimla.

Svlékl si košili, ale kalhoty si nechal. Lavern zjistila, že na nich

nemá kožený opasek, který obvykle nosí. Držel ho napůl

přeložený v pravé ruce na znamení, že Lavern se má připravit na

bolest.

Co jsem zase provedla?

Mluvil klidně, ale v hlase mu stejně zaznívala tichá výhrůžka.

„Ručníky, Lavern,“ řekl.

Začala zuřivě přemýšlet. Vůbec netušila, o čem Hobbs mluví.

„Jaké ručníky?“

33

„V koupelně. Vyčurám se, umyju si ruce a zjistím, že ty

zatracené ručníky jsou úplně špinavé. Ani ses je neobtěžovala

pověsit. Ležely na hromadě pod věšákem, aby zůstaly pěkně

vlhké. Takhle se šíří nemoci, Lavern.“

Lavern užasla. Hobbs se tvářil naprosto vážně.

„Dojdu se tam podívat,“ řekla a převalila se, aby mohla vstát z

postele.

Švihl ji opaskem přes žebra, ale Lavern nevydala ani hlásku.

Věděla, že musí zůstat zticha a nerušit sousedy. Nesmějí o ničem

vědět.

Zaúpěla bolestí a schoulila se na zemi do klubíčka.

„Vstaň, Lavern. Dostaneš za vyučenou.“

Pochopila, že Hobbsovi ve skutečnosti nejde o ručníky. Jednal

pod vlivem choroby, která sídlila v jeho srdci a nutila ho

ubližovat druhým. Svou neskutečnou zuřivost si někdy vybíjel na

Lavern.

Snažila se přemoci příšernou bolest a narovnala se. Hobbs ji

kupodivu nešvihl podruhé. Místo toho ji dlaní udeřil do levé

tváře, až se jí hlava otočila na druhou stranu, jako by se jí chtěla

odtrhnout od páteře. Lavern v ústech ucítila krev a na zrcadle

toaletního stolku u protější stěny ložnice spatřila maličkou rudou

kapku.

Popadl ji za paži a trhnutím ji narovnal, takže zase stála

vzpřímeně. Jako by se jí chystal zasadit další ránu.

Násilí pro něho bylo stejně přirozené jako smích. Jeden jeho

kamarád Lavern připomněl, že Hobbse málem vyhodili ze školy

za to, že holýma rukama přizabil studenta, s nímž se pohádal

kvůli filmu. Matně si na incident vzpomínala. Mezi studenty se o

něm hodně mluvilo. Hobbse by vyhodili, ale byl skvělý fotbalista.

K šarvátce došlo ještě před tím, než si zranil koleno. Obvinění z

ublížení na zdraví bylo staženo a škola věc označila za obyčejnou

klukovinu, místo aby ji považovala za jasné varování.

Nic z toho Lavern v její současné situaci nebylo nic platné.

Dobře věděla, že by na žádné varování stejně nedala. Na vysoké

určitě ne, a vlastně ani později, když ho znovu potkala v taxíku.

34

Hobbs už je prostě takový, řekla si, stejně jako kdysi celá fakulta.

Jako skoro všichni ostatní i ona jeho mladickou výtržnost

omluvila. Na hřišti mu to opravdu šlo, a dokonce se mluvilo o

možné smlouvě s profesionálním týmem. Lavern tehdy občas

napadlo, že by se s ním docela ráda seznámila.

Potom si zranil koleno a ona se brzy doslechla, že ze školy

odešel.

Dospělý Hobbs ji přitiskl zády k posteli, takže se skoro

nemohla pohnout.

Pak se na ni obkročmo posadil a svou vahou zatlačil její

křehké tělo do matrace. Tichou ložnicí se nesl jeho hvízdavý

dech.

Začal ji bít. Rány sice nebyly silné, ale metodické. Nepřestával

ji fackovat. Lavern úplně uvolnila svaly a zavřela před útokem oči

i celou mysl.

Konečně přestal.

Jednoho dne mě zabije. Nebo někoho jiného.

Cítila, jak se z ní zvedl, a zaslechla, jak si rozepíná poklopec.

Aspoň že ji přestal tlouct.

Jednou někoho zabije.

9

Joseph Galin byl při vědomí, ale nedokázal jasně myslet a měl

zamlžené oči. Čas pro něho přestal existovat a nic nemělo

význam. Nevzpomínal si, jak se sem dostal. Uvědomoval si jen to,

že zřejmě sedí zhroucený v nějakém autě.

Je to jeho auto?

Nemohl se pohnout. Necítil bolest a měl dojem, že mu

odumřelo celé tělo. Nejdřív mu ochably nohy a pak ruce. Jako by

je vůbec neměl. Připadal si lehký jako nafouknutý balón.

Předním oknem viděl širokou kapotu vozu. Přecházel po ní

jakýsi pták a kloval do ní. Možná ničil lak auta. Za okny byla tma.

Byl večer. Tma pořád houstla. Slunce už dávno zapadlo.

35

Pak se najednou úplně setmělo, jako by seděl v zamčené

místnosti a někdo stáhl žaluzie na okně. Bylo to zvláštní. Navíc se

vůbec nebál, spíš byl zvědavý. Co se to ksakru děje?

Jsem snad opilý?

Po žádném flámu se nikdy necítil tak jako teď.

Že by mě ranila mrtvice?

Kdybych si tak aspoň dokázal vzpomenout, kdo jsem…

Ucítil vůni kůže a čehosi, co mu připomnělo špinavé mince…

Pence…

Vědět tak, na co myslím… Dal bych za to víc než penci…

Možná se usmál.

Temnota mu ztěžka seděla na víčkách, takže nemohl otevřít

oči. Vlastně na tom nezáleželo. Dlouze si povzdechl. Slyšel, že

pták dál neúnavně klove do kapoty a dře se, i když už je úplná

tma a měl by spát. Vedlejší ulicí na konci uličky, kde stál jeho vůz,

projelo auto.

Uličky?

Začínal se rozpomínat a najednou dostal strach. Marně se ve

tmě snažil objevit nějaké světlo.

Nepřestával se bát. Strach se ho držel jako ztracená milenka,

jež umírá spolu s ním.

Umírám?

Proti své vůli řekl nahlas a zřetelně: „Hawk.“

Vůbec tomu slovu nerozuměl.

Dál už Galin nic neviděl. Úplně oslepl. Ani si nevzpomínal, na

co se před chvílí díval. Necítil kůži ani zašlou měď, prostě nic. Nic

neslyšel ani necítil…

Vůbec nic.

Quinna z hlubokého spánku vyrušilo pronikavé vyzvánění

telefonu vedle postele. Měl sucho v krku i ústech. Pod víčky jako

by měl písek. Podíval se na hodinky, aby zjistil, kolik je hodin.

Bylo… Tma. Proč ty svítící ručičky ksakru nejsou pořád stejně

jasné?

36

Nahmatal potmě telefon, zvedl sluchátko a přitiskl si ho k

uchu.

Aspoň že ten krám přestal zvonit. Cvrliká jako nějaký pitomý

pták.

„Jste to vy, Quinne?“

Renz. Skvělé.

„Jo, jsem to já.“ potvrdil. Napřáhl ruku a rozsvítil lampičku na

nočním stolku. V jejím světle se podíval na hodinky a zjistil, že je

krátce po páté ráno.

„Vy jste asi spal, co?“ otázal se Renz, jako by ho zkoušel.

„Uhodl jste. Kvůli tomu mi voláte? Abyste mě probudil?“

„Ano, ale mám k tomu docela pádný důvod. Vzpomínáte si, o

čem jsme se před týdnem bavili?“

Quinn se rázem probral. „Vzpomínám. Máme dalšího?“

„Už to tak asi bude. Pamatujete si na Joea Galina?“

Quinn se snažil rozpomenout. Vybavil se mu podsaditý

šedovlasý policista v civilu s nenuceným úsměvem, který se

vmžiku dokázal drsně zamračit. „Myslíte Joea Galina z

protidrogového? Co sloužil na jižním Manhattanu?“

„Přesně toho,“ potvrdil Renz.

„On je mrtvý?“

„Anebo to skvěle hraje.“

Quinnovi chvíli trvalo, než vše pochopil. „Chcete říct, že náš

vrah odpráskl policajta?“

„Přesně tak. Jedinou kulkou malého kalibru do hlavy. A byl to

bývalý policajt. Stejně jako vy už byl v důchodu.“

„Už v něm nejsem.“ opravil ho Quinn.

I když bylo hodně brzy, Quinn zavolal Pearl a Feddermanovi.

Pak se oblékl, vyšel ven ke svému autu a v šedém ranním světle

jel přes město a po mostě u Padesáté deváté ulice do Queensu.

Když s lincolnem zajel k chodníku a zabrzdil za

zaparkovaným policejním autem, bylo šedé, ale jasné ráno. Přímo

před malou pizzerií, která měla v okně nápis PIZZA-RIO, stál další

policejní vůz a ještě jedno, pravděpodobně neoznačené policejní

37

auto. Pod velkým nápisem v okně malého podniku stálo PIZZA SE

ŠPANĚLSKÝM ŠMRNCEM.

Třeba je dobrá, pomyslel si Quinn, když vystupoval z lincolnu.

Ale teď a tady na ni neměl chuť. Dal by si kávu. Litoval, že si

neudělal čas a nezajel do Lotusu pro jeden kelímek s sebou.

Trvalo by to jenom pár minut. Na chodníku v kruhu postávalo

několik policistů v uniformě a dva detektivové v civilu. V rukou

drželi bílé polystyrénové kalíšky. Z některých se kouřilo.

Minimálně dva policisté pojídali koblihy.

Quinn kráčel k vjezdu do úzké uličky, kde podle Renzových

informací došlo k vraždě. Menší detektiv v civilu s šedými vlasy

zastřiženými na krátkého ježka a širokým růžolícím obličejem si

Quinna všiml a přistoupil k němu. „Vy jste kapitán Quinn?“ zeptal

se s úsměvem.

Quinn přikývl. Zpozoroval, že muž drží dva pohárky s kávou.

„Jsem detektiv Charlton Lewellyn. Před chvílí mi volal

komisař Renz. Povídal, že je to vaše.“ Napřáhl ke Quinnovi ruku s

jedním pohárkem, jako by mluvil o kávě, a ne o tom, co se

přihodilo v uličce.

Quinn si od něho vzal kalíšek s bílým plastovým víčkem, které

mělo udržet tekutinu uvnitř horkou. Poděkoval Lewellynovi a

napil se. Káva byla dobrá – se smetanou a bez cukru. Zjistil si

snad Lewellyn od někoho, jakou kávu Quinn rád pije?

„Doufám, že je to takhle dobré,“ poznamenal Lewellyn, jako by

nechtěl být za chytráka.

Quinn se znovu napil. „Je to akorát.“

„S ohledáním místa činu čekáme na vás,“ řekl Lewellyn a vedl

detektiva do uličky. Uniformovaní policisté odtud odešli a hlídali

okolí, aby do uličky nechodili zvědavci. Jeden policista seděl ve

služebním voze s otevřenými dveřmi a vyplňoval formulář

připevněný na kovové podložce. Opodál stál druhý detektiv v

civilu, jako by chtěl uniformovanému kolegovi v případě potřeby

přispěchat na pomoc. Quinn si pomyslel, že na to, že zastřelili

policajta, je na místě poměrně málo strážců zákona. Možná, že

kolem toho Renz nechtěl dělat velký rozruch. Anebo byl Galin už

38

hodně dlouho v důchodu. Renz povídal, že asi pět let. Vjezd do

uličky byl označený žlutou policejní páskou. Lewellyn ji vysoko

nadzvedl, aby se Quinn mohl sehnout a projít pod ní. Jako by

rohovník pomáhal boxerovi do ringu.

V uličce parkoval nejnovější model buicku červené barvy. Za

ním Quinn zpozoroval tři děti, které do uličky nahlížely od bloku

na jejím opačném konci. Nebyla tam policejní páska, ale stál tam

uniformovaný policista a hlídal, aby na místo činu nikdo nevešel.

Stoupl si před děti a chvíli si s nimi povídal. Všechny se podívaly

směrem ke Quinnovi a rychle se ztratily.

Když se Quinn přiblížil k autu, spatřil shrbenou postavu za

volantem. „Už tu byli technici kvůli ohledání?“ zeptal se.

„Nebyl tu vůbec nikdo,“ odpověděl Lewellyn. „Se vším čekáme

na vás.“

Quinn postavil pohárek s kávou na zem, aby mu nepřekážel. Z

kapsy vytáhl rukavice, navlékl si je a přistoupil k buicku. Vůz měl

všechna okna zavřená. Dveře se zdály být odemčené.

„Motor i klimatizace byly vypnuté,“ vysvětlil mu Lewellyn.

„A klíček v zapalování byl ve svislé poloze?“

„Ano, pane. Včera večer nebylo takové horko. Oběť možná

chvíli seděla se zavřenými okny. Asi jí nebylo takové teplo, aby je

stáhla nebo znovu nastartovala a zapnula klimatizaci.“

„Anebo zrovna přijela a chystala se vystoupit,“ doplnil Quinn.

Lewellyn přikývl.

„Mně se stejně víc líbí vaše verze,“ řekl Quinn, aby si policistu

naklonil. „Určitě tu nezaparkoval jen tak.“

Lewellyn znovu přikývl. Udělal úplně stejný pohyb jako

předtím. Tvářil se pořád stejně, nic moc neprozrazoval a ani si

nechtěl nechat nic namluvit. Quinnovi se to líbilo.

Naklonil se blíž a přes mírně tónované přední sklo se podíval

do auta. Spatřil široké sedadlo a mrtvého muže za volantem. Na

jeho hlavě nebylo ani stopy po kulce. Vypadalo to, že robustní

šedovlasý řidič si na chvíli zdříml.

Quinn se auta ani nedotkl a obešel ho na stranu řidiče. Teď už

zahlédl tmavou dírku v Galinově spánku.

39

Otevřel dveře a snažil se přitom co nejméně dotýkat kliky.

Rána zblízka vypadala hůř, protože teď už detaily

nezkreslovalo tónované sklo.

„Nebyl připoutaný.“ řekl Lewellyn. Také přistoupil blíž a stál

Quinnovi těsně za zády.

Měl pravdu.

Zbraň nikde v okolí nenašli, ale pořád existovala možnost, že

se jedná o sebevraždu. Pak si Quinn všiml rukojeti pistole, která

mohla být ráže devět. Vykukovala z pouzdra na opasku, které

oběť měla schované pod sakem. Z pozice pouzdra a podle

natočení rukojeti bylo zřejmé, že Galin byl pravák.

Levý spánek měl prostřelený kulkou malého kalibru. Velmi

pravděpodobně nešlo o sebevraždu, i kdyby zbraň, z níž výstřel

vyšel, ležela pod sedadlem. Navíc proč by člověk, který vážně

uvažuje o sebevraždě, použil zbraň malé ráže, když měl za

opaskem větší pistoli? Pokud se někdo opravdu hodlá zastřelit,

chce přece mít jistotu, že se mu to povede.

Quinn si všiml, že pravá kapsa Galinova saka je obrácená

naruby.

„Žádný dopis na rozloučenou u sebe nemá,“ poznamenal

Lewellyn.

„Někteří sebevrazi ho někdy posílají poštou,“ řekl Quinn.

Lewellyn se napil kávy. Držel pohárek oběma rukama, jako by

byla zima, a ne jednadvacet stupňů nad nulou.

„Znal jste ho osobně?“ otázal se Quinn.

Lewellyn zavrtěl hlavou. „Dělal na Manhattanu. Vy jste ho

znal?“

„Přesně tak bych to nenazval, ale vzpomínám si, že jsem ho

párkrát viděl. Dělal na protidrogovém. Někdy pracoval jako

tajný.“

„Myslíte, že by to mohlo mít něco společného s tím, že ho

někdo zastřelil?“

„Většinou to tak bývá,“ odpověděl Quinn. „Ale v tomhle

případě o tom pochybuju.“

40

„Celé roky chodí po nebezpečných ulicích. Pak se jednou

nepřipoutá a hned se mu stane takováhle věc.“

„To o něčem vypovídá,“ pravil Quinn, „jenže si nejsem jistý o

čem.“

Lewellyn se mlčky napil kávy. Také nevěděl, co si má myslet.

Quinn by mu rád nějak pomohl, ale nedovedl to.

1O

Kdyby tak Quinn dokázal odtrhnout oči od Pearl!

Seděl za velkým psacím stolem z třešňového dřeva ve své

pracovně, kde měl i kancelář. Pearl se hrbila v malém křesle

nalevo od stolu. Měla na sobě bílou halenku, černé kalhoty, šedý

blejzr a pohodlně vyhlížející černé boty se širokými, trochu

vyššími podpatky. Nebyl to zrovna sexy model, ale na ní vypadal

přitažlivě. Černé vlasy měla trochu rozcuchané a na plné rty si

nanesla červený lesk, který nebyl výrazný, ale moc jí slušel. A ty

její tmavě hnědé oči s dlouhými řasami…

„Soustřeď se, Quinne.“

To promluvil Fedderman. Hověl si ve velkém křesle

potaženém hnědou kůží, kde Quinn často sedával, když byl sám a

chtěl si číst.

„Vždyť se soustředím,“ odbyl ho Quinn.

Fedderman se na něho podíval a neznatelně zavrtěl hlavou.

Fed měl zkrátka skvělý instinkt.

„Uniklo mi něco?“ otázala se Pearl.

„Vůbec ne,“ ujistil ji Fedderman.

Pearl se na něho jenom mlčky podívala. Quinn cítil, že se do

jeho detektivního týmu zase navrací stará chemie. Vždycky mezi

nimi vyvolávala napětí, ale obvykle to vedlo k výsledkům.

„Máme tu mrtvého bývalého policajta,“ řekl Quinn.

„Bývalý policajt je nesmysl. Nic takového neexistuje,“

prohlásil Fedderman.

„Ale jo, třeba já,“ oponovala Pearl. „Čas od času.“

41

„Ale i tak tu jde o mrtvého bývalého policajta,“ nedal se Quinn.

„Už to má odpískané.“ Podíval se na Feddermana. „Znal jsi Galina,

když ještě sloužil?“

„Spíš jsem jenom věděl, že existuje,“ odpověděl Fedderman.

Stejně jako mrtvý Galin měl na sobě šedý oblek. Rozdíl byl v tom,

že zavražděnému policistovi ten jeho i po smrti sedl mnohem

lépe.

Vytáhlý Fedderman s vypouklým bříškem patřil k lidem, kteří

jsou záhadou pro každého krejčího. Ne že by k nějakému chodil.

Pořád vypadal, jako by si z rukávů právě vysypal slámu a opustil

kukuřičné pole, na němž celý den strašil vrány. Jeho tělo jako by

složili z různých nesourodých částí. Nesedělo mu vůbec žádné

oblečení. Manžetu na jednom rukávu měl neustále rozepnutou,

takže mu plandala při chůzi. Quinn nechápal, jak to Fedderman

dělá. Rukáv se mu obvykle rozepnul poté, co si něco zapsal do

notesu. Quinn se domníval, že kolega při psaní nějak zvláštně

šoupe rukou, takže se mu vždycky rozepne knoflík na manžetě.

Fedderman si dlouhými prsty pianisty prohrábl prořídlé

světlé vlasy. Jako by si připomněl, že pořád víc plešatí. Podíval se

na svou ruku, jako by čekal, že na ní najde vytržené vlasy. „Galin

byl dost sám pro sebe,“ řekl. „Připadal mi celkem přátelský,

jenom… se s nikým moc nebavil.“

„Kdysi dávno jsem ve dvacátém okrsku zjišťovala nějaké

informace,“ řekla Pearl. „Galin kolem mě tehdy prošel a dělal, že

mě štípl do zadku. Bylo z toho velké divadlo. Chlapi se docela

smáli.“

„Jasně,“ podotkl Fedderman.

„Ale doopravdy tě neštípl, ne?“ zeptal se Quinn.

„Vždyť to říkám.“

„Jak jsi na to reagovala?“

„Odstrčila jsem ho na hranu stolu, i když se mě ani nedotkl.

Musel kolem sebe mávat oběma rukama, aby neupadl. Tomu se

ostatní smáli ze všeho nejvíc. Doslechla jsem se, že mu pak chlapi

z dvacítky nějakou dobu přezdívali Větrný mlýn.“

42

„Pokud jsem to dobře pochopil, tak jsi ho moc v lásce nemělá,

vid?“ řekl Quinn.

Pearl pokrčila rameny. „Nebyl o moc horší než ostatní. Tajní

někdy mají trochu roupy. Ta práce na nich vždycky zanechá

nějaké stopy. Když chce člověk tohle dělat, musí mít aspoň

nějakou…“

„Morální úroveň,“ doplnil Fedderman.

Pearl se na něho podívala jako na lidoopa, který najednou

promluvil. „Přesně tak, Fede. Ty jsi ale šikula!“

Trochu se vsedě narovnala, takže se jí bílá látka halenky

napnula přes velká ňadra. Pak jednou tleskla, jako by chtěla

naznačit, že by se radši měli soustředit na případ, a otřela si

dlaně o sebe, jako by si chtěla zahřát ruce. „Sebevraždu nejspíš

můžeme rovnou vyloučit, ne?“ řekla.

„V autě se nenašla žádná zbraň,“ řekl Quinn. „Tedy kromě té

devítky v Galinově pouzdře, ale z té se nestřílelo.“

„Ani si nerozepnul opasek s pouzdrem,“ poznamenal

Fedderman. „Galin svého vraha bud znal, anebo ho pachatel

překvapil.“

„Udělal to náš člověk?“ zeptala se Pearl Quinna.

„O tom vůbec nepochybuju,“ odpověděl. „Vypadá to, že

Galinovi nic neukradl. V peněžence měl přes devadesát dolarů.

Úplně nedotčených. Na zápěstí měl hodinky.“

„To je jenom takový krám,“ ozval se Fedderman. „Galin rád

chodil do Canal Street a kupoval tam imitace značkových

hodinek. Na těch jeho bylo napsáno Movado, ale budou mít cenu

tak deseti babek.“

„Střelec si je klidně mohl vzít,“ řekl Quinn, „ale on je tam

nechal.“ Opřel se dozadu a pootočil se na kancelářském křesle z

jedné strany na druhou. Křeslo při každém zakroužení tiše

zavrzalo. „Co ta naruby obrácená kapsa u saka? Někdo z ní něco

rychle vytáhl, nejspíš když už byl Galin po smrti.“

Na psacím stole najednou zazvonil telefon. Fedderman

leknutím nadskočil. Potom spolu s Pearl sledoval, jak Quinn

zvedá sluchátko, šestkrát do něj říká „ano“ a zase ho pokládá.

43

„To byl Renz,“ objasnil jim. „Zrovna Galinovi vytáhli kulku z

hlavy. Má kalibr pětadvacet. Balistici tvrdí, že není totožná ani s

jednou kulkou, kterou vyndali z těl předchozích dvou obětí.“

„Včera v noci bylo teplo,“ poznamenal Fedderman. „Vezměte

si, kolik stojí benzín. Sedět v zaparkovaném autě se spuštěným

motorem a zapnutou klimatizací se docela prodraží. Plno

policajtů v důchodu šetří. Galin tam třeba seděl s otevřeným

oknem a nadechoval se čerstvého vzduchu. Najednou k němu

přiskočil vrah a střelil ho do hlavy.“

„A Galin pak zavřel okno?“ zeptala se Pearl.

„Možná, těsně před smrtí.“

Quinn Feddermanův nápad s oknem nebral vážně. „Podle mě

je pravděpodobnější, že se pachatel přiblížil k autu, rychle

otevřel dveře a zastřelil ho. Pak dveře zabouchl a zmizel.“

„To spíš,“ připustil Fedderman. „Ale kdo k němu mohl jen tak

přijít a prostě ho zastřelit?“

„Někdo mrštný,“ odpověděla Pearl. „Galin dost dlouho dělal v

terénu. Člověk, který se k němu stihl nepovšimnuté přiblížit,

otevřít dveře auta a vpálit mu kulku do hlavy, musel být šikovný.

Podle toho, jak Galinovo auto stálo v uličce, bych řekla, že

pachatel se k němu musel přiblížit skoro čelně.“

„Možná, že k autu prostě přišel,“ řekl Fedderman. „Anebo si

tam s ním Galin dal sraz a netušil, že ho ten druhý chce oddělat.

Otevřel dveře, aby mohl vystoupit, a najednou prásk!“

Pearl přikývla. „Zatím nic nevíme. Jenom naplano tlacháme.“

„Neděláme závěry o důležitých věcech, tak to nevadí,“ podotkl

Quinn.

„Galin je mrtvý,“ oponovala Pearl. „To je důležité.“

„Ale ne pro něho,“ vložil se do hovoru Fedderman. „Jemu už je

to jedno.“

„Byl ženatý,“ řekl Quinn. „Takže byl důležitý pro svoji

manželku. Vlastně pořád je.“

„Možná,“ připustil Fedderman.

„Každopádně si s ní promluvíme,“ uzavřel debatu Quinn.

44

11

Jmenovala se June.

Vdova po Joeu Galinovi byla čtyřicátnice, která vypadala, jako

by si na plastické chirurgii nechala drasticky upravit oči. Měla je

tmavě hnědé a šikmé jako kočka. Byly by krásné, kdyby jejich

majitelka většinu dne neproplakala. Byla malá, ale měla postavu

anorektické supermodelky. Byla oblečená do plandavého trika a

pytlovitých šortek. Na nohou měla žabky. I v tomto úboru by se

klidně mohla promenovat po přehlídkovém mole. Byla by

úchvatná, kdyby jí z obličeje netrčel nos, který jako by patřil do

mnohem širší tváře.

Příště si nech upravit ten frňák, pomyslela si Pearl, když se s

Quinnem a Feddermanem June Galinové představili. Prohlédla si

vdoviny oči, rty zvětšené kolagenem a chirurgicky vypnutá

ňadra. V duchu se otázala, jaké životní hodnoty asi June vyznává.

June je pozvala do svého překvapivě dobře zařízeného a

vkusně vyzdobeného domova ve středostavovské ulici lemované

jednopatrovými domky s vnějším vinylovým zateplením.

Quinn si všiml, že domek Galinových má jako jediný v celém

bloku cihlovou přední stěnu. Také si všiml, jak si Pearl vdovu

měří pohledem. Předpokládal, že po výslechu k ní určitě bude mít

nějakou poznámku.

June jim nabídla čaj a kávu. Když odmítli, ukázala jim, aby se

posadili. Sama si sedla do křesla s květovaným potahem a

dřevěnými opěrkami na ruce. Pearl si vybrala pohodlnější velké

křeslo z šedé kůže. Usuzovala, že na něm nejspíš sedával

důchodce Joe Galin a díval se, jak se mu před očima smrskává

svět, který jako policista v aktivní službě znával. Quinn s

Feddermanem zůstali stát.

„Vaše ztráta nás velice mrzí, drahoušku,“ začal Quinn.

Drahoušku. Zase ten rádoby irský šarm, pomyslela si Pearl.

Vždyť je to tak průhledné! Tohle však byla součást Quinnova

detektivního talentu. Takhle dokázal přimět druhé, aby se mu

45

svěřili. Pearl měla Quinna dokonale přečteného a nedovedla

pochopit, že ho podezřelí ani svědci neumí prohlédnout.

June u sebe neměla papírový kapesníček. Na Quinnova

soustrastná slova vděčně přikývla a roztomilou ručkou si osušila

napuchlé oči. Pearl si všimla, že se jí na prstu zaleskl zlatý snubní

prsten s maličkými diamanty, který byl možná stejně falešný jako

Quinnovy medové řeči. Ale třeba také ne.

„Znal jste mého manžela?“ zeptala se June Quinna. Věnovala

mu veškerou pozornost. Hráli ve stejném dramatu. Ostatní se

mohli přidat, pokud měli zájem.

Quinn s vážnou tváří přikývl. „Samozřejmě, drahoušku. Jistě

víte, jak to chodí. Všichni policisté jsou jedna velká rodina.“

Sourozenci v boji se zločinem. Pearl se ze všech sil držela, aby

se nezačala šklebit. Podívala se Feddermanovi do očí, ale ten

rychle odvrátil zrak. Stejně jako ona sledoval a rozebíral situaci.

Dohodli se, že výslech povede Quinn. Pearl s Feddermanem

ho měli pozorně sledovat a všechno si zapamatovat. Pokud

výslech dostane spád a bude se to zdát rozumné, zapojí se do něj.

Potřebovali, aby hovor hladce plynul, nezadrhával se a aby v

příhodné chvíli jazyk předběhl hlavu. Občasná pobídka od

detektivových kolegů častokrát dokázala divy. Vyslýchanému

hlavně nesmělo dojít, že se na něho vyšetřovatelé předem

domluvili.

„Nechoval se váš manžel krátce před smrtí nějak zvláštně?“

otázal se Quinn.

Juniny šikmé uslzené oči najednou dostaly podezíravý výraz.

Snad ji nechtějí připravit o vdovský důchod?

„Chci říct,“ pokračoval Quinn, který jí obavu vyčetl z tváře,

„nezdál se vám najednou ostražitý, jako by se bál, že ho někdo

ohrožuje?“

„Byl skoro pět let v důchodu. Kdo by se mu po takové době

chtěl pomstít za něco, co udělal ve službě?“

„Třeba někdo, kdo pět let seděl ve vězení,“ ozval se

Fedderman.

46

June se zamyslela a přikývla. „Vidíte, to mě nenapadlo,“

přiznala.

„Právě kvůli tomu zkoumáme případy, které vyřešil,“ řekl

Quinn. „V práci věnujeme plno času bezpečnosti tohoto města…

Váš manžel byl dobrý policista a takový člověk na sebe za ty

roky nabalí i pár nepřátel.“

„Dostal za mříže plno darebáků,“ vložila se do hovoru Pearl.

„Bohužel tam nezůstali do konce života.“

„Uhle lidé,“ řekla June a popotáhla, „ti, co je nechal zavřít… Joe

říkával, že mají spoustu siláckých řečí, ale většinou se ve vězení

zklidní.“

„Většinou to tak bývá,“ přitakal Quinn. „A je fakt, že bývalí

zločinci bývalé policisty obvykle nestřílejí.“

„Obvykle,“ zopakoval Fedderman. „Ale neplatí to vždycky.“

„Mohlo by se to stát,“ připustil Quinn trochu neochotně, jako

by opravdu rád souhlasil s June, ale musel uznat, že Fedderman

má pravdu.

June pokrčila kostnatým ramenem a hřbetem ruky si otřela

zvlhlé pravé oko. „Nepřipadalo mi, že by se Joe někoho bál. Nebyl

žádný zbabělec.“

„To si taky myslím, drahoušku,“ řekl Quinn. Pravou ruku

sevřel v pěst a udeřil jí do levé dlaně. „Váš muž byl skvělý člověk.

Dobrý policajt tělem i duší. A pak přijde nějaká ubohá svi…“

Zarazil se a nuceně se usmál. „Promiňte,“ omluvil se. „Já jenom, že

nám všem, jak tady stojíme, puká srdce nad ztrátou bratra, jako

vy se trápíte nad ztrátou manžela. Vaší lásky.“ Zkřížil ruce na

prsou a zatvářil se soucitně. „Láska má hodně podob. Myslím, že

to, co mnozí z nás vůči Joemu Galinovi vždycky cítili a vlastně cítí

pořád, můžu klidně nazvat láskou. Váš manžel bude scházet

mnoha lidem. Nejrůznějšími způsoby a z nejrůznějších důvodů.

Svět v něm ztratil výjimečného člověka.“

June si přitiskla bradu na prsa a rozvzlykala se.

Quinn k ní přistoupil a jemně ji poplácal po rameni. „Utište se,

drahoušku. Nechtěl jsem vás rozplakat. Hrozně moc chceme přijít

47

na to, co se mu stalo. Jestli existuje cokoli, co byste nám mohla

povědět…“

„Všechno mi připadalo úplně normální,“ trvala na svém June.

„Joe byl spokojený, a dokonce plánoval, že s kamarády vyrazí na

lov losů. Chtěli jet do Kanady, až se ochladí a začne sezóna.“

„To zní hodně zajímavě,“ řekl Fedderman. „Byla jste tam

někdy s nimi?“

„Ne. To je mužská záležitost. Já zvířata střílet nechci. Vlastně

žádné živé tvory.“

„Ale vyrazit do lesů je skvělé.“ namítl Fedderman. „Příroda je

přece krásná.“

Mezi slzami zasvitl nepatrný úsměv. „To máte rozhodně

pravdu.“

„Určitě jste si krás přírody užívala s manželem,“ ozvala se

Pearl.

June jako by ji vůbec neslyšela.

„Povězte nám, co si pamatujete,“ naléhal na ni Quinn, aby ji

vytrhl ze snů o lesích a připomněl jí její muka.

Znovu se rozplakala, až se celá roztřásla. Začalo jí

nekontrolovatelně kapat z nosu.

Fedderman přistoupil ke stolku, na němž vedle telefonu

krémové barvy ležela krabice s papírovými kapesníčky. Několik z

ní vytáhl a jako objemný pugét bez stonků je podal čerstvé vdově.

June je od něho přijala a začala si otírat oči a nos.

„Mockrát vám děkuju,“ řekla a zvedla k němu zarudlé kočičí

oči.

„To, co se stalo vašemu manželovi, nám všem připomíná, že

jsme na stejné lodi,“ řekl Fedderman. Hlas se mu zadrhl.

Pearl to všechno pyšně sledovala. Tihle chlapi jsou dobří. A já

jsem s nimi v týmu. V tu chvíli jí už představa, jak celé hodiny v

šedé uniformě postává v tiché bankovní hale obložené

ořechovým dřevem a mramorem, nepřipadala tak lákavá jako

dosud.

„Neřekla bych, že by se něčeho zrovna bál,“ zamumlala June

mezi vzlyky do kapesníčku.

48

„Promiňte, co jste to říkala, drahoušku?“ otázal se Quinn

nenuceně, skoro roztržitě, jako by přeslechl poznámku o počasí.

„Nepopsala bych to jako strach,“ řekla June zřetelněji.

Quinn přikývl na znamení, že rozumí. „Ale určitě musel mít

dojem, že něco není úplně v pořádku. Aspoň někdy, protože jinak

byste se o tom nezmínila.“

„To ano,“ přiznala, „ale…“

„Ale co?“ zeptal se jemně.

„Já nevím…“ Zavzlykala a osušila si oči a nos.

„Nepřipadal vám nesvůj?“ otázal se Quinn.

„To zrovna ne.“

„Úzkostný?“ zeptal se Fedderman. „Neměla jste dojem, že

manžel trpí úzkostí?“

Vdova se na něho podívala. „No, to ano… Asi by se to tak

popsat dalo. Ale řekla bych, že nesvůj je výstižnější. Někdy se

takhle choval, když řešil případ.“

Všichni vycítili, že na něco narazili. Pearl přemýšlela, jak by se

člověk jako Galin choval, kdyby měl vášnivý poměr s jinou ženou.

Určitě by se před manželkou choval podezřele, a to navzdory

svému věku, zkušenostem, ostrým loktům a kdoví čemu dalšímu,

čemu se za léta u policie naučil. Zamilovaný vysloužilec z

protidrogového, který v hloubi duše vyznává nebezpečí. Kterému

chybí nebezpečí.

„Jak to myslíte – nesvůj?“ zeptal se Fedderman.

„Neřekla jsem…“

„Neměl náhodou povznesenou náladu?“ otázala se Pearl.

Vdova rychle otočila hlavu. Věděla, co má Pearl na mysli, a

musela uznat, že má možná pravdu.

„Ano, měl povznesenou náladu,“ zašeptala ochraptěle. Málem

se větou zadusila. Potom se zatvářila, jako by jí nechutnala a

chtěla ji vyplivnout. Nakonec ji spolkla.

Quinn k ní přistoupil blíž a jemně ji poplácal po rameni. „To

nic, drahoušku. Jste mezi přáteli.“

Vzhlížela k němu vlhkýma, chirurgicky rozšířenýma očima.

„Pokud byl Joe povznesený, nic mi o tom neřekl.“

49

Pearl bylo ženy najednou líto.

Zatím bys svého manžela nemela nenávidět. Zvlášť když ze

světa živých odešel tak nedávno a zatím leží v márnici. To se

nedělá.

„Byl nervózní,“ řekla June. Konečně našla slovo, kterým

dokázala situaci popsat. „Ano, to bude asi nejvýstižnější. Asi tak

týden před… před smrtí mi Joe připadal nervózní. Strach neměl,

ale byl nervní.“

„Byl nesvůj,“ zopakoval Fedderman.

Poraženě se na něho podívala. „Nesvůj,“ připustila.

Fed ji udolal.

Když se vdova nedívala, Pearl se usmála pevně stisknutými

rty.

Měl povznesenou náladu.

Zajímavé.

12

Jerry Dunn si vzpomněl na to, jak jednou v Londýně seděl v

hotelovém pokoji a čekal na prostitutku. Tehdy se cítil podobně

jako teď.

Dnes však bylo ráno. Navíc neseděl na posteli, ale na židli.

Neměla opěrky a byla nepohodlná. Stála u nízkého dřevěného

stolku s telefonem. Vedle něj ležela kožená složka s vyraženým

zlatým písmem. Byla plná letáků, jež hostům popisovaly další

služby, které poskytuje hotel Mayerling na středním Manhattanu.

Mayerling byl dostatečně pohodlně vybaven, aby se dal

nazvat luxusním hotelem. Měl obrovský vestibul s modrým

kobercem a mramorovými schody vedoucími do recepce s

dlouhým pultem. Ve vestibulu bylo porůznu rozmístěno šest

dřevěných konferenčních stolků s hustou kresbou na desce,

kolem nichž stála křesla z prvotřídní broušené kůže. Hlavní

výtahy zabudované v ozdobné stěně z naleštěného dubového

dřeva a žilkovaného mramoru skoro nebyly vidět. Za skupinou

rostlin v květináčích se nacházel nenápadný vchod do haly. Jerry

50

si všiml, že z místnosti též vedou dveře na ulici, takže hosté do ní

mohou vejít nebo ji opustit, aniž by museli procházet vestibulem.

Jerry si tuto důležitou informaci zapamatoval.

Paměť mu sloužila dobře. A také byl chytrý. Navíc uměl skvěle

psát reklamní slogany. Věděl, že vypadá jako každý druhý – je mu

pětačtyřicet a tmavé vlasy mu začínají řídnout. Umí se však hezky

usmát a jeho tvář má příjemné rysy. O svůj zevnějšek vždycky

dbal. Kdyby ho chtěli obsadit do filmu, nikdy by nedostal hlavní

roli. Obsazovali by ho do rolí, v jakých se objevoval Tony Randall

nebo Gig Young. Hrál by hezké upravené chlapy, ale na hlavního

hrdinu by to nedotáhl. Jerry si říkal, že takhle nějak ho asi vidí i

ostatní. Jako člověka, který to zatím nedotáhl na hvězdu a

nepovede se mu to ani v budoucnosti.

Podíval se na své zlaté hodinky značky Rolex. Byla to imitace

originálu. Uvnitř měla krystaly a zvnějšku pozlacený plášť.

Hodinky pochopitelně nestály tolik, co pravé rolexky, ale

pokud je někdo nezkoumal zblízka, nebyly k rozeznání od

originálu.

Originál.

Nejde tady právě o tohle? Nemám zjistit, jestli jsem opravdu

originál?

Připadalo mu to úžasné. Byl stále dychtivější, stejně jako když

v Londýně čekal na prostitutku. Jmenovala se Heather, nebo se

mu tak aspoň představila. Podobala se Jerryho manželce Sami. To

ho nejdřív odrazovalo, ale jenom chvíli.

Zadíval se z okna do ranního slunce, jehož světlo do pokoje

dopadalo mezi vysokými budovami na protější straně ulice.

Rozbolely ho z toho oči. Bylo ještě brzy. Sami se nejspíš zrovna

vrátila ze školy, kam odvezla děti. Anebo taky ne. Možná se někde

zastavila na nákup nebo si s kamarádkou Joan zašla do Starbucks

na kávu. Předměstská Sami.

Jerry si tiše odfrkl. Věděl, že správně by měl být naprosto

spokojený. Jejich předměstský život by ho měl těšit. A on ho

opravdu měl rád. Kde jinde měl člověk vychovávat děti? V tomhle

podělaném městě sotva. Tady se dějí věci…

51

Nervózně se zasmál. Ty máš co říkat.

V pokoji bylo dost chladno, ale Jerry se přesto potil.

To zatracené slunce! Ta okna by měli nechat tónovat.

Vstal, přešel přes místnost a zatáhl těžké závěsy, aby aspoň

trochu zastínil přímé sluneční světlo. Pak se znovu posadil ke

stolu a myslel na Sami. Představoval si, jak sedí u stolku ve

Starbucks a usrkává středně velké moka latté. Čemu se vlastně

dneska ve Starbucks říká středně velké? Možná, že Sami přitom

nenuceně listuje novinami a hledá, ve kterém obchodě mají

výprodej.

Myslí si, že Jerry je na kongresu reklamních agentur v Los

Angeles. V LA se takový kongres příhodně opravdu koná a

koliduje s Jerryho pobytem v New Yorku. Reklamní agentura

Fleishman a Gilliam, ve které pracuje, tam také vyslala svého

delegáta. Jel tam Mathers řečený Bobr. Bude Jerryho krýt pro

případ, že by Sami náhodou do LA zavolala. Namluví jí, že její

manžel je na exkurzi s několika dalšími účastníky anebo někde

jinde, kam se mu nedá dovolat. Bobr jí slíbí, že Jerrymu

samozřejmě řekne, že jí má zavolat, a to jakmile se s ním uvidí.

Bohužel to asi nebude hned, protože hotel je úplně plný a Jerry se

musel ubytovat v jiném zařízení o několik bloků dál.

Jerry se usmál. Bobr si už něco vymyslí, a navíc svou lež

rozvine natolik, aby jí Sami snadno uvěřila. Většina kolegů to dělá

také tak. Aspoň chlapi určitě. Jsou zvyklí kámošovi Jerrymu

poskytovat alibi. Pokaždé jim dojde, že nejspíš vyrazil za dalším

sexuálním dobrodružstvím, a vymyslí si pro Sami dobrou zkazku.

Zatím ho nikdy nenechali na holičkách. Vědí, že někdy možná

budou potřebovat, aby pro ně Jerry udělal totéž. Na kongresy

reklamek se jezdilo zásadně šukat. Aspoň na některé.

Znovu se podíval na hodinky. Skoro bylo načase odejít z

hotelu.

Rozechvěl se.

Měl ještě několik minut čas, a tak zašel na záchod a ulevil

svému močovému měchýři. Neměl ráno vypít tolik kávy.

52

Zapnul si poklopec a umyl si ruce. Zatímco si je sušil, díval se

na sebe do zrcadla. Přinutil se k úsměvu a nahlas svému odrazu

řekl úryvek z písně ze svého oblíbeného muzikálu:

„Důvěřuju ti.“

Jeho dvojče v zrcadle vystrčilo bradu a usmálo se na něho.

A já důvěřuju tobě.

Když vyšel z pokoje, zase se rozechvěl.

13

Chodníky byly plné chvátajících lidí. Jako by žádný z obyvatel

Manhattanu neuměl chodit pomalu. Pearl se někdy bavila

představou, že kdyby všichni pokračovali stejným směrem,

zakrátko by dorazili k vodě. Co by dělali pak? Hnali by se dál jako

krysy a všichni by se utopili? Anebo by pobíhali po břehu, dokud

by atmosféra nezhoustla natolik, že by se začali uchylovat k

násilí? Jako první by vybili kuřáky.

Pearl byla rozčilená. Ráno ji měl vyzvednout Fedderman a

měl s ní zajet ke Quinnovi domů, kde chtěli společně probrat, co

zjistili, a naplánovat, jak budou dnes pokračovat.

Jenže Fedderman se neukázal. Nejspíš si večer dal pořádného

panáka na usnutí a zaspal. Pearl sice nevěděla ani neslyšela nic o

tom, že byl pil, ale vyloučit to nemohla. Kdyby měla jako on žít na

Floridě sama ve velkém bytě, ze kterého by občas vyšla, aby si

nechala vysušit mozek sluncem, nejspíš by brzy propadla

alkoholu.

Každého člověka zkrátka může klepnout z různých důvodů…

Ona sama by Feddermana nejradši pořádně klepla

baseballovou pálkou.

Pearl do města dojela metrem a zbytek cesty hodlala urazit

pěšky. Kráčela ke Quinnovu bytu, který byl vzdálený jenom pár

bloků od stanice. Bylo horké ráno. Slunce jako by pálilo mnohem

intenzivněji než včera a budovy v jeho světle vrhaly dlouhé stíny

s ostrými hranami. Auta se blyštěla jako pestrobarevné

drahokamy rozsypané po ulicích. U obrubníků se válely pytle s

53

odpadky. Některé z nich praskly, další někdo roztrhl, aby se

podíval, co je uvnitř. Za takových rán New York nasládle páchl

hnilobou.

Spolu s několika dalšími lidmi stála na přechodu a čekala na

zelenou. V narůstajícím horku se všichni kolem začínali potit

stejně jako ona. Najednou se ozval Pearlin mobil, který zahrál

čtyři vážné tóny z jednoho starého televizního pořadu. Vylovila

ho z kapsy a přijala hovor dřív, než se stihla podívat na jméno

volajícího. Nevěděla, kdo je na druhém konci.

Pozdě. Očekávala, že jí volá Quinn, aby se zeptal, kde je a co ji

zdrželo. Místo toho se na displeji objevilo Podvečer, dům s

pečovatelskou službou. Volala jí matka, která bydlela ve

skromném, speciálně vybaveném bytě v domě pro seniory.

„Milton Kahn povídal, že máš něco na krku,“ řekla bez

jakéhokoli úvodu. „Přímo za uchem.“

Pearl její slova vůbec nepřekvapila. Matka telefonické hovory

takhle začínala běžně.

„Na krku mám leda tak Miltona Kahna,“ opáčila Pearl. Milton

byl bývalý milenec, jehož se snažila setřást.

„Má tě velice rád, broučku.“

„Zkusili jsme to, mami. Prostě se k sobě nehodíme. Nevyšlo to.

Ten vztah skončil. Je po všem.“

„Co se mi snažíš naznačit, Pearl?“

„Že jsem v práci a nemám čas se s tebou vybavovat.“

„Ani o své budoucnosti? Pokud vůbec nějakou máš.“

Cože? „Jak to myslíš?“

„Jde o tu věc, co máš na krku, Pearl. Milton Kahn tvrdí, že by to

mohlo být vážné. Určitě ví, co říká, protože lidem krky prohlíží

pořád. Zatím to není nic hrozného, broučku, ale měla bys to

průběžně sledovat. Měla bys pravidelně chodit k lékaři.“

„A tím lékařem by měl být Milton,“ dokončila za ni Pearl.

Tohle už dobře znala. Milton Kahn byl dermatolog. Seznámila je

Pearlina matka a Miltonova teta, která rovněž bydlela v

Podvečeru.

54

„Chvíli jsme spolu chodili,“ řekla Pearl, „nic víc. Nic vážnějšího

z toho nekouká.“

„Chodili, ale trochu se to nevyvedlo,“ řekla její matka.

„Vůbec se to nevyvedlo,“ opáčila Pearl, ačkoli si nebyla jistá,

jak to vlastně myslí.

Pearl se jejich krátká známost líbila, ale Milton Kahn se sotva

mohl stát stálým partnerem policistky, natož jejím manželem, jak

si představovaly jeho teta s Pearlinou matkou. Vztah ukončila

Pearl. Milton se s tím nehodlal smířit a teď jí zřejmě chtěl

nenápadně nasadit brouka do hlavy kvůli obyčejnému

mateřskému znaménku, které má těsně za pravým uchem.

Naposledy se viděli na obřadu bat micva dcery jejich společného

přítele. Milton ji tehdy na znaménko upozornil a předstíral, že si

o ni dělá velkou starost. Pearl sama nevěděla, jak dlouho

výrůstek na krku má. Copak si lidé koukají za pravé ucho? Milton

věděl, že Pearl má nevalné zdravotní pojištění, a doufal, že se mu

ji podaří přilákat do své ordinace, aby o ni mohl pečovat a pak ji

dostat do postele.

Naskočila zelená a Pearl s úsměvem vstoupila na zebru a

následovala dav valící se křižovatkou. Doktor Milton Kahn si

jenom myslí, že mu na to skočí.

„Pearl?“

„Já tě slyším, mami. Zatím ještě žiju, i se znaménkem na krku.“

„Z takových věcí by sis neměla dělat legraci, Pearl. Paní Edna

Langstromová – tu jsi nejspíš neznala – neměla nejmenší šanci,

chudinka. Bydlela u nás v domově důchodců…“

„V domě s pečovatelskou službou,“ připomněla jí Pearl.

„Spíš v domě hrůzy. Bydlela tu stejně jako já a měla na krku

takovou zarudlou vyrážku, skoro na stejném místě jako máš

podle Miltona ty to znaménko. Snažila se vyburcovat místní

doktory, ale ti samozřejmě měli moc práce a nemohli se jí

věnovat. Aspoň tak to tvrdili, ale já je často vídám, jak vysedávají

ve svém pokoji a pijí kafe. Vyrážka se jí rozšířila a začala svědit. A

jednoho dne před večeří – zrovna jsme měli dušené maso, to ty

ráda – padla mrtvá k zemi.“

55

„A to ji zabila ta vyrážka?“

„Ne, porazilo ji auto, které couvalo po příjezdové cestě, aby z

něj mohla vystoupit paní Lois Grahamsonová. Ta tu taky bydlí.

Auto řídil její vnuk Evan. Chudáček.“

„Takže paní Langstromová zemřela po srážce s autem?“

„Ano. Nedávala pozor, jelikož si drbala tu vyrážku a na nic

jiného se nesoustředila.“

„A proč mi to říkáš?“

„Protože bys měla být opatrná, Pearl. Měla bys věnovat

pozornost prevenci. Například tím, že si zajdeš k doktorovi.“

„A tím doktorem má být Milton Kahn.“

„Je to dermatolog, Pearl. Kdybys měla vyrážku, mohla bys

dopadnout hůř. Vlastně bys mohla dopadnout hůř i v mnoha

jiných ohledech.“

„Ale já žádnou vyrážku nemám.“

„Z mateřského znaménka se vyrážka může snadno vyklubat.

Anebo ještě něco horšího, pokud nebudeš…“

„Milton Kahn se hrozně moc snažil, mami, a nijak mi od

svědění nepomohl.“

„Pearl!“

„Nehodíme se k sobě. Zkusili jsme to, protože to nebyl špatný

nápad. Ale nefungovalo nám to.“

„Milton se domnívá, že by to fungovat mohlo.“

„Tak to se mýlí.“

„Ale něco s tou vyrážkou uděláš, vid?“

„Žádnou nemám.“

„Zatím.“

„Musím končit, mami. Zločin volá.“

„O svém zdraví nežertuj, Pearl.“

„Špatně tě slyším, mami.“

„Nedělej si legraci.“

Pearl oddálila mobil od hlavy, ale hlas nezvýšila. „Mami,

špatně tě…“

Ukončila hovor a pomyslela si, že matka se plete. Starosti by si

měla dělat spíš o své psychické zdraví. Tlak při práci pro policii jí

56

šel k duhu, ale nedělal jí dobře jiný tlak, ten, který na ni vyvíjela

matka s Miltonem Kahnem. Ten má ale žaludek, když se jí

pokouší prostřednictvím její matky znovu dostat na tělo!

Pearl si uvědomila, že už je u Quinna, a zpomalila. Během

telefonického hovoru pořád zrychlovala a dělala hodně dlouhé

kroky. Srdce jí prudce tlouklo a lapala po dechu. Nevědomky si

přitiskla pravou ruku na krk a prsty přejela místo, kde měla

mateřské znaménko. Pořád tam bylo. Bylo tak malé, že ho sotva

nahmatala.

Přestala na něj myslet.

„Byl hrozně hustý provoz,“ řekl Fedderman. Jako obvykle

seděl ve svém křesle v Quinnově pracovně a s chutí popíjel kávu.

„Proto jsi mě nevyzvedl?“ zeptala se Pearl. „Kvůli hustému

provozu?“ Chystala se posadit, ale zůstala stát, jako by zvažovala,

jestli po Feddermanovi nemá skočit. „Mohls mi aspoň zavolat.“

„Zkoušel jsem to,“ odtušil Fedderman, „ale melas tam

záznamník. Nejspíš jsi to vzdala a vyrazila jsi hromadnou.

Nemohl jsem se ti dovolat ani na mobil. Když víš, že ti možná

někdo bude volat, neměla bys mít obsazeno.“

Pearl ho sjela pohledem a posadila se. Tiše zuřila.

„Stalo se něco, Pearl?“ otázal se Quinn zpoza psacího stolu.

Pearl se na něho ani nepodívala. „Ale nic, jenom mi volala

máma.“

„Stalo se jí něco?“ zeptal se Quinn starostlivě. Z jejího tónu nic

nepochopil.

„Jí ne, ale mně jo.“

„Ach tak.“ Quinn věděl, jaký má Pearl s matkou vztah. „Co

kdybys zašla do kuchyně a nalila si hrnek kafe? To tě uklidní.“

Pearl na něho upřela pronikavý pohled. „Ty myslíš, že po kafi

se člověk uklidní?“

Fedderman se usmál. Zvedl svůj šálek a napřáhl volnou ruku

před sebe, aby kolegyni ukázal, že ji má pevnou.

„Jestli si nedáš kafe, tak se na to rovnou vrhneme,“ prohlásil

Quinn tónem, jaký Pearl už znala. Znělo v něm varování. Pokud se

57

bude dál kabonit, riskuje vážný střet. Radši se uklidní. Quinn

střelil očima i po Feddermanovi, jemuž rázem zamrzl úsměv na

rtech. „Viděl některý z vás dnešní noviny?“

„Neměla jsem na to čas,“ řekla Pearl. „Musela jsem jet metrem

a pak až sem jít pěšky.“

Quinn hleděl na složené noviny na stole, jako by se na Pearl

nemohl ani podívat. „Co ty, Fede?“

„Já taky ne. Musel jsem točit volantem, prodírat se zácpou a

volat někomu na mobil,“ vysvětlil mu Fedderman a podíval se na

Pearl.

„Víš, co si můžeš s mobilem…“

„Pozdravovala jsi ode mě mámu?“ přerušil ho Quinn. Jeho

klidný tón prozrazoval, že nejspíš brzy vybuchne.

Pearl se podle všeho uklidnila. „Dělám to vždycky,“ zalhala.

Quinn se na ni podíval. Proč musí tak zkrásnět, když se

rozčílí? Když ji takhle viděl, připomněl si, o co přišel.

„Fajn,“ řekl a otevřel vrchní noviny. Byl to Post. Quinn ho vzal

do ruky a zvedl ho, aby bylo vidět na titulek: PRONÁSLEDUJE

NÁS VRAH S PĚTADVACÍTKOU. Potom jim ukázal Timesy, aby

viděli, že o tomtéž tématu píší i nebulvární noviny.

„Na newyorské policii zase někdo žvanil.“ utrousila Pearl.

„Média si pachatele dost rychle pojmenovala,“ poznamenal

Fedderman. „Teď bude následovat obrázek vraha, i když ho

vůbec nikdo neviděl.“

„Kreslíř bude pracovat podle popisu Helen Imanové,“ řekl

Quinn. Helen byla psycholožka, která pro policii sestavovala

profily pachatelů. Detektivovi bylo hned jasné, že se do případu

dříve či později vmísí. Policejní psychology neměl moc v lásce, ale

v Helenině případě byl ochoten udělat výjimku.

„Takže se stalo přesně to, čeho se bál Renz. Pustila se do toho

média,“ podotkl Fedderman. „Co teď budeme dělat?“

„Zajedeme na Západní sedmdesátou devátou ulici číslo 149 a

porozhlídneme se tam,“ odpověděl Quinn.

„A co tam uvidíme?“ otázala se Pearl.

58

„Kanceláře placené městem, které nám slíbil Renz.“ Quinn

vstal od stolu. „Připraveni?“

„Na cokoli,“ ujistil ho Fedderman. Rychle dopil zbytek kávy a

postavil šálek stranou.

„Složky o vraždách a poznámky už mám v kufru,“ řekl Quinn.

„Můžeme tam zajet v mém autě a pak se vrátit pro neoznačený

vůz, když to bude potřeba. V těch místech se strašně špatně

parkuje.“

Pearl s Feddermanem vstali. Pearl by se cestou ráda zastavila

v nějakém bistru, kde by si mohla dát kávu, ale pak se rozhodla,

že se o tom radši nebude zmiňovat.

Přesunuli se k obýváku a pak ke vstupním dveřím.

„Tvoji matku jsem měl vždycky rád,“ řekl Fedderman, když se

chystali vyjít z bytu. „Viděl jsem se s ní jen párkrát, ale vždycky

mi připadala, jako opravdovská dáma.“

„Jednou mi povídala, že tě nemůže vystát,“ opáčila Pearl.

Vyšli do horka venku. Pearl se na Feddermana ani nepodívala.

Nepochybovala, že se ten mizera usmívá.

Všimla si, že Quinn má oboje noviny složené v podpaží. Větší

pozornost médií a titul Vrah s pětadvacítkou ho rozčilovaly a

zároveň mu zvláštně dodávaly energii.

Jakmile něco pojmenujete, zhmotní se to a nabude to

hrozivějších rozměrů.

Hra začala. Tlak se stupňoval.

Právě takový tlak Quinnovi dodával sílu.

14

Quinn se nemohl soustředit na řízení. Blízká přítomnost Pearl

na něho měla větší vliv, než si myslel.

Chápal, proč se zlobí na svou matku. Sám měl však starou

ženu docela rád. Dokázala být otravná, neodbytná a nesnesitelná,

ale měla i kladné stránky. Bude Pearl také taková, až trochu

zestárne? Možná. Bude ji Quinn pořád milovat? Pravděpodobně

ano. Seděl blízko ní, vdechoval nenápadnou kombinaci mýdla a

59

šampónu a uvědomoval si energii, kterou jako by vyzařovalo její

pevné, pěkně zaoblené tělo. Rázem pochopil, že z rozchodu s ní

se nikdy úplně nevzpamatuje. Neznamenalo to, že by zase mohli

být milenci/ale Quinn věděl, že vůči ní vždycky bude něco cítit.

Pearl se tvářila, že už se s rozchodem dávno vyrovnala. Nedalo by

se to změnit?

„Zapomněl jsi odbočit,“ ozval se ze zadního sedadla

Fedderman.

Quinn se vytrhl ze zamyšlení a všiml si, že přejel Západní

sedmdesátou devátou ulici.

„Snad ses nám nezasnil?“ popíchla ho Pearl.

„Něco na ten způsob,“ opáčil Quinn.

Objel blok a zaparkoval u hydrantu před domem, ve kterém

jim Renz zajistil kanceláře.

Všichni tři detektivové vystoupili z lincolnu. Postávali v horku

venku a hleděli na třípatrovou budovu před sebou. Byla

postavená z cihel a kamene. Okna v obou horních patrech byla

zabedněná, zato ta v prvním poschodí měla hliníkové rámy a

vypadala nově.

„Renz povídal, že se tam vařil pervitin,“ podotkl Quinn. „V

druhém patře došlo k výbuchu, který poškodil velký kus domu,

včetně třetího patra a střechy. První patro je podle Renze v

pořádku. Tam máme kanceláře.“

Pearl zakroutila hlavou. „Vážně obdivuju, jak nám Renz v

tomhle městě vždycky dokáže najít levné prostory.“

„Ten barák patří městu.“ vysvětlil jí Quinn. „Zkonfiskovalo ho

těm výtečníkům, co tu vařili péčko.“

Vystoupali po několika ošlapaných betonových schodech a

vešli do vestibulu domu. Byl obložený popraskanými šedými

dlaždicemi a na jedné stěně visel velký počet oprýskaných

mosazných schránek na dopisy. Skvělo se tam i graffiti vyvedené

černým sprejem, které se nedalo přečíst. Mohl to však být tag

nějakého gangu, který detektivové neznali. Udržet krok s

městskými gangy nebylo vůbec lehké. Některé z nich žily jenom

pro graffiti.

60

Pearl pokrčila nos. „Ježíšikriste, cítíte to?“

Fedderman s Quinnem začichali. V nehybném teplém vzduchu

byl znát nevýrazný, ale čpavý zápach.

„Říkal jsem vám, že to bývala varna pervitinu,“ řekl Quinn. „A

že tu podle Renze došlo k menšímu výbuchu.“

„Smrdí to tu, jako by to tu mělo vybuchnout podruhé,“

podotkla Pearl.

Po několika schodech vyšli do prvního patra, kde se na každé

straně chodby nacházel jeden byt. Když Quinn vzal za kliku dveří

označených 1B, zjistil, že jsou odemčené. Jakmile je otevřel,

spatřil prostorný byt, který byl až na laťové obložení a dřevěné

sloupky úplně prázdný. Holá prkenná podlaha byla poseta

odpadky a uprostřed místnosti, jež kdysi dávno zřejmě sloužila

jako obývák, kdosi navršil hromadu polen. U protější stěny stálo

několik koz na řezání dříví a štos kovových skládacích židlí.

„Tohle nemůže být pro nás,“ hlesla Pearl.

Quinn si myslel totéž. Vyšel z bytu, přešel chodbu a pokusil se

otevřít dveře označené 1A. Byly odemčené.

Hleděli do bytu zbaveného vnitřních příček. Stěny zůstaly

jenom v kuchyni a koupelně. Zbytek tvořila jediná ohromná

místnost, která potřebovala vymalovat, aby se skryly obnažené

stěny obložené špinavým sádrokartonem. V místech, kde dělníci

strhli příčky, zůstaly svislé pruhy drsného betonu. Při pohledu z

prostorné místnosti se nová okna zdála špinavá a samá šmouha.

Některá ještě měla v horním pravém rohu modré trojúhelníkové

nálepky se jménem výrobce. I tady to čpavě páchlo ohořelým

dřevem a pervitinem.

„Asi to bude spíš tady,“ poznamenal Quinn suše.

U jedné stěny stály tři šedé ocelové stoly. Na jejich deskách se

nacházely tři totožné kancelářské židle. Opodál stály dvě

otlučené černé skříňky. Každá měla po třech zásuvkách. Na

každém stole stál počítač. Podle nápisů na kartónových krabicích

vyrovnaných vedle stolů bylo patrné, že počítače pocházejí z

obchodu s použitou elektronikou na Times Square. Renz

nehodlal příliš utrácet.

61

Všichni tři se natlačili dovnitř.

„Koukám, že se tu pracuje ostošest.“ řekla Pearl.

Její poznámka patřila čtyřem lidem v montérkách, kteří po

místnosti pobíhali s nářadím a žebříky. Byli to tři muži a jedna

žena. Příchozím detektivům nevěnovali pozornost a soustředili

se na svou práci. Natahovali přes odřenou podlahu kabely a

pevně je k ní lepili, aby přes ně nikdo nezakopl. Mladá žena měla

na hlavě kšiltovku, z níž jí nad plastovým páskem vzadu splýval

plavý culík. Stála na hliníkových štaflích, obě ruce měla nad

hlavou a snažila se na strop připevnit světlo.

Jeden z dělníků, hezký muž se záplavou černých kudrnatých

vlasů a vážným výrazem v očích, se zvedl z místa, kde izolační

páskou připevňoval kabely, a zkoumavě se na detektivy podíval.

„Co byste rádi?“ zeptal se.

„Rádi bychom se tu porozhlédli,“ odpověděl Quinn a vysvětlil

mu, kdo jsou.

„Já jsem Růsty,“ řekl muž s havraními vlasy. „Ještě tu budeme

tak čtyři hodiny a pak je to celý vaše. Musíme dovést zbytek

kabelů ke stolům a namontovat na strop nějaký osvětlení. Bude

to tu dost holý, ale bude to funkční a nějakou dobu to vydrží.“

„Jako my,“ ozval se Fedderman.

„Povídali nám, že je to jenom dočasný.“

„Jako my,“ zopakoval Fedderman.

„Zapojíte nám i počítače?“ zeptala se Pearl. V duchu si říkala,

že by si sem mohla vzít svůj laptop.

Růsty zavrtěl hlavou. „Tohle všechno má na starosti někdo od

newyorský policie. Ten vás připojí na internet, k tiskárně, k faxu

a tak. Máme mu dát vědět, až tady skončíme.“

„Vždycky to takhle smrdí?“ zeptala se Pearl.

Růsty se zatvářil zmateně. „Co jako?“

„To nic,“ řekla Pearl.

Růsty se zašklebil. „Doufám, že to nejsem já.“

„To byste musel být hořlavý.“

Roztáhl koutky v úsměvu. „Třeba jsem. Můžeme to snadno

zjistit.“

62

„S policajty se neflirtuje,“ odrazila ho Pearl. „Mohl byste

snadno dojít k úhoně.“

Růsty se zatvářil překvapeně a pak nasadil zamyšlený výraz.

Nakonec přikývl.

„Dneska odpoledne sem ještě zajedeme,“ řekl mu Quinn.

„Ale ona si to do té doby určitě nerozmyslí,“ řekl Rustymu

Fedderman, když odcházeli.

Růsty rychle chápal, a tak mlčel.

Quinn je zavezl do Pizzy Rio v Queensu, v jejíž blízkosti nalezli

v zaparkovaném autě Galinovo tělo. Potom Pearl s Feddermanem

uložil, aby se zašli vyptat obyvatel okolních domů, jestli někdo z

nich té noci, kdy došlo k vraždě, neviděl nebo neslyšel něco

neobvyklého. Zejména výstřel. Z větší části jenom prověřovali

známé informace, protože už četli hlášení policistů, kteří na

místo činu dorazili jako první. Právě o tom však je práce u policie

– o neustálém prověřování zjištěného.

Quinn zašel do maličké pizzerie. Chtěl zjistit, jestli prodavač

náhodou neměl noční.

V malé provozovně se pekla pizza k odnosu a rozvozu.

Báječně to tam vonělo. Quinnovi připadala ostrá vůně česneku,

která se linula z pecí, přímo hmatatelná. Stály tam jenom tři malé

stolky s židlemi. Byly určené spíš zákazníkům, kteří tu čekali na

jídlo, než těm, kdo by se chtěli posadit a vychutnat si ho na místě.

Za pultem stál asi dvacetiletý černoch. Byl vyzáblý a pod spodním

rtem mu rostla bradka. V levém uchu se mu houpal stříbrný

maltézský kříž. Měl na sobě flekatou zástěru, aby si ještě víc

neumazal ušmudlanou bílou košili. Když se na Quinna doširoka

usmál, odhalil zažloutlé zuby. Na plastové jmenovce měl napsáno

Mickey.

„Co byste rád?“ zeptal se.

„To je dneska už podruhé,“ pravil Quinn.

„Co byste rád?“ zopakoval Mickey hlasitěji. Domníval se, že

Quinn ho neslyšel přes ohlušující rapovou hudbu, která burácela

63

z kuchyně: „ Zab tu mrchu, vždyť ona tě práskla, táhne tě to, tak se

nerozhlížej…“

Quinn se na mladíka také usmál a ukázal mu odznak. „Vypni

ten kravál.“

Mickey se zatvářil dotčeně a zmizel v kuchyni. Za chvíli se

vrátil. Místností jako by vibrovaly decibely náhlého ticha. „Vám

se nelíbí rap?“

„Když je dobrý, tak ano,“ opáčil Quinn.

„Jako třeba?“

„Recidivista, dvacet, doživotí.“

„Vo tom sem nikdy neslyšel. To sou nějaký nový skupiny?“

Quinn dělal, že jeho otázku přeslechl, protože se do podniku

přišel ptát, ne odpovídat. „Byl jsi včera v noci v práci?“

„Jasně, že jo, ale vo tom vodbouchnutým policajtovi nic

nevím.“

„Jak víš, že se nezastřelil sám?“

Mickey nápadně pokrčil rameny, jako by tancoval. „Dyž vo

tom teď mluvíte, tak nevím. Nebo jo?“

„Cože?“

„Jesli se sám vodbouch.“

„Do kolika jsi byl v práci?“

„Přišel sem ve vosům, dělal sem do dvanácti. Dělám to pětkrát

do tejdne. Přes den chodím do školy.“

„Na vysokou?“

„Na Newyorskou univerzitu. Jednou budu velký zvíře v

hudebním průmyslu.“

„Tancuješ?“

„Mám to v plánu, ale u soudu. Budu dělat právníka v

šoubyznysu. Budu zastupovat fůru slavnejch lidí a nosit barevný

kravaty. Možná se i dostanu do televize, jak se v talk show dělaj

takový ty malý čtverečky na vobrazovce.“

Quinnovi došlo, že si z něho Mickey asi dělá legraci. „Tak mi

pověz, co se tu dělo tu noc, co se tu střílelo.“

Mickey znovu pokrčil rameny jako tanečník. „Dyť to říkám

furt dokola. Jako dycky sem přijímal telefonický vobjednávky a

64

předával je klukům na rozvoz, dyž sem si najednou všim, že

venku je nějakej rachot.“

„Rachot?“

„Postávali tam ňáký lidi a vo něčem vykládali. Někerý

ukazovali na bok baráku. Šéf tu nebyl, tak sem si řek, že to za něj

asi budu muset vzít. Vylez sem ven a uviděl sem chlapíka, co sedí

v uličce v zaparkovaným autě. Dyž sem k autu přišel blíž, viděl

sem, že je tam ňák zhroucenej. Obešel sem to, abych si s nim

oknem popovídal, a zjistil sem, že ho má zavřený. Pak sem se

kouk líp, přes přední sklo, a viděl sem, že je mrtvej.“

„Zastřelený?“

„V tu chvíli mi to tak ani nepřišlo. Ale jelikož už sem pár

mrtvol viděl, bylo mi jasný, že si nedal jenom šlofíka.“

„Kde jsi viděl mrtvoly?“

„V Iráku. Sloužil sem u čtvrtýho pěšího pluku.“

„Dobře. Sahal jsi na to auto?“

„Vůbec. Sleduju telku a vím, že na případný místo činu se

neleze.“

„Už jsi oběť někdy viděl?“

„Depák. Pokud vím, tak k nám nechodil.“

Quinn pozorně sledoval Mickeyho obličej. Nijak se nezměnil.

Černoch nejspíš nelhal. „Ale policii jsi nezavolal.“

„Nebyl k tomu důvod,“ opáčil Mickey. „Viděl sem, že už to

udělal ňákej vobčan s mobilem. Tak sem se vrátil dovnitř a

vyřídil pár dalších vobjednávek.“

„To jsi udělal dobře,“ pochválil ho Quinn. „Ale jedno by mě

zajímalo – říkal jsi, že jsi tu byl, když toho policajta zastřelili. Byl

to bývalý policajt. Jak jsi věděl, co je zač?“

„Řek bych, že to sou dvě věci.“

„V podstatě máš pravdu. Dáš mi dvě odpovědi?“

„Jo. Tak za prvý: čet sem o tom v novinách a viděl sem to v

televizi. Za druhý: žádný bejvalý policajti neexistujou.“

Quinn se tiše hrdelně zasmál. Mickey se zatvářil zděšeně,

protože si nebyl zcela jistý, zda slyšel smích.

„To je fakt,“ řekl Quinn.

65

Ještě chvíli Mickeyho zpovídal, aby se ujistil, že jeho výpověď

se shoduje s tím, co policii řekl už dříve. Potom vyšel ven. Nebylo

tam takové horko jako v pizzerii, ale také to tam tak hezky

nevonělo.

Kolem stojanu na jízdní kola u části domu, před níž se našlo

Galinovo tělo, se potloukali dva hispánští výrostci. Kola

připoutaná ke stojanu byla otřískaná a vypadala stejně. Za sedly

měla připevněné velikánské drátěné nosiče. Quinnovi došlo, že

výrostci čekají na Mickeyho instrukce, aby věděli, na jaké adresy

mají rozvézt pizzu.

„Nebyl některý z vás náhodou včera v noci v práci?“ zeptal se

jich Quinn.

„Přídě na to. Nejste vy náhodou policajt?“ opáčil menší kluk.

Zašklebil se a při řeči poskakoval okolo, aby bylo jasné, že se s

Quinnem baví jen nerad. Měl plno energie, jako by ho napájely

baterie.

Oba chlapci na sobě měli plandavé kalhoty s nízkým

rozkrokem. Ten, který na Quinna promluvil, měl kolem pravého

kotníku cosi, co vypadalo jako špinavý nátepník. Pružný materiál

mu držel širokou nohavici na noze, aby se mu nepletla do řetězu

kola. Druhý chlapec mlčel. Byl stejně velký jako Quinn a měl na

sobě špinavé džínsy a nátělník. Ve tváři měl vnímavý, ponurý

výraz. Hubené paže mu zdobili vytetovaní svinutí hadi. Quinn by

si od těchto dvou individuí pizzu rozhodně přivézt nenechal.

„Jsem policajt,“ přiznal. „Ale nepřišel jsem dělat problémy.

Ledaže byste někoho zastřelili.“

„Myslíte, jako jesli sme někdy někoho zastřelili?“ zeptal se

škleboun. Ještě chvilku poskakoval okolo. „Dělám si srandu, pane

strážník.“ Měl španělský přízvuk a dával jím najevo určitou

hrdost, která však působila jako arogance. Quinn tomu rozuměl a

ignoroval to.

„Viděl jsi, co se tu včera v noci stalo?“

„Myslíte, jak zastřelili toho chlápka? To sem teda neviděl. Ani

sem to neslyšel. Vrátím se vod zákazníka a vidím tu bandu lidí.“

66

Založil si ruce v bok a předstíral rozhořčení. „Už sem všecko řek

jinýmu policajtovi.“

„To je v pořádku.“ Quinn se podíval na vyššího mládence a

pomyslel si, že se podobá Salu Mineovi, herci ze starých filmů. „A

co ty?“

„Vodjel sem těsně před tim, než toho chlapa našli. Vim akorát

to, co sem si ráno přečet v novinách.“ Přízvuk měl slabší anebo

toho neskrýval tolik jako jeho kolega.

„Viděl jsi fotku oběti?“

„Jasně. Byla na první straně.“

„Neviděl jsi ho už někdy?“

„Ne. Myslim, že nebyl vodsaď.“ Quinn si všiml, že výraz

mladíkových vodnatých tmavě hnědých očí se změnil. Jenom na

okamžik, ale určitě to tak bylo. Lže. Něco ví.

„Ten mrtvej chlap byl bejvalej policajt, ne?“ zeptal se malý

drsňák. Nejspíš se pokoušel změnit téma hovoru, aby ochránil

kamaráda.

„Jo, to byl,“ přitakal Quinn.

Oba kluci posmutněle přikývli. Nejspíš byli příliš mladí na

úvahy o vlastní smrtelnosti. Hezký obličej toho vyššího zase

změnil výraz.

Quinn si zapsal jejich jména. Menší byl Jose Meayna. Ten, co

se podobal Salu Mineovi, byl Jorge Valento.

„Už ti někdo řekl, že se podobáš Salu Mineovi?“ zeptal se

Quinn Jorgea. Uvidíme, jestli znovu zalžeš.

„Máma. Je mrtvá.“

Výraz mladíkovy tváře se nezměnil. Vypadal jako Sal Mineo

pod vlivem anestetik.

Quinn se Jorgemu pozorněji zadíval na paže. „Pěkné kérky.

Vypadají jako opravdoví hadi.“

„Dík.“

Quinn se nezmínil o vpiších po jehlách, které s tetováním

neměly nic společného. Možná, že hadi je měli zamaskovat.

67

Rozloučil se s chlapci a v duchu si řekl, že si s Jorgem ještě

jednou promluví o samotě. Třeba mu lhal jen proto, že je

policista.

V takovýchto místech policii lhal skoro každý.

Quinn si nemyslel, že se vidí naposledy. Jorge něco věděl a

Quinn to z něho hodlal dříve či později vytáhnout.

Vyšetřuje vraždu. Časem se stejně všechno nějak prozradí.

Úplně všechno.

15

Hettie večer ráda chodila do baru.

Obzvlášť si oblíbila bar maličké restaurace U Chica v Západní

čtyřicáté šesté ulici, do níž s oblibou chodili návštěvníci divadel.

Bylo tam příšeří, ale tlumené světlo dokázalo hezky zvýraznit její

jemnou pokožku a dobře stavěné tělo. Navíc tam občas zavítal

někdo z představení na Broadwayi nebo v její blízkosti.

Hettie sice nezůstala neobjevená, ale všechna její práce byla

mimo divadelní prkna. Co se přestěhovala do New Yorku, dostala

štěky v asi deseti televizních seriálech a propůjčila svůj hlas

kreslené mořské víle Dubbě, jejíž příhody se vysílaly v sobotu

dopoledne. Před třemi lety šla v televizi pouhých pět týdnů, ale

neustále ji opakovali. Proč se dospělí také na všechno nedívají

několikrát jako děti? Těm se dokola prodávají jednoduché věci, a

ani nemusejí být kvalitní.

Nechtěla ale Dubbu shazovat. Možná právě díky ní dostala

nabídku na reklamu na čisticí prostředek, kterou má natáčet

příští týden v úplně miniaturních bikinách.

Bude to dobrá a poctivá práce, přesně jak to doma v Idahu

slíbila matce.

Hettie sice pocházela z bramborářského kraje, ale

disponovala určitým uličnickým sex-appealem. Měřila sto

padesát osm centimetrů, měla štíhlé, pěkně zaoblené tělo a hezky

řezané rysy s vysedlými lícními kostmi, které ve filmařích

vzbuzovaly zájem a v ostatních ženách závist. Z tváře jí zářily

68

jasné tmavě hnědé oči. Široká ústa s plnými rty dokázala

pohrdavě svěsit koutky dolů, i když myslela na něco příjemného.

Věděla, že muži o ní mívají nejrůznější představy, které se

většinou týkají tělesných požitků. To jí nevadilo. Znamenalo to,

že může hrát téměř jakoukoli roli, kterou jí nabídnou, od

patnáctileté surfařky Gidget po notorickou vražedkyni. Potíž byla

v tom, že se jí nabídky moc nehrnuly.

A tak tam seděla a pila cosmopolitan. Právě jí skončila hodina

herectví. Správně by však měla stát na jevišti někde na

Broadwayi.

Najednou se na ni významně podíval chlapík, který seděl o

kus dál u baru. Byl průměrné výšky i váhy a zdálo se, že pod

drahým modrým oblekem skrývá dobře stavěné tělo. Měl bílou

košili a červenočernou kravatu s povoleným uzlem, aby mu

nebylo příliš horko. Jeho hezké rysy naznačovaly, že by mohl být

hercem. Měl husté černé vlasy a souměrnou tvář. A jak

nonšalantně tam seděl! Působil jako inteligentní člověk, který se

na život dívá s cynickým humorem a nenechá se snadno

oblafnout. Chlapík, který stojí o románek na jednu noc, ale možná

i o něco víc.

Hettie si na barové stoličce poposedla a přehodila si nohu

přes nohu, takže jí sukně vyjela o kousek nahoru. Pořádně mu

ukazovala nohy, přitom usrkávala koktejl a okatě si ho nevšímala.

V zrcadle za barem vyhledal její oči a usmál se na ni, aniž by

přitom pohnul jediným svalem v obličeji. Šikovný trik. Jako

kdyby ho zblízka zabírala kamera. Uměl se tvářit nehnuté, takže

možná opravdu byl herec.

Sledovala v zrcadle, jak sklouzl ze stoličky a s nenucenou

elegancí se k ní blíží. Líně přitom otáčel prázdné barové stoličky.

Ladně se vyhoupl na vysokou židličku vedle Hettie. Skoro jako by

spolu hráli nějakou hru a teď byla řada na něm.

Hettie se zatvářila, jako by si ho konečně všimla, ale dál

mlčela. Kdo promluví jako první, začíná s balením.

„Co tady děláš?“ zeptal se jí, jako by ji znal a byl překvapený,

že na ni právě dnes večer narazil.

69

„Piju“

Podíval se na velikánské zlaté hodinky, které mu vykukovaly

zpod bílé manžety. „Ty bys přece měla být o pár bloků dál,“

pokračoval. „Měla bys hrát, zpívat a tancovat na jevišti.“

To je neuvěřitelné! Umí snad číst myšlenky?

Usmála se na něho a snažila se tvářit neutrálně, stejně jako

předtím on. „Nikdo není tam, kam patří,“ řekla.

„Co Charles Manson?“

„Kdepak. Ten patří do pekla.“

„Máš pravdu,“ souhlasil. Přinesl si k ní své pití. Vypadalo jako

skotská s ledem. Napil se. „Vážně. Myslím, že bys rozhodně měla

být herečkou. Jestli jí už nejsi.“

„Říkáš to každé ženské, kterou chceš sbalit?“

„Trefila ses.“

Hettie se zasmála. Nedokázala zadržet bublávý smích. Na tom

chlápkovi něco bylo. Napadlo ji, že by ho dobře vystihoval výraz

odzbrojující.

Trochu uklonil hlavu, jako by si Hettii potřeboval lépe

prohlédnout. „Ale že jsem to uhodl? Ty opravdu jsi herečka.“

„Jo, jsem.“ Asi jako polovina ženských v tomhle baru. „Ale teď

zrovna nemám práci. Vlastně až na jednu reklamu, kterou mám

brzy začít točit. Budu se koupat ve vaně plné obalů od jednoho

čisticího prostředku.“

Pousmál se. „To si dovedu živě představit,“ řekl a znovu se

napil skotské. Hettie podle vůně usuzovala, že to spíš bude

bourbon. Zase se usmál. Je hezký. „Tak to opravdu jsi v

šoubyznysu,“ prohlásil.

„Jasně, že jo.“ Po koktejlu měla trochu lehkou hlavu a cítila se

až moc sebevědomě. V podobných hrách bylo povoleno trochu

přehánět. Rozhodla se na chvíli hodit opatrnost za hlavu a zjistit,

co by z toho mohlo být. „Dost jsem pracovala pro televizi.“

„Vážně? To je opravdu zajímavé.“

„Ani mi nepřipadá, že by tě to tak moc zaujalo.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se. „Schválně, jestli jsem o tobě už

slyšel.“

70

„Hettie Davisová.“

Předstíral, že přemýšlí. „Opravdu mi to zní povědomě. Jako ze

starého filmu. Mám je hrozně rád.“

„Vybrala jsem si ho záměrně,“ řekla. „Navíc to zní líp než moje

skutečné jméno – Angela Obermeirová.“

Téměř neznatelně pokrčil rameny. Herec bys měl být spíš ty.

„Ani bych neřekl,“ prohlásil. „Obě mi připadají hvězdná.“

Hettie se usmála.

„A skvěle se hodí k ženě s hvězdným úsměvem,“ dodal a

naklonil se k ní blíž. „Nechci to nijak zlehčovat ani znít jako

kavárenský povaleč, který takhle plácá běžně. Pravda je taková,

že jak jsem se na tebe podíval, úplně se mi zatočila hlava.“

„To nebylo zrovna originální.“

„Varoval jsem tě. Moc mi to nejde. Víš, čeho se bojím?“

„Ne. Čehopak?“

„Abych až moc lacině neplkal. Já totiž nevím, jak se ti mám

přiblížit.“ Pohrával si se sklenicí a sledoval zlatavou tekutinu

uvnitř. „Abych tě hned neztratil, sotva jsem tě našel.“

„Asi jako když jdeš na ryby, moc silně zatáhneš za prut a ryba

ti uplave?“

„Tak nějak,“ přiznal. Upřel na ni své hluboké tmavě hnědé oči.

Měl mnohem tmavší zorničky než Hettie. Čím déle se do nich

dívala, tím byly hlubší. „Nechci ti lhát, Hettie. Byl bych

neupřímný, kdybych si myslel, že mi to nějak pomůže.“

„Mně někdy trocha neupřímnosti nevadí.“

„Jasně. Ale jenom někdy.“ Zdálo se, že mluví úplně vážně.

„Ty prostě chceš, abychom odsud odešli spolu a vyrazili bud k

tobě, anebo ke mně.“

„Anebo do hotelu.“ Pootočil se na stoličce, takže se jí díval do

tváře. „Poslyš, Hettie, polovina chlapů tady – ne, víc jak polovina

– by dala nevím co za to, aby s tebou odsud mohla odejít.“

„Do hotelu se mi nechce,“ prohlásila.

„Mně vlastně taky ne.“

Líbil se jí čím dál tím víc. Jak člověku viděl až do hloubky

duše…

71

Potřebovala si to rozmyslet, i když z devadesáti procent

věděla, jak to dopadne.

Asi mu nebylo po chuti, že rozhovor vázne.

„Možná jsem tě viděl v televizi nebo tak nějak,“ řekl. „V čem jsi

hrála?“

Opřela se oběma lokty o barovou desku a trochu ze strany se

k němu naklonila, takže se téměř dotýkali hlavami. V této pozici

mohla mluvit tiše a přímo k němu.

„Slyšel jsi někdy o mořské panně Dubbě?“

„Možná ano,“ odpověděl. „Osvěž mi paměť.“

Hettie se na něho usmála.

Možná, až se zítra probudíme.

16

„Ještě že máš černé auto.“ poznamenal Fedderman.

Několikatýdenní vlna veder si vybírala daň na vozovkách.

Silničáři brzy po ránu zalili čerstvým asfaltem díru ve vozovce.

Teď přes ni přejelo nákladní auto, jehož kola černou hmotu

rozstříkla kolem sebe. Kus přistál i na předním okně Quinnova

lincolnu, který jel za náklaďákem. Quinn zapnul ostřikovače i

stěrače a s jejich pomocí se většiny černoty zbavil. Sklo zůstalo

poměrně čisté.

„Někde koupím nějakou chemikálii, kterou to půjde úplně

smýt,“ pronesl Quinn. S autem si teď nedělal starosti.

Jeli do bistra na First Avenue, aby si tam popovídali s Vancem

Holstetterem, detektivem z oddělení vražd, který byl Galinovým

partnerem a přestal s ním spolupracovat krátce před tím, než

Galin odešel do důchodu. Pearl s nimi v autě neseděla. Poslechla

si, o čem si Quinn povídal s mladíky v Pizze Rio, a požádala ho,

aby ji nechal prošetřit oba chlapce na rozvoz. Hlavně Jorgeho, o

kterém se Quinn domníval, že by mohl něco vědět.

Quinn si řekl, že nemají co ztratit, a tak jí pověděl, ať si vezme

neoznačený vůz a jede. Pearl to s mladými kluky někdy uměla.

Věděla, jak uvažují, a dovedla s nimi šikovně manipulovat. Nemá

72

náhodou bratry? Quinn toho o jejím dětství moc nevěděl. Možná

by se mohl zeptat její matky.

Zazvonil mu mobil. Vytáhl ho z kapsy, podržel ho v dlani a

zamžoural na displej.

Volal mu Renz.

Přitiskl si přístroj k uchu. „Dobré ráno, Harley.“

„Kde jste, Quinne?“

„Zrovna jedu na schůzku s Galinovým bývalým partnerem

Vancem Holstetterem.“

„Asi byste něco měl vědět. Laboranti z hematologie se sešli s

patologem a všichni se shodli na jedné věci.“

„Na tom, že Galin je opravdu mrtvý?“

„Nesnažte se zase být vtipný. Má to určitý háček. Galin ránu

nedostal na místě, kde parkoval. Kulka ho nezabila hned. Vypadá

to, že do uličky vedle pizzerie vjel už s prostřelenou hlavou.“

Quinn se mlčky snažil informaci strávit. Háček to rozhodně

byl. Nedivil se, že v Pizze Rio ani v jejím okolí v době střelby

nikdo nic neviděl ani neslyšel. Galin dostal kulku do hlavy někde

jinde.

„Nemohl přijet zdaleka,“ řekl Renz. „Nift tvrdí, že ránu dostal

asi někde na Manhattanu. Podle toho, kde se tělo našlo, nejspíš v

East Side. Galin po zásahu nemohl žít moc dlouho.

Pravděpodobně projel tunelem nebo přejel po mostě u Padesáté

deváté ulice do Queensu a tam zeslábl natolik, že už nemohl dál.“

„Třeba jel domů,“ řekl Quinn. „Spolehl se na instinkt, zatímco

mu vyprchával život z těla.“

„Možná ano,“ přitakal Renz. „Anebo měl děsnou chuť na

pizzu.“

Auto poskočilo přes díru, na kterou silničáři zapomněli.

Quinnovi telefon málem vypadl z ruky, a tak ho pořádně sevřel

mezi prsty.

Renz si jeho mlčení nejspíš vyložil jako nesouhlas se svým

žertováním o mrtvém policistovi a pokusil se zase mluvit vážně.

„Je fakt, že když víte, že máte umřít, snažíte se dostat někam, kde

73

to znáte,“ řekl melancholicky. „Takhle funguje lidský mozek.

Vlastně i zvířecí.“

„Myslíte?“

„Hergot, já nevím. Na to máte přijít vy. Vy jste detektiv.“

„A co jste vy, Harley?“

„Já jsem politik,“ odpověděl Renz. „Možná byste si to měl

dobře zapamatovat.“

Zavěsil.

Fedderman se na něho podíval ze sedadla spolujezdce. „Co

je?“

Quinn mu to pověděl.

Oba chvíli mlčeli. Quinn si uvědomil, že řídí jenom jednou

rukou. Rychle telefon zaklapl a strčil si ho zpátky do kapsy.

„To nám komplikuje situaci,“ řekl Fedderman.

„Komplikace jsou hlavním bodem naší práce.“ připomněl mu

Quinn.

Nejdřív měl chuť zavolat Pearl a povědět jí, ať se vykašle na

vyslýchání kohokoli z Pizzy Rio. Pak si ale vzpomněl na provinilý,

vědoucí výraz očí Jorge Valentina a rozmyslel si to.

Bistro na First Avenue se nacházelo na rohu naproti

supermarketu D’Agostino. Quinn téměř přímo před ním spatřil

volné místo k parkování, propletl se zácpou a zastavil u

chodníku. Rozčílil tím řidiče zásobování, který se tam chystal

zaparkovat. Muž Quinnovi ukázal prostředník. Detektiv na to

nereagoval, a tak mu muž poslal vzdušný polibek. Quinn ho dál

ignoroval. Zásobovač nakonec poodjel, aby se pokusil najít jiné

místo. Fedderman si pomyslel, že ten člověk netuší, jaké má

štěstí.

Bistro bylo překvapivě prostorné. Bylo v něm mnoho tmavě

hnědých boxů, v nichž stály židle potažené koženkou stejné

barvy. Vpravo ode dveří stál pult s pokladnou, zatímco stoly a

boxy se nacházely nalevo. Vzadu byl schod a další hnědé boxy.

Zákazníci, kteří sem chodili na snídani, už odešli a mezi zhruba

74

desítkou hostů vypadal jako policista jeden jediný, i když na sobě

měl civilní oblečení. Seděl v zadním boxu u okna.

Quinn s Feddermanem k němu došli. Quinn si všiml, že ačkoli

je v restauraci celkem chladno, vzadu je o něco tepleji.

Muž, který nemohl být nikdo jiný než Holstetter, vstal. Sako

šedého obleku měl rozepnuté. Byl vysoký a hubený, měl ostré

rysy a příliš velké špičaté uši, jež mu odstávaly od hlavy. Vypadal

jako přerostlý šotek.

Když se přátelsky usmál a odhalil drobné ostré zoubky,

připomínal šotka ještě víc. Smutného a rezignovaného, protože

mu ostatní odmítli prozradit, kde je ukrytý poklad.

„Holstetter,“ představil se. Znělo to spíš jako doznání viny.

Quinn přikývl a potřásl si s ním rukou. „Já jsem Quinn a tohle

je Larry Fedderman.“

Fedderman si s Holstetterem také potřásl rukou a všichni tři

se posadili. Zničehonic se u nich objevil číšník v bílém a Quinn s

Feddermanem si objednali kávu. Před Holstetterem také stála

jenom káva. Tri policajti si v jedenáct dopoledne dávali kafe.

Nejspíš to dělali všichni strážci zákona na celém světě.

„Nechcete si k tomu objednat ještě koblihy?“ zeptal se

Holstetter. „Tady je mají dobré.“

„Ne, díky,“ odmítl Quinn. „Nechci vypadat jako typický

policajt.“

Holstetter na něho vrhl široký úsměv znaveného elfa. „Říkal

jsem si, že když už máme to kafe, mohli bychom ten policajtský

stereotyp dorazit úplně.“

Podle Quinna Holstetter jenom přešlapoval na místě a

oddaloval chvíli, kdy se ho začnou vyptávat. Možná jenom

zbytečně ztrácejí čas.

„Povězte nám něco o Galinovi,“ požádal ho.

Holstetter oběma rukama pomalu otočil šálek na talířku a pak

se zády zabořil do hnědého čalounění. „Kamarádili jsme spolu. To

byste měli vědět hned od začátku.“

Quinn přikývl. „Když spolu dva chlapi delší dobu pracují, tak

se to běžně stává.“

75

„Vůbec bych vám to neříkal, ale Joe je mrtvý, takže je to jedno.

Žádnou rodinu neměl. Jenom manželku, a z té nebyl zrovna vedle.

Pořád mluvil o tom, že ji chce opustit.“

Quinn si pomyslel, že June Galinovou by to možná překvapilo.

„A to, co vám chci říct, stejně nemusí vůbec být pravda,“ dodal

Holstetter.

Skoro minutu bylo ticho.

„Tak co, začnete?“ vybídl ho Quinn.

„Myslím, že Galin bral úplatky,“ řekl Holstetter.

Quinn viděl, jak mu ztvrdly rysy. Policisté o svých bývalých

partnerech takhle nemluvili, pokud si nebyli stoprocentně jistí, že

říkají pravdu.

„Normálně bych vám to nepověděl, ale myslím si, že by vám to

mohlo pomoct chytit toho, kdo Galina oddělal.“

„To by mohlo,“ přitakal Quinn.

„Potíž je v tom, že pro to nemám žádné hmatatelné důkazy.

Ale dost jsme si s Galinem povídali a pár věcí jsme si svěřili.

Nikdy mi otevřeně neřekl, že bere výpalné, ale neměl k tomu

daleko. Jednou u sebe měl ohromný balík peněz. Pořád mi s ním

mával před nosem, jako by chtěl, abych se ho zeptal, kde k němu

přišel, jestli chápete, jak to myslím.“

Quinn přikývl. „A zeptal jste se?“

„Cože? Ne. Nechtěl jsem to vědět.“

„Ale tušil jste to.“

„Asi ano.“

Pořád o bývalém partnerovi nechce mluvit otevřeně, fe to dobrý

polda.

„A to bylo v době, kdy jste pracovali na protidrogovém?“

zeptal se Fedderman.

„Jo. Nechat se uplácet bylo hrozně snadné. Ty peníze byly z

drog. Dost nechutné. Tehdy toho byly plné ulice. Oba jsme

dostávali různé nabídky, ale vždycky jsme je odmítali. Aspoň

jsem si myslel, že to děláme oba. Nebylo to snadné.“

76

„Ti chlápci to umějí zaonačit, aby se to špatně odmítalo,“

podotkl Fedderman. „Jakmile si od nich vezmete první pitomý

dolar, mají vás.“

„Možná, že Galina měli. Ale říkám jenom, že možná.“

„A přitom si myslíte, že je dost vysoká pravděpodobnost, že to

tak bylo,“ řekl Quinn.

„Jinak bych tu s vámi neseděl.“

„Máte nějakou představu, kdo by mohl Galina mít v hrsti?“

„Možná dealer, co se jmenuje Vemon Lake. Nedovedu vám

říct, proč si to myslím. Ale napadlo mě to podle toho, jak spolu

mluvili nebo se na sebe někdy podívali, jako by měli nějaké

tajemství. Ale to už je dávno. Ani nevím, jestli je Lake ještě

naživu. Tihle chlápci mají průměrnou délku života jako mušky

octomilky.“

„Kde Lake prodával?“

„Úplně všude, ale nejvíc v Greenwich Village. Byl to nejlepší

kamarád mnoha studentů, co tam chodili do klubů.“

„Bydlel ve Village?“

„O tom pochybuju. Tyhle typy nerady dělají do vlastního

hnízda. Myslím, že bydlel v Brooklynu nebo v Queensu. Dost

daleko, aby se nepopálil.“

„Nepřipadalo vám, že si Galin žije nad poměry obyčejného

policajta?“

Holstetter se zadíval do svého šálku, pak zvedl hlavu a zadíval

se Quinnovi do očí. „Ano i ne. Totiž, měl celkem skromný domek,

nenosil nápadné ani drahé šaty, nejezdil na dovolenou do Evropy.

Ale nosil rolexky. Sice tvrdil, že je to imitace z Canal Street, ale já

myslím, že byly pravé. Musely stát přes dvacet tisíc dolarů.“

„Presidentky?“ zeptal se Fedderman.

„Cože?“

„Tak se jmenují drahé rolexky.“

„Nejspíš ano. Místo čísel měly diamanty. Připadaly mi pravé,

stejně jako zlato na plášti. Nenosil je pořád, jenom když chtěl na

někoho udělat dojem. Někdy jsme si večer vyrazili ven a balili

ženské v barech a po hospodách. Většinou z toho nic nebylo,

77

akorát já jsem z toho jednou měl průšvih. Myslím, že Galin se

jenom chtěl vytahovat a ujišťovat se, že když bude chtít, může

mít každou.“

„On nikdy žádnou nesbalil?“

„Párkrát ano. Ale nikdy to nestálo za řeč. Rozhazoval peníze,

předváděl hodinky a zlaté manžetové knoflíčky. Měl pár obleků a

sak, které mohly být nad policajtovy poměry.“

„Když ho zastřelili, žádné drahé hodinky neměl,“ řekl Quinn.

„A když jsme byli u něho doma a mluvili s jeho ženou, nezmínila

se o nich. Hodinky ani manžetové knoflíčky jsme v žádném

šuplíku nenašli.“

Holstetter se ušklíbl. „June o tom určitě neměla ani tušení.

Galin si plánoval, že až odejde do předčasného důchodu, vymaže

ji ze svého života.“

„Ale podle ní spolu byli docela šťastní,“ podotkl Fedderman.

„Možná, že ano. Třeba si to Joe rozmyslel. Život je složitý.“

„O tom jsme se bavili po cestě,“ řekl Fedderman.

„Je složitý. Fakt příšerně,“ potvrdil Holstetter.

Quinn to věděl naprosto přesně. Nejzávažnější věci se

odehrávaly ve světě, kde neexistovala slova ani snadná

vysvětlení. Děly se za neproniknutelným hustým závěsem, který

se občas trochu poodhrnul, aby za něj člověk mohl na okamžik

nahlédnout. Někdy se mu naskytl děsivý pohled.

„V životě by mě nenapadlo, že jednou budu někde sedět a

práskat na svého mrtvého partnera.“ řekl Holstetter, „ale chci,

abyste dopadli jeho vraha, takže mi nic jiného nezbývá.“

„Jste pořád mezi dvěma ohni,“ řekl Quinn.

„No, to je vlastně pravda.“

Quinn měl dojem, že Holstetter jim řekl už všechno, co jim

může být k užitku. Věděl, jakým směrem se rozhovor bude dál

ubírat. Bylo načase odejít. Za službu u policie podobně

bolestínské řeči od policistů slyšel častokrát. Chyběly už jenom

koblihy.

„Smrt může být taky složitá,“ prohlásil Fedderman, aby

přispěl k pochmurnému filozofování.

78

„Pokud se jí nedíváte přímo do očí,“ řekl Holstetter. „Pak je

jednoduchá.“

17

Hettie nebyla přímo opilá, ale podroušená si připadala. Možná

je opilá láskou.

Zahihňala se.

„Není ti nic?“ zeptal se jí a zvedl hlavu, aby se jí mohl seshora

podívat do očí.

Uvědomila si, že spolu leží v její posteli, ale nevzpomínala si,

jak se do ní dostali. Připadalo jí, že do jejího bytu vešli sotva před

několika minutami. Matně si vzpomínala, jak do ložnice vstoupili

z obýváku. Držel ji za loket, protože se jí motala hlava a byla

dezorientovaná, skoro jako by plula vzduchem. Nechala se vést,

protože se jí motaly nohy. Nic víc si nepamatovala. Jenom to, že si

připadala bezvýznamná a maličká. Ale počkat… Nejeli náhodou

metrem? Jako by si vzpomínala na jeho zvuk, na rachot a ocelové

cvakání. Možná, že na chvíli usnula. V metru se jí vždycky chtělo

spát.

Každopádně teď jsou u ní doma. Hettie ležela na zádech a

cítila, jak jí její společník jazykem dráždí pravou bradavku.

„Vůbec nic,“ odpověděla. „Já jenom, že jsi přestal mluvit.“

„Rád to napravím,“ řekl s úsměvem a dál se ochotně a něžně

věnoval její bradavce.

„Nenasypals mi něco do pití?“ zeptala se, nikoli nazlobeně, ale

s laškovnou káravostí v hlase.

„Samozřejmě, že ano. A ty mně?“

Hettie se znovu zachichotala.

Oba byli nazí. Vzpomínala si, jak jeden druhého pomalu

svlékali. Něžně se přitom hladili a často se líbali. Byl to jeho

nápad a jí se zamlouval. Tenhle muž měl plno dobrých nápadů.

Ležela v posteli s přivřenýma očima a cítila, jak jí jeho ruka

sjíždí dolů po břiše. Netušila, že je na břiše tak citlivá. Dolů, ještě

víc, blíž, blíž… Když si s ní začal pohrávat, jako by zdálky

79

zaslechla svůj vlastní vzdech. Ten je ale šikovný! Jako by prsty

pracoval v rytmu, který ji vynášel stále výš a potom rychle dolů…

a pak zase vzhůru. Každý další prožitek byl silnější než ten

předešlý. Zkušeně se jí dotýkal a jemnými krouživými pohyby v

ní probouzel touhu, která ji spalovala a pohlcovala její duši.

Klimatizace v okně tiše předla, jako by poháněla její vášeň.

Jednotvárný, zrádný zvuk. Neodolatelný…, vytrvalý.

Cítila, jak se od ní jeho jemně kroužící prsty vzdálily.

„Ne….“ žadonil ženský hlas. Jeho majitelka nechtěla, aby

přestal, protože věděla, co bude následovat. Ten hlas patřil jí.

Zopakovala svou prosbu.

I když to nemyslela vážně.

Na to ti nikdo neskočí, řekla v duchu ženě s jejím hlasem. Proč

zkrátka nejsi upřímná?

Nejdřív do ní pronikl pomalu a pozvolna ji rozevíral jako květ,

aby ji nezranil. Potom se začal zlehka pohybovat dovnitř a ven.

Nezajížděl příliš hluboko. Dvakrát, třikrát to zopakoval, bylo to

bezbolestné… a pak se do jejího těla dostal jediným dlouhým

pohybem, při němž se jí zatajil dech.

Pomalu se pohyboval v houpavém rytmu, při němž čelo

postele naráželo do zdi. Hettie začala cosi říkat. Neustal, ale

políbil ji na rty a pronikl mezi ně jazykem, aby ji umlčel.

Zapomněla, co chtěla říct.

Vlastně na tom nezáleželo.

Ráno byl pryč.

Hettie napřáhla ruku, přejela jí po chladné přikrývce a pak po

stejně studeném polštáři.

Najednou se cítila osaměle. Potom provinile.

Hned na prvním rande se jí dostal do nejintimnějších míst. Co

si o ní asi myslí?

Jestli na ni vůbec myslí.

Celou noc spala nahá a teď jí byla zima. Přestože venku bylo

teplé ráno, klimatizace běžela na plné obrátky a vítězila nad

80

letním horkem. Hettie i tak měla husí kůži. Vytáhla si tenkou

přikrývku až k bradě a zadívala se na strop.

Musíš vstát a osprchovat se, abys ze sebe smyla včerejší noc.

Jenom matně si vzpomínala na to, jak ji přemluvil, aby ho

vzala k sobě domů, nechala ho u sebe a pak se s ním vyspala.

Nebo k tomu přemluvila ona jeho.

Když k ní dorazili, nejdřív si chvíli povídali. Na to si ještě

útržkovitě vzpomínala. Zajímal ho její byt a cvičební koutek,

který od zbytku ložnice oddělovala skládací zástěna. Pamatovala

si, jak se několikrát bez obtíží přitáhl na hrazdě. Byla skládací a

pevně seděla v rámu z ocelových trubek. Měla mnohem větší

nosnost, než Hettie potřebovala. Předstíral, že hrazdu zkouší, ale

ve skutečnosti se předváděl. Rozhodně se měl čím chlubit. Byl

průměrného vzrůstu, ale měl velice svalnaté tělo. Zřejmě často

posiloval.

Milování si vybavovala do nejmenšího detailu.

Anebo ne?

Úsměv, který se jí začal rozlévat po tváři, pohasl. Co když na

některé slasti zapomněla?

Nebuď směšná.

Přikrývky a prostěradlo byly pořád cítit sexem. Zapomeň na

to. Život jde dál.

Jenže Hettie na včerejší noc nechtěla zapomenout. V tu chvíli

se začala cítit provinile.

Jedno laciné rande!

Posadila se na posteli. Najednou ji příšerně rozbolela hlava.

Za očima cítila takovou bolest, že je musela pevně zavřít.

S přimhouřenými víčky vylezla z postele, bosýma nohama

došlápla na studenou prkennou podlahu a odkráčela do

koupelny.

Sklouzla pohledem na náramkové hodinky, které ležely na

rohu komody. Ukazovaly čtvrt na deset.

Ježíšikriste, co to se mnou provedl? Snad…?

Uvědomila si, že jí neřekl, jak se jmenuje. Proboha, ty jsi ale

děvka!

81

Aspoň že mi na komodě nenechal svazek bankovek. Ne že by se

mi nehodily…

Někdo hlasitě zaklepal na dveře a Hettii poskočilo srdce v

hrudi. Ze by se vrátil?

To sotva. Vyloučeno. Vždyť už dostal, co chtěl.

Hettie změnila směr. Zašla zpátky do ložnice a vzala do rukou

bílý froté župan. Oblékla se do něj a převázala ho páskem. Cestou

ke dveřím ještě rychle nakoukla do maličké koupelny a pokusila

se aspoň trochu si upravit vlasy, aby nevypadala jako blázen.

Klepání se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji.

Došla ke dveřím a podívala se špehýrkou na chodbu. Spatřila

muže ve světlé košili, který v náruči držel dlouhou bílou krabici.

Nechala na dveřích bezpečnostní řetěz, pootevřela je a

vykoukla ven.

Muž byl veliký, měl tmavý knír a nos jako bramboru.

Usmál se na ni. „Nesu kytky pro Hettii Davisovou. To jste vy?“

„Ano.“

„Mohla byste ty dveře otevřít, abych vám je mohl předat?

Potřebuju, abyste se mi podepsala.“

„Od koho jsou?“

„To nevím.“ Otevřel krabici a podržel ji tak, aby se mohla

podívat dovnitř. Byly v ní růžové růže. Na měkkém bílém papíře

vypadaly krásně a svěže. Bylo jich dvanáct. „Je tam kartička, ale je

v obálce.“ Přenesl váhu z jedné nohy na druhou a podíval se na

hodinky. „Poslyšte, dámo, já chápu, že jste z toho trochu vedle.

Není to dávno, co bílá krabice od květináře pro většinu ženskejch

v New Yorku znamenala hrozbu od nebezpečnýho vraha. Ale já

žádnej sériovej vrah nejsem. Za tímhle nic nevězí a na rovinu

vám říkám, že musím doručit ještě hodně kytek.“

„Samozřejmě, chvilku počkejte,“ řekla Hettie a zavřela dveře.

Zašla do kuchyně, kde si schovávala peníze na spropitné, a vzala

dvě dolarové bankovky. Vrátila se ke dveřím, sundala z nich řetěz

a otevřela je.

Určitě jsou od něho!

82

Vzala si květiny a dala poslíčkovi peníze. Znovu se na ni usmál

a odešel. Na dřevěných schodech bylo slyšet jeho kroky mířící

dolů. Hettie zavřela dveře a znovu je zamkla. Zezdola zaslechla

svištění otevíraných a zavíraných domovních dveří.

Položila krabici v kuchyni na stůl, otevřela ji a zašátrala prsty

mezi stonky. Vytáhla odtud malou bílou obálku, která byla k

jednomu z nich připevněná bílou stužkou svázanou do mašličky.

Nebyla zalepená, takže ji Hettie snadno otevřela a vytáhla z ní

kartičku z tvrdého bílého papíru. Přidržela ji proti světlu, aby

přečetla řádky ručně psané tmavě modrým inkoustem.

Omlouvám se, ale musel jsem brzy odejít.

Včerejší noc byla tak skvělá,

že by bylo škoda si ji nezopakovat. Co nejdřív ti zavolám,

abys mi mohla říct, jestli souhlasíš.

Pod vzkazem chyběl podpis.

Z Hettie spadla veškerá tíha a jako mávnutím proutku ji

přestala bolet hlava. Pořád nevěděla, jak se její společník

jmenuje, ale věděla, že určitě zavolá, protože jinak by se

neobtěžoval posílat jí květiny. Možná je ženatý. Nebo po něm

pátrá policie. Anebo se skrývá před mafií. Nezajímalo ji to. Bude

na něho čekat s otevřenou náručí. O rozevřených nohách ani

nemluvě.

Přestaň s tím, ty děvko!

Při té myšlence se však usmívala. Byla imunní i vůči svým

vlastním invektivám.

Vzala vysokou skleněnou vázu a dala do ní květiny. Trochu je

naaranžovala a rychle je postavila doprostřed malého stolku.

Potom zapnula kávovar a odvlekla se do koupelny, aby se

osprchovala.

Jehličky teplé vody, které jí dopadaly na prsa, v ní znovu

podnítily touhu.

Samozřejmě by bylo hezké vědět, jak se jmenuje. Jenže v

tomhle zmateném světě plném zklamání se člověk spokojil s tím,

co bylo k mání. Už jí toho o sobě prozradil tolik, že jí časem řekne

83

i jak se jmenuje. Hettie počká. Je trpělivá a možná stojí na prahu

milostného vztahu, jaký nikdy nezažila.

18

Obloha byla bez mráčku a do ulic Queensu pražilo dopolední

slunce. Stíny se krátily a lidé byli vzteklí. Teplota se blížila k

dvaatřiceti stupňům. Pearl v autě projížděla čtvrtí, sledovala lidi

na zaneřáděných chodnících a četla v jejich tvářích a gestech.

Někteří se poraženecky, odevzdaně vlekli. Jiní se kabonili a

vykračovali si vzpřímeně, ale jejich strnulé pohledy na ně

prozrazovaly, že se za chvíli také složí. Takhle působilo vedro ve

městě.

Pearl seděla v zaprášeném černém fordu. Každému

bystřejšímu občanovi muselo být jasné, že auto je policejní.

Z chodníku se na ni podíval muž středního věku a zamračil se.

Vypouklé břicho mu k prasknutí napínalo hedvábnou látku jasně

fialové košile. Co k čertu pohledáváš v mé čtvrti? Pearl se na něho

chladně podívala, ale jeho se to vůbec nedotklo a dál na ni zíral.

Roztržitě rozbalil bonbón nebo žvýkačku a obal odhodil na

chodník. Pearl to naštvalo. Nejdřív ji napadlo, že zastaví a sebere

toho arogantního hajzla za odhazování odpadků. Ta košile je také

určitě nezákonná.

Kašli na to. Jdeš po větší rybě.

Otočila průduch klimatizace vzhůru a odbočila vlevo. Ve

středovém zrcátku viděla, jak muž v křiklavé košili zaťal ruce v

pěst, dal si je v bok a dívá se za ní. Debil.

Pearl zajela k chodníku diagonálně naproti Pizze Rio. Bylo

skoro jedenáct hodin. Měla hlad a nejradši by si dala pizzu. Za

chvíli někdo určitě zatouží po brzkém obědě, zvedne telefon a

zavolá do pizzerie, aby si ho tam objednal. Jeden z adolescentů,

kteří se poflakují kolem stojanu na kola na protější straně ulice,

pak uloží kartónovou krabici do termoobalu, připevní ho k

drátěnému nosiči otřískaného kola a odjede doručit objednávku.

Pearl doufala, že to bude ten menší a robustnější, aby si mohla

84

mezi čtyřma očima promluvit s jeho vysokým kolegou. Určitě to

je Jorge Valento. Quinn věděl, že Pearl stejně jako on miluje filmy,

a tak jí řekl, že se má poohlédnout po Salu Mineovi. Z téhle

vzdálenosti se herci podobal dlouhán.

Pearl se zabořila do sedadla, nechala běžet motor a

klimatizaci měla na nejvyšším výkonu. I když nechala zavřená

okna, cítila až do auta kořeněnou vůni pečené pizzy. Zakručelo jí

v břiše.

Chlapci jako by si jí ani nevšimli. Jorge se zády opřel o

cihlovou stěnu a zastrčil ruce do kapes roztrhaných plandavých

džínsů. Občas si ležérně odplivl doleva, stranou od kol. Menší

mladík bez přestání cosi vykládal a neustále poskakoval kolem

jako narkoman, který má absťák.

Asi po patnácti minutách skokan najednou ztuhl. Jorge zvedl

hlavu a uklonil ji trochu do strany. Zřejmě zaslechli zvonek či jiný

zvukový signál.

Pearl měla štěstí. Do pizzerie zaběhl menší kluk, aby se

vzápětí vynořil s pizzou ve velkém černém termoobalu.

Elastickými úchyty ho připevnil k nosiči za sedlem, pak na kolo

nasedl a odjel. Jak nabíral rychlost, postavil se do pedálů a nahnul

se nad řídítka.

Je šikovný, pomyslela si Pearl. Možná, že nemá moc času.

Vypnula motor a vystoupila z auta.

Jorge se ani nepohnul ze svého místa. Koutkem oka sledoval

ženu, která vystoupila z auta a blížila se k němu. Když od něho

stála na několik kroků, odlepil se od zdi a otočil se k ní.

Fajnovej kousek, pomyslel si. Pevná, štíhlá, s pěknejma

nohama a parádníma kozama. Je hezká i ve vobličeji. Za ty její

dlouhý tmavý vlasy by se krásně tahalo. Tmavý voči. Možná je

taky Hispánka jako já. Sestra. Možná bych na to mohl zkusit

zahrát.

Kdepak. Z větší blízkosti vypadá spíš jako Židovka. To vůbec

nevadí. Jenom na ni bude potřeba jiný taktiky.

Věděl, že má krásný úsměv. Namířil ho na ni jako zbraň.

„Vy ste policajtka,“ řekl.

85

Výraz její tváře se nezměnil. Tuhle ženskou nejspíš nic moc

nepřekvapí.

Ukázala mu odznak a řekla: „Jsem vyšetřovatelka Kasnerová.“

„Zato já ne.“ Trochu si z ní utahuj, schválně, jak zareaguje.

Zdálo še, že každou chvíli zívne. „Ty jsi Jorge Valento.“

Nebylo mu zrovna příjemné, že ta čůza ví, jak se jmenuje. „Jak

to víte?“

„Přišla jsem si s tebou promluvit o Josephu Galinovi. To je ten

chlap, co ho tu předevčírem v noci našli mrtvého v

zaparkovaném autě.“

Schválně se jí zadíval zpříma do očí a bezostyšně si ji lascivně

přeměřil.

Ani ji tím moc nenaštval.

„Moc vo tom nevím,“ prohlásil.

„Ale víš.“

„Včera už sem všechno, co vím, řek jinýmu poldovi.“

„Úplně všechno ne.“

„To říká kdo?“

„Detektiv Frank Quinn z oddělení vražd.“

„To je ten, co sem s nim mluvil včera? Chlápek s ledovejma

vočima?“

„Přesně tak. To jsou okna do jeho duše.“

„Tak proč bych vám měl říkat něco, co sem neřek jemu?“

„Bylo by mnohem snazší, kdybys to pověděl mně. Když se tě

zeptám já, pro Quinna je to stejné, jako by se tě ptal sám. Když mi

lidi lžou nebo se mnou odmítají mluvit, jako by se tak chovali vůči

němu. Pak mu většinou dojde trpělivost.“

Jorge si na statného policajta Quinna dobře vzpomínal.

Vybavil si jeho velké ruce se sukovitými zjizvenými klouby. Nebyl

už mladý, ale bylo na něm zřejmé, že dovede být drsný. Jorge

znervózněl. Určitě to na něm je vidět. Zase si nasadil masku a

uvolnil obličejové svaly, aby dostal znuděný výraz.

„Jsi podobný Salu Mineovi,“ řekla kozatá policajtka.

„To samý říkala moje máma.“ Moje máma, která před deseti

lety umřela na votravu alkoholem.

86

„Jestli se mnou odmítneš mluvit, možná už moc dlouho jako

Sal Mineo vypadat nebudeš.“

Jorgemu se nelíbil její tón. Jako by to myslela vážně.

„Vyhrožujete mi, paní Kasnerová?“

„Vyšetřovatelko Kasnerová. Máš pravdu, vyhrožuju ti.“

Překvapila ho. Policajti většinou nebyli takhle přímí. „Poldové

by neměli lidem vyhrožovat.“

„A lidi by neměli brát nelegální drogy.“ Pokývla hlavou k

rozbitým ampulkám od kokainu, které mu ležely u nohou.

„Jaký drogy?“ zeptal se.

„Ty, co máš v kapse.“

Jorgea najednou polilo horko. Začal se potit.

„Ta pizza vážně skvěle voní,“ poznamenala Pearl.

„Člověk si na to zvykne.“

„Protože tím časem nasákne. Chlapům ve vězení se to určitě

bude líbit. Než se rozkoukáš, bude z tebe Sally Mineová.“

Jorge se neupřímně zasmál. „Ste pěkně drsná,“ řekl.

„A to je teprve začátek, Jorge.“

„A jak se teda vyhnu tomu ostatnímu?“

„Když mi povíš, co víš o Galinovi.“

„Nebyl čistej,“ řekl Jorge.

Sledoval, jak se zatváří. Nevypadala překvapeně, ale spíš

zklamaně. Policajti si potřebovali vzájemně důvěřovat. Nedůvěra

bolela. A když se člověk nemohl spolehnout na toho, kdo mu měl

krýt záda, nebyl v bezpečí. Kozatou policajtku by překvapilo,

kdyby se dozvěděla, že Jorge jako desetiletý kluk uvažoval o tom,

že se také dá k policii. Bylo to ještě před tím, než se zapletl s

gangem, který mu zachránil život.

„Žijem v nečistým světě,“ řekl.

„V tom s tebou souhlasím. Jak nečistý byl Galin? Dodával ti

drogy?“

Jorge se málem usmál. Holka toho moc neví. „Depák, Galin se

matroše nikdy ani nedotk. Jenom na všecko dohlížel, aby se nic

nepodělalo.“

„Kvůli dealerovi?“

87

„Jasně. Kvůli komu jinýmu?“

Přistoupila k němu blíž. Najednou z ní kdovíproč šel strach.

Možná to bylo jejíma očima. Dokonce i ty kozy vypadaly hrozivě.

„Chci od tebe jméno, Jorge.“

„Méno toho dealera?“

„Jméno člověka, který Galinovi platil za ochranu.“

„Moh bych s tím mít vopravdický potíže,“ řekl Jorge. Jak jen by

se té ženské dostal na kobylku?

Jenže na kobylce seděla ona.

„Máš pět minut na to, abys mi to řekl. Pak tě odsud odvedu v

želízkách.“ pohrozila mu. „Když nám žádné jméno neřekneš,

skončíš v cele.“

Mluvil klidně a bez jediného zachvění. Není přece žádná baba.

„Vy mě fakt děsíte, dámo.“

„Ano?“ opáčila. „To bude nejspíš tím, že jsi chytřejší než

většina tvých přiblblých kamarádíčků.“

Zadíval se na ni. Dostala ho. Věděli to oba.

„To jméno je Legend Lawrence,“ řekl Jorge. Splynulo mu ze

rtů skoro samo a ani ho to nepřekvapilo. Jeho mysl všechno

vyřešila, aniž by si to uvědomil. Policistka neblafovala. Musel jí

prozradit nějakou informaci. Představa, že by mohl strávit celé

roky ve vězení pro dospělé, ho příšerně děsila.

„Nezahrávej si se mnou, Jorge.“

„Takhle se mu říká na ulici.“

„A jak se jmenuje doopravdy?“

„To nevim. Fakt, nekecám.“

Kozatá policajtka si povzdechla. Jorgemu se to nelíbilo.

Připadalo mu, jako by nad ním zlomila hůl.

Otočila se a měla se k odchodu. Pak na něho nastoupí obr

Quinn, kterému neuteče ani se před ním neschová. Byl to typ

poldy, co člověka vždycky vyčmuchá, ať uteče kamkoli, nebo se

sebelíp schová. Jako podělanej dobrman s nosem honicího psa.

Jorgeho polila chladná hrůza.

„Lawrencea postřelil jinej dealer,“ řekl.

To ji zastavilo. „Kdy se to stalo?“

88

„Před čtyřma dnama.“

O několik kroků se vrátila. „Který dealer?“

„Nevim, kdo ho postřelil. Jenom sem o tom něco slyšel, nic

víc.“

„A ten Legend Lawrence je mrtvý?“

„Prej leží ve špitále.“

„Ve kterém?“

„To nevím. Ale je tam pod falešným ménem. Vernon Lake.“

„To je jeho skutečné jméno?“

„To vůbec netuším.“

Pozorně si ho prohlížela, až si připadal jako brouk pod lupou.

S touhle čůzou nebyly žerty.

„Tak dobře, Jorge. Ověříme si, cos mi řekl.“

„Neříkejte mu, vod koho to máte, jo?“

„Pokusím se.“

„Připadáte mi jako milá ženská.“

„Nech si ty kecy, Jorge. Začínej si zvykat, že ti nepomůžou.“

Poodešla o několik kroků a otočila se k němu čelem. „A taky

přestaň sám sobě lhát.“

„Dělaj to všichni,“ namítl.

Usmála se a odhalila krásné velké bílé zuby, jaké mívají slavné

herečky.

„Konečně ti něco došlo,“ řekla.

Jorge se díval, jak Pearl kráčí k zaprášenému černému fordu

na protější straně ulice. Měl sice dost nahnáno, ale stejně si

nedokázal pomoci, aby neobdivoval její zadek.

Když auto zajelo za roh a policistka byla pryč, Jorge ztěžka

polkl a myslel na svou situaci. Rozhodl se, že se ztratí do

Cincinnati. Měl tam bratrance, kteří ho u sebe nechají chvíli

bydlet. V New Yorku nesmí za žádnou cenu zůstat.

Zvonek umístěný vysoko na cihlové stěně dvakrát krátce

zazvonil na znamení, že je potřeba doručit další pizzu.

Jorge si řekl, že na to kašle, a vyskočil na kolo.

Pak si to rozmyslel, slezl a zašel dovnitř pro pizzu a adresu,

kam ji má zavézt.

89

Když vyšel ven, zmačkal papírek s adresou a odhodil ho na

chodník. Potom znovu přehodil nohu přes rám kola a vyhoupl se

do sedla. Pizzu si nechal.

Kdoví, kdy se zase bude moci najíst.

Moc brzy to nejspíš nebude.

19

Jerry Dunn jel z města domů taxíkem. Bydlel na předměstí

Teaneck v New Jersey. Žili tam s manželkou Sami už dvaadvacet

let a vychovali tam několik dětí. Jejich dům byl plný vzpomínek a

Jerry v něm bydlel rád. Tiché ulice jejich čtvrti byly osázené

stromy, které na ně vrhaly stín. Do práce ve městě to měl jenom

chvilku.

Místní domy byly na sobě natěsnané, protože v padesátých

letech, kdy je postavili, byla v okolí New York City poměrně

drahá půda. Ke každému však patřila garáž pro jedno auto. Jerry

a Sami měli desetiletou bílou Toyotu Camry, ale ani jeden z nich

neřídil rád po městě, takže vůz využívali, především když

potřebovali něco vyřídit, chtěli si zajít do restaurace nebo jeli do

nedalekého nákupního centra.

Jerry zaplatil taxíkáři, vešel do domu a nadechl se vůně

smažené cibule. Sami na něho čekala. Uzavřeli mezi sebou

dohodu, že když Jerry pojede z letiště taxíkem, aby na něj žena

nemusela čekat v zácpě, Sami pro něho bude mít teplou večeři.

Tentokrát sice nepřijížděl z letiště, ale dohoda platila.

Postavil kufr v předsíni a po čichu kráčel do kuchyně.

Sami stála u sporáku. Byla bosa a na sobě měla džínsy a

volnou modrou tuniku. Vlasy měla vyčesané do rozcuchaného

drdůlku, čímž jí opticky zeštíhlel krk. V rozpáleném oleji na pánvi

smažila tenké steaky na cibuli. Jídelní stůl byl prostřen pro dva.

Jerry věděl, že ho slyšela přijít, a tak k ní zezadu přistoupil a

políbil ji na krk. Pak ji k sobě přitáhl, takže se k němu přitiskla

celými zády a rozložitou zadnicí.

90

Ucítil, že začíná mít erekci. Nejradši by ji odnesl do ložnice.

Bylo to tím, co se přihodilo ve městě? Tím, co udělal?

Proboha, snad mě to nevzrušuje?

„… byla konference?“ ptala se Sami a nepřestávala se

soustředit na vaření.

„Normálka. Informační Stánky, skupiny odborníků, pořád

nějaký projevy. .“

„A plno pití,“ doplnila a vařečkou v pravé ruce otočila jeden

steak.

Odtáhl se od ní, takže se jejich těla nedotýkala. „S tím jsem to

moc nepřeháněl,“ prohlásil.

Určitě mu věří. Jerry sice má hodně nedostatků, ale nikdy moc

nepil. Ovšem ženy… Sami se ho na ně naštěstí nikdy neptala.

Občas si pomyslel, že se možná obává odpovědí, ale v poslední

době si říkal, že prostě neví, jaký je její manžel hřebec. Kromě

toho rychlovky v hotelích s téměř neznámými ženami pro něho v

podstatě nic neznamenaly. Sami by se to určitě nelíbilo. Ale jistě

chápala, že Jerry má potřeby, jež ona nedokáže uspokojit.

„Dáš si k tomu steaku ledový čaj?“ zeptala se Sami.

„Hrozně rád.“

Postavila vařečku do trojnožky na sporáku, otočila se k němu

a políbila ho na rty. Potom se na něho usmála.

„Vždycky jsem ráda, když jsi doma.“ řekla.

Náruživě její polibek opětoval a souhlasil: „To já taky.“

Otočila se zpátky ke sporáku a rozpálenému oleji na pánvi.

„Budeme jíst brzy?“ zeptal se Jerry.

„Asi za čtvrt hodinky.“

„Zatím si vybalím věci.“

„Nemusíš spěchat,“ řekla Sami. Otevřela zásuvku a vyndala z

ní otvírák, aby mohla načít plechovku zelených fazolek, která

stála vedle dřezu.

Jerry ji poplácal po zadku a vrátil se do předsíně pro

zavazadla. V duchu si poblahopřál ke svému klidu. A také k

hladkému průběhu celé akce.

91

Po večeři si možná dají trochu vína a půjdou do ložnice.

Anebo se uchýlí na pohovku. Zvláštní, jak moc touží po sexu! Jako

by mu zase bylo dvacet.

Radši se v tom moc nebabrej a co nejvíc si užij.

Pozdě večer zašel do garáže, aby tam na překližkovou desku

umístěnou na stropních trámech, kde měli zavazadla, uložil svůj

kufr. Malé příruční zavazadlo z černého nylonu odnesl k

dřevěnému ponku u přední stěny garáže.

Podíval se na zavřené dveře kuchyně a chvilku se nehýbal.

Sami zůstala v posteli a tiše chrápala. Jerry se usmál. Úplně ji

vyčerpal.

Po večeři chvíli sledovali část baseballového zápasu a pak si

šli brzy lehnout. Užili si sexu na všechny možné způsoby a potom

si chvíli četli v posteli. Sami byla překvapená a potěšená zároveň

a poznamenala, že takový výbuch vášně u Jerryho ještě nezažila.

Také ho poprvé viděla úplně uvolněného.

Uvědomil si, že manželka měla pravdu. Když chlap vezme svůj

život pevně do rukou, svět se jako zázrakem mnohonásobně

změní k lepšímu a je mnohem živější a skutečnější.

Rozepnul příruční zavazadlo a podíval se na přepásané

svazky zelených bankovek uvnitř. Bylo tam sto tisíc dolarů v

nízkých nominálních hodnotách. Brzy dostane dalších padesát.

Až z těch peněz splatí překlenovací úvěr v bance, ještě mu dost

zbude. Měl v peněžním ústavu otevřený kreditní účet. Půjčoval si

od něj už dřív, když potřeboval nakoupit cenné papíry nebo když

uzavřel nějaký obchod. Znali ho tam celé roky, takže jim stačil jen

jeho podpis.

Peníze měl přichystané v recepci hotelu. Byly v balíčku z

hnědého papíru pořádně zalepeném páskou. Když se Jerry

ubytoval, odnesl si balíček do pokoje a zamkl dveře. Potom začal

přepočítávat peníze. Brzy ho to však přestalo bavit a došla mu

trpělivost. Určitě tam je celá částka. Vyhodil balicí papír a svazky

bankovek nacpal do příručního zavazadla.

Teď jenom zbývá vymyslet, kam peníze schová.

92

Jerry se rozhlédl po garáži a pokoušel se najít nějakou

bezpečnou skrýš. Místo, na které se Sami nikdy nebude dívat.

Nakonec zase z úložného prostoru sundal kufr a uložil do něj

příruční zavazadlo i s penězi. Kufr zamkl a vrátil ho na jeho

místo. Sami má vlastní zavazadla a jeho velkého kufru se nejspíš

ani nedotkne. Právě do něj vždycky schovával nezabalené

vánoční dárky. Nikdy je tam nenašla.

Zhasl v garáži a vrátil se do domu. Ulehl do postele vedle spící

manželky a klidně se zadíval do tmy.

Pokročil do vyšší fáze dospělosti. Připadalo mu skvělé, že na

určité okamžiky z minulosti může zapomenout, aby se mu

zbytečně nemíchaly do současného života. Může je od sebe

oddělit.

Když pomyslel na to, co nedávno dělal ve městě…

Pro boha živého!

Zvedl pravou ruku, aby se podíval, jestli se mu netřese, ale v

ložnici byla taková tma, že to nedokázal rozeznat. Rozhodně mu

připadala pevná.

Pomyslel si, že se možná dostaví opožděná reakce. Ale pokud

je to pravda, pak nejspíš nenastane ještě dnes večer. Jerry si dal

ruce za hlavu, propletl prsty a povzdechl si. Neměl žádné výčitky

svědomí, ničeho nelitoval. V budoucnosti se to určitě nezmění.

Celou věčnost však nemohl usnout.

Když se mu to konečně podařilo, upadl do bezesného spánku.

20

„Dan Martin.“ řekl a Hettie se konečně dozvěděla jméno svého

milence.

Zopakovala ho, jako by zkoušela, jak chutná.

„Po prvním rande tě vůbec nezajímalo, jak se jmenuju,“ řekl.

Leželi v její posteli a odpočívali po sexu. Hettie byla vyčerpaná

a rozbolavělá, ale pokud by si to chtěl ještě jednou zopakovat…

„Ty bys mě dokázala úplně utahat.“ poznamenal.

93

Pousmála se a přitiskla se k němu nahým tělem. Prostěradlo

pod nimi bylo zvlhlé potem. V prohřátém pokoji byla jejich těla

na dotek horká. „Že by si tu někdo stěžoval?“ zeptala se Hettie.

Usmál se. Tmavé vlasy měl zpocené a rozcuchané. Do čela mu

spadl pramen, který mu sahal skoro do očí. „Kdepak.“

„Zato já si stěžuju,“ řekla Hettie. „Mám žízeň.“

Chystala se vstát z postele, ale Dan ji jemně vzal za rameno a

stáhl ji zpátky. „Já nám něco naleju,“ řekl a posadil se. Otočil se na

matraci, takže se jí nedíval do tváře. Protáhl si svalnaté tělo a

přes rameno se podíval na Hettii. „Co si dáš? Já pivo.“

„V ledničce je otevřená láhev minerálky. To mi bude úplně

stačit.“

Pootočil se ještě o kousek, aby se k ní mohl sklonit a zlehka ji

políbit na rty. „Budu ti chybět?“

Hrdelně se zasmála. „Chybíš mi už teď.“

Políbil ji do vlasů a vstal. Sledovala, jak odchází z ložnice. Do

kuchyně bude muset jít přes obývák. Hettie doufala, že jsou v

něm zatažené žaluzie.

Za několik minut se vrátil s láhví ze zeleného skla a otevřenou

plechovkou piva. Hettie se posadila a posunula se, aby se mohla

rameny opřít o chladné čelo postele. Když jí láhev podal,

okamžitě se několikrát dlouze napila. Věděla, že ji pozoruje.

Trocha chladné vody jí ukápla na teplá ňadra a smísila se s

perličkami jejího potu. Hettii najednou po celém těle roztřásl

chlad.

Dan (tak se mu v duchu učila říkat) dosedl zpátky na matraci

přesně v místě, odkud předtím vstal, a zůstal k ní otočený zády.

Sledovala, jak mu z mokrých vlasů ukápla krůpěj potu, když

zaklonil hlavu a zhluboka se napil piva.

Dost se činili a bylo jim horko. Teď se potřebovali napít

něčeho studeného. Chvíli nemluvili a zvykali si na společné

mlčení. Klimatizace se vypnula a přestala hučet. Hettie

poslouchala neustálý šum aut venku na ulici. Na okamžik se z

dálky ozvalo troubení, které v letní noci skoro nebylo slyšet. O

94

něco blíž, ale pořád dost daleko, zaječela osamělá siréna

policejního nebo hasičského auta.

Hettie nesnášela osamocenost. Možná se jí konečně přestane

trápit.

Napřáhla se a prsty levé ruky Danovi přejela po zpocených

svalnatých zádech.

Otočil se a zašklebil se na ni. „Snad se mě nepokoušíš znovu

svést?“

Usmála se. „Přísahala bych, že ty jsi svedl mě.“

„To je jenom taková příhodná ženská lež,“ prohlásil. Sklonil se

k ní, něžně ji políbil, a využil jazyk na znamení, že pokud má ještě

chuť…

Zhluboka si povzdechla a odstrčila ho od sebe.

Přiblížil ústa k jejímu uchu. „A co budeme dělat teď?“ zašeptal.

„Jsou skoro tři ráno,“ řekla. „Možná bychom se pro změnu

mohli pokusit vyspat.“

Zaklonil hlavu a několika dlouhými doušky dopil pivo. Pak se

otočil a dopadl vedle Hettie na záda. Hettie se ve vlhké posteli

posunula dolů a lehla si na bok, aby mu viděla do očí.

„Dopilas tu vodu?“ zeptal se.

„Skoro jo. Proč? Chceš trochu?“

„Ne. Chceš trochu mého piva?“

„Ne. Nemám žízeň.“ Usmála se. „Stejně v té plechovce nic

nezbylo.“

„Jsi unavená?“ zeptal se a podíval se na ni.

„Docela jo,“ odpověděla a usnula.

Hettii se zdálo, že vidí Dana Martina, jak se jako temná

svalnatá silueta pohybuje po ložnici. Zaslechla tiché kovové

cvakání.

Neměla nejmenší tušení, odkud zvuk vychází. Pak viděla

tlumené světlo, v němž se vznášely stíny jako ptáci s rozevřenými

křídly.

„Jsi unavená?“ ozval se Danův hlas.

Zajímá ho, jak se cítím. To je od něho moc hezké.

„Hettie, spíš? Hettie?“

95

Nechtělo se jí odpovídat. Proč také? Vždyť se jí to jen zdálo.

Když se Hettie probudila, okamžitě jí bylo jasné, co cítí. Své

oblíbené parfémované mýdlo.

Sotva si to její hlava uvědomila, pocítila příšernou bolest v

kotnících.

Co to…?

Byla úplně ochromená a dezorientovaná.

Pomalu se přestala divit a úplně se probrala. V tu chvíli

zpanikařila.

Nejdřív se pokusila uklidnit tím, že se soustředila na bolest.

Pak se snažila bolest přijmout a nějak na ni zapomenout.

Uvažuj! Mysli!

Jak jsem se sem dostala? Kde to vlastně jsem?

Obklopovala ji téměř neproniknutelná tma.

Nic nevidím! Nemůžu pohnout rukama ani nohama!

Pokusila se vykřiknout, zavolat Dana. Její rty a špička jazyka

se však bezmocně dotýkaly hrubého lepkavého materiálu, v

němž poznala jakousi pásku.

Nemůžu ani zařvat!

Najednou jí hlavou projela prudká bolest, kterou si do té

chvíle skoro neuvědomovala. Pochopila, že visí hlavou dolů.

Svázané nohy měla k něčemu připoutané a zápěstí měla

přivázaná nebo přilepená páskou ke stehnům. Mohla pohybovat

jenom hlavou, ale z toho ji příšerně bolel krk.

Její oči začínaly přivykat tmě. Hettie ve své blízkosti

rozeznávala záhyby, které se podobaly bílému plastu. Vždyi je to

závěs v mé vlastní sprše! Po obou stranách se matně leskly svislé

ocelové trubky. Poznala je a rázem jí došlo, kde je – visí v

koupelně hlavou dolů z hrazdy, kterou kdosi i s přenosným

skládacím rámem přemístil z kouta v ložnici do sprchy.

Udělal to Dan! Musel to mít předem naplánované. Dal mi něco

do minerálky, abych usnula a on mi mohl provést tohle. Bože můj,

já si tedy vybírám typy!

96

Tlakem tepen nalitých krví ji ještě víc rozbolela hlava. Bolest

začala pulzovat. Hettie se znovu pokusila vykřiknout, ale páskou

na jejích ústech proniklo jenom tlumené zabručení.

Dobrý Bože, jestli se někdy…

Zaslechla šouravé kroky, které stále sílily a blížily se k ní.

Někdo prošel předsíní blízko otevřených dveří koupelny.

Úplně ji oslepila záře světel.

21

Někdy bylo dobré vrátit se úplně na začátek.

Quinn si uvědomil, že sice pečlivě prošetřili vraždy spáchané

pistolí ráže pětadvacet, k nimž došlo poté, co převzali případ, ale

prvním dvěma zločinům, při nichž přišli o život George Manders

a Alan Weeks, téměř nevěnovali pozornost.

Rozhodl se začít od první oběti, George Manderse.

Všichni tři prostudovali Mandersův spis, přečetli si výpovědi

sousedů, přátel i příbuzných a zaměřili se na jeho život.

Zdálo se naprosto nepravděpodobné, že by Manderse někdo

chtěl zabít. Jeho případ byl pro policii hádankou, ze které jejím

členům třeštila hlava.

V jeho životě neobjevili vůbec nic, co by mohlo zavdat příčinu

k vraždě. Ale něco tam být muselo, protože byl zavražděn.

Quinn se posadil k Feddermanovu stolu, kam dopadalo víc

světla, a na trochu křivý nos si dal brýle na čtení s hranatými

rámečky. Seděl, jako by spolkl pravítko, což pro něho nebylo

typické, a trpělivě četl.

Výpovědi lidí, kteří Manderse znali, v podstatě nikam nevedly.

Když znovu prošel fakta týkající se jeho vraždy, také neobjevil nic

nového.

Manders byl poměrně úspěšným manažerem hedgeových

fondů spravovaných firmou Prudent Power, která se

specializovala na burzovně obchodované fondy. Quinn se musel

hodně nutit, aby materiál dočetl, protože ho hrozně nudil. V

97

rychlosti ho ale prošel, dozvěděl se něco o nabídce a poptávce

cenných papírů a pak si řekl, že s Mandersovou vraždou to má

nejspíš pramálo společného. Dala by se tu najít jen všeobecná

souvislost, která se dala pochopit i bez MBA z Harvardu. Aspoň

doufal.

Vstal, protáhl se a nalil si do polystyrénového kalíšku trochu

včerejší kávy. Když tu hrůzu ochutnal, zašklebil se, popadl z

Feddermanova stolu Mandersův spis, posadil se ke svému stolu a

zapnul počítač.

Asi minutu usrkával jedovatý obsah kalíšku a pak se přes

brýle podíval na zářící monitor. Logicky musel nejprve

nahlédnout do Wall Street Journalu.

Došel k zajímavému zjištění. Cena firmy Prudent Power se s

oživením trhu raketově propadla. Investoři museli na jejích

akciích hodně prodělat. Ale právě na tomhle principu jsou

hedgeové fondy založené – vyvíjejí se opačným směrem než trh s

cennými papíry. Nebo ne? Quinn si nebyl jistý. Možná to není až

tak jednoduché. Manažer Prudent Power mohl mít tisíce

nepřátel. K tomu, aby přišel o život, stačil jeden rozzuřený klient.

Ale šel by takový vrah po dalších obětech, které s jeho

financemi pravděpodobně nemají nic společného? A kolik

sériových vrahů bylo dost bohatých na to, aby mohli investovat

do hedgeových fondů?

Zavolal policejní psycholožce Helen Imanové, aby se jí na to

zeptal.

„Možná Jack Rozparovač,“ odpověděla. „Ale pořád se to neví

jistě. O žádném dalším nevím. Tudy cesta nevede, Quinne.“

Tiskl si sluchátko k uchu a levou rukou listoval papíry ve

spisu.

„Co tam děláte, Quinne?“

„Hledám nějakou další cestu.“

„Mám dost práce,“ řekla Helen.

„Při hovoru listuju svědeckými výpovědmi,“ vysvětlil jí Quinn.

„I když žádné pořádné svědky vlastně nemáme.“

98

„Jako obvykle jsou to kamarádi a příbuzní, co vykládají, jak

byl skvělý a neměl žádné nepřátele, co?“

„To jste přesně trefila.“

„Přečtěte mi jejich jména.“

Quinn našel seznam výpovědí a začal číst jména lidí, které

zpovídal jeho tým nebo předchozí vyšetřovatelé.

„Ta poslední osoba,“ přerušila ho Helen. „Má stejné příjmení

jako oběť.“

„Zoe Mandersová,“ řekl Quinn. „Je to jeho sestra.“

„To jméno mi připadá povědomé. Není náhodou

psycholožka?“

„Prý psychoanalytička. Má praxi na Park Avenue.“

„Hm, lepší dáma. Možná, že mi její jméno připadá povědomé,

protože jsem ho slyšela na nějaké konferenci.“

„Manders taky nebyl žádný chudák. Bydlel ve Východní

padesáté šesté ulici kousek od Sutton Place.“

„Úspěšní sourozenci,“ poznamenala Helen.

„To bychom my dva byli taky, kdybychom byli příbuzní a měli

jsme peníze.“

„Promluvte si s ní ještě jednou,“ navrhla Helen.

„Tady stojí, že se s bratrem vídala jen několikrát do roka,

většinou o svátcích. Nechodili na stejná místa ani neměli

společné přátele. Sestřička má navíc nezvratné alibi.“

„Ale třeba něco ví, aniž by o tom tušila,“ namítla Helen.

„To zní pěkně tajemně.“

„Kolik je doktorce Mandersové?“

„Šestačtyřicet,“ odpověděl Quinn a postrčil si brýle na nose,

aby do spisu lépe viděl.

„Oběti bylo třiačtyřicet,“ řekla Helen. „Nejspíš spolu vyrůstali

a měli k sobě blízko. Byla jeho velkou sestrou a teď je z ní

psychoanalytika. Je dost pravděpodobné, že se o něho v dětství

starala a asi toho o něm bude hodně vědět.“

„A jelikož je psychouška, bude taky vědět, jak produktivně

využít vzpomínek z dětství.“

99

„Přesně tak,“ potvrdila Helen. „Stačí, když ji přimějete, aby

uvažovala jako policistka, a možná vám o svém bráškovi poví

něco zajímavého. Doktorka Mandersová může být skrytou

výhodou.“

Že by Helen také četla Wall Street Journal?

„Jeden způsob, jak se dozvědět něco o vrahovi, je poznat jeho

oběti,“ řekl Quinn.

„Přesně tak, Quinne. Za vším hledejte psychoanalýzu.“

„Vždycky,“ přitakal Quinn.

Hettiiny časté přidušené výkřiky byly šíleným hudebním

doprovodem jejího zoufalství. Navenek nebyly příliš hlasité, ale

ona ‚ je slyšela. Každý z nich vytvářel ozvěnu ve všech temných

zákoutích její mysli a každá ozvěna byla zřetelnější a bolestivější

než ta předchozí. Hettie už dávno přestala doufat.

Její mysl kromě bolesti neustále zaplňovala jedna otázka.

Proč má umírat tak dlouho?

22

Módní adresa na Padesáté deváté ulici, na níž sídlila praxe

Zoe Mandersové, byla jasným znamením úspěchu. Quinn stál v

proskleném, mramorem obloženém vestibulu vysokánské

budovy a pročítal orientační tabuli. Zjistil, že Zoe Mandersová je

jednou z minimálně desítky různých doktorů, kteří mají ordinace

v patrech, jež si nepronajala žádná korporace. Přistoupil k hlídači

v uniformě. Muž seděl na nízké židli za obloukovým pultem s

mramorovou deskou. Když se Quinn podepisoval do knihy

návštěv, kámen ho zastudil na ruce.

„Rád vás zase vidím, kapitáne.“

Quinn se na hlídače lépe podíval a poznal usměvavou

naducanou tvář bývalého policejního detektiva Bena Byrda.

Pracoval na oddělení vražd na jižním Manhattanu a jednou měl

cestou na místo činu ošklivou autonehodu… Kdy se to jenom

stalo? Že by před pěti lety?

100

„Vypadáte dobře, Bene,“ řekl Quinn a potřásl mu rukou.

Myslel to vážně. Slyšel, že Byrd měl hodně vážná zranění a musel

podstoupit nekonečnou řadu operací.

Byrd pokrčil rameny a nepřestával se usmívat. „Nemůžu se už

hýbat tak dobře jako dřív, ale aspoň mě nic nebolí. Člověka

dokáže vyřídit právě bolest, víte. Nejhorší je, když vás bolí záda.“

Quinn za pultem spatřil záblesk naleštěné oceli. Teprve teď si

všiml, že Byrd sedí na invalidním vozíku.

„Bez cizí pomoci se odsud nedostanu,“ řekl vysloužilec, ale

nepřestával se usmívat. „Ale jinak se pohybuju dobře. Když se to

tak vezme, v dané situaci jsem měl štěstí.“

„To rozhodně ano. Měl jste namále.“

„Taky si říkám, kapitáne.“ Byrd zabloudil očima k návštěvní

knize na mramorovém pultu. „Koukám, že se znáte s doktorkou

Mandersovou.“

„Dneska se s ní setkám vůbec poprvé,“ řekl Quinn.

„Nejspíš za ní jdete kvůli nějakému případu, viďte?“

„Jo. Jsem rád, že jste si nemyslel, že za ní jdu jako pacient.“

„To by nebylo nijak urážlivé. Taky jsem k ní po té nehodě

chodil.“

„Určitě je dobrá,“ prohodil Quinn trochu nešikovně.

„Říkal jsem si, že jste asi přišel kvůli tomu, co se stalo jejímu

bratrovi. Ta věc s pětadvacítkou. Jak pokračujete?“

„Pomalu,“ odpověděl Quinn.

„Takže žádná změna.“

Quinn přisvědčil a ještě jednou k němu napřáhl ruku.

Byrd měl pořád silný stisk. Pořádně Quinnovi sevřel dlaň a

řekl: „Nebuďte na doktorku Mandersovou moc drsný. Patří ke

klaďasům.“

„Myslíte v téhle budově?“

„Myslím kdekoliv,“ odpověděl Byrd. „Je to opravdová dáma.“

„Děkuju za informaci,“ řekl Quinn a usmál se. „Z ničeho ji

nepodezíráme, Bene. Opravdové dámy po lidech nestřílejí.“

„Většinou,“ podotkl Byrd.

101

Quinn našel nenápadně umístěné výtahy a jedním vyjel do

devátého patra. Na konci dlouhé chodby s kobercem, vedle dveří

právnické firmy, se nacházely obyčejné dřevěné dveře s

jednoduchou jmenovkou DR. ZOE MANDERSOVÁ.

Když je Quinn otevřel, vstoupil do malé, vkusně zařízené

čekárny. Interiéru vévodily odstíny šedé a zelené. Stála tam

pohovka z hnědé kůže a dvě křesla ve stejném provedení. Bylo tu

rozmístěno mnoho rostlin v květináčích. Vypadaly jako umělé,

ale když se Quinn jedné dotkl, zjistil, že je živá.

Neseděla tam žádná recepční, která by vítala příchozí. V

dohledu nebyl jediný telefon. Doktorka má nejspíš záznamník.

Vedle dveří za jedním hnědým křeslem se nacházelo malé

podsvícené tlačítko. Quinn se k doktorce dopředu objednal, a tak

k tlačítku přistoupil a stiskl ho. Za zavřenými dveřmi se ozval

zvonek.

Doktorka Zoe Mandersová za okamžik otevřela dveře a

usmála se na něho. Byla štíhlá a na svůj věk vypadala velice

mladě. Byla o něco vyšší než průměrná žena, měla hnědé oči a

krátké hnědé vlasy. Z jejích souměrných rysů nevyzařovala

křehkost, ale spíš zdraví. Možná právě kvůli širokým lícním

kostem a nádhernému úsměvu nebo díky své profesi Quinnovi

připomínala Ingrid Bergmannovou, která v jednom Hitchcockově

filmu hrála psychoanalytičku.

„Vy jste detektiv Quinn?“ zeptala se.

Došlo mu, že na ni hloupě zírá. „Ano. A vy budete doktorka

Mandersová.“

„Takže představování jsme si odbyli,“ poznamenala a

nepřestávala se usmívat. Ustoupila stranou, aby Quinn mohl vejít

do její ordinace.

Quinn se cítil dobře hned při příchodu, ale teď mu bylo ještě

lépe. Bohatě mu k tomu stačilo stát v doktorčině ordinaci. I tady

převládaly šedá se zelenou, ale kožené prvky tu byly světlejší. Na

dřevěných stolcích s tmavou kresbou stály těžké lampy se

stínidly a ohromnými nohami. Na policích ze stejného dřeva, jež

sahaly od podlahy až ke stropu, byly úhledně srovnané knihy.

102

Plyšový koberec měl béžovou barvu o dva odstíny tmavší než

křesla. Těžké závěsy na oknech, které tlumily zvuky provozu na

Park Avenue o devět poschodí níž, měly tmavě zelenou

sametovou barvu mechu. Na dvou stěnách visely zarámované

reprodukce zahrad od Moneta. Hýřily snad všemi barvami, které

však byly tlumené a vytvářely příjemnou, uklidňující harmonii.

Doktorka Mandersová na sobě měla volné tmavě šedé kalhoty

a jemnou světle šedou halenku s bílým vzorkem, který vypadal

téměř jako krajka. K tomu si obula nízké boty šedé barvy, jež

ladily s halenkou. Dovedla Quinna k pohodlnému koženému

křeslu a gestem mu naznačila, aby se posadil. Potom se usadila za

psací stůl z leštěného dřeva s jemně vyřezávanými nohami, který

vypadal spíš jako jídelní stůl. Pohled na ni zvláštně uklidňoval.

Quinn si řekl, že je to všechno vypočítané na efekt, ale rozhodně

to funguje.

„Přišel jste kvůli Georgeovi,“ řekla. Měla nečekaně hluboký

hlas, jehož tón také uklidňoval.

Quinn nejdřív nechápal, co mu říká, ale pak si uvědomil, že

oběť vraždy, jejího bratra, zná jenom pod příjmením. „Máte

pravdu.“

„Nejste první.“

„Já vím, doktorko Mandersová, ale opravdu jsem přišel kvůli

Georgeovi.“

Zatvářila se nechápavě.

„Nepřišel jsem kvůli jeho vrahovi,“ upřesnil Quinn.

„Budete mi to muset vysvětlit.“

„Víte, kdo jsem? Myslím kromě toho, jak se jmenuju a že

pracuju pro policii.“

Přikývla. „Čtu noviny a sleduji televizní zprávy. Když jsem se

doslechla, že město svěřilo vyšetřování právě vám, byla jsem

ráda. Nejen kvůli Georgeovi, ale také kvůli ostatním obětem.

Sériový vrah…“

„Během pátrání se snažíme odhadnout, jak tihle lidé uvažují a

co jejich pošramoceným mozkům připadá logické. Čím víc se

toho o nich dozvíme, tím líp. I když se to přímo netýká vražd.“

103

„Takže vy chcete, abych vám pomohla jako psychoanalytička?

Obávám se, že…“

„Kdepak,“ přerušil ji a naklonil se k ní blíž. Teprve teď si

uvědomil, že doktorka je navoněná jemným šeříkovým

parfémem. „Chtěl jsem říct, že je dobré znát nejen vraha, ale i

oběť. Ty vraždy se na první pohled mohou zdát náhodné, ale vrah

to tak vůbec nevidí. I kdyby si on sám myslel opak, nemusí to

vůbec být pravda. Čím víc toho budu vědět o Georgeovi, tím víc si

můžu domyslet o jeho vrahovi. Dokonce je možné, že dokážu

přijít na nějaký motiv, i když se váš bratr s vrahem třeba setkal až

ve chvíli vraždy.“ Pozorně si prohlédl její lhostejné rysy. „Chápete

to, doktorko Mandersová?“

Upřeně se mu podívala do očí a přikývla. „Naprosto. A říkejte

mi Zoe. Když vám budu vykládat o Georgeovi, můžeme se k sobě

chovat neformálně. Bude to pro mě snazší.“ Nespouštěla z něho

hnědé oči. Její pohled byl zkoumavý, dokonce trochu prosebný.

Quinn tomu nerozuměl. Napadlo ho, že tato žena má možná

mnoho stránek, jež mu zůstanou utajené.

„Tak dobře, Zoe. Jestli vám to tedy nevadí, jenom tady budu

sedět a vy mi povíte něco o svém bratrovi. I když vám to třeba

^nebude připadat důležité. Potřebuju si o něm udělat obrázek.“

Usmála se. „Nechcete si se mnou vyměnit sedadlo?“

„Nechci,“ odpověděl Quinn vážně. „Tady jste pánem vy.“

„Tím si někdy nejsem úplně jistá,“ řekla a opřela se do křesla.

Upřeně se zadívala kamsi nad Quinnovu hlavu.

„Jsem – vlastně byla jsem – o tři roky starší než George,“

začala. „Vyrostli jsme ve středostavovské čtvrti, ale bylo to tam

docela tvrdé. Nějakou dobu jsem ho ochraňovala. Ne že by se

nechtěl bránit, ale byl na svůj věk malý.“

„Přitahoval kluky, co šikanují ostatní děti?“

„Asi jako každé příliš malé dítě. Jakmile se tyrani dozvěděli, že

je to můj bratříček, nechali ho na pokoji.“

„Takže si s vámi nebylo radno zahrávat.“

Zasmála se. „To ne, jenom jsem byla hezká a kluci si to u mě

nechtěli rozházet.“

104

„To naprosto chápu.“

Dělala, že jeho kompliment přeslechla. „Když mi bylo šestnáct

a Georgeovi třináct, umřel nám při nehodě v práci otec.“

„Při jaké nehodě?“

„Chemické,“ odpověděla. „Byl chemik a pracoval v továrně na

insekticidy a herbicidy. Někdo tam do jednoho herbicidu přidal

nesprávnou látku a ten přípravek… zabil mého otce. Našeho

otce.“ Podívala se na Quinna a pak zase na bod nad jeho hlavou.

Co tam vidí?

„Otrávil se jím?“

„Výpary mu rozleptaly plíce. Byla to příšerná smrt.“

V očích se jí zaleskly slzy. Quinn tiše seděl a dával jí čas.

„Po tátově smrti jsme všichni měli pocit, že u nás vybuchla

bomba. Matka nás vychovávala sama, nikdy se znovu nevdala.

Musela mít dvě práce, aby nás vůbec uživila. Tehdy se můj vztah s

Georgem změnil. Ochráncem se stal on a já byla spíš… obětí.“

Quinn přes hodinu trpělivě naslouchal, jak Zoe popisuje

rodinný život, zvířata, která chovali, a to, jak se hádali. Také že

chodila na stejnou vysokou školu jako její bratr, že George měl od

přírody nadání k počtům, a díky tomu vystudoval ekonomiku.

Nějakou dobu pracoval jako broker a pak se mu podařilo přilákat

dostatek investorů, aby mohl založit vlastní růstový fond. Z toho

se časem stal hedgeový fond s názvem Prudent Power. Zoe se

mezitím přihlásila na postgraduální studium a získala titul.

Prošla povinnou praxí, nějakou dobu pracovala na klinice a

potom jako podniková psycholožka. Před osmi lety si založila

vlastní praxi.

„Takže jste oba měli velkou motivaci.“

„Asi ano.“ Smutně se usmála. „Nejspíš jsme tím chtěli zahnat

smutek.“

„Připadá mi, že jste neměla lehký život.“

„Jenom do určité míry. Oba jsme byli dobří studenti a určitě

jsme zdědili ctižádost.“

„Zvláštní, když tohle říká psychoanalytička.“

105

„Možná. Ale myslím, že jsme oba cítili, že nakonec všechno

dobře dopadne.“

„Je vaše matka…“

„Před dvanácti lety zemřela na infarkt.“

„George se nikdy neoženil?“

„Jednou skoro ano, ale jeho dívka si to rozmyslela.“

„A co jeho sestra?“

Zatvářila se překvapeně. Potom se usmála, protože jí došlo, že

mluví o ní. „Taky jsem to jednou málem udělala. Ale nakonec

jsem si to rozmyslela.“

„Georgeovi i vám se ohromně dařilo za studií i v kariéře.“

„Tak nějak byste mě mohl diagnostikovat.“

„Kvůli tomu, že vám umřel otec?“

„Možná. Taky byl veleúspěšný, stejně jako jeho otec.“

„Takže to máte v genech.“

„Možná máte pravdu. Plno věcí je dáno geneticky. Myslíte, že

vražednické sklony taky? Že váš vrah to zdědil po předcích?“

„Upřímně řečeno nevím. Na to jste odbornice vy.“

„Takže,

detektive

Quinne…“

Najednou

zrozpačitěla.

„Zapomněla jsem se vás zeptat, jak se jmenujete.“

„Říkejte mi prostě Quinne.“

„Měla jsem za to, že se budeme oslovovat jménem.“

„Taky že ano, Zoe. Jmenuju se Frank, ale všichni mi říkají

Quinn.“

„Ták dobře, Quinne. Já to taky nevím – o tom vražednickém

genu.“

Ještě víc se zabořila do křesla. Quinn se také opřel dozadu.

Chvíli se na sebe dívali.

„Život je hrozivě krátký,“ řekla Zoe.

„Jak pro koho. Obvykle pro ty nesprávné lidi.“

„Pomohl vám nějak náš rozhovor?“ zeptala se.

„A vám?“

Polkla. „Řekla bych, že ano. Ale George mi bohužel nevrátil.“

„Možná nám pomůže chytit jeho vraha,“ řekl Quinn. „I když

zatím to nevíme jistě.“

106

„Jestli si opravdu myslíte, že by vašemu pátrání pomohlo,

kdybychom se zase sešli, možná bychom si to měli zopakovat,“

navrhla Zoe.

Quinna její slova překvapila a zvláštním způsobem zahanbila.

Nedokázal skrýt úsměv. „Měl jsem za to, že psychoanalytici smí

mluvit jen v náznacích.“

„Ale já jsem v náznacích mluvila,“ opáčila. „Ve skutečnosti

jsem chtěla říct, že jste mě velice zaujal. Zajímají mě vaše metody

i to, kdo jste. Možná je to jen tím, že se snažíte vypátrat vraha

mého bratra. Až ho chytíte nebo zabijete, třeba mě úplně

přestanete zajímat.“

„To jste řekla dost upřímně,“ poznamenal Quinn.

„Upřímnost často bývá známkou moudrosti. Život nabízí

jenom omezené možnosti a byla by škoda jich nevyužít. Věřte mi,

nejednám z nějakého náhlého popudu. Řekla bych vám, že

obvykle se takhle nechovám, ale vy to už stejně víte.“

„To je pravda,“ přitakal Quinn.

„Obvykle moc neriskuji.“

Ale riskujete. Byl váš bratr taky hráč jako vy? Rád riskoval?

Někteří lidé tvrdí, že je to dědičné.

„Já taky ne,“ řekl.

Zkřížila ruce na prsou, naklonila hlavu trochu stranou a

zadívala se na něho s nadějí a určitou zranitelností v očích. Quinn

věděl, že k tomu musela sebrat dost odvahy. Přitom mu ale

připadalo, že dáma před ním riziko vyhledává. Rozuměl tomu.

Častokrát v sobě musel přemáhat totéž puzení.

Někdy se mu ale nebránil.

No a co? Když už jsme k sobě upřímní. „Co zajít na večeři a

potom možná…?“ navrhl.

„Co kdybychom to udělali obráceně. Nejdřív možná… a na

večeři zajít až pak?“ opáčila.

Pozdě večer se Quinn ptal sám sebe: Může být geneticky dáno i

to, že člověk bude celý život obětí?

107

23

Skoro jako by pozoroval exotickou rybu, která opatrně

zkoumá různé návnady. Muž v obyčejné modré kšiltovce ji včera

celý den sledoval z protější strany Broadwaye, zatímco chodila

od jednoho obchodu k druhému a dívala se na návnadu ve

výlohách. Věděl, že nakonec objeví něco zajímavého a do jednoho

obchodu zajde. Určitě se chytí.

Muži a ženy uvažují dost rozdílně. V ženském myšlení se

vyznal. Měl ho nastudované. Některým ženám z určitých důvodů

věnoval větší pozornost než ostatním.

Protože ho zajímaly jen určité typy, i když rozhodně nejen z

fyziologického hlediska. Zajímalo ho na nich spíš držení těla, jak

se nesou a pohybují. Jak uvažují. Co se jim zračí v očích.

U téhle to zatím neviděl. Do očí se jí ještě nepodíval.

Rozhodně mu připadala atraktivní. Zpomalil a zastavil se na

místě. Zastrčil ruce do kapes a zadíval se přes ulici. Byla středně

vysoká, měla dlouhé tmavé vlasy, dlouhé nohy v těsných

džínsech a dlouhé, ladné, nejspíš i silné paže. Dokonce i krk měla

dlouhý a štíhlý. Ze všeho nejvíc ho však zaujalo její pevné, pružné

tělo baletky. Působilo silně a přitom graciézně. Její postava

připomínala nádherné divoké zvíře, které vmžiku vyrazí a rychle

se rozběhne vpřed. Lovné zvíře, elegantní gazelu. Každičký její

pohyb byl nevědomým uměleckým dílem.

Vešla do cenově průměrného obchodu s oblečením a zhruba

po patnácti minutách se z něj vynořila s bílou taštičkou v ruce. Sel

za ní po Broadwayi cestou, kudy přišla. Kráčela k jasnému cíli,

takže musel zrychlit, aby stačil jejím dlouhým ladným krokům.

Konečně po zastíněném betonovém schodišti sešla na

nástupiště metra. I po schodech kráčela vzpřímeně jako královna.

Vlak byl plný lidí, ale jí se podařilo najít sedadlo. Muž stál dál

ve voze, držel se svislé ocelové tyče a nenápadně ji pozoroval.

Zakrátko z vlaku vystoupili a znovu vyšli do jasné sluneční

záře. Jsme jako krtci, pomyslel si a zamžoural do ostrého světla.

108

Byl si jisty, že si ho zatím nevšimla. Obezřetně se držel v

uctivé vzdálenosti.

Potřeboval toho o ní zjistit co nejvíc. Naprosto zásadní bylo

odhalit, kde bydlí.

Žila ve West Side ve starém cihlovém domě s

vyumělkovanými zelenými okenicemi a ozdobnými mřížemi na

přízemních oknech. Sledoval ji, ale nedokázal odhadnout, do

kterého bytu vešla. Nejspíš by mu nepomohlo, ani kdyby přešel

ulici a podíval se na schránky. Navíc by mohl vzbudit podezření.

Zítra se však vrátí. Pokud se všechno bude vyvíjet podle jeho

očekávání, bude se sem vracet často. Aspoň nějakou dobu, jako

vždycky. Dokud nezjistí vše potřebné.

Myslel na ženu se silnou a ladnou postavou baleríny. Na to,

jak jí při každém kroku, který udělala dlouhýma nohama,

poletovaly vlasy. Byla křehká a dokonalá. Oplývala graciézností, s

jakou se člověk musí narodit. Opakovaně se snažil vybavit si její

obraz do nejmenšího detailu, aby v něm objevil význam a

zranitelnost.

Dozvídal se nové informace. Stopoval ji.

Druhý den ráno zjistil, kde pracuje.

Po necelé půlhodině čekání ji uviděl vyjít z domu. Opět na

sobě měla džínsy (i když tyhle nebyly tak těsné) a tričko s

jakýmsi nápisem na zádech. Byl od ní příliš daleko, takže

nedokázal rozeznat písmena. Zamířila ke stanici metra, kde včera

vystoupila, a zrychlila svůj ladný krok. Stejně jako včera šel

nenápadně za ní.

Sledoval ji až k velké hranaté prodejně firmy Office Tech, v

jejímž řetězci se prodávala kancelářská zařízení a elektronika.

Nacházela se poblíž místa, kde včera nakupovala.

Následoval ji do prodejny a kráčel za ní mezi regály s

elektronikou. Kromě ní si ničeho nevšímal. Mladá žena bez

váhání kráčela do zadní části obchodu a cestou občas pokývla

některému z kolegů na pozdrav. Když se k ní teď přiblížil, mohl si

přečíst nápis na jejích zádech: BUĎME K SOBĚ NAVZÁJEM

ÚCHYLNÍ.

109

Ona si myslí‘ že je to vtip!

Její vznešená elegance až nemístně a zvláštně povzbuzovala.

Žena prošla létacími dveřmi do skladu. Zřejmě nepracovala

přímo v prodejně.

Ještě se mu nechtělo zklamaně odejít, a tak si řekl, že se tu

chvíli bude jen tak potloukat. Potuloval se po prodejně a

předstíral, že si pozorně prohlíží notebooky, tiskárny a různé

počítačové příslušenství. Dvakrát musel ujistit prodavače, že od

nich nepotřebuje a ani nechce pomoc. Po prostorné místnosti se

jich pohybovalo asi šest. Všichni měli na oblečení připíchnuté

stejné zelené placky se stejnými nepravými inkoustovými

skvrnami, které při bližším prozkoumání připomínaly stolní

počítače. Bylo to logo firmy Office Tech.

Nevyšla ze skladu ani po deseti minutách. Začínal ztrácet

trpělivost. Když kráčel blízko za ní, zachytil její vůni. Zvěstovatele

jejího strachu a vzrušení.

Všechny to skoro okamžitě podvědomě pochopí.

Vtom zaslechl, jak se jedna starší prodavačka ptá mladého

kolegy, jestli už přišla Terri.

„Před pár minutama,“ odpověděl hubený adolescent s

několika vousy pod nosem. Nejspíš se pokoušel vypěstovat si

knírek. „Rovná vzadu zboží.“

„Říkala jsem si, že ti to určitě neujde,“ poznamenala žena a

oba se usmáli.

Pravděpodobně to byla jejich nadřízená. Vykročila směrem ke

skladu.

Jde zkontrolovat, jestli Terri pracuje?

Na stěně vedle dveří skladu visela tabulka. Podobné byly k

vidění u dveří nemocničních pokojů. Písmo se z nich dalo mazat.

Mezi jmény zaměstnanců stálo: Terri Gaddisová. Vedoucí vzala

do ruky fix, který visel na provázku vedle tabule, a odškrtla

Terriino jméno.

Muž v modré kšiltovce si ho v duchu také odškrtl.

Terri Gaddisová.

110

Už to chtěl vzdát a odejít z Office Techu, když se ze skladu

vynořila Terri. Na tričku měla zelenou placku s inkoustovou

kaňkou.

Tak přece jenom pracuje v prodejně!

Bylo ještě brzy a mezi regály s nejrůznějšími technickými

vymoženostmi se potulovalo jenom několik zákazníků. Terri

přistoupila k několika vystaveným notebookům se zářícími

obrazovkami a zatvářila se krásně znuděně.

Rád si v obchodech prohlížel počítače, mluvil o nich a

dozvídal se nové informace. Rád získával nové poznatky skoro o

všem. Kdoví, kdy se mu to bude hodit? Takže úplně nevypne, až

mu Terri bude vykládat o zboží v prodejně, zatímco on bude

zjišťovat především informace o ní. Může si ji zblízka

prohlédnout. Musí se jí dívat do očí, aby v nich viděl oddanost,

kterou mu přislíbí, aniž by si to uvědomovala. Oběti vždycky

rozeznaly dravce a pokaždé svůj neodvratný úděl přijaly. K

úkladům, jež soudy přisuzovaly takzvané úkladné vraždě, bylo

často zapotřebí dvou.

Usmál se a vykročil k ní.

Terri Gaddisová to zatím vůbec netušila, ale byla zralá na

čelní útok.

24

„Kdybych věděl, že to dopadne takhle, dávno bych zašel na

psychoanalýzu.“ prohlásil Quinn.

Leželi v obrovské posteli v Zoině ložnici. Na oknech visely

napůl stažené bílé žaluzie a průhledné bílé záclony nad nimi

dovnitř propouštěly měkké ranní světlo.

Zoe měla byt také na Park Avenue, dva bloky od své ordinace.

Nacházel se v jednom z horních pater předválečného

mrakodrapu z cihel a kamene, kam zvenku doléhalo jen

minimum zvuku. Byt byl poměrně malý, ale dobře, i když

nesourodě zařízený. Zoin toaletní stolek byla umělecký kousek v

provinčním stylu s mramorovou vrchní deskou, zatímco velká

111

skříň z ořechového dřeva, jež doplňovala menší skříňku, byl

starožitný kousek téměř bez dekorací. Kousek od postele stála

židle s tmavě hnědým polstrováním a důmyslně zahnutými

podpěrkami na ruce. Naleštěnou prkennou podlahu z větší části

pokrýval barevný perský koberec se složitým vzorem v různých

barevných odstínech. Quinn o kobercích skoro nic nevěděl a

domníval se, že peršan je pravý. Všechno působilo draze a mělo

by mu to připadat nevhodně zkombinované, ale zvláštně to spolu

ladilo.

„Najala sis na to skvělého designéra,“ poznamenal.

Domníval se, že Zoe odpoví, že si byt zařídila sama, ale ona

místo toho jenom řekla: „Dá se to snést. Když někde bydlíš,

zvykneš si na leccos.“

Měla pravdu. Quinn navíc věděl, že nevyrostla v profesionálně

zařizovaných prostorách.

„Musíš se přijít podívat ke mně,“ řekl a hned si pomyslel, že se

mu bude smát. Nezklamala ho. „Zařídil jsem si byt sám.“

„To je moc dobře. Takhle odráží tvoji osobnost.“

Poposedla si na posteli, aby na něho lépe viděla. Bílá

přikrývka z ní přitom sklouzla a odhalila její pravé ňadro. Quinn

si nebyl jistý, jestli to neudělala schválně. Ženy dovedly velice

snadno využívat příhodných náhod. Naklonil se k ní a políbil ji na

pravou bradavku. Cítil, jak mu rukama projela vlasy. Nejdřív

jemně a pak drsně, aby ho k sobě přitáhla blíž.

Když se od ní po několika minutách odtrhl, řekla: „Jsem ráda,

že jsme té příležitosti využili.“

„S tím můžu jedině souhlasit.“

Zrovna chtěl vstát, když zaslechl počáteční tóny písně Neplač

pro mě, Argentino.

„To je můj mobil,“ řekl a posadil se. Když vstal, přikrývka z

něho úplně spadla. Věděl, že z něho Zoe nespouští zrak. Došel ke

svým kalhotám složeným na hnědé židli a z kapsy vylovil telefon.

Rychle ho otevřel a podíval se na jméno volajícího na maličkém

displeji.

Pearl.

112

Zrovna to jsem potřeboval!

„Ano, Pearl?“

„Volala jsem ti domů, ale nebral jsi to, tak jsem si řekla, že jsi

asi už odjel.“

„Jo, jsem na cestě,“ řekl.

„Aha.“ Věděl, že jí neujde, že v telefonu nejsou slyšet žádná

auta.

„Zastavil jsem se na bagel.“

„Jo tak,“

Aha a Jo tak. Pearliny anténky ho bleskově odhalily. Už něco

tuší. Anebo se jenom Quinn cítí provinile a představuje si, že v

jejím tónu slyší něco, co tam vůbec není?

Zoe seděla na posteli a dívala se na něho s povytaženým

obočím. Bezmocně pokrčil rameny. Zatracená Pearl!

„Mluvila jsem s Jorgem, tím hezounem z pizzerie,“ oznámila

mu Pearl. „Něco jsem z něj dostala.“ Pověděla mu, co jí Jorge

prozradil o Galinovi a jeho obchodním partnerství s dealerem

Vernonem Lakem.

„Musíme zjistit, ve které nemocnici leží,“ řekl Quinn.

„Přesně po tom jsem celou noc pátrala. Je v Rooseveltově

nemocnici, v pokoji číslo šest set dvacet. Řekla jsem jim, že jsem

od policie, ale protože jsem tam nebyla osobně a nemohla ukázat

odznak, sestra, se kterou jsem mluvila, mlžila. Chvíli jsem počkala

a zavolala tam později. Narazila jsem na jinou sestru a řekla jsem

jí, že jsem Lakeova sestra Veronika. Povídala, že jí to jméno

připadá povědomé a že o mně Lake nejspíš mluvil.“

„Jestli se Lake dozví, že jsi tam volala, hned odtud zdrhne.“

„To sotva. Má v sobě dva průstřely a bere prášky proti

bolesti.“

„Takže nám umře?“

„Možná. Sestra, co si myslela, že jsem z rodiny, mluvila dost

vážně, ale po telefonu mi o jeho stavu nechtěla moc říct. Prý je to

kritické, ale je stabilizovaný.“

„Zatím,“ podotkl Quinn.

„Jo“

113

„Musíme tam zajet.“

„Jo.“

„Vyraz a já na tebe počkám u nemocnice.“

Sotva ta slova vyřkl, okamžitě toho zalitoval. Pearl odhalí, že

nemůže být na cestě do práce, když má do Rooseveltovy

nemocnice blíž než ona. „Budu tam co nejdřív,“ řekla Pearl. „A ty

mezitím dojez tu svoji koblihu.“

„Bagel,“ opravil ji Quinn.

„Vždyť je to fuk. Obojí má uprostřed díru.“

Zavěsila.

To měl být sarkasmus?

„Copak? Máš práci?“ zeptala se Zoe z postele.

„Bohužel. To je prostě úděl policajta.“ Došel bosky k posteli a

políbil ji. „Promiň. Těšil jsem se, že si někam zajdeme na snídani.“

„Chápu,“ řekla a posunula se na kraj matrace. Odhodila

zmuchlanou pokrývku doprostřed postele a vstala. „V klidu se

oblékni a já ti udělám něco k jídlu.“

„S tím se neobtěžuj.“

„Nebudu. Dostaneš jenom bagel.“

25

Sotva se Quinn, Pearl a Fedderman na sesterně zeptali na

číslo pokoje, ve kterém leží Vernon Lake, hleděli do tváře

uniformovanému

policistovi

Butterfieldovi.

Znal

se

s

Feddermanem z dob, kdy spolu sloužili u newyorské policie.

Butterfield neměl příliš symetrickou postavu. Byl hranatý a měl

kulatou tvář anděla. Vějířky vrásek kolem modrých očí a řídnoucí

vlasy napovídaly, že nebude mít daleko do penze.

Vyměnili si několik zdvořilostních frází a Butterfield řekl:

„Jestli chcete vidět Lakea, budu vás k němu muset zavést. Už jsme

ho obvinili a přečetli mu jeho práva, ale možná by potřeboval

spíš poslední pomazání.“ Sestra, která seděla za pultem, hq

zaslechla a káravě se na něho podívala. Potom se dál věnovala

své práci.

114

„Prý ho postřelili,“ řekl Quinn. „Vypadá to zle?“

„Záleží na tom, z jakého úhlu se na to díváte.“

„Z Lakeova.“

„Ty dva průstřely zvládne. Ale zatím neví, že má rakovinu

slinivky a zbývají mu maximálně tři měsíce života.“

„Ježíšikriste,“ hlesla Pearl.

Butterfield pokrčil rameny. „Člověku by ho bylo i líto, kdyby

celé roky nežil z peněz, které vyinkasoval od dětí za drogy.“

„Je vůbec schopen mluvit?“ zajímal se Quinn.

„Jistě. Neřekl bych, že by se mu zrovna chtělo skákat z postele.

Ani toho nejspíš není schopen, ale je při vědomí a nemá velké

bolesti.“

Butterfield je zavedl ke dveřím pokoje šest set dvacet a

pověděl jim, aby šli dovnitř, že na ně počká na chodbě.

Pokoj byl malý a stála v něm jenom jedna židle pro návštěvy.

Ležel na ní komínek složeného ložního prádla. Sklopenými

žaluziemi dovnitř pronikalo sluneční světlo. Páchlo to tam

mentolem.

Všichni tři detektivové si stoupli blízko postele Vemona

Lakea, který si je prohlížel zakalenýma hnědýma očima. Byl to

třicetiletý Afroameričan s mohutným trupem a ostře řezanými

ebenovými tvářemi, které ztmavovalo strniště černých vousů.

Postel byla zvednutá, takže v ní skoro seděl. Břicho a pravý

biceps měl ovázané bílým obvazem. Vedle postele stál stojan s

dvěma kapačkami, z nichž do žíly na hřbetu jeho levé ruky

stékaly průzračné léčivé roztoky. Obě zápěstí měl pouty

připevněná k ocelovému rámu postele.

Když k nim zvedl oči, neusmál se. „Vy nejste žádný doktoři.“

řekl unaveně. Vyslovoval však zřetelně, takže zřejmě nebyl

prášky proti bolesti omámen natolik, aby nevěděl, co říká.

„Jsme léčitelé společnosti,“ prohlásil Quinn a ukázal mu

odznak.

„Do tý společnosti já nepatřím.“

„Máme na vás pár otázek,“ ozvala se Pearl.

„Tak to bych si sem možná měl zavolat svýho právníka.“

115

„Vy nějakého máte?“ zajímal se Fedderman.

„Mám vobhájkyni ex offo. Ňákou Sophii Murrayovou.“

„S tou nejsou žerty,“ řekl Quinn. „Možná ji časem budete

potřebovat. Ale my od vás chceme jenom pár odpovědí ohledně

Josepha Galina.“

„Toho neznám.“

„To je ten chlápek, co jste mu platil, aby dělal, že nevidí, jak

prodáváte drogy. Ještě když pracoval u policie a všichni jsme byli

mladší a hezčí.“

Lake zabořil hlavu do polštáře a mlčel.

„Můžeme spolu uzavřít dohodu,“ pokračoval Quinn. „Tedy

pokud nám odpovíte a nebudete si hrát na tvrďáka. Víte, že

Galina někdo zastřelil. Možná jste to byl vy sám.“

„Jesli budete dál takhle camcat, chci tu svoji právničku,“ opáčil

Lake.

„Vyslechněte mě, než se rozhodnete. Nechceme vám Galinovu

vraždu přišít. Víme, že jste nevinný. Vy zase víte, že si za prodej

drog půjdete na dlouho sednout. To ani nemluvím o přestřelce s

jiným dealerem. Ten se z toho mimochodem dostane, zrovna jako

vy.“

„Řekli mi, že je mrtvej.“

„Tak to vás někdo vodí za nos.“

„Nebylo by to poprvý. To přece dělaj všicky poldové. Pořád

nás vobyčejný lidi tahaj za nohu.“

„Někteří poldové to opravdu dělají.“ připustil Quinn. „Ale já

ne, a rozhodně ne teď. Chceme od vás jenom nějaké jasné

informace o Galinovi. Ten je mrtvý, takže jestli jste mu něco

dlužil, už je to jedno.“

„Nic sem tomu chlapovi nedlužil.“

„Chceme dostat Galinova vraha,“ řekl Quinn. „Jinak nás vůbec

nezajímáte. Rádi bychom věděli, jestli měl špinavé ruce.“

„Proč bych vám to…“ Lake se radši uprostřed věty zarazil.

Zabořil hlavu ještě hlouběji do polštáře, až se mu napjaly mocné

svaly na krku. Zřejmě si hodlal postavit hlavu.

116

„Omluvte mě,“ řekl Quinn a vystrčil hlavu ze dveří. Prohodil

několik slov s Butterfieldem a vrátil se zpátky do pokoje.

Lake na něho hleděl a ani nepohnul hlavou. „Dělejte si, co

chcete, mně je to jedno. Dokud nedostanu…“

„Držte hubu,“ vyjel na něho Quinn drsněji než předtím.

„Aspoň pro jednou se chovejte jako chytrý pitomec a držte hubu,

dokud se nedozvíte, o co kráčí. Pak se můžete rozhodnout, jestli

do toho půjdete.“

Zdálo se, že Lake se trochu uvolnil. Tyhle policajtské řeči znal.

Tichým pokojem se rozléhal jeho hlasitý rytmický dech.

Kdosi zaklepal na dveře. Quinn k nim došel a cosi od někoho

převzal. Pak dveře zavřel a vrátil se k Lakeově posteli. V rukou

držel Bibli.

„Jste nábožný?“ zeptal se Lakea.

„Kdysi dávno sem byl baptista, i když vám do toho nic není.“

„Já jsem hodně nábožensky založený. Proto jsem se taky dal k

policii. Každou neděli chodím do kostela a snažím se žít podle

Písma. Věříte mi?“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„To mě hrozně mrzí. Nabídnu vám obchod. Když ho nebudete

chtít přijmout, zavoláme právničku a vy můžete bud mluvit, nebo

mlčet, jak libo, ale tím moje nabídka přestává platit.“

„Je to legální?“

„Ježíšmarjá, vždyť jsem policajt!“

„Zrovna to si taky říkám.“

Quinn k němu napřáhl levou ruku s Biblí a položil na knihu

pravou dlaň. „Jedno vám řeknu a odpřisáhnu to na Bibli. Když

nám o Galinovi povíte, co od vás chceme vědět, tak… No, těžko

vám zaručím, že vás na nějakou dobu nezašijí, ale můžu vám

zaručit a taky vám zaručuju, při téhle knize a všem, co je mi svaté,

že za mřížemi nepobudete déle než osmnáct měsíců.“ Podal Bibli

Pearl, aby ji podržela. „A teď to můžeme udělat tak, jak navrhuju,

anebo se budeme řídit úplně jinou knihou. Klidně sem zavolejte

tu svoji právničku a budeme postupovat obvyklým způsobem.

117

Možná, že budete mít štěstí a dostanete jenom patnáct, dvacet let,

ale můj návrh tím pádem přestane platit.“

Lake zavřel oči a zamyslel se.

Fedderman k němu přistoupil a předstíral, že se dívá z okna.

Pearl, která držela Bibli, se podívala na Quinna. Stál tam s

rukama zkříženýma na prsou a hleděl na Lakea. V pokoji bylo

kromě mentolové vůně léčivých přípravků cítit zápach Lakeova

potu. Pod bílou přikrývkou, která mu zakrývala dolní část těla,

byl úplně mokrý. Perličky potu se mu leskly i na svalnaté hrudi,

ramenou a širokém čele.

Aniž by otevřel oči, řekl: „Fakt to dokážete zařídit?“

„Dokážu.“

„Zaručíte mi maximálně vosumnáct měsíců?“

„Za osmnáct měsíců, možná i za míň, budete mít pokoj,“ ujistil

ho Quinn.

Pearl nebylo dobře z toho, že Quinn sice nelže, ale stejně

umírajícího vodí za nos. Zkrátka drsňák. Důvěryhodný jako posel

Boží.

„Já to beru,“ řekl Lake a otevřel oči. „Ale nekecáte mi, že ne?“

„Dost brzy zjistíte, že ne,“ odpověděl Quinn. Nepodal Lakeovi

ruku, ale napřáhl se a dotkl se jí. Lake trochu pohnul prsty.

Povzdechl si. Chystal se jim všechno povědět. Quinnovi se to

povedlo. Pearl se cítila provinile, ale přitom měla ohromnou

radost.

„Galin měl špinavý ruce,“ začal Lake. „Jednou měsíčně sem mu

platil, aby mě nechal na pokoji a dal mi echo, dyby mi hrozilo

ňáký nebezpečí. Musím teda říct, že úmluvu dycky dodržel.“

„Kolik jste mu platil?“ zeptal se Quinn.

„Deset táců měsíčně. Časem začal chtít patnáct.“

„Dal jste mu je?“

Lake se chrochtavě zasmál, až zamrkal bolestí. „Bodejť. Stálo

mi to za to.“

„A takhle to šlo až do doby, než odešel do důchodu?“

„Tak dlouho ne. Skončili sme asi před šesti, sedmi rokama,

dyž mě na chvíli zabásli. S Galinem to ale nemělo vůbec nic

118

společnýho. Poldové mě stopli za dopravní přestupek, zrovna dyž

sem měl plnej kufr materiálu. Prostě sem měl posranýho smolíka.

To se holt stane. Dyž mě pustili, věděl sem, že Galin brzo pude do

důchodu.“ Usmál se. „Tehdy sem neprodával, to je jasný.“

„Podrobnosti vynechte,“ zabrzdil ho Quinn.

„Nepřekvapilo mě, dyž sem se doslech, že Galina vodbouchli,“

řekl Lake.

„Jak to?“

„Dycky sem měl takovej dojem, že mu neplatim jenom já. Řek

bych vám měna těch druhejch, akorát že je nevim.“

Quinn Lakea podezíral, že lže, ale nechtěl tlačit na pilu. „Řekl

jste nám, co jsme chtěli vědět.“

„Ale stejně se musim eště jednou zeptat, jesli ste nekecal,“

prohlásil odsouzenec Lake. „Fakt můžu počítat s tím, že za

katrem pobudu maximálně vosumnáct měsíců?“

Quinn si od Pearl vzal Bibli, pevně ji sevřel v rukou a podržel

ji nad postelí.

Pearl si pomyslela, že vypadá jako léčitel, který se právě

chystá začít s ozdravným rituálem. Vstane Lake najednou z

postele a začne chodit? Otevřou se zázračně pouta na jeho rukou

a odpadnou mu od zápěstí?

„Jestli jste mi nelhal,“ řekl Quinn, „tak vám slibuju, že se

dočkáte, Vemone. Za osmnáct měsíců budete na svobodě.“

„Nelhal sem. Přísahám Bohu, že sem nelhal.“

„Věřím vám to.“

Když vyšli z pokoje, Quinn Bibli vrátil Butterfieldovi a ten ji

odnesl zpátky na sesternu.

Výtahem do přízemí sjeli sami.

„Někdy mě děsíš, Quinne,“ ozvala se Pearl.

„Vemon Lake je hovado, které zabilo plno lidí.“ řekl

Fedderman. „Věděl něco, co nám třeba pomůže zachránit lidské

životy. Quinn mu vlastně nelhal.“

„To mě právě děsí. A je mi z toho trochu zle.“

„Nebuď jak malá, Pearl,“ napomenul ji Fedderman.

119

„Jasně. Nebuď jak malá – koukej dospět. Pak zestárni a umři.

Není lepší vůbec se nenarodit?“

„Člověk se nikdy necítí dobře, když udělá správnou věc,“

uzavřel to Quinn.

26

BLACK LAKE, MISSOURI, 1985

Mrazivý listopadový vzduch štípal do tváří a byl plný pachů.

Martymu zmrzly chloupky v nose a škrábalo ho v krku.

Jedenáctiletý Marty Hawk radši kráčel vzadu za otcem.

Drápali se po zasněžené stráni k hřebenu hory porostlé lesem.

Stromy se proti šedé obloze rýsovaly jako siluety

halloweenských strašidel. Když zafoukal vítr, kusy ledu na

větvích stromů zarachotily. Martymu se před obličejem srážel

dech.

Pušku nesl v podpaží a hlavní mířil na zem, přesně jak mu

nařídil otec. Ze zbraně už několikrát střílel, ale nikdy ji neměl

nabitou patronami s nízkou drahou a dalekým dostřelem jako

teď.

Puška byla opakovačka značky Mossberg a na dřevěné pažbě

měla dovedně vyryté Martyho jméno. Dostal ji vloni k

narozeninám a už několik měsíců se z ní učil střílet.

Jeho otec teď konečně došel k závěru, že Marty dozrál.

Když se přiblížili k namrzlému lesu, jeho otec si přehodil

starou winchesterovku do levé ruky, upažil pravou rukou a dlaň

otočil k zemi. Oba zpomalili a co nejtišeji stoupali sněhem k

hřebenu hory.

Skrytí mezi stromy a ohnutými zmrzlými keři pozorně

sledovali řídce zalesněný prostor před sebou. Mezi stromy bylo

vidět velkou plochu jezera. Nebylo úplně zamrzlé, ale na jeho

temné hladině pluly kusy ledu.

Před nimi se cosi pohnulo a Marty s otcem se přikrčili.

Martymu podklouzly nohy a málem sjel ze stráně dolů, ale otec k

němu napřáhl ruku a chytil ho za zápěstí, aby mu pomohl nalézt

120

ztracenou rovnováhu. Potom zvedl ruku v rukavici k obličeji a

položil si ukazovák na ústa na znamení, aby byl Marty zticha.

Chlapec se díval, jak otci od úst kolem ukazováku stoupá pára, a

přikývl. Puška mu v ruce ztěžkla. Trochu ji nadzvedl, aby se

hlaveň nedostala do styku se sněhem.

Otec ukázal na laň a statného jelena s rozložitými parohy,

kteří se objevili asi devadesát metrů od nich. Obě zvířata skláněla

hlavy a spásala trávu, kterou se jim podařilo objevit pod vrstvou

sněhu. Jelen zvedl hlavu, jako by se chtěl pochlubit svými parohy,

zavětřil a dál se pásl.

Marty ucítil, jak mu otec sevřel rameno. Potom ukázal nejdřív

na syna a pak na jelena.

Chlapci se zatočila hlava. Nechtělo se mu krásné zvíře zabíjet,

ale věděl, že otec v něm nevidí jenom pěkný úlovek, ale i potravu.

Jelen byl potrava.

A také kořist. Marty je lovec, nebo aspoň jednou bude. Ví, co

od něho otec očekává. Udělá skoro všechno, jen aby ho

nezklamal.

Otec mu znovu sevřel rameno a přejel mu rukou po zádech,

když ji odtáhl.

Marty pozvedl pušku a namířil na klidně se pasoucího jelena.

Zacílil na jeho širokou hruď těsně nad levou nohou. Chystal se ho

střelit přímo do srdce.

Chlapcův dech se v ledovém vzduchu srážel na páru, takže se

mu na okamžik zamlžil zrak. Srdce mu prudce bušilo v hrudi a

krev mu rychle pulzovala v žilách. Zčernalá muška pušky se mu

chvěla před očima.

Zhluboka se nadechl, přesně jak ho to otec naučil, a pak

pomalu a tiše vydechl. Stáli od jelena po větru, takže nemusel

spěchat. Zvířata je nemohla cítit. Pokud budou oba dostatečně

potichu, jelen jim neuteče.

Hlaveň pušky se přestala chvět. Marty namířil maličko doleva,

protože počítal, že zimní vánek kulku kousek zanese, a zlehka

stiskl spoušť.

121

Do tichého rána třeskl hlasitý výstřel a Marty ucítil, jak ho

puška ve zpětném nárazu pořádně udeřila do ramene. Musel se

znovu držet, aby nesjel dolů z kopce.

Očima hledal jelena. Zahlédl, jak se zvíře dává do běhu. Určitě

ho netrefil! Nevěděl, jestli mu to má být líto, nebo se má radovat.

Vtom jelen klopýtl a namáhavě vstal. Udělal ještě několik

dlouhých kroků, pak mu nohy vypověděly službu a on padl k

zemi.

„Toho nemusíme stopovat.“ řekl Martyho otec. Zasmál se a

objal syna, který se smál a plakal zároveň a také ho objímal.

Marty zjistil, že puška leží ve sněhu. Svědomitě se sehnul, aby

ji zvedl a oprášil z ní sníh. Neměl by stisknout opakování a

připravit se na druhý, nebo dokonce třetí výstřel?

„Povedlo se ti to,“ ozval se vedle něho otec. „Jak se cejtíš?“

Marty se nad otázkou na okamžik zamyslel a odpověděl:

„Dobře.“

Když se rozhlédl, zjistil, že laň zmizela. Její stopy vedly k

jezeru.

Jeho otec si všiml, že Marty stopy zpozoroval. Neusmál se, ale

souhlasně přikývl.

Otec se synem se přehoupli přes hřeben a namáhavě kráčeli

dolů po zasněženém svahu k mrtvému jelenovi. Přenášeli váhu

na paty, aby neupadli. Vítr se utišil a vzduch připomínal ledovou

krustu na sněhu, která se při každém kroku tříštila. Marty si

zapomněl navléknout rukavice a byla mu zima na ruce. Mezi

stromy zahlédl jasně červenou barvu, která se rozprostírala

kolem mrtvého jelena. Připomínala šperky poházené ve sněhu.

Jelen ležel na boku s krkem vyvráceným na stranu, takže měl

hlavu otočenou v ostrém úhlu k tělu. Otevřené oči nejevily

jedinou známku života. Když se k němu dostatečně přiblížili,

Marty se sehnul, napřáhl ke zvířeti ruku a pohladil ho.

„Dobrá trefa,“ prohlásil jeho otec pyšně. „Moc dobrá trefa.“

Marty věděl, že na to ráno nikdy nezapomene. Ne kvůli tomu,

co se událo, ale kvůli tomu, co mělo následovat.

122

27

NEW YORK, SOUČASNOST

Quinn si musel připomenout, že June Galinová nemá v

pořádku srdce.

Stála v otevřených dveřích domku v Queensu, jako by se ho

chystala bránit proti nájezdníkům. Nedaleko bzučela včela.

Najednou rychle změnila směr a proletěla June těsně kolem

obličeje. Žena jí nevěnovala pozornost.

„Potřebujeme se tu trochu porozhlédnout.“ řekl jí Quinn.

„Chcete říct, že to tu chcete prohledat.“ opravila ho.

„Ano. Proto budeme rádi, když nás pustíte dovnitř.“

„A co myslíte, že najdete?“

„Nevíme. Proto to tu chceme prohledat.“

June zalétla očima k Pearl s Feddermanem, kteří stáli kousek

za Quinnem. Potom se podívala na policejní auto zaparkované za

Quinnovým obrovským lincolnem.

„Určitě máte povolení k domovní prohlídce,“ řekla. „Jinak

byste si nepřivezli další lidi na pomoc.“

„To povolení opravdu máme, drahoušku. Ale říkali jsme si, že

vás nejdřív požádáme, abyste nás pustila dovnitř, a třeba ho ani

nebudeme potřebovat. Jelikož vám zavraždili manžela, doufali

jsme, že s námi budete spolupracovat.“

Když to uslyšela takhle bez obalu, zachvěla se.

„Povolení nebudete potřebovat,“ řekla a ustoupila vzad.

„Pojďte dál. Jenom se to tu snažte moc nerozházet.“

Quinn mávl na dva uniformované policisty, kteří čekali ve

služebním voze, aby s nimi šli do domu. Potom celou skupinu

zavedl kolem June Galinové dovnitř. I když před nimi ustoupila,

aby mohli vejít, stejně se kolem ní museli protlačit. Jako by

mrtvého manžela chtěla aspoň symbolicky hájit.

„Budeme se snažit nenadělat tu binec,“ ujistila ji Pearl, když se

kolem ní protahovala do domu, následovaná oběma policisty v

uniformě. Byli to Nancy Weaverová a Vern Shults. Shults už měl

123

krátce před penzí a mohl by klidně vysedávat na služebně za

stolem, ale mnohem radši vyrážel do terénu. Weaverová se z

řadové policistky vypracovala až na vyšetřovatelku, ale udělala

nějaký průšvih a musela zase obléknout uniformu. Měla

detektivní talent, ale ráda se s kdekým vyspala, hlavně s kolegy z

práce. Jejímu libidu to prospělo, ale její kariéře nikoli.

June Galinová přistoupila k pohovce a posadila se na

prostřední polštář. Vzala ozdobnou podušku, položila si ji na klín

a pevně ji objala. Pět vetřelců zatím začalo převracet její domov

naruby. Tak to nejspíš cítila.

„Doufejme, že najdeme něco, co by nám prozradilo, s kým se

váš manžel setkal té noci, kdy zemřel,“ řekl Quinn.

„Už jsem to taky hledala,“ opáčila June a ani se na něho

nepodívala.

„Takže jistě chápete, že to musíme udělat.“

Neodpovídala. Joe Galin se manželce skoro určitě nesvěřoval.

Netušila, že brání dávno ztracenou čest.

Quinn začal otevírat zásuvky. V povolení k domovní prohlídce

stálo, že hledají důkazy, které by mohly ozřejmit, kdo byl s

Galinem v době jeho smrti. Quinn však všem kolegům ještě venku

objasnil, co mají uvnitř domu hledat. Policejní auditoři a

vyšetřovatelé se v bankách pokoušeli nalézt totéž, s tím rozdílem,

že hledali v papírech, na internetu a v bankovních trezorech.

Všichni se pokoušeli najít Galinovu tajnou skrýš.

A v ní peníze.

Za mostem na Manhattanu došlo k jinému nálezu.

„Jděte se podívat dovnitř,“ řekl uniformovaný policista na

chodbě. Byl to mladý muž s očima starce. Uniforma mu byla

velká. Byl bledý, štíhlý a měl vystouplý ohryzek. Obě tváře i

kořen nosu mu hyzdily jizvy po akné. Nebýt jeho očí, člověk by

mu snadno hádal pouhých sedmnáct let. „Když budu muset, tak

tam půjdu znova, ale přiznávám, že se mi do toho vůbec nechce.“

Detektiv seržant Sal Vitali a jeho partner Harold Mishkin si

vyměnili pohledy.

124

„Říkal jste, že ji našel správce domu?“ zeptal se Mishkin. Byl to

malý muž po padesátce s bradou zastrčenou dozadu a s šedým

knírem pod nosem. Měl vyklenuté šedivé obočí, které mu

dodávalo mírně udivený výraz. Vitalimu vždycky připadal spíš

jako zmatený účetní, kterého někdo vyrušil z práce.

Policista v uniformě přikývl a polkl. „Jo, v koupelně,“ přitakal.

„Povídal, že jeden soused si prý stěžoval na zápach a mouchy.“

„Mouchy?“

„Jo. Jsou jich tam celá hejna. Tisíce. Vlezly do odpadu a

některé se dostaly až do horního bytu.“

„Kde je ten správce?“ zeptal se Vitali. Měl nakřáplý hlas a

neposedné černé kudrny. Klidně by mohl hrát Columba, kdyby ho

nepředběhl Peter Falk. Vitali se mu nejvíc podobal v chladném

počasí, kdy nosil zmačkaný trenčkot a hodně mhouřil oči.

Mishkin to nijak nekomentoval. Sal navíc nebyl ani tak mazaný,

ani tak zdvořilý jako Columbo.

„Správce?“ zopakoval mladý policista jako ve snách. „Je ve

svém bytě dole v přízemí. Necítí se dobře.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Vitali.

„Henderson, pane. Ron Henderson.“

„Přijel jste sem se svým partnerem?“

„Ne, ale mám tu kolegu, Garyho Mumforda. Byl tu poblíž a já

jsem dorazil, když to nahlásil.“

Vitalij si vzpomněl, že před domem parkovala dvě policejní

auta.

„Kde je Mumford?“

„Šel na čerstvý vzduch. Taky se necítí dobře.“ Henderson se

podíval na hodinky, jako by se všechno odehrávalo podle

časového rozvrhu. „Za chvíli by se měl vrátit.“

„Zůstaňte tady na chodbě,“ řekl Vitali. „A nikoho do bytu

nepouštějte, dokud vám k tomu nedáme pokyn. Rozumíte?“

Henderson přikývl a polkl. Podle Vitaliho měl mladý policista

největší a nejpohyblivější ohryzek, jaký kdy u koho viděl.

Vitali se podíval na Mishkina. „Jsi připravený, Harolde?“ zeptal

se kolegy.

125

„Skoro jo,“ odpověděl Mishkin. Vytáhl z kapsy tubičku

mentolového krému, trochu si ho vymáčkl na prst a nanesl si ho

pod nos. „Nechceš taky trochu?“ nabídl Vitalimu.

Ten chtěl a následoval kolegova příkladu. Většinou se s

mastičkou neobtěžoval a Mishkin byl jediný, kdo vdechoval

mentolové výpary, aby se nepozvracel. Na policejní stanici

všichni věděli, že má slabý žaludek. Když však Vitali vyslechl

mladého Hendersona, řekl si, že tentokrát udělá výjimku a také si

trochu dá.

Mishkin tubičku nabídl i mladému policistovi. „Tohle vám

pomůže,“ řekl mu. „Dřív jsme si v takovýchhle případech

zapalovali cigarety, ale co vyhlásili kuřákům válku, už to nejde.“

Henderson si pod nos také nanesl trochu krému a vděčně na

Mishkina kývl. Pak znovu polkl, a dokonce se slabě usmál.

Vitaliho Hendersonova reakce trochu překvapila. Policisté

měli s hrůznými nálezy dostatek zkušeností, a to i takoví mladíci

jako tenhle. A co ten druhý, Mumford? Co těmi kluky tak hrozně

otřáslo?

Nejvyšší čas to zjistit.

„Jdeme na to, Harolde,“ zabručel směrem k Mishkinovi a

vkročil do bytu.

Mishkin se zhluboka nadechl a následoval ho.

Nejdřív jim připadalo, že v bytě je naprosté ticho.

Ale nebylo.

Když se vydali dál do obýváku, zaslechli tiché, ale vytrvalé

bzučení.

Jak Vitali, tak Mishkin zvuk znali a okamžitě jim došlo, co to je.

Mouchy, o kterých mluvil Henderson. Stovky, možná i tisíce

much.

Vitalimu po mentolovém krému slzely oči. Společně s kolegou

pokračoval do krátké předsíně, která určitě vedla do koupelny.

Bzučení s každým krokem nabíralo na intenzitě.

Když se přiblížili k otevřeným dveřím, zjistili, že mouchy jsou

i v předsíni a poletují všude kolem. Mishkin jednu odehnal od

126

svého obličeje. Vitalimu hrozilo, že mu další moucha vletí do

pravé nosní dírky. Když se po ní ohnal, opsala kruh a odlétla.

Na čem jsi asi seděla, ty malá mrcho?

Bzučení vycházelo z koupelny a bylo velice hlasité. Vitalimu

rezonovalo v hlavě.

Tesně u otevřených dveří koupelny se na sebe s Mishkinem

podívali. Vitali přistoupil blíž a naklonil se dovnitř, aby do

místnosti viděl.

Ne, to ne, to snad ne…

„Ježíšikriste!“ zamumlal.

Cítil, jak se za ním Mishkin pohnul. Kolega udělal krok a

stoupl si vedle něho.

„Ahhh,“ vyloudil, jako by právě zažil hrozné zklamání.

Plastový sprchový závěs byl odhrnutý stranou. Možná to

udělal správce. Za ním bylo vidět to, co z ženy zbylo. Visela za

nohy z jakéhosi kovového výmyslu připevněného nad vanou.

Celou ji pokrývala hejna much. Jak se po ní hemžily, připomínaly

pohyblivý modročerný koberec. Jejich bzučení Vitalimu

provrtávalo mozek. Ve vytrvalém bzučení jejich masy bylo cosi

zlověstného a děsivého. Teď tu vládly ony. Byly na řadě.

Ženino tělo bylo rozříznuté a otevřené od podbřišku až ke

krku. Vnitřnosti jí pachatel vyjmul. Vitali přes měňavé moře

much viděl až na její páteř a zadní žebra.

Zvedl se mu žaludek a kolena mu málem vypověděla službu.

Přinutil své ochromené nohy, aby ho donesly až k vaně a on se do

ní mohl podívat.

Její vnitřnosti ležely na krvavé hromadě na dně. I na nich se

páslo plno much. Bylo jich tolik, že se zdálo, jako by ve vaně

sedělo obrovské zvíře a zuřivě požíralo její obsah.

Vitali odskočil od vany a vrazil do Mishkina. Ten se na něho

překvapeně zadíval a v mírných modrých očích se mu zableskl

strach.

„Nemusíš na to koukat, Harolde.“

127

Ale Mishkin se chtěl podívat, a tak přistoupil k vaně. Když se

otočil zpátky ke kolegovi, měl v bledém obličeji zděšený výraz.

Vitali byl přesvědčený, že na něj do smrti nezapomene.

Do tváře mu narazila moucha, přiletěla zpátky a vlezla mu do

ucha. Když se po ní ohnal, ucítil, jak vypadla ven. Určitě vypadla

ven.

„Jdeme odsud, Sale,“ řekl Mishkin klidně.

Vitali z koupelny vycouval jako první. Otočil se a rozběhl se

směrem k obýváku a odtud ke dveřím. Mishkin rychle kráčel za

ním.

Když se dostali na chodbu, pořádně zavřeli dveře, aby se

žádná moucha ani nic z té hrůzy nedostalo ven.

Mladý Henderson se opíral o protější stěnu a zasmušile je

pozoroval svýma starýma očima. Tak jste to taky viděli, říkaly

jeho zorničky. Vítejte v klubu, ze kterého není úniku. Ohryzek mu

poskočil.

„Zavolej techniky, Harolde,“ řekl Vitali. „A pověz jim o těch

mouchách. Než ji dostanou ven, budou ty mrchy muset nejdřív

nějak zlikvidovat.“

Mishkin neodpověděl. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a došel s

ním na konec chodby. Pokusil se tam otevřít okno, ale bylo pevně

zavřené. Musel se tedy spokojit s tím, že tam zůstane stát a při

telefonování bude zírat ven. Vitalimu bylo zle. Překvapovalo ho,

že Mishkin nevyzvracel snídani.

„Zůstaňte tady,“ řekl Vitali Hendersonovi. „Nikoho tam

nepouštějte. To znamená, že tam nesmíte ani vy.“

„A já se do té koupelny zrovna chtěl znovu zajít podívat,“

opáčil Henderson.

Vitali se musel usmát. Kluk i v takové situaci prokázal smysl

pro humor. Mládenec s očima starce situaci zvládne. Vitali chvíli

uvažoval, zda by Hendersonovi neměl vysvětlit, že si ten hrůzný

obraz musejí všichni nechat pro sebe a snažit se na něj

zapomenout. Neznamenalo to, že se jim to podaří, ale aspoň se

jim uleví. Pak si uvědomil, že pro mladého policistu by to nebylo

nic nového. Navíc se o tom moc snadno nemluvilo.

128

„Ať vás ani nenapadne se tam vrátit,“ zabručel na mládence a

pohrozil mu prstem.

Potom došel pro Mishkina, aby mohli vyslechnout některé

sousedy, než dorazí technici…

„Už jedou,“ řekl Mishkin a nepřestával zírat z okna na konci

chodby. „Zrovna jsem si říkal, Sale, že tohle vypadá na recidivu.“

Vitali věděl, co má na mysli. Vražda spáchaná tak brutálním

způsobem, že připomínala krvavý rituál, možná nebyla první

svého druhu.

A možná nebude ani poslední.

28

„Podívejte,“ řekl Fedderman.

Quinn nejdřív nechápal, kde Fedderman bílou tabuli vzal. Pák

si uvědomil, že je to spodní police z vysoké knihovny, která sahá

od podlahy až ke stropu. Prohledávali pracovnu v domě

Gainových, která obyvatelům sloužila občas jako obývák. Stála

tam velká pohovka z červené kůže a křeslo ze stejného materiálu.

Opodál se nacházel obrovský dubový psací stůl, u něhož rodina

vyřizovala korespondenci a účty.

Fedderman s Nancy Weaverovou z polic vyndali skoro

všechny knihy, včetně sady velkých encyklopedií a knih o umění

ze spodních polic. V jedné polici byla vyvrtaná dírka s průměrem

něco přes centimetr. Když se člověk na bíle natřenou desku

podíval zepředu, otvor v ní skoro nebylo vidět. Pokud si ho však

povšiml, mohl do něj seshora zastrčit prst a díl knihovny snadno

zvednout. Spodní police spočívaly na rámu, který začínal

necelých patnáct centimetrů nad tmavě hnědým kobercem. V

mezeře mezi spodkem knihovny a podlahou byly schované štosy

bankovek vysokých nominálních hodnot. Kromě peněz tam

leželo několik velkých hnědých obálek.

Pearl Feddermana také slyšela a šla se s Quinnem podívat, co

našel.

129

„Pěkná schovávačka,“ řekl Fedderman a kývl k místu, odkud

vyndal polici.

„Má tam menší jmění,“ řekla Weaverová.

„Na policajta je dost velké,“ podotkla Pearl. Podívala se na

Weaverovou, která na peníze zírala jako ve snu. „Copak, máte na

ně zálusk?“ Vždycky se s Weaverovou snesla jen několik minut.

Weaverová se začervenala a beze slova odešla.

„Nech toho, Pearl,“ řekl Quinn jemně.

Ani se na něho nepodívala.

Fedderman se dal do otevírání obálek. V některých byly další

peníze, štosy stodolarových bankovek. Z dalších se vysypaly zlaté

a stříbrné šperky, a dokonce několik zlatých mincí.

„Připomíná to pirátský poklad.“ poznamenala Pearl.

Weaverová na ni byla pořád naštvaná a předstírala nezájem.

Zůstala ve vedlejší místnosti, kde pracoval její partner Vern

Shults. Když Quinn u dveří zpozoroval pohyb, myslel si, že se už

možná uklidnila a vrací se do pracovny, ale místo ní do místnosti

vstoupila June Galinová.

Zírala na stohy knih na podlaze. Potom její zrak padl na bílou

polici opřenou o zeď. Když zjistila, co se v pracovně děje, rozšířily

se jí oči. Quinn ji bedlivě sledoval. Zdála se být opravdu

překvapená.

June přistoupila blíž. Pohled na majetek ukrytý pod spódní

policí ji skutečně šokoval. Quinn se bál, aby se jí nepodlomily

nohy. Připravil se na to, že ji bude muset zachytit, pokud upadne.

June však udržela rovnováhu.

„Tomu nerozumím…,“ hlesla. Quinn však věděl, že tomu

rozumí dobře. Náhlé prozření si však vybralo svou daň.

„Manžel vám o tom nikdy neřekl?“ zeptal se.

Nejdřív cosi vykoktala a pak zavřela ústa. Zřejmě zadržovala

slzy. Pozvedla k němu ztrápený pohled. „Před kým jiným by to asi

schovával?“

Quinn chápal, jak jí nejspíš je. Manžel ji zradil dokonce i po

smrti. Jejich vztah nebyl tak láskyplný a plný důvěry, jak si

představovala. Muselo to pro ni být těžké.

130

„Nevím, čemu teď můžu věřit,“ řekla a spodní hranou dlaně si

zamnula oko. „Jaká další lež se ještě objeví?“

„To se pokusíme zjistit,“ řekl Quinn co nejšetrněji. Dlouholetá

zkušenost a vnitřní hlas mu napovídaly, že tato žena je nevinnou

obětí šarády svého manžela. Věřil tomu.

Přejela si hřbetem ruky přes nos, ze kterého jí začalo téct.

„Jsem z toho úplně zmatená…“

Zato Quinn nebyl. V duchu běsnil a proklínal zesnulého

Josepha Galina, policajta se špinavýma rukama, který určitě

plánoval, že si své nečisté příjmy nechá pro sebe a jednoho dne s

nimi odejde od manželky.

„Váš manžel vás i přes své nedostatky určitě miloval,“ ujistil ji.

Pearl se na něho významně podívala, aby mu naznačila, že

takhle se s podezřelými nemluví. June Galinová najednou byla

podezřelá, i když Pearl došla ke stejnému závěru jako Quinn. Bylo

nepravděpodobné, aby June věděla, že její manžel Joe se dostal

na scestí. Jeho tajemství před ní měla chránit skrýš pod spodním

dílem knihovny.

June se bez zábran rozvzlykala. Přistoupila k červenému

křeslu, posadila se na jeho okraj a zabořila obličej do dlaní.

Pearl s Feddermanem na Quinna hleděli s dotazy v očích. Mají

June Galinovou považovat za podezřelou spolupachatelku? Mají jí

nasadit pouta, přečíst jí její práva a odvézt ji na stanici?

Quinn téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Fedderman k němu přistoupil a tiše mu řekl: „Jestli měl Galin

špinavé ruce, možná, že jeho vražda nemá s Vrahem s

pětadvacítkou nic společného.“

„Možná,“ připustil Quinn. Připadalo mu, že vyšetřování se

ubírá právě tím směrem. Galinův vrah mohl mít nesčetné

množství motivů.

Pak si ale vzpomněl na kapsu Galinova saka, která byla

naruby. Bylo v tom ještě něco jiného…

„Koukněte,“ ozval se ženský hlas.

Všichni se otočili a ve dveřích spatřili Nancy Weaverovou.

131

V pravém podpaží měla metr osmdesát dlouhou dubovou

desku, jako by šla surfovat. Nedržela však surf, ale polici na

knihy. Vítězoslavně se usmívala.

Quinn si vzpomněl na knihovnu ve velkém obývacím pokoji, v

níž bylo plno skleněných figurek a cínových předmětů.

„V obýváku měl taky neupevněnou spodní polici,“ řekla

Weaverová. „Pojďte se podívat.“

Ve skrýši v obývacím pokoji byly další peníze, šperky a obálka

s třemi klíči od bankovních sejfů.

Když druhého dne dokončili protokol, zjistili, že Joe Galin ve

svém skromném domku ukrýval dvě stě tisíc dolarů v hotovosti a

devadesát tisíc ve špercích. Ve třech sejfech měl dalších padesát

tisíc a sbírku mincí, jejíž hodnotu ještě nestihli stanovit.

Quinna však nejvíc zajímal jeden předmět, který našli v první

skrýši. Byla to prázdná žlutá obálka, která podle toho, jak byla

složená a stlačená, kdysi obsahovala peníze.

Renz po telefonu podával Cindy Sellersové veškeré informace

o vraždě Hettie Davisové. Byla to senzace, ale obavy Vitaliho s

Mishkinem se nenaplnily – na první oběť dalšího sériového vraha

to nevypadalo. Aspoň zatím.

„Ty mouchy jsou skvělé.“ řekla Sellersová, která si zřejmě

dělala poznámky.

„To jsou,“ přitakal Renz a polkl. Ty jedna bezcitná mrcho!

„Chcete k tomu ještě něco dodat?“ zeptala se Sellersová.

„Jenom to, že na případu pracujeme od rána do noci.

Nonstop,“ odpověděl Renz. „A vrah by měl vědět, že se k němu

den po dni přibližujeme.“

„To bylo dobré,“ podotkla Sellersová. „Až se rozhodnete

nechat práce u policie a v politice, měl byste se dát na

spisovatelskou dráhu.“

„Vždyť by mi nikdo nevěřil,“ řekl Renz.

Domluvili a Renz položil sluchátko. Byl přesvědčený, že

Sellersová v novinách nebude spekulovat o dalším sériovém

vrahovi, který se zaměřuje na ženy. Způsob, jakým byla Hettie

132

Davisová zavražděna, vypovídal o ohromné nenávisti,

neskutečné zvrácenosti a příšerném zlu.

Stiskl tlačítko interkomu a pověděl své asistentce v přední

kanceláři, že ho nikdo nemá rušit. Potom vstal z kancelářského

křesla a pootevřel okno. Znovu se posadil a zapálil si doutník.

Nebyl zakázaný jako kubánské, které kouřil Quinn, ale byl dobrý.

V kancelářích a celé budově se nesmělo kouřit. Zákaz platil

snad pro celé město. Ale k čemu by byl policejním komisařem,

kdyby nesměl porušovat zákon?

Zabořil se do křesla a kouřil. Přitom opět myslel na Hettii

Davisovou. Její vražda otřásla i tak zkušenými profíky, jako jsou

Vitali s Mishkinem. Muselo to být dost drsné.

Co se to s lidmi v tomhle městě děje? Jsou rok od roku horší?

Renz už viděl nejrůznější zločiny, které někdo většinou spáchal z

obvyklých pohnutek – z chamtivosti, vášně, pomstychtivosti,

kvůli psychické chorobě… Někdy však bylo důvodem čiré zlo.

Nestávalo se to často, ale někdy to tak bylo. Renz na zlo věřil a

věděl, že Quinn také. Oba se s ním nesčetněkrát setkali a mohli ho

očekávat i v budoucnosti.

Renz se s křeslem natočil blíž k oknu, aby doutníkový kouř

mohl snáz unikat ven. Nechtěl, aby to v kanceláři páchlo a

prozradila se jeho kuřácká vášeň. Až dokouří, vystříká místnost

osvěžovačem vzduchu s vůní borovice. Měnil pozici, dokud se k

oknu nenatočil v co nejlepším úhlu, aby kouř mohl z kanceláře

snadno unikat.

Položil hlavu na vysoké opěradlo křesla a vypustil z úst

dokonalý kouřový kroužek, který se rychle rozplynul a odplul do

znečištěného ovzduší venku. Renz ještě chvíli přemýšlel o zlu.

Spatně se definovalo. Když bylo nablízku, člověk ho dokázal

vycítit, i když si to nechtěl přiznat. Způsobovalo zvláštní tělesné

pocity a burcovalo mysli těch, kdo měli za úkol ho potírat.

Skutečné, nefalšované zlo se na lidi lepilo a děsilo je. Stačí se

zeptat Vitaliho s Mishkinem nebo kohokoli jiného, kdo se ocitl

poblíž bytu Hettie Davisové.

133

Renz se neúspěšně pokusil vyfouknout další kroužek. Jako

vypočítavý cynik zadoufal, že se neobjeví další Hettie Davisová.

29

BLACK LAKE, MISSOURI, 1985

Zasněženými lesy se nesla ozvěna výstřelu a pak nastalo

ticho. Poté se ozvalo křupání sněhu pod podrážkami vysokých

zimních bot, jak se Marty s otcem brodili sněhem po mírném

svahu k místu, kde ležel zastřelený jelen.

Došli k mrtvému desaterákovi, kterého Marty právě skolil.

Lov jim rozproudil krev v žilách, a třebaže byla zima, ani jeden ji

necítil. Marty se pod tlustým kabátem dokonce potil.

„Odtáhnem ho domů?“ zeptal se a zvedl oči k otci. Dech se mu

srážel u úst.

Otec se usmál. „Ještě nemáme mýho jelena.“

Marty se na něho slabě usmál. „Takže ho tu necháme ležet a

potom pro něj přijdeme?“

„To nejde. Pověsíme ho na strom a nařízneme ho, aby

vykrvácel. Pak se vrátíme a vyvrhneme ho.“

„Jak se to dělá?“

Martyho otec z kapsy zimníku vytáhl klubko tenkého

nylonového lana. „Pomůžu ti ho pověsit na strom a ukážu ti, jak

se kuchá. Pak to nechám na tobě.“ Přistoupil ke stromu

vzdálenému asi tři metry a přehodil jeden konec lana přes

tlustou větev tři metry nad zemí.

„Pamatuju si, jak jsme to dělávali s tátou,“ řekl Martyho otec.

„Kolik ti bylo?“

„Asi jako tobě. Byl stejně starej, když ho to jeho táta naučil.“

„To bylo dávno,“ řekl Marty.

„Ani ne. Chyť to tady, synku.“

Oba chytili jelena za parohy a přitáhli ho po sněhu ke stromu.

Stopy jejich bot lemoval dlouhý pruh rudé krve.

134

Martyho otec lano přehodil přes větev, udělal na něm volnou

smyčku a trochu ji přitáhl. Přitiskl mrtvému zvířeti kopyta k sobě

a obtočil je lanem. Několikrát ho protáhl mezi štíhlýma nohama

zvířete, takže držely pevně u sebe. Potom se rozhlédl kolem a

očima hledal pořádnou spadlou větev. Když ji našel, zlomil ji přes

koleno a zkrátil ji asi na šedesát centimetrů. Omotal kolem ní

lano a začal ho na ni navíjet. Napnulo se, a jak Martyho otec s

rukama vysoko nad hlavou otáčel kusem dřeva, mrtvý jelen se

zvedl ze země.

„Existuje takový udělátko, říká se mu řeznická rozporka, na

který se zvíře dá pověsit za zadní nohy,“ řekl Martymu otec. „Ale

my na to máme lano. Dělali jsme to tak vždycky a budem to tak

dělat dál.“

Když se od země odlepily i jelenovy parohy, Martyho otec

lano pevně omotal kolem větve, aby se nemohlo uvolnit.

Poodstoupil a ztěžka dýchal, až se mu před ústy srážela pára.

Zkontroloval svou práci. Jelen se nepřirozeně kýval hlavou dolů,

ale uzly na laně pevně držely a bylo jisté, že zvíře ze stromu

nespadne.

„Teď nám nikam neupláchne,“ prohlásil otec.

„To určitě ne,“ přitakal Marty.

Otec si rozepnul kabát a sáhl pod něj. Z pochvy na svém

opasku vytáhl dlouhý lovecký nůž a jediným rychlým a mocným

pohybem jelenovi prořízl hrdlo.

Z přeťatých krčních tepen vystříkla rudá krev, od které se při

dopadu na bílý sníh kouřilo. Marty se mohutného proudu lekl.

Když ucítil pach krve, zalapal po dechu a ustoupil vzad.

„Bacha, ať tě to nepostříká,“ varoval ho otec.

Martymu se dělalo zle od žaludku. Polkl a pokusil se mluvit co

nejhlubším hlasem, ale když otevřel ústa, stejně se zakoktal.

„Půjdem teď na tvýho jelena?“

Otec se na Martyho pozorně zadíval, jako by se mu pokoušel

nahlédnout do duše. Usmál se a podíval se stranou, skoro jako by

zjišťoval, jestli s nimi v lese není někdo další.

135

„Normálně by to tak bylo,“ řekl, „ale nejdřív musíš něco

udělat. Teď se trochu projdeme a počkáme, až tohle krásný zvíře

vykrvácí.“

Marty ho následoval. Byl docela rád, že z místa odcházejí.

Cestou slyšel, jak na sníh kape tekutina. Věděl, že na ten zvuk,

zápach a jasnou červeň krve na čistě bílém sněhu nikdy

nezapomene.

Sešli k jezeru a pokračovali podél jeho zamrzlého okraje. Když

přišla zima, hladina byla ještě vysoko. Temná voda posetá kusy

ledu teď sahala až do větví menších stromů. Zimním lesem se

ozývalo jenom křupání jejich bot ve sněhu a zamrzlém blátě.

„O jedný věci spolu s Almou moc nemluvíme.“ začal Martyho

otec. Alma byla jeho žena a Martyho matka. Oba ji oslovovali

křestním jménem, protože to vyžadovala. Otec se na chlapce

podíval a slabě se usmál. „My dva – ty a já – jsme z rodu lovců a

potomků Červenýho jestřába, Red Hawka. Byl to nejslavnější

lovec z národa Čipevů.“

Tohle pro Martyho nebyla žádná novinka. Tahle skutečnost

mu dokonce ve škole vydobyla určitou úctu. O Červeném

jestřábovi se nemluvilo jenom doma. O otcově indiánském

předkovi a jeho čipevském původu si povídali i cizí lidé.

„Jsi na svůj původ hrdej?“ zeptal se ho otec.

„Jasně že jo. To jsem byl vždycky.“

„Když mýmu otci bylo asi tolik, co tobě, jeho otec ho vzal na

lov. Jeho otec udělal to samý a tak to jde až k samotnýmu

Červenýmu jestřábovi.“

„Rodinná tradice,“ doplnil Marty.

„Mnohem víc než to.“

Obrátili se k jezeru zády, obešli ho a vrátili se k místu, kde na

silné větvi visel mrtvý jelen.

Když se ke zvířeti přiblížili, Marty nemohl uvěřit, kolik krve z

něj nehezkým zubatým zářezem v hrdle vyteklo. Samotná rána

byla tak zakrvácená, že vypadala mnohem hlubší, než ve

skutečnosti byla. Zdálo se, že velkému zvířeti vahou parohů

upadne hlava.

136

Martyho otec sáhl pod kabát a vytáhl jiný nůž. Byl velký a

ostrý. Asi dva a půl centimetru od špičky měl zahnutý

centimetrový osten, který z něj trčel jako ocelový zub.

„Svlíkni se,“ nařídil otec Martymu.

„Co…“

Otec se usmál. „Neboj se. Prostě se svlíkni.“

Marty ho poslechl. Šatstvo rozvěsil po nejbližších větvích a

boty postavil na zem i s ponožkami. Lehký vítr najednou nabral

na síle, jako by chtěl využít Martyho nahoty.

Otec se na chlapce znovu usmál a pak se soustředil na jelena.

Špičkou nože mu zajel mezi zadní nohy, až zachrčel námahou.

Potom zvířeti jediným dlouhým tahem otevřel břicho. Prořízl

hrudní kost a pokračoval až ke zkrvavenému hrdlu.

Jelenovy útroby se rozšklebily a na zem z nich vypadla střeva.

Marty ucukl před pronikavým měděným zápachem krve a

rozkladu. Jako by ho měl v ústech. Cítil ho i na jazyku. Z

otevřeného těla visel kus dlouhého šedého střeva.

Jeho otec si přehodil nůž v ruce, takže ho držel za

zakrvácenou čepel. Kostěnou rukojeť podával Martymu. „Dodělej

to. Normálně se jelen položí na zem a trochu jemnějc se otevře,

ale my to provedeme takhle. Tímhle nožem se kuchaj zvířata.

Některý lovci ho rádi používaj, protože má hák na střeva. Vidíš

ten osten na čepeli? Tím se z jelenů vytahujou. Lip se pak

vyndavají orgány. Vyřízni řitní otvor a svaž ho tímhle provazem,

jinak se pěkně zmažeš. Jelena musíš pořádně vybrat, aby v něm

pozdějc nic nehnilo a maso dlouho vydrželo. Jasný?“

Marty si ještě nikdy nepřipadal tak obnažený a popletený.

Žaludek se mu bouřil a stoupal mu do krku. Nejdřív si myslel, že

to nějak zadrží, ale nakonec se musel rychle otočit a vyzvracet se.

Potřísnil si holé nohy, a tak uskočil. Vtom si všiml, že stojí v

kaluži krve. Všude kolem něho byla krev smísená se zvratky.

„Tatí…“

Otec k němu nůž přistrčil ještě blíž. Marty ho vzal za kostěnou

rukojeť a brodil se sněhem a krví zpátky k jelenovi. Naskočila mu

husí kůže a celý se třásl, ale nebylo to jenom zimou.

137

Pronikavý zápach a teplo vycházející z jelenova těla ho skoro

ohromily, takže se znovu pozvracel. Nakonec se ale vzmužil a

hluboko ve svém nitru objevil překvapivé odhodlání. Ani netušil,

že ho v sobě má.

Vypnul mysl, sevřel nůž a dal se do práce.

„Dělej to rukama,“ řekl mu otec. „Jestli to bude nutný, tak i

oběma.“

Marty dál hmatal po kluzkých vnitřnostech zvířete. Některé

byly ještě teplé. Vyřezával je z krvavé břišní dutiny, vytahoval je

ven a házel je do sněhu nasáklého krví.

„Pořádně ho vykuchej,“ povzbuzoval ho otec.

Marty pracoval ze všech sil. Krev už mu tolik nevadila. Chtěl

- vlastně musel – jelena pořádně vykuchat, aby obstál před

otcem. A jeho otcem…

Když bylo zvíře skoro vyčištěné, zaslechl, jak mu otec říká: „A

teď se tou krví pomaž, Marty. Úplně celej.“

A Marty, který tiše plakal z návalu stresu a námahy, ho na

slovo poslechl. Pomazal se krví.

Jako by se maloval válečnou barvou.

Otec k němu přistoupil, strčil ruku do jelenova břicha a přejel

jí Martymu po čele. Konečkem ukazováku chlapci pomalu přejel

po zavřených očích a nakreslil mu na víčka nějaký obrazec, jakýsi

symbol. Pak synovi vzal nůž z ruky a zajel s ním jelenovi do těla.

Vzal Martyho za ruku a vedl ho k jezeru.

Marty se umyl v ledové vodě a vypláchl si krev z vlasů. Bez

zachvění si opláchl obličej studenou vodou. Chtěl se probudit ze

sna.

Jenomže to nešlo. Žádný sen to nebyl.

Otec mu řekl, ať běží napřed a oblékne se. Roztřesený Marty

se vrátil k místu, kde visel jelen. Stáhl z větví oblečení a nakonec

se zvládl i obléct, ačkoli měl zmrzlé prsty.

Pořád mu byla zima, i když na sobě měl boty a kabát. Marně

se snažil znovu neroztřást.

138

„Na vyvrhování kořisti si časem zvykneš.“ uklidňoval ho otec.

„Stejně jako já, když mě táta přinutil udělat to, co před chvílí já

tebe.“

Marty jenom přikývl a dál se třásl zimou.

„Ber to jako zasvěcení, zkoušku dospělosti. Zvládneš to?“

„Jo,“ odpověděl Marty. Zřejmě to nestačilo. „Zvládnu.“

Otec se zadíval na oblohu a ukázal na ni.

Marty zvedl hlavu a spatřil velikého ptáka. Možná to byl

jestřáb. Kroužil jim vysoko nad hlavou. Líně plachtil, jak to

jestřábi dělají. Jako by se bál stoupání, ne pádu.

„Teď jsi jedním z nás, synu. Stal ses lovcem.“

Martyho zahřál náhlý nával pýchy. Přestal se třást a nevnímal

chlad.

„Lovcem,“ zopakoval jeho otec trochu cizím hlasem. Martymu

připadalo, jako by v jeho vlastní hlavě promluvil někdo třetí.

30

NEW YORK, SOUČASNOST

Pearl s Feddermanem odjeli vyslechnout další svědky. Quinn

jim ten úkol zadal především proto, že Renz s ním chtěl mluvit

mezi čtyřma očima.

Byli spolu ve spoře, ale funkčně zařízené kanceláři na Západní

sedmdesáté deváté ulici. Quinn seděl za svým psacím stolem.

Renz stál naproti němu a zadkem se opíral o hranu Pearlina

stolu. Pearl to také často dělala. Quinn si říkal, jestli to místo není

něčím zvláštní, když v lidech podněcuje touhu stát právě takhle.

Nejsou ty stoly nějak záhadně postavené?

„Ta vražda Hettie Davisové, to je pěkný hnus.“ řekl Renz.

„Na tuhle práci je někdy zapotřebí silný žaludek,“ souhlasil

Quinn.

„Já nemyslím jenom tohle,“ pokračoval Renz. „Oběť mohl

takhle zmasakrovat jenom člověk, který se to dost

pravděpodobně chystá zopakovat. Ten hajzl s ní zacházel jako s

139

lovným zvířetem, ze kterého si chce udělat předložku ke krbu

nebo něco podobného.“ Roztržitě si pohrával se špičkou

zabaleného doutníku, která mu spolu s propisovačkou

vykukovala z kapsy bílé košile. „Jaká je pravděpodobnost, že v

jednom městě ve stejnou dobu řádí dva psychopatičtí sérioví

vrazi?“

„V tomhle městě,“ opravil ho Quinn. „Možná to není až tak

nepravděpodobné, ale člověk, který zabil Hettii Davisovou,

nemusel nutně být sériový vrah.“

„Oba dobře víme, že je to planá naděje,“ řekl Renz.

„Mimochodem – nějakou dobu před smrtí měla pohlavní styk.

Nejsme schopni určit, jak dlouhá ta doba byla, ale minimálně šest

hodin. Nemá na sobě známky násilí. Ani sperma, takže jsme bez

vzorku DNA. Našly se jenom stopy po lubrikantu z kondomu. S

její vraždou to nemusí mít nic společného. Mohla být náhodnou

obětí.“

„Anebo jde o zločin z vášně.“

„Pěkně chladnokrevné vášně,“ podotkl Renz. Oba věděli, že

taková věc se může stát. „Nechal jsem prohledat archívy a v

žádném se nenašel jediný záznam, že by tady došlo k podobné

vraždě.“

„Takže to byla jeho první,“ řekl Quinn. „Aspoň tady.“

„To vůbec nic nemění na faktu, že jde o krvavou rituální

vraždu, jakých se dopouštějí sérioví vrazi.“

„Ale vždycky to sérioví vrazi být nemusí. Ani obvykle. Možná

nebyla náhodnou obětí. Třeba je v tom něco osobního.“

„Něco osobního?“ otázal se Renz, jako by o případu, kdy

někdo zavraždil svého známého, slyšel prvně v životě.

„Vrah a oběť se mohli znát,“ řekl Quinn. „Dokonce mohli být

milenci a mít mezi sebou něco, co vyústilo ve vraždu. Mohlo se to

táhnout i několik let.“

„Nasadil jsem na to dobrý tým, který to všechno prověří.

Vitaliho s Mishkinem.“

Quinn oba muže znal a věděl, že jsou to prvotřídní

detektivové. Sal Vitali byl ambiciózní typ, který si uměl jít za

140

svým. Harold Mishkin působil jako poněkud neprůbojný myslitel

se slabým žaludkem. Společně už leccos vyřešili. „Tipoval bych,

že zjistí, že oběť s vrahem něco měla,“ řekl Quinn.

„Vy tipujete, já doufám. Dva psychopatičtí šílenci, co ve

stejnou chvíli terorizují město, to je pěkně zběsilý scénář.“

„Nic takového se nepotvrdilo,“ připomněl mu Quinn a málem

k tomu dodal zatím.

Renz jako by si najednou uvědomil, že v prstech žmoulá

doutník. „Můžu si tady zapálit?“

„Jistě. Pearl na to sice přijde, protože dokáže tabákový kouř

vycítit na několik kilometrů, ale to nevadí.“

Quinn počkal, až Renz škrtne tenkým zlatým zapalovačem.

Potom ze zásuvky stolu vytáhl kubánský doutník a zapálil si. Až

Pearl dostane záchvat kvůli zápachu, a ona ho skoro jistě

dostane, svede to na Renze a ani nebude lhát.

Chvíli v klidu kouřili a mlčeli. Renz potom řekl: „Krucinál,

jsem policejní komisař, ale jakmile si někde v tomhle městě

zapálím, pokaždé mám stejný pocit, jako když jsem na střední

kouřil na klučičích záchodech.“

„Tak to se musíte stát starostou, Harley, a pak to můžete

změnit.“

„Napíšu si to na první místo v seznamu věcí, které mám

udělat,“ odpověděl Renz. „Ale nejdřív musím srovnat policajty,

aby se snížil počet vražd. Když se mi to povede, a navíc dostanu

hlasy od kuřáků, mám úspěch zajištěný.“

Quinna napadlo, že jeho nadřízený možná nežertuje.

Renz trochu zaklonil hlavu a vyfoukl několik nedokonalých

kouřových kroužků. Vznesly se ke stropu a utvořily tam bílý

příkrov. Komisař se zasmál a řekl: „Pearl bude zuřit.“

„Kvůli někomu určitě,“ přitakal Quinn.

Hrozivě obézní správce bytového domu na sobě měl špinavou

šedou uniformu. Pořád nic nechápal, a tak mu Prudence

Langtonová všechno ještě jednou trpělivě vysvětlila. Muž se

mohutně potil, až se mu tmavé chlupy na hrudi, které byly vidět v

141

rozepnuté košili, leskly. Byl plešatý a pronikavě páchl. Na tlustém

krku mu na stříbrném řetízku visel jakýsi náboženský symbol. S

takovým člověkem by na rande nikdy nešla.

Prudence na sobě měla šedý kalhotový kostým podle poslední

módy a pod ním bílou volánovou halenku. Jako vždycky si za uši

a do výstřihu nanesla několik kapek parfému Posedlost. Jeho

jemnou vůni však velice snadno přebil zápach správce. „Bydlela

jsem s Věrou na koleji,“ řekla. „Věděla jsem, že pracovně pojedu

do New Yorku, a chtěla jsem se s ní vidět. Už dva týdny jí volám, a

pořád se mi ozývá jenom záznamník. Dvakrát jsem u ní klepala

na dveře, ale nikdo mi neotevřel.“ Naklonila se k němu a

pokoušela se zadržet dech. „Víte vůbec, o kom mluvím?“

„Jasně, o slečně Doaksový z bytu 7B. Taky jsem ji nějakej čas

neviděl, jak jde běhat. Dělá to pravidelně. Chce se udržet v

kondičce.“ Malýma šedýma očima si Prudence lascivně prohlížel

od hlavy až k patě, jako by se nedokázal ovládnout. „Je herečka

nebo tak něco, tak jsem si řek, že má asi nějakou štaci mimo

město. Že asi hraje někde pod širým nebem, nebo co tyhle lidi

dělaj.“

„Obávám se, že nikam neodjela. Mluvila jsem s jejím agentem

a ten mi pověděl, že se s ní taky marně snaží spojit. Prosím vás,

odemkněte mi její byt, abychom se tam mohli podívat, jestli se jí

něco nestalo.“

„Myslíte, jako jestli tam neleží mrtvá?“

Pru ztěžka polkla. Vera a mrtvá? To přece ne! „Radši si budu

myslet, že možná onemocněla a nemůže ani zvednout telefon.

Anebo že vyrazila na výlet a v bytě se to nějak projeví.“

„Určitě hraje pod širým nebem,“ zopakoval správce a

špinavým hadrem si otřel lesklý obličej. Jako by si teprve teď

všiml, že kultivované ženě se v očích zračí zlá předtucha. Co když

za to může on? Bylo by hloupé, kdyby ji vyděsil svým

zevnějškem. Cítil se trochu trapně, a tak se aspoň usmál.

„Spravoval jsem instalace,“ vysvětlil jí. „Je to špinavá práce.“

„Nemusíte tam chodit,“ řekla Pru, která si myslela, že se

správce bojí, aby Veře v bytě něco neumazal. Nekomunikovali

142

spolu na stejné úrovni a Pru to dost frustrovalo. „Jenom se tam

chci trochu porozhlédnout a přesvědčit se, že tam Vera někde

neleží.“

„A co pak?“

Pru měla v úmyslu zajít na policii a zjistit, jestli Veru nemají

na seznamu pohřešovaných, ale nechtěla to správci říct.

„Budu mít jistotu,“ odpověděla prostě.

Správce dost nápadně předstíral, že o tom usilovně přemýšlí.

„Většinou takový věci dělám, jenom když to po mně chce policie

nebo někdo podobnej. Anebo když vím, že některej nájemník

dělá problémy.“

„V tom případě,“ řekla Pru, které začínala docházet trpělivost,

„policii zavolám sama. Ale čas běží. Pokud tam Vera leží, má

nějaké zdravotní potíže a dojde k nejhoršímu, nerada bych za to

nesla zodpovědnost. A vy určitě taky ne.“

Představa, že by měl nést právní zodpovědnost za něčí smrt,

zaúčinkovala. „To máte recht,“ řekl, vytáhl zpod pásku špinavý

hadr a otřel si do něj ruce. „Vezmu na to univerzální klíč a zajdem

se tam kouknout.“

Ve výtahu správce řekl: „Slečna Doaksová patří k

příjemnějším lidem tady v baráku. Byl bych hrozně nerad, kdyby

se jí stalo něco zlýho. Takže je asi dobře, že se na ni jedem

kouknout.“

Kryje si záda. Není tak hloupý, jak se zdá. „Musíme se starat

jeden o druhého,“ řekla Pru.

„Bejvaly doby, kdy to nebylo potřeba,“ řekl správce, „ale teď je

to nutný. V tomhle městě teda určitě.“

Když odemkl dveře, ustoupil stranou. Zřejmě hodlal zůstat na

chodbě. Obavy jeho společnice se na něho přenesly.

Když Pru otevřela dveře, přivítalo ji ticho a zatuchlý vzduch,

podle něhož se dalo usuzovat, že byt je nějakou dobu prázdný.

Sotva vstoupila dovnitř, všimla si, že Veřin příbytek je prakticky

zařízený a docela hezky vyzdobený.

Okamžitě zaregistrovala rostliny v květináčích na okně.

Všechny byly hnědé a uschlé.

143

Pru s bušícím srdcem postupovala do malého bytu. Se

zatajeným dechem nahlížela do všech místností.

Vera nikde.

Teď litovala, že s ní správce nešel dovnitř. Musela se přinutit,

aby otevřela dveře vestavěné skříně v ložnici a v malé předsíni.

Potřebovala se ujistit, že kamarádka není ani v jedné z nich, že ji

tam nikdo neschoval ani nezamkl.

Veru ani v jedné nenašla. Ve skříni v předsíni bylo jenom ložní

prádlo a ta v ložnici obsahovala veškeré Veřiny šaty a boty. Pru

se přiměla podívat pod postel. Objevila tam jen chuchvalce

prachu a dva kufry. Jeden byl velký a druhý malý. Oba měly

kolečka a zely prázdnotou.

Vera tedy pravděpodobně nikam neodcestovala.

Pru vešla do kuchyně a otevřela ledničku. Našla v ní zkyslé

mléko, okoralý sýr a maso pokryté zelenou plísní. V přihrádce na

zeleninu ležela mazlavá celerová nať a dvě scvrklá rajčata.

Něco tu nehrálo. Odumřelé rostliny, prázdné kufry, skříň plná

šatstva ani zkažené potraviny v ledničce. Něco tu bylo úplně

špatně.

Pru se vrátila do obýváku. Tam si všimla telefonu se

záznamníkem, na němž blikala červená dioda signalizující, že v

zařízení jsou vzkazy. Nejdřív si řekla, že by si je měla přehrát, ale

pak se rozhodla, že to neudělá. Možná by se neměla vůbec ničeho

v bytě dotýkat.

Když se vrátila na chodbu, sledovala, jak správce byt zamyká.

„Spokojená?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Pru. „Není tam.“

Kde tedy je?

Zajde na nejbližší policejní stanici.

Pearl stála na toaletě a hleděla na sebe do zrcadla. Neochotně

si přiznala, že se jí dostali pod kůži. Ve dne v noci na to myslela a

pořád měla nutkání to prohlížet.

Naklonila se k zrcadlu a pravou rukou si zkroutila pravý ušní

boltec. Loket přitiskla k tělu a celá se natočila doleva.

144

Napravo na krku měla mateřské znaménko. Z tohoto úhlu

obvykle nebylo vidět, protože se skrývalo za jejím uchem.

Naklonila se k zrcadlu ještě blíž a natočila hlavu co nejvíc

doleva. Přitom se dívala doprava, aby si lépe viděla za ucho.

Zvětšilo se to.

Mateřské znaménko či piha – nebo co to vlastně bylo – se od

posledka, kdy se na něj dívala, určitě zvětšilo.

Ne, určitě ne.

Uvědomila si, že si ubližuje. Pustila boltec a poodstoupila od

zrcadla.

Tohle neustálé prohlížení je pitomost. Dohnali ji k tomu její

matka s Miltonem Kahnem a jejich nesmyslné řeči o znaménku.

Nebo skvrnce či co to vlastně je. Jestli to hodlá dál prohlížet, měla

by aspoň několik dní počkat, aby se to v klidu mohlo zvětšit a ona

opravdu viděla nějakou změnu.

Pomalu se otáčela zády k zrcadlu, ale stejně si nedokázala

pomoci. Znovu zkroutila pravý boltec dopředu a podívala se na

znaménko za ním. Nebo je to piha? Nebo co vlastně?

Nezvětšilo se.

Určitě ne.

Co je to?

Starost, to je jisté. Člověk si klidně chodí po světě a myslí si, že

je zdravý a nic mu nehrozí. Přitom ho třeba celou dobu něco

rozežírá a on o tom vůbec netuší. Může to vypadat neškodně,

jako část těla, na kterou je zvyklý, ale přitom ho to může zabít

stejně snadno a nečekaně, jako když mu na hlavu spadne trezor.

Jako kdyby si jeho tělo řeklo, že bylo dost dlouho zdravé a je

načase trochu člověka potrápit a začít sebe samo ničit.

Pearl ucho pustila.

Nebuď takový morous. Takhle nesmíš uvažovat.

Věděla však, že je to pravda. Život už byl takový a mohl náhle

skončit.

V zabedněném skladu na importované sušené produkty v East

Village ve tmě nehybně viselo vyvržené tělo Very Doaksové. Z

145

jejích vnitřností zbyla jenom dva a půl centimetru vysoká

sraženina přilepená k betonové podlaze. Nedokázaly ji pozřít

dokonce ani krysy, ani hmyz. Až na chodidla a dlaně nebyla

mrtvola příliš ohlodaná, protože ani vynalézavé newyorské krysy

nedokázaly přeběhnout po trámu, na němž tělo viselo, a spustit

se po provaze omotaném kolem kotníků. Ostatky Very Doaksové

se začínaly podobat vysušené mumii.

31

Někteří bohatí muži se nenápadně lesknou, jako by na nich

ulpíval zlatý prach. Thomas Rhodes k těmto mužům patřil. Bylo

na něm vidět, že je zvyklý jen na to nejlepší. Do přepychu kolem

sebe dokonale zapadal.

Vytáhl z kapsy bílou kartičku a zkontroloval číslo pokoje,

které na ní bylo napsáno. Potom vyjel výtahem do třicátého patra

hotelu Eastin na Times Square. Majitelé po ztrátových

desetiletích nechali Eastin nedávno zrekonstruovat a pozvedli ho

na úroveň luxusního hotelu. Vnitřek působil skoro přeplácané.

Stěny zdobily pozlacené tapety a široké ozdobné římsy. Všude

byl žilkovaný mramor a bohatě zdobené lustry. Přestože

prostory hotelu byly rozlehlé, dekorace působily natěsnaně. Ve

výtahu na jedné stěně visela kopie Rubensova obrazu ve

vyřezávaném pozlaceném rámu.

Rhodes byl i v pětapadesáti letech štíhlý a v dobré kondici.

Prošedivělé vlasy, které mu nad čelem rostly do špičky, měl

hladce sčesané dozadu. Na míru šitý černý oblek s tenkým bílým

proužkem doplňovala kravata se zlatými a černými pruhy a bílé

manžety se zlatými knoflíčky, které se objevily pokaždé, když

pohnul pažemi. Jeho vzhled dokonale odrážel jeho postavení –

Rhodes byl velice úspěšný bankéř.

Výtah s ním sdílel ještě jeden pasažér. Byl malý a měl na sobě

šedý oblek, jaký nosí obchodníci. Z blízkosti Thomase Rhodese

byl zřejmě u vytržení. Bankéř byl na podobné reakce zvyklý a na

mužíka se ani nepodíval. Obchodníček byl obutý do laciných bot z

146

dovozu a na zápěstí měl ubohou pozlacenou imitaci značkových

hodinek. Nestál za povšimnutí.

Rhodes v luxusních černých polobotkách se doširoka

rozkročil a čekal, až vysokorychlostní výtah úplně zastaví. Potom

z něj vystoupil do chodby s plyšovým kobercem. Nepodíval se

napravo ani nalevo.

Když našel pokoj s číslem, které měl na kartičce, podíval se na

své drahé hodinky, aby si byl jisty, že jde na minutu přesně.

Potom zaklepal na dveře.

Muž, který mu skoro okamžitě otevřel, byl o něco menší a

trochu štíhlejší než on. Hezky ostříhané tmavé vlasy měl

dokonale sčesané na pěšinku. Byl oblečený do dobře padnoucího

tmavě modrého obleku a bílé košile. Obojí doladil precizně

uvázanou kravatou z šedomodrého hedvábí. Měl poměrně úzkou

tvář a hnědé oči s mírně převislými víčky. Trochu připomínal

jestřába. Přes své poněkud dravčí vzezření působil profesionálně.

Dokonce z něho čišela určitá uhlazenost.

Když Thomas Rhodes stál ve dveřích, povšiml si jedné

důležité věci – jak si ho muž prohlíží. V očích neměl ani trochu

zájmu a vůbec žádný strach.

Bankéř už z chodby cítil, že v pokoji je velice chladno. Muž ho

uvedl dovnitř a s nenápadným úsměvem k němu napřáhl ruku.

„Martin Hawk,“ představil se.

„Určitě mě znáte.“ řekl Rhodes. V konverzaci bych od začátku

měl mít navrch já.

„Samozřejmě,“ zaintonoval Hawk uhlazeně. „Jste Thomas

Rhodes. Vystudoval jste s vyznamenáním Stanford, pak jste získal

MBA na Harvardu, vybudoval jste si úspěšnou kariéru u Cartner-Whimer a vymyslel jste takzvanou LBO akvizici firem. Teď jste

čestným prezidentem společnosti Rhodes a Finkman Finance.“

„Až tak čestným zase ne,“ opravil ho Rhodes zdvořile. Snažil

se nedat najevo překvapení, že o něm Hawk tolik ví.

„Ano,“ řekl Hawk. „Když zrovna nejste na safari, nelovíte v

Kanadě ani na Aljašce, docela aktivně ještě obchodujete. Nemáte

děti. V dvaadevadesátém jste se oženil s Gail Cromartieovou a v

147

devětadevadesátém jste se s ní rozvedl. Gail v současnosti žije v

Londýně a vy tady v New Yorku ve vlastním bytě v Benton

Towers v Upper East Side. Máte dům v Hamptons a ve floridské

Sarasotě, kde kotví vaše loď Dříč II.“

„Jachta,“ opravil ho Rhodes.

Hawk se usmál a ani nepohnul přivřenýma očima. „Přijímám

vaši výtku. Jachta je vybavená na rybaření v hloubce a je velice

luxusní. Mám dojem, že jste ulovil rekordně velkou mořskou

štiku.“

„Ten rekord jsem vybojoval před dvanácti lety.“ Rhodes

maličko znejistěl. „Jak vidím, už jste se na mě informoval.“

„Doufám, že vám to nevadí.“

„Ani trochu.“

„Posaďte se, prosím, ať spolu můžeme probrat, proč jste sem

přišel.“

Rhodes za chvíli seděl v ušáku potaženém saténem. Hawk se

uvolněně uvelebil v křesle z hnědé kůže naproti němu a přehodil

si jednu nohu přes druhou. Byly mu vidět hodinky, nepochybně

pravý kousek od firmy Rolex. Boty měl určitě z drahého

značkového obchodu. Oba muži pili dvacetiletou skotskou

whisky té nejlepší kvality, kterou jim nalil Hawk.

„Doporučil mi vás bývalý klient mé společnosti Přátelé lovu,

pane Rhodesi,“ řekl Martin Hawk klidným kultivovaným hlasem.

Mluvil se slabým britským přízvukem, který se dobře hodil k jeho

uhlazenému zevnějšku.

Rhodes odolal pokušení zeptat se, kdo ho doporučil. Hawk

neznatelně přikývl, jako by chtěl naznačit, že jeho opatrnost

chápe. Bylo to znepokojivé.

„Jste lovec, pane Rhodesi. Zúčastnil jste se různých expedic a

výprav na safari, lovil jste ta nejnebezpečnější zvířata, jaká

existují. Teď máte příležitost pronásledovat zvíře, které je

nebezpečnější než tygr, který se jako jediný stáhne do úkrytu a

čeká na svého pronásledovatele. Tenhle tygr bude ozbrojený

stejně jako vy a taky se vás bude snažit dostat. Jeho i vaše

výborná znalost buše vám v místním terénu nepomohou, takže

148

ani jeden z vás nebude mít nad soupeřem žádnou výhodu.

Dostanete i stejné zbraně – malou pistoli ráže pětadvacet, která

se nedá identifikovat. Podmínkou lovu je to, že až svoji kořist

skolíte, odeberete jí zbraň jako trofej a vrátíte ji Přátelům lovu,

aby neexistoval žádný důkaz o naší účasti ani o našem zvláštním

obchodním ujednání.“

Rhodes se napil skotské. „Je toho trochu dost na

zapamatování.“

Martin Hawk trpělivě vyčkával. Už se mu stalo, že když

jednání dospělo do této fáze, několik klientů se zvedlo a odešlo.

Nic zásadního nevěděli, ale jejich odstoupení znamenalo nutnost

přestěhovat se do jiného hotelu a nějakou dobu dbát zvýšené

opatrnosti. Thomas Rhodes však Hawkovi nepřipadal jako muž,

který snadno uteče.

„Čtu noviny,“ řekl Rhodes. „A sleduju televizní zprávy.“

„Vážně?“

Ani jeden se nezmínil o Vrahovi s pětadvacítkou.

Rhodes se znovu napil vynikající skotské a řekl: „Fajn. Povězte

mi něco víc.“

„Budete se pohybovat po Manhattanu. Každý budete bydlet v

jiném hotelu. Ten musíte v devět ráno opustit a vrátit se smíte až

o půlnoci. Jedna důležitá věc – v hotelu jste hájeni a jste tam v

bezpečí.

Budete pronásledovat stejného dravce, jako jste vy sám.

Tygra, který touží po největším loveckém zážitku a je za něj

ochotný zaplatit. Každý z účastníků složí sto tisíc dolarů. Když

vítěz předloží trofej jako důkaz soupeřovy smrti a spolu se svou

zbraní ji vrátí mé firmě, dostane všechny peníze zpátky plus

padesát tisíc dolarů navíc.“

„Peníze nejsou podstatné,“ prohlásil Rhodes.

„Jistě že ne. I když ne všichni naši klienti by s vámi souhlasili.

Ale o peníze tu v zásadě nejde.“

„Přesně tak. Aspoň určitým lidem,“ řekl Rhodes a jemně

zakroužil hustou zlatavě hnědou tekutinou ve sklenici. Přitom se

upřeně díval z okna. Budov na protější straně ulice se zlehka

149

dotýkaly paprsky slunce. Nad jejich střechami se skvěla jasně

modrá obloha. Narušovalo ji jenom několik cárů bílých mraků,

které připomínaly škrábance od ostrých drápů.

„Dobře si to rozmyslete, pane Rhodesi. Rád bych, abyste mi

odpověděl dřív, než odsud odejdete. Kvůli nám oběma chci,

abyste si byl jistý.“

Rhodes dopil whisky a vstal. Jistý si byl vždycky.

Martin Hawk si ho trochu zvědavě prohlížel.

„Koho mám zabít?“ zeptal se Rhodes.

150

ČÁST DRUHÁ

Nepište o mně: Zemřela v krutých bolestech. Odešla na jinou

hvězdu jen!

Helen Hunt Jackson, Emigravit

151

32

Lavern Neesonová se pokusila uhnout před manželovým

políčkem. Jeho dlaň ji neudeřila do tváře, ale pořádně ji uhodila

do čela.

Přestala myslet, přestala vnímat.

To stačilo. Stejně neměla čas ani pomyslet na obranu. Vzápětí

přilétla druhá rána. Manželova ruka dopadla na její levou tvář a

ucho. Hlavou jí projela příšerná bolest. Začalo jí zvonit v uších a v

ústech ucítila pachuť krve. Rána byla tak silná, že se Lavern hlava

otočila doprava. Z úst jí vylétlo několik kapek krve a potřísnilo

zrcadlo na toaletním stolku. Kromě krve v jeho stříbřité ploše

viděla i svůj vytřeštěný obličej. Připomínal děsuplnou masku.

Úplně se jí zhrozila.

Nedostala možnost odvrátit se. V zrcadle spatřila Hobbsovu

ruku, jak v pěsti svírá její blonďaté vlasy. Příšerná maska

zmizela, protože manžel Lavern mrštil přes celou místnost na

postel.

Znovu dojde na polštář!

Pružiny v posteli zaskřípaly. Hobbs se na Lavern obkročmo

posadil, jednou rukou jí přitiskl její polštář k tělu a začal do něj

bušit pěstí. Lavern málem vykřikla bolestí. Věděla však, že by tím

situaci jenom zhoršila. Polštář trochu ztlumil nárazy, takže

Lavern se na těle nenadělají modřiny, ale Hobbsovy pěsti jí

způsobovaly velice bolestivá vnitřní zranění. Její navenek

nedotknuté tělo bylo zevnitř celé pochroumané.

S obličejem to bylo jinak. Hobbs většinou nedokázal odolat

pokušení zahájit výprask jednou nebo dvěma fackami, „aby mu

věnovala pozornost“, jak jí jednou řekl. Teprve potom svůj

spravedlivý hněv namířil proti jejímu tělu.

Zatínala zuby a pevně svírala rty. Tiše úpěla a naslouchala

jeho dechu, který se při každé další ráně zrychlil. Určitě to brzy

skončí. Častokrát rány počítala a věděla, že Hobbsovi obvykle

mezi patnáctým a dvacátým úderem zemdlí ruka nebo z něho

vyprchá zuřivost a on přestane tlouct do polštáře.

152

Osmnáct!

Devatenáct!

Když konečně vybil svou zlost, zasadil jí ještě poslední ránu

těsně pod prsa a pak z ní slezl. Přímo do prsou ji tentokrát nebil,

protože věděl, že má brzy jít na mamograf. Nebylo by chytré

provést něco, co by se mohlo projevit na rentgenu a podnítit

všetečné otázky.

Lavern cítila, jak ji otáčí na břicho a stahuje jí kalhoty i spodní

kalhotky. Zul jí boty. Potom se ozvalo praskání švů a veškeré

oblečení kromě košile jí sjelo po lýtkách a ztuhlých nohou dolů.

Hobbs jí je strhl z těla, takže byla obnažená a zranitelná. Pokojem

cosi proletělo. Podobalo se to velkému ptáku. Lavem věděla, že je

to její oblečení zmačkané do koule, které Hobbs odhodil do

kouta.

Hobbs si na ni lehl celou vahou. Pravou paži jí obtočil kolem

krku a trhl jí vzad. Kdyby se pokusila vykřiknout, sevřel by ji

ještě pevněji, takže by jenom chraplavě chrčela jako vrána.

Lavern se snažila nemyslet na to, co se s ní děje. V duchu

odplouvala do tichého tmavého úkrytu nevědomí. Do říše

odevzdanosti a klidu, tak dobře známé vší lovné zvěři.

Vzdáleně si uvědomovala, že žena, již kdosi tiskne k posteli,

cítí cosi studeného mezi hýžděmi. Byl to vaginální lubrikant nebo

jiná mastná látka, kterou si Hobbs přinesl. Jednou použil olej na

vaření. Hýždě se jí rozevřely a Lavem ucítila manželův nenechavý

prst. Za okamžik už jich bylo víc.

Mlčela a třásla se bolestí. Věděla, proč ji Hobbs bije. Vadilo jí

to, ale z nějakého zvráceného, zničujícího důvodu nedokázala

jednoduše odejít. Nedovedla se osvobodit. Čím víc jí ubližoval,

tím si byla jistější, že si to zaslouží. A jak rostla její jistota, o to víc

jí ubližoval. Byl to uzavřený kruh, skoro jako život. Stejně jako v

životě vše musela přijmout čistě proto, že je to dané. Stejně jako

život to byla nastražená past.

Věděla, že Hobbs bezmocně bloudí ve stejném kruhu jako ona.

Vědění prý znamená moc. U ní to tak ale nefungovalo.

Představovalo pro ni jenom další, spletitější záhadu. Když

153

problému rozuměla, měla by ty hrůzy zastavit, ale neudělala to.

Nemohla. Nepřímo to znamenalo, že na vině je ona a zaslouží si

za to potrestat.

Hobbs vytáhl levou ruku z jejího těla a Lavern koutkem oka

spatřila, jak si otřel mastné prsty do prostěradla. Potom touž

rukou uchopil svůj úd. Cítila, jak se k ní víc přitiskl. Tlaku jeho

přirození se nemohla bránit, takže do ní pronikl.

Hobbs dával přednost análnímu sexu. Víc bolel.

Ráno ji bude ujišťovat, že ji miluje, a ona tomu uvěří, protože

je to pravda. Ví, že je to pravda.

Bylo to už dávno, co Rose Pajarové muž vyznal lásku. Dnes jí

bylo čtyřicet, byla otylá a unavená. Od zvedání stohů ložního

prádla a jejich ukládání do horních polic v hotelovém skladu

prádla ji bolela bedra.

Někdy se ptala sama sebe, jak se do téhle situace vůbec

dostala. V rodné vsi Tojano v mexické Oaxace patřila k nejhezčím

dívkám. Jako by to bylo včera. Potom se zapletla s jedním

inženýrem ze Států. Rok poté, co si spolu začali, se jí narodila

krásná dcerka Sára. Byla to jejich dcera, i když se k ní Američan

nikdy veřejně nepřihlásil.

Potom Sára dostala vážnou chorobu a Rosa musela platit

vysoké účty u lékaře. Američan byl tehdy už mrtvý. Zemřel na

infekci v ráně, kterou si přivodil při automobilové nehodě na

klikaté horské silnici. Byl opilý a zrovna se vracel do města z

intimní návštěvy u jedné vdané paničky. Té Rosa nikdy

neodpustila, ale Američanovi ano.

O Sáru se teď doma v Tojanu starala Rosina matka. Rosa s

vyhaslýma, unavenýma očima, zhrublou, zvrásněnou pletí a

zplihlými šedivějícími vlasy odjela za prací do Ameriky. Za

peníze, které jí zbyly po Američanovi, si pořídila falešné doklady.

Těžké roky ubíhaly jako voda a Rosa začala pracovat jako

pokojská v hotelu Antonian na Manhattanu. Právě do skladu

doplnila čerstvě vyprané ložní prádlo. Jako správná optimistka si

přejela oběma rukama po bolavých zádech a pomyslela si, že

154

čisté prádlo v malé místnosti báječně voní parfémovaným

práškem na praní, který se používá v hotelové prádelně. S čistým

povlečením Rosa pracovala ráda. Ze špinavého už tak nadšená

nebyla.

Chtěla še vrátit do chodby, když zaslechla zvuk podobný

facce. Byl o něco hlasitější.

Do skladu prádla se vcházelo z chodby, která vedla po celé

délce východní strany hotelu. Byl tam i málo používaný východ

do průchodu mezi hotelem a sousední restaurací Zimolez. Rosa

chvíli otálela. Nechtěla dveře skladu rozrazit vozíkem, na kterém

rozvážela čisté povlečení do pokojů. Místo toho je jenom rukou

pootevřela o několik centimetrů a vyhlédla do tiché chodby

pokryté kobercem.

Málokdy se tudy chodilo, takže čekala, že nikoho neuvidí.

Spatřila tam však dva muže. Jeden ležel na zemi a druhý se nad

ním skláněl. Rosa přihlížela, jak si klekl na jedno koleno a cosi

vytáhl z kapsy ležícího muže. Určitě to byla pistole. Rosa si

uvědomila, že zvuk, který předtím zaslechla, byl výstřel. Klečící

muž si pistoli padlého strčil do kapsy. Potom se narovnal a

rozhlédl se po chodbě.

A spatřil Rosu.

Neváhal a vykročil ke skladu.

Rosa nejdřív chtěla začít křičet, ale pak si uvědomila, že by ji

stejně nikdo neslyšel. Místo toho si řekla, že se ve skladu zamkne.

Jenomže na vnitřní straně dveří žádný zámek nebyl.

Dveře se rychle otevřely a klika jí vyskočila z ruky tak náhle a

prudce, až ji rozbolely prsty.

Byl vysoký a vypadal hrozivě. Velké ruce měl prázdné. Pistoli,

kterou sebral druhému muži, si nechal v kapse a jenom na Rosu

zíral chladnýma modrýma očima.

Potom se usmál a zvedl si ukazovák ke rtům, aby jí naznačil,

že má být zticha a nikomu nemá vykládat, co viděla. Pak se otočil

a vrátil se k muži na zemi.

Rosa sledovala, jak se nad nataženým tělem znovu sehnul,

popadl ho v podpážích a pozadu ho táhl k východu. Podíval se na

155

Rosu a ještě jednou si přitiskl prst na ústa. Potom druhého muže

vyvlekl do tmy venku.

Dveře se samovolně zavřely. Rosa věděla, že se samy

automaticky zamknou a bez klíče se nedají zvenku otevřít.

V duchu si říkala, že je v bezpečí, ale necítila se tak.

Celá roztřesená stála na místě a hleděla do prázdné chodby.

Všechno jí to připadalo jako sen. Vážně to viděla? Opravdu se to

stalo?

Vrátila se do skladu a automaticky se dala do práce. Rozrazila

dveře prázdným vozíkem na prádlo a vytlačila ho na chodbu.

Myslela přitom na matku a Sáru v Mexiku, na své falešné doklady

a práci v hotelu. Měla na starosti pokoje číslo 570 až 580 v pátém

patře. Byly to apartmány a hosté jí dávali vysoké spropitné.

Každý takhle vydělaný dolar rychle směnila na peseta.

Tlačila vozík po chodbě směrem, ze kterého přišla. Jedno

zadní kolečko skřípalo. V duchu se přesvědčovala, že to, co viděla,

se ve skutečnosti nestalo. Pravdu si nemohla dovolit, a tak dělala,

že se nic nepřihodilo.

Opravdu ne. Nic neviděla a taky nikomu nic nepoví.

Nestalo se to.

Tiše si pro sebe do rytmu skřípějícího kolečka opakovala

dceřino jméno: Sára, Sára, Sára…

Vůbec nic neviděla.

33

Sal Vitali věděl, že tenhle den bude patřit k nejhorším v jeho

životě.

„Chtěl jsem to tu nejdřív celé prohlédnout, než naše firma

začne vážně uvažovat o pronájmu.“ řekl Arnold Penington a

ztěžka polkl. „A našel jsem tu tohle. Vlastně chci říct ji.“

Tohle, pomyslel si Vitali, když se podíval, co ze ženy zbylo.

Visela hlavou dolů a svázané kotníky měla provazem připevněné

k stropnímu trámu. Od podbřišku k hrdlu se jí táhl dlouhý řez.

Byla otevřená a vyvrhnutá stejně jako Hettie Davisová. Visela tu

156

však delší dobu, a tak… Vitali na vysušené, jakoby kožené tělo

hleděl s pootevřenými ústy. Připomínalo mu kus nasoleného

sušeného masa.

Ztvrdlá hmota na betonové podlaze v okolí ženiny hlavy a

ladně svěšených paží byla pozůstatkem jejích vnitřností. Neměla

oči - o ty se postaraly krysy, které v dávno opuštěném skladu žily.

Tri prsty na vyschlé ruce, jež částečně spočívala na betonové

podlaze, měla ohlodané až na kost.

Vitali zaslechl vrznutí kovových dveří nad svou hlavou.

Otevřely se a zase zapadly. Dovnitř vstoupil jeho partner Harold

Mishkin s rozbouřeným žaludkem. Předtím si ještě promluvil s

policisty v uniformě, kteří zajistili místo činu.

Vitali nejdřív uvažoval, že Mishkinovi řekne, aby se na mrtvou

ženu nedíval, ale pak si to rozmyslel. Mishkin byl pyšný, že

dokáže sebrat veškerou odvahu a podívat se na to, na co

kriminalisté hleděli až příliš často, aniž by vyzvracel oběd. Občas

nad ním zvítězil jeho slabý žaludek.

Arnold Penington poodstoupil vzad a zůstal tiše stát na místě.

Snažil se nedívat směrem, kde viselo mrtvé tělo. Mishkin se k nim

blížil. Asi šest metrů od nich zpomalil a mávl rukou směrem k

úzkým špinavým oknům ve východní stěně budovy. „Chtělo by to

víc světla, Sále,“ prohlásil.

„Možná radši ne, Harolde,“ odpověděl Vitali chraplavě.

Mishkin se zastavil a zahleděl se na pozůstatky zavěšené ženy.

Ruka mu vylétla k ústům ozdobeným knírem.

Vzápětí se ovládl a předstíral, že ruku zvedl, aby si uhladil

knír.

„Ježíšikriste, Sále,“ ujelo mu.

„Jo, on a jeho tatík,“ prohodil katolický odpadlík Vitali. „Vůbec

nechápu, jak ti dva mohli něco takového dopustit.“

„Je to stejné jako u té druhé,“ řekl Mishkin. „Hettie Davisové.“

Vitali cítil vůni mentolové masti, kterou si Mishkin vždycky

nanášel pod nosní dírky, aby na místech násilných činů nezvrátil

všechno, co přes den snědl.

157

„Určitě je to ten samý pachatel,“ prohlásil Vitali. „Vykuchal a

vyčistil ji jako lovné zvíře.“

„Jo, ale… To není všechno. Myslím ty oči a ostatní…“

„To mají na svědomí krysy,“ odpověděl Vitali.

Mishkin se odvrátil a předklonil se, ale nepozvracel se. Otočil

se zpátky, pomalu se narovnal, jako by ho něco bolelo, a otřel si

ústa předloktím.

Vitali na něho byl pyšný. Mishkin mohl jít dělat něco jiného

anebo sedět za psacím stolem na policejní stanici v nějaké méně

drsné čtvrti. Jistě by tak dopadl, kdyby nebyl vynikající detektiv.

Třebaže se Mishkinovi z podívané dělalo fyzicky zle, hlava mu

fungovala a pracovní zápal ho neopouštěl. Pomalu obešel

zavěšené tělo. V podlaze kousek od mrtvoly byl kanálek, jímž

odtekla většina ženiny krve. Bylo dobře patrné, že i jí někdo

podřezal hrdlo, nejspíš ještě zaživa. Lidé byli schopní

neuvěřitelných věcí…

„Nejdřív Hettie Davisová a teď tahle,“ pronesl Vitali. „A máme

párek.“

„Podle stavu těla soudím, že tuhle zabil o dost dřív než

Davisovou,“ řekl Mishkin.

„To jo, ale stejně…“

„Já vím, co chceš říct, Sale. Řádí nám tu sériový vrah.“ Mishkin

dokončil kruh a postavil se kousek od Vitaliho. Ještě jednou se na

ženu podíval a otřásl se. „Co se to s lidmi děje, Sale?“

„Chtěl jsi říct s některými lidmi,“ opravil ho Vitali.

„Jo. Naštěstí jenom s některými.“

„Já nevím, Harolde. Možná proto děláme tuhle práci, abychom

se to pokusili zjistit.“

„To taky. A navíc rádi vidíme výplatu,“ nedal se Mishkin.

Venku zaječely sirény.

„Dorazily posily,“ podotkl Mishkin. Pravděpodobně přijela

další policejní auta a technici, kteří ohledají místo činu. Možná i

sanitka. Nejednou se stalo, že člověk, o kterém se všichni

domnívali, že je po smrti, žil. V tomto případě však taková

možnost byla naprosto vyloučená.

158

Vitali s Mishkinem několik minut mlčeli. Penington, který

poodstoupil ještě dál, také nic neříkal. Potom to v kovových

dveřích na opačném konci skladu zapraštělo a dovnitř proniklo

jasné odpolední světlo. Proti němu se rýsovalo šest siluet, které

vstoupily do skladu. Vitali mezi nimi rozeznal postavu

nesnesitelně nadutého, zakrslého soudního lékaře Julia Nifta.

„Přijel ten malý pičus,“ zabručel Mishkin.

„Stejně už jsme se pohledu na oběť nabažili,“ řekl Vitali a kývl

směrem k blížícím se postavám. „Teď je jejich.“

„Ne,“ odporoval Mishkin. „Je naše.“

34

Kdyby Hobbs věděl, co dělá, zabil by ji. Lavern se cestou od

doktora zastavila na skleničku v baru Melody’s. Připadalo jí, že na

ni má nárok, protože potřebuje uklidnit své rozechvělé nervy a

oslavit dobré zprávy.

Žádné komplikace sice neočekávala, ale i tak se jí ulevilo.

Snímky z mamografu byly v pořádku. Doktor Chivas na jejím

pochroumaném hrudníku navíc nejspíš nezpozoroval žádná

zranění. Také se s ním snažila co nejméně hýbat. Vycítila, že lékař

si všiml make-upu, jímž se snažila zakrýt podlitiny ve tváři, ale

nijak to nekomentoval. Mohla k nim přijít nejrůznějšími způsoby,

od pádu ze schodů po hádku se sousedy. Doktor Chivas navíc

nerad vyzvídal. Pokud pacienti chtěli, aby o nich něco věděl,

svěřili mu to. Teprve potom začal jednat a ze všech sil se jim

snažil pomoci.

Lavern vyšla z kliniky a zamířila k metru. Sotva ušla několik

desítek metrů, všimla si baru Melody’s. O jeho existenci už

věděla, ale nikdy nezašla dovnitř. Dnes odpoledne měla co zapíjet

a ve městě bylo horko, a tak tam vstoupila.

Za okamžik už seděla na barové stoličce poblíž dveří. V

podniku bylo šero a tichounce tam hrálo blues. Byla to Peggy

Leeová, jedna z Laverniných oblíbených zpěvaček. Peggy se

dokázala vyrovnat s těžkým dětstvím a v dospělosti zakrývala

159

podlitiny make-upem. A jakou udělala kariéru! Jaký život vedla

po nejistých začátcích. Když ji Lavern poslouchala, vždycky se

cítila lépe.

V Melody’s byla jenom barmanka a tři hosté. U jednoho stolu

u zdi seděli muž a žena a okouzleně se jeden druhému dívali do

očí. Asi v polovině barového pultu seděl muž a upřeně hleděl

před sebe. Možná se na sebe koukal v zrcadle za barem. Ze

sklenice na whisky upíjel zlatohnědou tekutinu. Před ním stály

dvě stejné sklenice.

Na takové pití je trochu brzy, pomyslela si Lavern, i když

Peggy své blues zpívala tak pomalu, jako by byly dvě hodiny

ráno. K Lavern přistoupila vysoká barmanka s vlasy vyčesanými

do drdolu, takže vypadala ještě vyšší, než ve skutečnosti byla, a

pozdravila ji. Lavern si objednala Krvavou Mary. Bylo to v

podstatě zdravé pití.

Hobbs by proti němu stejně měl námitky, protože měl

námitky skoro proti všemu, co Lavern dělala. Vymámil z ní slib,

že už nebude pít. A to jen proto, že chtěl, aby spolu s ním

předstírala, že začíná být závislá na alkoholu.

Vysoká barmanka – možná Melody – pití před Lavern

postavila během několika minut a odešla na opačný konec baru,

kde měla rozloženou nevyluštěnou křížovku. Peggy Leeová

začala zpívat o tom, že její milenec nemá kouřit v posteli. Jinak

bylo v baru ticho a jen občas dovnitř dolehl nějaký zvuk z ulice

plné aut.

Je tu příjemně, pomyslela si Lavern. Po alkoholu se rychle

uvolnila. Možná jí pomohlo i to, že venku bylo horko a Lavern

neobědvala. Cítila se tu v bezpečí a příjemně sama. Vypnutý

mobil nechala doma. Hobbs měl většinu dne zůstat v práci.

Ukousla si z celerové natě, kterou měla v nápoji, a pak ji položila

na ubrousek vedle sklenice. Připadalo jí, že celer nezvykle hlasitě

chřoupá. Možná dokonce upoutal pozornost muže u baru.

Postavil sklenici na tácek, podíval se na Lavern a usmál se.

Páni! Ten je ale hezký. Třicátník s tmavými vlasy, černýma očima

a vražedným úsměvem. Měl na sobě světle béžové kalhoty,

160

červené sportovní sako, bílou košili a na ní černočervenou

kravatu. Vypadal jako boháč.

Lavern si vzpomněla na Hobbse.

Zabil by mě.

Kdyby to věděl.

Řekla si, že trocha flirtování jí vůbec neuškodí. Hobbs se to

nikdy nedozví. Kdyby tušil, že tu sedí a za bílého dne pije alkohol,

byl by oheň na střeše. Hobbsovi vadilo, když nevěděl, kde Lavern

zrovna je. Kdyby věděl, že sedí v baru, vůbec by se mu to nelíbilo.

Kdyby si s tmavovlasým chlapíkem trochu zaflirtovala,

popovídala a poslouchala by jeho řeči, cítila by se lépe. Měla by

dojem, že je žádoucí i jinak než jako boxovací pytel. Zastyděla se

a v duchu se okřikla. Pak se usmála na muže u baru.

No a co? Vždyť ho nehodlám ojet.

Radši ani nemyslela na to, co by Hobbs dělal, kdyby ji našel v

posteli s jiným.

Muž se elegantně otočil na stoličce a vstal. V pravé ruce pevně

držel sklenici s pitím. Lavern viděla, že pod hezkými šaty skrývá

středně vysoké, dobře stavěné tělo.

Líbilo se jí, jak se pohybuje. Blížil se k ní plavným, a přesto

mužným krokem atleta. Levou rukou přitom roztržitě otáčel

barové stoličky, které míjel. Dvě, tři, pět stoliček. Všechny tiše

rachotily.

Čím víc se k ní blížil, tím hezčí se jí zdál. Měl převislá víčka.

Takovým očím se někdy říkalo postelové. Jeho hezkým rysům

dodávaly poněkud dravčího, ale přitažlivého vzezření.

Když se k ní přiblížil na necelé dva metry, výraz jeho obličeje

se změnil. Lavem věděla proč. Všiml si jejích podlitin. Make-up je

v rozptýleném světle dokázal zakrýt, ale na tak malou vzdálenost

ne. Jiskry v jeho hnědých očích pohasly a jeho úsměv povadl.

Věděl, co podlitiny na tváři pravděpodobně znamenají – násilí, s

nímž nechtěl mít nic společného. Lavern s sebou nesla potíže, tak

proč by s ní zbytečně ztrácel čas? Vůbec se mu nedivila.

161

Když došel skoro k ní, znovu se usmál a tiše Lavern připil ze

své sklenky. Tu potom postavil na bar a vyšel ven, jako by celou

dobu mířil k východu, a ne k Lavern.

Taktně mě odmítl

„Škoda.“ ozval se ženský hlas, když za mužem zapadly dveře a

zakryly světlo venku. „Myslela jsem, že o vás má zájem.“

Lavern zvedla hlavu a spatřila za barem ženu, která se možná

jmenovala Melody.

„Taky jsem si to myslela,“ řekla. Napila se Krvavé Mary a

podívala se Melody do očí. „Doufám, že si nemyslíte, že tady…“

„Že tady pracujete? Že si tu dáváte Krvavou Mary a koukáte

po klientech na odpoledne?“ Melody zavrtěla hlavou a pousmála

se. „Sotva, Ale myslím, že ten pěkný hoch nějakou dámu hledal.

Bylo to na něm vidět.“

„To tedy ano.“

„Co se dá dělat. Netuší, o co přišel.“

„Škoda,“ řekla Lavern.

Žena, co se možná jmenovala Melody, se už vracela ke své

křížovce. Lavern zůstala sama s pocitem, který ji přepadal často –

že se do tohoto světa nehodí.

Pomyslela si, že je zvláštní, jak často se lidé těsně minou, jak

dokážou o vlásek uniknout drastickým změnám. Zdalipak

existuje hodně paralelních světů, ve kterých je skoro všechno

jiné, protože někdo šel svou cestou? Světů plných jiných,

šťastných Lavern?

Pravděpodobně ne.

Říkejte tomu osud, úděl, to je fuk. K čertu s tím.

Hobbs by na to možná stejně přišel a oba by nás zabil.

„Škoda.“ zopakovala si tiše sama pro sebe.

162

35

Renz se s Quinnem chtěl sejít a promluvit si s ním cestou na

nějakou schůzku. Možná mu tak chtěl dát najevo, že nezahálí.

Povídal, že mu chce něco ukázat.

Stáli v teplém slunečním světle u Rockefellerova centra. Nad

hlavami jim hlasitě pleskaly barevné vlajky, které nadouval silný

vítr. Některá vlajka občas vydala zvuk jako lodní plachta, do níž

se opřel proud vzduchu. U obrubníku za jejich zády parkovala

Renzova nablýskaná černá limuzína. Měla spuštěný motor. Za

tónovanými skly se sotva viditelně rýsovala hlava řidiče, který

seděl za volantem a trpělivě hleděl před sebe.

Renz měl na sobě draze vypadající modrý oblek s proužkem.

Hnědá kravata mu nějak vyklouzla zpod saka s třemi knoflíky a

vesele plápolala ve vzduchu jako vlajky na stožárech. Renz

kravatu jednou rukou uhladil ke straně a beze slova Quinnovi

podal velkou hnědou obálku.

Právě ji zřejmě chtěl Quinnovi ukázat. Detektiv ji otevřel a

podíval se na její obsah.

Uvnitř byly fotografie Very Doaksové na místě činu a posléze

na pitevně.

„Co se to s tímhle světem děje?“ otázal se Quinn smutně.

„Vůbec nic,“ odpověděl Renz. „Tak už to v životě chodí.

Nejdřív žijeme a pak se přeměníme na odpad, takže nás strčí do

díry v zemi nebo z nás udělají hromádku popela.“

„Koukám, že vy jste s touhle perspektivou smířený,“

poznamenal Quinn.

„Upřímně řečeno, jinak to ani nejde. Měl byste to taky zkusit,

Quinne. Místo hýčkání svých slabin.“

„A to má být?“

„Vaše romantické představy. Tenhle svět stojí za hovno. Vy si

namlouváte, že to není pravda, a pokoušíte se ho vyčistit, kdežto

já chápu, jak to s ním je, a vesele si v tom libuju. V tom je mezi

námi dvěma rozdíl.“

„Hodlám si dál hýčkat slabiny.“ prohlásil Quinn.

163

Věděl, co fotografie znamenají. Tady šla veškerá romantika

stranou. Zabiják, kterému média začala přezdívat Řezník, usmrtil

další oběť. Ve městě řádí další sériový vrah.

„Navenek to vypadá, že máme tu čest se dvěma nebezpečnými

psychouši,“ řekl Renz.

„Navenek?“

Quinn se podíval na poslední fotografii a pak ji spolu s

ostatními zasunul zpátky do obálky. Připomněl Renzovi, že oběti

Vraha s pětadvacítkou spojuje skutečnost, že všechny rády

chodily na lov.

„A obě Řezníkovy oběti skončily jako lovná zvířata,“ řekl Renz,

aby Quinnovi ukázal, že je o krok napřed. „Vyvrhl je a nechal je

tam viset jako maso v udírně. Možná, že tu máme jednoho vraha,

který pracuje dvěma různými styly, aby nás zmátl.“

„Sérioví vrazi takhle většinou nepracují,“ připomněl Renzovi

Quinn. „Jednají z náhlého popudu a většinou napodobují nějaký

zvyk z dětství. Ty vraždy mají všechny rysy sériových zločinů, ale

těžko říct, jestli je spáchala tatáž osoba.“

„Ale možné to je.“

„To sotva.“

Renz se pokusil zastrčit neposlušnou kravatu do zapnutého

saka, ale zase mu vyklouzla a připomněla mu, jaký je na světě

nepořádek. „V tomhle případě,“ pokračoval a nevěnoval kravatě

pozornost, „se budeme navenek tvářit, že usuzujeme, že jde o

jednoho sériového vraha, který používá dvě různé metody.“

„A všechny vraždy spojuje lovecká vášeň.“

„To je hodně dobré,“ řekl Renz.

„Ale nepřesvědčivé.“

„Hodí se to. Sal Vitali s Haroldem Mishkinem budou dál řešit

Řezníkovy vraždy, ale pod vaším vedením.“

„To se jim nebude zamlouvat.“

Renz pokrčil rameny a znovu se neúspěšně pokusil zkrotit

svou kravatu.

„Mluvil jste o tom s Helen Imanovou?“ zeptal se Quinn.

Zajímalo ho, co psycholožka řekne na nápad oba případy spojit.

164

„Souhlasí s vámi,“ odpověděl Renz. „Prý není pravděpodobné,

aby Řezník a Vrah s pětadvacítkou byli jedna a tatáž osoba. Ani

nepracují podobným stylem. Helen si myslí, že o ten lov se taky

nedá zrovna opřít.“

„Helen je na ženskou, co dělá profily, chytrá,“ poznamenal

Quinn. „Měl byste ji poslouchat.“

„Stejně jako vy tvrdila, že je možné, a dokonce

pravděpodobné, že nejde o jednoho vraha. Když jsme to pak

dopodrobna probírali, začala vykládat něco o tom, že nás zabije

meteorit.“

Quinn se na Renze upřeně zadíval. „Vy si taky nemyslíte, že

jde o jednoho vraha, viďte, Harley?“

„Myslím, že politicky je žádoucí, aby to jeden vrah byl. Možná

vám bude proti srsti, že je nutné dívat se na podobné případy z

tohohle úhlu, ale jde v nich o politiku. To byste už měl dávno

vědět, Quinne. Kdybyste to chápal, mohl jste teď být na mém

místě.“

Quinn věděl, že má pravdu. Ale přesto…

„Pověděl jste to Vitalimu s Mishkinem?“ zeptal se.

„Před hodinou,“ odpověděl Renz.

„Vsadím se, že měli ohromnou radost.“

„Brblali stejně jako vy, ale nakonec to přijali. Jako vy. V téhle

věci nemá nikdo z nás doopravdy na výběr.“

Quinn si povzdechl a zarazil ruce hluboko do kapes, aby Renz

neviděl, že zatíná pěsti. „A to všechno jenom proto, že je to

politicky žádoucí.“

Renz se usmál a nacpal si neposednou kravatu mezi dva horní

knoflíky košile, kde konečně zůstala zachycená.

„Přesně tak,“ přisvědčil.

36

Terri by vůbec nepřekvapilo, kdyby se neukázal.

Hezcí chlapi jako Richard mohou mít každou ženskou, kterou

si zamanou, a kdykoli si zamanou.

165

Být mužem musí být skvělé. Jen tak koukat po krasotinkách,

nějakou si vybrat a pak ji odložit. Lepší než být krasotinkou.

Napila se koly s rumem a snažila se pořád nedívat na dveře

podniku Magie Lounge. Občas se cítila trapně a zlobila se na sebe.

Co tady vlastně dělám? Kromě toho, že tu zbytečně čekám na

chlapa, který stejně nepřijde?

Dobře však věděla, co dělá. Snaží se ulevit si od osamocení,

které prožívá. Celý den pracuje v Office Techu a pak jde domů.

Někdy zajde na skleničku s některou kolegyní z obchodu, potom

se dívá na televizní reality show (rovnou by se mohla přihlásit do

Trosečníka), jde si lehnout, druhý den ráno vstane a pokračuje v

rutině. Takhle tráví jeden ubíjející den za druhým.

A najednou se před ní objevil on. Docela vysoký, hezký a

tmavovlasý. Balil ji v uličce číslo sedm mezi tiskárnami a faxy.

V uličce se šťastným číslem sedm.

Když natáhl ruku, aby zapnul tiskárnu, nechtěně se rukou

otřel o její pravé ňadro. Aspoň si byla jistá, že to nebylo úmyslně.

Terri měla pocit, jako by od její bradavky vedly dráty až do

centra její sexuální touhy. Další drát směřoval přímo do jejího

srdce. Tudy vedl erotický náboj.

Ve tváři mu nebylo vidět, že by se dotkli, ale Terri bilo srdce

jako na poplach. Nevzpomínala si, kdy naposledy takhle

reagovala na muže. Jestli vůbec někdy. Každopádně prožívala

něco výjimečného, co by si neměla nechat jen tak utéct.

Uvědomila si, že právě v tu chvíli se stalo něco jedinečného.

„Tahle tiskárna,“ řekla, „natiskne papíry na jakoukoli fotku.“

Jenom se její neobratnosti usmál. „Kdybych byl dyslektik, ani

bych si toho nevšiml,“*poznamenal.

Takhle se mezi nimi vyvinul dlouhý a stále osobnější

rozhovor. Byl tak uhlazený a na první pohled se o ni velice

zajímal, že mu nakonec sama navrhla, aby se k večeru sešli v

Magie Lounge na skleničku a ještě si u ní trochu popovídali.

Tvářil se, že její návrh s radostí přijímá.

Terri nebyla naivní. Věděla, že profesionální lháři umí

bravurně lichotit a říkat to, co člověk právě chce nebo potřebuje

166

slyšet. Pokud ji jenom balamutil, zvládal to opravdu mistrně. Na

jeho řeči plné citu se dalo snadno naletět. Na tomhle světě bylo

těžké odlišit faleš od upřímnosti, i když se člověk snažil sebevíc.

Mohl vidět obyčejné sklíčko a přitom zahodit pravý diamant.

Třeba je opravdu neupřímný. Terri by i tak uvítala, kdyby si

tu teď před ní na něco hrál. Už šestnáct minut na něho marně

čekala. Mnohem radši by s ním hrála neupřímnou šarádu.

Muži v podniku o ni začínali jevit zájem, až jí to bylo

nepříjemné. V porovnání s Richardem Cranem jí všichni připadali

jako ubožáci.

Pak se otevřely dveře a stál v nich on. Terri zaplavila úleva,

která se zvláštním způsobem přetavila v záchvat touhy. Byl

stejně hezký jako dopoledne v obchodě. Měl na sobě světle hnědé

kalhoty, modré sportovní sako s mosaznými knoflíky a

světlemodrou košili s rozhalenkou u krku. Několik přítomných

žen se na něho podívalo a žádná od něho nedokázala odtrhnout

oči. Když se na Terri usmál a zamířil k ní, ucítila záchvěv

majetnického vzrušení.

„Čekáš dlouho?“ otázal se a ladně se usadil na barovou

stoličku vedle ní.

„Ani ne. Stejně jsem ještě o něčem přemýšlela.“

„A o čem?“ Zadíval se jí do očí svými něžnými zraky s

převislými víčky. Opravdu ho zajímá, na co Terri myslí. Zajímá ho

na ní všechno.

„O svém životě,“ odpověděla. „Jak je stereotypní. Týden co

týden ve stejném obchodě. Šoupat ve skladě elektronikou,

vykládat o ní lidem, občas nějakou prodat. Je to…“

„Zničující,“ dořekl za ni.

„Přesně tak.“ Opravdu mě chápe.

„Nemyslela jsi nikdy na to, že bys odtud odešla a zkusila něco

jiného?“

Musela se zasmát. „Na to nemám odvahu.“

Přiblížil se k nim barman a Terri s Richardem si objednali pití.

On si dal skotskou s ledem, ona další kolu s rumem.

„Tak ty ráda piješ rum. To bys mohla být pirátka,“ řekl vážně.

167

Musela se zahihňat. „Kde se mám hlásit?“

„Rovnou tady. Už tě vidím v pirátských šatech. Byla bys v nich

sexy. Vysoké holínky, třírohý klobouk, kord…“

„Klapka na oku?“

Na okamžik se nad tím zamyslel. „Určitě.“

Barman jim přinesl pití. Terry opatrně usrkla ze své sklenice,

protože to byla už druhá. Pokud tu ještě chvíli zůstanou, Richard

bude o skleničku pozadu. To by bylo nebezpečné.

„Takže holínky a kord,“ řekla. „Nejsi trochu úchylný, Richarde

Crane?“

„Jenom když ty budeš chtít,“ odpověděl a napil se skotské. „Mě

vzrušuješ ty. Jenom ty.“

Chvíli tiše pili a prohlíželi si jeden druhého.

„Jen to zkus, Terri Gaddisová,“ vybídl ji jemně.

Cítila, jak jí buší srdce.

„Pojd se mnou dneska na večeři,“ dodal.

„Co je to za zkoušení?“

„Záleží na tom, kde budeme jíst.“

Usmála se. „Ta klapka na oku se mi zamlouvá čím dál víc.

Potíž je jen v tom, že žádnou nemám.“

„Tak budeme dělat, jako že ji máš,“ řekl. „Anebo můžeš zavřít

jedno oko. To mi bude stačit.“

Jen to zkus, Terri Gaddisová.

„Tak nejdřív dopijeme,“ řekla, „pak půjdeme ke mně na loď a

já v podpalubí udělám večeři.“

„Skvělé. Po cestě koupím nějaké víno.“

Nechce, abych přestala pít.

„Můžeme hledat poklad,“ navrhl.

„Myslím, že bude lepší, když se nejdřív trochu projedeme po

širém moři.“

Vyslal k ní další omamný úsměv a napil se skotské. „Ty jsi

pirátka,“ řekl, odtrhl sklenici od rtů a zadíval se na Terri. „Jestli se

bojíš znásilňovat a plenit, tak žádný strach,“ dodal.

Terri se usmála a položila ruku na jeho paži. „Tebe bych nikdy

neplenila.“ ujistila ho.

168

Hodil do sebe skotskou a řekl: „Hergot.“

John Riley konečně vypil dostatek vína, aby umlčel hlasy ve

své hlavě. Hodinu po setmění se dovlekl do uličky mezi

restaurací Zimolez a hotelem Antonian. U cihlové stěny hotelu

leželo na hromadě několik černých pytlů s odpadky. Riley si byl

jistý, že v nich nic moc cenného nebude, ale připadalo mu, že by z

nich mohla být docela pohodlná postel.

Pořád měl z poloviny nedopitou láhev levného vína, kterou si

koupil za peníze, jež se mu podařilo vyžebrat na ulici. K snídani

měl jenom půlku cheeseburgeru, který na rušném rohu opodál

před jeho očima kdosi vyhodil do odpadkového koše. Od té doby

nejedl. Vlastně ani neměl hlad. Možná to bylo vínem, možná

skvrnkou na plíci, kterou mu vloni našel doktor a z které se

vyvinula choroba, kvůli níž pořád hubne. Anebo za to mohlo stáří.

Rileymu bylo… Kolik vlastně? Třiašedesát? Či o rok víc? Vlastně

to bylo jedno, protože na ulici byl starcem každý, kdo překročil

padesátku.

Když Riley došel do poloviny uličky, zastavil se a zašklebil se.

Vypadalo to dobře. Od včerejška, kdy tudy prošel, sem nejspíš

přihodili další pytle. Anebo tudy šel předevčírem? Pro Johna

Rileyho čas neměl valný význam. Aby ne, když v tomhle městě

přestával existovat rozdíl mezi nocí a dnem.

Pytle v uličce nejspíš nepatří do běžného odpadu a hotel kvůli

nim asi jednou za čas objednává speciální odvoz. Riley jich hezky

využije, než mu je odvezou.

Kopl do nich pravou nohou, aby odehnal dvě krysy. Uder ještě

jednou zopakoval, aby si mohl být jistý, že se mezi pytli

neschovávají žádní další hlodavci. Úder však vedl jemně, aby se

plastové pytle neroztrhly a do okolí z nich neunikla nějaká

tekutina, jejíž příšerný zápach by nedokázal snést ani on.

Opatrně, aby neublížil svým artrotickým kolenům, uložil své

rozbolavělé tělo na hromady černého plastu. Chvíli se vrtěl, aby

neležel na něčem tvrdém, potom odzátkoval láhev s vínem a

169

povzdechl si. Byl unavený. Pokud bude mít štěstí, nebude se mu

nic zdát a hlasy mu dají až do rána pokoj.

Riley se zhluboka napil a polkl kyselou tekutinu. Bývaly časy,

kdy by v restauraci takové splašky vrátil a objednal by láhev

něčeho pořádného. To bylo opravdu dávno.

Trochu vína mu ukáplo od úst a steklo mu po neoholené

bradě. Rychle láhev narovnal, aby neztratil nic víc z jejího

cenného obsahu, a postavil ji vedle sebe. Pokrčil rameno, aby si o

ně mohl otřít bradu, a podíval se na láhev. Chtěl se z ní ještě

trochu napít.

Vtom si všiml ruky.

Nejdřív si myslel, že ji tam nastražil nějaký vtipálek, který se

schovává mezi pytli s odpadem. Anebo že je umělá. Třeba patřila

nějaké figuríně z výlohy. Něco na ten způsob.

Jenže ruka byla lidská, i když vypadala trochu podivně.

Za chvíli pochopil, co se mu na ní nezdá. Byla to ruka mrtvoly.

Hlasy v jeho hlavě zavyly.

37

Ulici i oba konce úzké uličky mezi restaurací a hotelem

zalévalo jasné světlo reflektorů, takže tam bylo vidět jako ve dne.

S tím rozdílem, že světlo obklopovala tma. Záře vábila můry,

které poletovaly sem a tam. Noční vzduch byl teplý a tak vlhký, že

by místo létání mohly plavat.

„Vypadá to stejně jako u těch ostatních,“ řekl Fedderman.

Když mu nález oznámili, nacházel se poblíž a na místo dorazil

dřív než Quinn a Pearl.

Stáli poblíž mrtvého těla, které se našlo vedle hotelu

Antonian. U černého auta zaparkovaného mezi policejními vozy

si soudní lékař Julius Nift svlékal latexové rukavice. V uzavřené

uličce technici stále zajišťovali důkazy. Nift se podíval na Quinna,

usmál se a pokýval hlavou.

Quinn mu v odpověď také pokývl a pomyslel si: Ty jsi ale vůl.

170

Chtěl přejít ulici a Nifta vyzpovídat, ale malý arogantní

patolog už se drápal do svého auta a zavíral dveře. Quinn si řekl,

že je to vlastně jedno. Tenhle případ bude stejný jako ostatní,

přesně jak tvrdil Fedderman. Příčinou smrti bude kulka malého

kalibru (z níž se časem vyklube kalibr dvacet pět) do hlavy. Nift

mohl odhadnout okamžik úmrtí, ale nic víc. Quinn si na pitevní

protokol počká do zítřka.

Na jazyku cítil pachuť vyvolanou nepříjemným zápachem a

málem si odplivl. Pak si ale uvědomil, že je na místě násilného

činu, a radši polkl. Puch se linul především z černých plastových

pytlů s odpadky, ale mrtvý muž také rozhodně nevoněl.

Quinn se na mrtvého podíval. Bylo mu kolem padesátky a byl

konzervativně oblečený. Na sobě měl nažehlené kalhoty a

modrou kostkovanou košili. Přes ni měl černou sportovní bundu,

která se mu omotala kolem těla. Nakonec nevypadal až tak zle, až

na oči zapadlé do lebky a dírku na čele.

Fedderman muži prohledal kapsy, ale našel v nich jenom

hotelovou kartu. Galin byl jediný, kdo u sebe nic podobného

neměl.

Vlastně do skládanky zcela nezapadal, protože kromě

způsobu usmrcení ho s ostatními oběťmi skoro nic nespojovalo.

„Vypadá to, jako by ho vrah zastřelil a tělo potom schoval pod

pytle u té stěny, aby ho hned nenašli.“ poznamenal Fedderman.

„Tamhleten chlápek,“ pokračoval a ukázal na otrhaného

zarostlého muže, který vykřikoval nesmysly a zuřivě gestikuloval

na policistu ve služebním voze, „si náhodou všiml, že z odpadků

trčí lidská ruka, když se tady uvelebil, aby mohl v klidu nasávat z

flašky vína. Když ji uviděl, začal řvát a vyběhl na ulici. Vyděsil tam

pár lidí a udělal zmatek v dopravě. Nějaký bývalý policajt z

Denveru ho odtáhl do bezpečí na chodník a zavolal nám z mobilu,

že po ulici pobíhá šílenec a huláká něco o mrtvole. V obojím měl

pravdu.“ Fedderman se zašklebil na Pearl. „Co kdybys za Rileym

zašla a vyslechla ho?“

„Riley je ten blázen?“ zeptala se Pearl.

„Nemá na sobě uniformu.“

171

„Proč za ním nejdeš ty?“ opáčila Pearl. „Ty se spíš naladíš na

stejnou vlnu.“

„Já to udělám,“ řekl Quinn, aby je umlčel. Teď nebyla vhodná

doba ani místo na přihlouplé hašteření. Ukázal na šedé dveře v

cihlové zdi. „Kam vedou?“ zeptal se.

„Nejspíš do hotelu,“ odpověděl Fedderman. Quinn se v duchu

ptal sám sebe, jestli si z něho náhodou nedělá legraci. I když

musel uznat, že se nezeptal zrovna chytře. „Když technici sejmuli

otisky z kliky, pokusil jsem se je otevřít. Jsou zamčené.“

„Zamykají se automaticky při zavření?“

„Nevím,“ odpověděl Fedderman. „Zatím z nich nikdo nevyšel.“

„Jdi se podívat, co za těmi dveřmi je,“ nařídil Quinn Pearl. „A

my dva půjdeme zjistit, jestli nám pan Riley něco nepoví, Fede.“

Pearl se na Feddermana zašklebila a odchvátala.

Když Riley uviděl, jak se k němu blíží Quinn s Feddermanem,

policista v uniformě ho přestal zajímat. Byl nesmírně šťastný, že

jim může zopakovat, co už řekl policistům, kteří na místo nálezu

přijeli jako první. Problém byl v tom, že se nedokázal zastavit.

„Měli jsme to nechat Pearl,“ poznamenal Fedderman, když se

mu konečně povedlo skočit Rileymu do řeči.

Quinn souhlasně přikývl.

„Pearl je ta kozatá dáma, jo?“ zeptal se Riley a oběma rukama

naznačil velká prsa. Příšerně z něho táhlo. Jeho dech by možná

dobře hořel.

„O tom mluvit nebudeme,“ řekl Quinn.

„Chtěl ste říct o těch,“ opravil ho Riley.

„Tak tedy o těch,“ řekl Quinn a pomyslel si, že jestli se

Fedderman začne smát, pořádně mu nakope prdel.

„Sou pravý, to se pozná,“ pokračoval Riley.

Pearl se za deset minut vrátila a pověděla jim, že za dveřmi je

chodba, v níž na koberci objevila krvavou skvrnu. Vypadá to, že

muže někdo zastřelil v hotelu, pak ho vytáhl ven a hodil ho mezi

pytle s odpadky.

172

Rileyho kalné oči se rozšířily hrůzou. „Zastřelil? Krev? Bože,

ježíšikriste, ježíšikriste! Říkali mi, že přichází konec světa, oni to

říkali.“

„Ten mrtvý by určitě souhlasil s tím, kdo vám to řekl,“ pravila

Pearl a ustoupila stranou, aby nemusela čichat Rileyho dech.

Quinnovi řekla: „Nechala jsem místo se skvrnou označit a hlídá to

tam jeden policajt.“

Quinn přikývl. Nepochyboval, že krev na koberci patří

mrtvému, který leží mezi pytli napěchovanými odpadky. Tenhle

je výjimka. Ostatní oběti Vraha s pětadvacítkou zemřely na místě,

kde je zastřelil. Nebo s nimi po smrti aspoň nikdo nehýbal.

Případ jim to vyřešit nejspíš nepomůže, ale Quinn cítil, že je to

z nějakého důvodu důležité.

„Ježíšikriste,“ ozval se znovu Riley.

„Na co sakra koukáš?“ zeptala se Quinna Pearl.

„Půjdeme se podívat dovnitř,“ rozhodl Quinn. „Děkujeme vám

za ochotu, pane Riley.“

„Nastává konec světa,“ řekl Riley.

„Je dobře, že na to myslíte,“ ujistil ho Quinn.

„Ten starý slizák je pěkně odporný,“ prohodila Pearl, když

kráčeli k průčelí hotelu.

„Zato ty ses mu líbila,“ řekl Fedderman.

Zanedlouho zjistili, který pokoj se otevírá kartou mrtvého.

Quinn se nejdřív ohlásil v recepci a potom všichni vyjeli výtahem

do třetího patra.

Pokoj byl zařízený jako každý druhý v New Yorku. Bylo tam

křeslo, psací stůl s ladící židlí a postel s dvěma nočními stolky, na

nichž stály lampy. Kromě toho se tam nacházela i skříňka s

televizí. Většina nábytku byla vyrobená z tmavého javoru.

Na skládacím stojanu na zavazadla ležel kufr s šaty na troje

převlečení. Postrádal jmenovku. Oblečení bylo drahé a

neformální. Byly mezi ním i značkové džínsy a tři kšiltovky.

Každá měla jinou barvu a název jiného baseballového týmu.

„Pěkně přelétavý fanoušek,“ podotkla Pearl.

173

Quinn nahlédl do maličké koupelny. Našel tam soupravu na

holení a na toaletním stolku úhlednou řadu krabiček. Vedle stál

nepoužitý kávovar. Mýdlo bylo stále zabalené. V odpadkovém

koši opatřeném plastovým sáčkem neleželo vůbec nic, ani

použité papírové kapesníky. Mrtvý v hotelu bydlel jenom krátce,

takže pokoji nestačil vtisknout svou osobnost.

Quinn se na sebe nenápadně podíval do zrcadla a vrátil se do

pokoje.

„Našli jsme peněženku,“ řekl Fedderman stojící u otevřené

zásuvky stolu. Prohrábl ji a pokračoval: „Je to jistý Floyd Becker,

bydlí v SoHo a je mu navěky jednapadesát.“ Přepočítal bankovky

jako zkušený pokladník. „Přesně tři stovky.“

„V recepci se zapsal a zaplatil v hotovosti pod jiným jménem,“

řekl Quinn.

„Vsadím se, že si říkal Jones,“ prohlásil Fedderman. „A ze

svých iniciál si udělal falešné jméno.“

„Ne, říkal si Smith,“ oponovala Pearl. „A stejné iniciály

nepoužil.“

Quinn zavrtěl hlavou. „Oba jste vedle. Říkal si Bob Green.“

„Krucifix,“ ujelo Pearl.

Fedderman se nehezky zasmál. „Neříkala jsi náhodou Smith?“

Quinnovi Becker připadal něčím neobvyklý, i když si nezvolil

zrovna originální pseudonym. Významně se vymykal obvyklému

scénáři. Možná to souviselo se skutečností, že pachatel tělo

vyvlekl ven. Anebo se lišil úplně jinak.

Terri Gaddisová měla pocit, že našla ráj. Nebo aspoň

bezpečnou tvrz plnou slasti.

Richard Crane byl ten nejněžnější a nejšikovnější milenec,

jakého kdy měla. S kocovinou, vyčerpaná vínem a sexem ležela ve

své ložnici. Hlavou spočívala na Richardově nahé hrudi. Slyšela a

cítila pravidelný tep jeho srdce. Byla přesvědčená, že tluče ve

stejném rytmu jako to její.

V pokoji byl stále cítit pronikavý pach jejich těl, jejich

kopulace a Terri by byla nejradši, kdyby nikdy nevyčichl.

174

Klimatizace hučela a začínala rozptylovat teplo sálající z jejich těl.

Terri věděla, že teplota v místnosti se brzy vrátí k normálu a s ní i

její život.

Anebo ne?

Richard určitě sdílí intenzitu jejích pocitů a došel ke stejnému

závěru jako ona. Ano, dva lidé spolu můžou být dokonale šťastni!

Patřil k mužům, kteří to dovedou vycítit. Poznala to na něm a

nic víc vědět nepotřebovala.

To jí připomnělo, že o něm vlastně skoro nic neví. Zmínil se,

že pracuje pro jednu firmu na Wall Street, ale neprozradil jí,

která to je. Bylo zřejmé, že je úspěšný a má peníze, jinak by se

neoblékal do na míru šitých obleků a nenosil by drahé zlaté

hodinky ani manžetové knoflíčky. Podle jeho svalů a výdrže –

Terri se nad tím usmála – na sebe dbal. Zasněně si rukou přejela

po pravém ňadru se ztvrdlou bradavkou.

Mohli bychom si to zopakovat. A pak ještě jednou a potom zas a

zas.

Pohnula se a natáhla ruku k nočnímu stolku, na němž stála

způli vypitá sklenice vína. Podařilo se jí dvěma prsty zachytit její

tenkou stopku. Když dopila zbytek vína, aby uhasila žízeň, ulehla

zpátky a přitulila se k Richardovu teplému tělu. Poslední, co si

před usnutím uvědomila, bylo, jak jí podložil krk rukou a přitáhl

si ji blíž k sobě.

Když se ráno probudila, v pokoji bylo chladno a ležela v

posteli sama.

Terri se posadila a znepokojeně se rozhlédla. Zjistila, že

Richard je pryč.

„Richarde?“

„Tady jsem, lásko.“ Objevil se ve dveřích a zapínal si košili,

kterou si ještě nestihl zastrčit do kalhot. „Oblíkal jsem se v

obýváku, abych tě nevzbudil.“ Tmavé vlasy měl mokré a

neučesané. Bylo na nich vidět, že si je prsty uhladil dozadu, takže

se jistě už osprchoval. Terri se při pohledu na druhého člověka

ještě nikdy neulevilo tak jako teď.

175

„Říkal jsem si, že bychom si mohli někam zajít na snídani,“

navrhl Richard. „A oslavit náš vztah.“

„To můžeme i jinak,“ řekla Terri.

Pousmál se. „Nemáš na vybranou.“

„Ve všem ostatním ale ano,“ odpověděla.

Nepřestával se hezky usmívat. „Kdepak, některé věci jsou

předurčené a nedají se změnit.“

„Byli jsme si předurčeni?“

„Rozhodně ano.“

„V tom případě přijímám,“ řekla a vylezla z postele. Vůbec se

před ním nestyděla za svou nahotu. Po tom, co spolu dělali…

„Potřebuju se osprchovat,“ dodala. Bosky k němu přistoupila a

zlehka ho políbila na rty. Pak se kolem něho protáhla a zašla do

koupelny.

Stoupla si pod horkou sprchu, namydlila se a zaklonila hlavu,

aby si z vlasů vypláchla šampon. Najednou si všimla velkého

kovového háku na stropě.

Ten tam přece nikdy nebyl.

Anebo byl? Možná si ho jenom nevšimla.

Ne, to je nesmysl. Určitě bych ho zaregistrovala.

Podle všeho ho tam připevnil Richard, když spala.

Zhrozila se. Proč to udělal? O co tady kráčí? O úchylný sex?

Vodní sporty? Sadomasochismus? Pokud ano, Terri s tím nehodlá

mít nic společného.

Má se snad rozkoš minulé noci zvrhnout v nějakou násilnou

nechutnost? Při té představě se jí sevřel žaludek zklamáním.

Potřásla hlavou. Randění v New Yorku…

Potom se v jejím nitru rozhořel plamínek naděje. Udělal to

správce! Hák tam včera nebo v uplynulém týdnu určitě

nainstaloval Jennison a ona si toho prostě nevšimla. To bude ono.

Jistě to tak je. Už zase všechno vidí příliš černě a dělá

katastrofické závěry. Ve své rajské tvrzi je v bezpečí.

Až se vysprchuje, řekne o háku Richardovi. Třeba bude vědět,

k čemu má sloužit.

176

38

Renz přímo miloval porady v místech, kde byl pánem on.

Všechny svolal do své kanceláře: Quinna, Pearl, Feddermana,

Sala Vitaliho a Harolda Mishkina.

V kanceláři bylo horko, protože do ní pod povytaženými

roletami pronikalo ostré sluneční světlo. Quinn věděl, že Renz

nechá rolety tak, jak jsou, protože zlaté ranní paprsky se mu

opírají do zad a návštěvníci jsou v nevýhodě, neboť mu nevidí do

tváře. Renz rád držel trumfy v ruce. Quinn v prašném vzduchu

ucítil slabý zápach. Šéf v kanceláři zase tajně kouřil doutníky.

Kdyby to věděl starosta, New York by se brzy dočkal nového

policejního komisaře.

Vitali s Mishkinem se ke Quinnovi a jeho týmu chovali docela

přátelsky. Quinn na nich viděl, že teorie o jediném vrahovi se jim,

na rozdíl od Renze, moc nezamlouvá. I Renzovi se zamlouvala jen

proto, že se mu to politicky hodilo.

Quinn přesto musel připustit, že není vyloučené, aby jeden

vrah z nějakého důvodu páchal dvě série různých vražd. Mohl

předstírat, že má rozpolcenou osobnost, anebo ji opravdu mohl

mít, a tímto způsobem ji uspokojovat.

Renzova silueta vzala do ruky složku. „Tady jsou další

informace o poslední oběti Vraha s pětadvacítkou, Floydu

Beckerovi. Měl stavební firmu Becker Synergies a byl bohatý.“

„O té firmě jsem v životě neslyšel,“ poznamenal Quinn.

„V New Yorku nijak slavní nejsou,“ pravila silueta. „Ale

postavili plno přehrad a podobných staveb v Jižní Americe. Ten

chlap nebyl zrovna Rockefeller, ale peněz měl rozhodně víc než

dost.“

„Vsadím se, že byl vášnivým lovcem,“ řekl Quinn.

„Máte pravdu.“ Siluetu jeho slova možná rozčílila, ale nebylo

to na ní vidět. „Potřebujeme zjistit, proč se v hotelu ubytoval pod

falešným jménem a proč u sebe neměl žádný průkaz totožnosti.“

Silueta složku položila na stůl a schválně v ní pomalu zalistovala.

„Nikoho nepřekvapí, že smrt způsobila jediná nábojnice ráže

177

pětadvacet, vystřelená z pistole stejné značky jako v ostatních

případech. Zatím se ji ještě nepodařilo identifikovat. Rozhodně to

ale nebyla stejná zbraň.“

„Mohla by to být nějaká terčová pistole s výměnnou hlavní,“

napadlo Vitaliho.

„Není,“ odpověděla silueta. „Už jsme to zjišťovali. Úhozy

úderníku se trochu liší. A vy s Mishkinem byste se měli víc

soustředit na vraždu Very Doaksové a Hettie Davisové.“

„Ale jestli je to stejný vrah…“

„Berte to jako přirozenou dělbu práce,“ přerušila ho silueta.

„A teď zpátky k tomu, co víme. Pachatel Beckera zastřelil v

hotelové chodbě, která se táhne po celé délce budovy a vedou z ní

dveře do uličky venku. V laboratoři zjistili, že krev na koberci

patří Beckerovi. Když ho vrah zastřelil, z nějakého důvodu vytáhl

tělo do uličky a hodil ho mezi pytle s odpadky. Uvnitř hotelu se

kromě krve žádné důkazy nenašly. Technici při ohledání

prozkoumali a vyluxovali koberec okolo skvrny, ale získali jenom

prach a tři lidské vlasy. Ani jeden z nich se neshoduje s

Beckerovými vlasy. Některé by mohly pocházet z vrahovy hlavy.

To zjistíme, až toho hajzla dostaneme.“ Silueta otočila hlavu ke

Quinnovi. Její vlasy na pozadí ostrých slunečních paprsků

připomínaly hromadu zkroucených drátů. „Zjistili jste něco od

zaměstnanců hotelu?“

„Ne,“ odpověděl Quinn. „Dneska je ještě jednou vyslechneme.“

„Souhlasím. Taky vyslechněte Beckerovu manželku. Už ví, že

její muž byl zavražděn, ale včera večer byla natolik otřesená, že

nebyla schopná vypovídat.“

Quinn přikývl a předstíral, že si dělá poznámky.

„A vy dva,“ otočila se silueta k Vitalimu s Mishkinem, „dál

pracujte na případu Řezníka a veškeré relevantní informace

hlaste Quinnovi. Máte něco ohledně vraždy Very Doaksové?“

„Zatím neobživla,“ řekl Vitali.

Tenhle chlapík u newyorské policie moc dlouho nepobude,

pomyslel si Quinn. Vitali se mu však líbil.

178

„Pokud se na vás obrátí média,“ pravila silueta, již Vitaliho

sarkasmus nevyvedl z míry, „vůbec s nimi nekomunikujte.

Myslím to vážně. Neříkejte jim vůbec nic.“

„Ani Cindy Sellersová?“ otázal se Fedderman.

Silueta na něho chvíli upřeně hleděla a snažila se odhadnout,

jestli to není další sarkastická poznámka. „Té zvlášť. O tom, co se

dozví nebo nedozví, rozhodnu já. I o tom, kdy to bude.“

„Anebo nebude,“ zamumlala si Pearl pod vousy, ale Quinn ji

slyšel. Doufal, že porada skončí dřív, než se rozhodne spolčit s

Vitalim a Feddermanem proti Renzovi. Někdy se nechávala unést

davem.

Silueta se zvedla od stolu, stoupla si do světla a proměnila se v

Renze. „To je zatím všechno,“ řekl. „Zanedlouho se mám sejít s

jedním starostovým poradcem. Informujte mě a sebe navzájem.“

Všech pět detektivů ho ujistilo, že to určitě udělají, a Renz je

zdvořile, ale urychleně vypoklonkoval ze dveří.

Vitali si venku v horkém ranním slunci nasadil na nos módní

uzounké sluneční brýle a řekl: „Už jste někdy slyšeli takové

pitomosti?“

„Jasně že jo,“ ujistil ho Quinn. „Ale jestli o našem vrahovi, co

sedí na dvou židlích, něco budete mít, opravdu mi dejte vědět.“

„Jakmile se nám povede odhalit aspoň jednu z jeho tváří,

ozveme se vám,“ ujistil ho Vitali.

Nastoupili s Mishkinem do neoznačeného policejního vozu,

který byl o něco mladší než ten, ve kterém přijel Quinn se svým

týmem, a odjeli. Mishkin se na ně usmál a nenápadně jim z místa

spolujezdce zamával.

„Koukám, že z těch dvou je za chytráka Vitali,“ podotkla Pearl.

„Znám Mishkina,“ řekl Fedderman. „Skoro vůbec nemluví a

při pohledu na krev je schopný omdlít, ale rozhodně bys ho

neměla podceňovat.“

„Jedeme po stopě na Wall Street?“ zeptala se Pearl.

„Zavezte mě do kanceláře, mám tam auto,“ řekl Quinn. „Fed si

pak může vzít tohle a zajet znovu vyslechnout zaměstnance

hotelu. A my dva si promluvíme s Beckerovou vdovou, Pearl.“

179

Pearl s Feddermanem byli po schůzce s Renzem napjatí.

Quinn usoudil, že bude nejlepší, když je od sebe oddělí.

Vdova po Floydu Beckerovi byla statná růžolící bruneta.

Quinnovi s Pearl neřekla nic zajímavého, ale potvrdila jim, že její

muž stejně jako ostatní oběti Vraha s pětadvacítkou náruživě

holdoval lovu.

„Má dokonce i lva.“ pověděla jim, „nebo spíš to, co z něj zbylo.

Je někde dole ve sklepě. Celé roky jsme ho tu měli místo koberce.

Komplet i s hlavou.“

Pearl o tom přemýšlela, zatímco se s Quinnem poledním

provozem proplétali přes Manhattan k hotelu Antonian, aby se

přidali k Feddermanovi. Netušila, že lidé ještě dnes místo

koberců používají zvířecí kožešinu. Nemělo by to ve společnosti

vyvolat pobouření? Pearl by to jedině uvítala. Na takové věci

měla dost vyhraněný názor. Pak se podívala na své kožené boty a

zastyděla se. Za okamžik se však zase rozhorlila. Lidi boty přece

potřebují! Zato zvířecí předložky ne. Ještě k tomu s hlavou.

„Nechceš se někde zastavit na oběd?“ zeptal se Quinn.

„Nechci, nemám hlad.“

Quinn se na ni od volantu podíval. „Není ti něco, Pearl?“

„Proč by mi mělo něco být?“ odsekla.

„Nevím. Připadáš mi nějaká… naštvaná.“

„Víš, co bych chtěla?“ zeptala se. „Chytit toho debila, co po

něm jdeme, a nechat z něj udělat předložku. I s hlavou.“

„V tom se shodneme,“ řekl Quinn.

„Lev je akorát velká kočka.“

„Je to velká kočka,“ přitakal Quinn a odbočil vpravo na

Broadway. Chvíli mlčel a přemýšlel, zatímco Pearl tiše zuřila.

Byla pro něho nerozluštitelnou hádankou. Ze by se mu o ní

právě proto pořád zdálo?

180

39

Terri s Richardem si stejného dne po poledni zašli na oběd v

restauraci Kazinskiś v Upper West Side. Terri elegantně

uzobávala římský salát s vlašskými ořechy a Richard hltal guláš.

O háku v koupelně se nezmínila. Nepřipadalo jí to důležité. Až

uvidí správce, zeptá se ho, proč ho tam dal. Možná, aby na něj

mohla za ráf pověsit kolo, aby jí nepřekáželo, když bude mít

hosty. V malém bytě na Manhattanu to nebyl špatný nápad.

Stačilo zatáhnout sprchový závěs a nikoho by nenapadlo, že je s

ním v koupelně bicykl.

„Mám hrozně rád guláš,“ prohlásil Richard Crane. „Člověk

nikdy neví, co mu přinesou.“

Terri se pousmála a napila se vína. „A tobě to naprosto

vyhovuje, jak vidím.“

„Jo. Je vynikající. Ale možná je to jenom tím, že jsem s tebou.“

Jak to, že vždycky přesně ví, co má říct?

Terri ráno zavolala do práce a omluvila se, že jí není dobře.

Veškerou nemocenskou už měla vyčerpanou, ale manažer jí

dovolil vzít si den dovolené a popřál jí, aby se jí brzy udělalo lépe.

Nejradši by mu pověděla, že tak skvěle jako dnes se ještě

nikdy necítila, ale místo toho jenom zdvořile poděkovala,

zaklapla mobil a dál se s Richardem Cranem procházela v parku.

Celé dopoledne si hráli a užívali si jeden druhého jako milenci,

kteří se sešli po dlouhém odloučení. Možná to tak i je, myslela si

Terri. Možná měl Richard pravdu, když říkal, že některé věci jsou

předem dané. Genetika to přece dokazuje pořád.

Lidské bytosti jsou neskutečně tajemné a nevyzpytatelné.

Proto je život tak báječný.

Lavern sebou trhla. Kamarádka Bess jí na tržnou ránu těsně

vedle levého oka zlehka přitiskla navlhčenou žínku. Bess se na

zakrvácenou žínku podívala a zavrtěla hlavou.

„Stává se to pořád častěji,“ řekla naštvaně.

181

Lavern jenom přikývla. Stále ji bolel krk od toho, jak ji do něj

Hobbs udeřil.

„Musíš s tím něco udělat,“ řekla Bess. „Začít aspoň trochu

jednat.“

Lavern se rozplakala. Bess jí na ránu znovu přitiskla studenou

žínku. Obě ženy chvíli nehnutě seděly.

„To jsou mužští,“ řekla nakonec Bess. „Nikdy nejsou takoví,

jak bychom chtěly.“

„My taky nejsme takové, jak chtějí oni,“ zachrčela Lavern.

„Takže za všechno můžeme my?“

„Většinou,“ odpověděla Lavern.

Bess se na ni podívala. „Takže ty se k tomu hajzlovi chceš zase

vrátit?“

„Jo. A budu ráda, když o něm nebudeš takhle mluvit.“

„Teda, Lavern…“

„Opravdu,“ řekla Lavern a dusivě se rozkašlala.

Bess se rozplakala.

Richard si do úst vložil další sousto guláše. „Nechceš trochu

chleba?“ zeptal se Terri a dolil jí do skleničky víno.

Zvedla od ní oči a usmála se. „Pokoušíš se mě opít, aby sis mě

mohl odvézt k sobě a užít si se mnou divoký sex?“

„Spíš pohodový sex.“

„Né, díky,“ řekla.

Richard se zamračil.

„Mluvím o chlebu.“

Pousmál se a nějakým zázrakem se mu podařilo do plné

sklenice dolít ještě trochu vína.

Terri si po obědě zašla na toaletu. Když se vrátila ke stolu,

překvapilo ji, že tam Richard sedí s hnědým papírovým sáčkem v

ruce. Zatímco byla pryč, zašel k baru a koupil láhev vína.

„Tentokrát si dáme chardonnay,“ prohlásil. „Tohle je obzvlášť

vydařený ročník.“

182

„Ty se vyznáš ve víně?“ zeptala se Terri, když vyšli z

restaurace a kráčeli teplým odpolednem ke stanici metra, ze

které chtěli jet na jih města.

„Asi jako každý,“ odpověděl Richard. Dělal si legraci, ale Terri

měla dojem, že toho* o víně opravdu dost ví. Podezírala ho, že

toho ví hodně o různých věcech, ale je příliš zdvořilý a nechce se

svými znalostmi chlubit.

„Je vidět, že máš dobré vychování,“ řekla.

„Vadí ti to?“

„Ne, líbí se mi to. Většina svobodných chlapů na Manhattanu

vůbec netuší, co to je. Zato postel zajímá úplně všechny.“

Zasmál se. „Řekl bych, že v tom nejsem výjimka. Ale docela mi

to jde.“

„Měl bys o tom napsat knížku.“

„Nazval bych ji Terri.“

Když vešli do jejího bytu, připili si na to.

„Zhruba ve chvíli, kdy se střílelo,“ řekl Fedderman Rose

Pajarové, „jste v suterénu naložila čisté prádlo na vozík a vyjela s

ním výtahem do patra, kde je vestibul.“

„Si. Ano. V tomhle patře je sklad s povlečením navíc a dalšíma

potřebama.“

„Kousek od něj zastřelili pana Beckera.“

Nedočkavě se na ni podíval, ačkoli se jí vlastně na nic

nezeptal.

Na kratičkou chvilku se mu podívala do očí, ale vzápětí

sklopila zraky a zadívala se na koberec ve vestibulu hotelu

Antonian. Seděli a povídali si v místě, kterému vedení hotelu

říkalo konverzační koutek. Pokojská vůbec neuměla lhát.

Feddermanovi byla sympatická. Před několika lety a s méně

kilogramy musela být velice atraktivní. Na Rose Pajarové bylo

vidět, že se s ní život nemazlí.

„To je pravda,“ řekla nakonec.

„Když jste s vozíkem jela ke skladu, nevšimla jste si na chodbě

někoho nebo něčeho podezřelého?“

183

Zamítavě zavrtěla hlavou. „Solitario. Byla jsem sama se svojí

prací.“

Feddermanovi připadalo, že žena možná mluví anglicky lépe,

než se tváří. Tenhle fígl běžně používali ilegální přistěhovalci, ke

kterým Rosa Pajarová mohla docela dobře patřit. Kvůli práci v

hotelu potřebovala příslušné doklady, ale ty mohly být falešné.

„Podle záznamů jste tady v hotelu zaměstnaná šest let.“ řekl

Fedderman.

„Ano, to je pravda. Pracuju tvrdě.“

„To tu o vás taky píší.“ V papírech, do kterých Fedderman

nahlížel, nic takového nestálo, protože to byly vytištěné instrukce

a jídelní lístek. „Hodnotí vás jako vynikající zaměstnankyni, která

vůbec nelže.“

„Ale já nelžu. Nemám vám co říct.“ Zase se mu nepodívala do

očí. „Když se ta hrozná věc stala, asi jsem zrovna byla ve skladu.“

„Anebo k ní došlo ještě před tím, než jste dorazila.“

„Si. Anebo až když jsem odešla.“

„Nevšimla jste si krvavé skvrny na koberci u venkovních

dveří?“

„Ne.“

„Takže říkáte, že tam žádná krev nebyla?“

„Jenom povídám, že jsem si žádný nevšimla.“

„Byly ty dveře dovřené a zamčené?“

„To vám nepovím. Na dveře nekoukám. Hledím si jenom svý

práce.“

Fedderman se na ni zadíval. Věděl, že lže, ale nejspíš mu

netajila nic důležitého. Možná viděla Beckerovo tělo, než ho vrah

odtáhl ven. Třeba si všimla i krvavé skvrny, i když na rezavě

hnědém koberci ji nemuselo být dobře vidět. Mohl by Rosu

Pajarovou odvézt na stanici, tam na ni naléhat a vyhrožovat jí,

nebo dokonce tvrdit, že je podezřelá. Jenomže ji nemohl

zadržovat a kromě toho by mohla při první příležitosti utéct.

Pokud je v zemi nelegálně, co má být? Fedderman jí nechtěl dělat

potíže. Neměl žádný důvod vyvíjet na ni nátlak. Ledaže by byla

184

potenciální vražedkyní, což mu však připadalo velice

nepravděpodobné.

„Mám se začít bát?“ zeptala se Rosa Pajarová, protože ji jeho

zamyšlené mlčení vyděsilo.

Fedderman se na ni usmál. „Pokud jste mi nelhala, tak ne.“

„Rozhodně jsem vám nelhala, přísahám,“ řekla Rosa a

pokřižovala se. Fedderman si nebyl jistý, ale měl dojem, že

obráceně.

40

Jejda. Něco se stalo.

Věděla, že se začíná hroutit na pohovku, ale nedokázala sedět

vzpřímeně.

Terri Gaddisovou jídlo, víno a procházka od metra do jejího

bytu vyčerpala. Po třetí skleničce se jí začaly samy od sebe

zavírat oči, jako by jí na ně tlačily neviditelné prsty.

Nebylo jí to příjemné. Richard očekává divoký sex, o kterém

se zmínila u oběda. Skoro mu ho slíbila. Richard rozhodně

nebude proti, ale víno na Terri začíná účinkovat a touha ji rychle

přechází.

Co se to se mnou děje? Proč jsem tak…

Ze všech sil se snažila neusnout. Slyšela, jak Richard vstal z

pohovky, přešel přes místnost a vstoupil do kuchyně.

Když se vrátil, zvedl jí hlavu a jemně jí ke rtům přitiskl okraj

sklenice.

„Napij se, lásko. Tohle tě postaví na nohy.“

Jeho hlas k ní doléhal zdálky. Napila se a s mírným údivem

zjistila, že je to totéž víno, které pila předtím a ze kterého je teď

tak unavená.

„Zase chardonnay,“ zamumlala.

„Cože? Chceš ještě trochu?“ zeptal se pobaveně.

Schválně dělá, že mi nerozumí.

„Je stejné…,“ povzdechla si. Znovu se pokusila vyslovit

chardonnay, ale příliš ji to namáhalo. Dřevěněl jí jazyk a vůbec

185

necítila tváře. Kdyby se jich pokusila dotknout, možná by sáhla

do prázdna. Anebo na kus dřeva. Znovu se pokusila promluvit:

„Chardonnay.“ Zaslechla jakési nesrozumitelné huhlání. Byl to její

vlastní hlas.

Richard jí určitě něco odpověděl, ale Terri mu nerozuměla.

Ponořila se do vlídné teplé tmy.

Když Pearl zastrčila klíč do zámku svých dveří, zaslechla, že v

bytě zvoní telefon. Začala chvátat. Neobratně odemkla a klíče jí

vypadly z ruky.

Než se jí podařilo otevřít a doběhnout k telefonu, aparát

nejméně devětkrát zazvonil. Možná jde o něco důležitého.

Byla příliš vyčerpaná, aby se nejdřív pozorně podívala na číslo

volajícího. Několika dlouhými kroky se přenesla přes obývák a

popadla sluchátko.

„Pearl? Jsi to ty, miláčku?“

Byla to její matka. Volala jí z domu s pečovatelskou službou v

New Jersey. Pearl poklesla čelist.

„Pearl?“

„Jo, jsem to já.“

„Tady je tvá matka, Pearl. Volám z Hádesovy říše.“

Pearl se snažila mluvit aspoň trochu zdvořile. „Ten dům není

žádná Hádesova říše, mami.“

„Tak je to očistec. Zastávka na cestě do podsvětí, kde člověka

jenom mučí. Pořád ti volám, ale už se se mnou nebaví ani tvůj

záznamník.“

Pearl si všimla, že displej záznamníku signalizuje, že paměť

přístroje je plná. Bylo v ní uloženo patnáct vzkazů. Pearl natáhla

šňůru telefonu, aby si s ním mohla sednout na kraj pohovky.

„Stalo se něco, mami?“

„Už jsem si myslela, že se vůbec nezeptáš. Ano, stalo. Jako

správná matka mám starost o svou dceru. Je to naprosto

přirozené, a proto taky volám. Abych zjistila, jak to s tebou

vypadá.“

186

Pearl se její slova vůbec nelíbila. Byla k smrti unavená

celodenním vyslýcháním lidí, kteří si bud nic nepamatovali,

všechno jim bylo jedno, anebo stejně lhali. „O co jde, mami?“

„Jde mi o tu věc za tvým uchem, miláčku. Je to mnohem

závažnější, než si ty při svém hektickém a samotářském životě

myslíš.“

„Je to jenom mateřské znaménko, mami.“

„Víš to jistě?“

„Vím to natolik jistě, že si s tím nelámu hlavu.“

„Řekl ti to nějaký doktor? Jsi snad ty doktorka jako Milton

Kahn? Kdepak, Pearl, to tedy nejsi. Nemůžeš si sama prohlédnout

znaménko a jen tak si stanovit diagnózu. O prognóze ani

nemluvím. Dělá to starost nejen mně, ale všem, kdo tě mají rádi.

Na to bys neměla zapomínat.“

„Je to moje znaménko.“ oponovala Pearl a na okamžik vycítila,

že je ve zcela beznadějné pozici.

„A podívala ses v poslední době na to svoje znaménko?“

otázala se matka.

„Docela nedávno.“

„A má pořád stejný tvar, barvu a velikost? Nezměnilo

náhodou místo?“

Nezměnilo místo? „Vypadá úplně stejně jako předtím, mami.“

Pearl vyzula rozbolavělé nohy z bot a zakroužila prsty. Nejradši

by zavěsila, v ložnici se svlékla, dala si sprchu a smyla ze sebe

pozůstatky hrozného dne, který proběhl ve znamení násilné

smrti. Kdyby to jen lidi věděli, kdyby to dokázali pochopit…

„Pearl,“ ozval se v telefonu hlas matky volající z očistce, „už jsi

někdy viděla mateřské znaménko pod mikroskopem?“

„Ne.“

„Není to moc hezký pohled. Experti z řad lékařů se shodují, že

si můžeš myslet, že se díváš na mateřské znaménko, a přitom to

může být něco jiného a mnohem nebezpečnějšího.“

„Já ale neumírám na otravu mateřským znaménkem, mami.“

„Humor teď není namístě, Pearl. Tuhle závažnou záležitost by

měl řešit skutečný doktor, jako je Milton Kahn. Ten by tě navíc

187

prohlédl zadarmo a ty by ses vyhnula zbytečným výdajům a

nepříjemnostem se zdravotním pojištěním.“

„Milton Kahn mě už dávno celou pořádně prohlédl,“ řekla

Pearl. Měla pořád větší vztek.

„Pearl!“

„Jenom se ti to snažím vysvětlit, mami. Kdyby si Milton Kahn

myslel, že znaménko, které mám za uchem, je nebezpečné, dávno

by mi to řekl.“

„Ty si myslíš, že se soustředil na flíček za tvým pravým

uchem, zatímco jste spolu…“

„Krucinál, mami!“ Plastové sluchátko začalo Pearl ve zpocené

ruce klouzat, jako by jí z ní chtělo vyklouznout a prosvištět po

pokoji. Už toho měla tak akorát dost.

„Tak ty na mě oplátkou za moji starost budeš hnusná a budeš

mi sprostě nadávat? Tím vůbec nic nevyřešíš, miláčku, to tě

ujišťuju. Když ti vlastní matka zavolá a upozorní tě, že popíráš…“

„Ale já nepopírám, že mám mateřské znaménko, mami!“

„Které bys měla pravidelně kontrolovat. Pokud to je mateřské

znaménko.“

„Když se na něj chci podívat, musím uklonit hlavu a zkroutit si

boltec dopředu. Bolí to.“

„Právě proto by sis to měla nechat prohlédnout od lékaře.“

„Už jsem se k jednomu objednala,“ zalhala Pearl.

Dermatologovi, ke kterému se objednala a který nebyl Milton

Kahn, musela zavolat a návštěvu u něho zrušit, protože se jí do

toho připletlo vyšetřování vraždy.

Pearlina matka překvapeně řekla: „Paní Kahnová mi neřekla,

že její synovec, doktor Milton…“

„Není to jediný dermatolog v New Yorku!“ přerušila ji Pearl.

„Ale pro tebe je to jediný, kterému nemusíš platit, miláčku.

Navíc se o tebe už dávno zajímá a určitě…“

Pearl sluchátko přikryla rukou, vstala z pohovky a zavěsila.

Několik minut stála v božském tichu a čekala, až telefon znovu

zazvoní. Matka po podobných rozhovorech někdy volala ještě

jednou. Jestli to udělá dneska, Pearl se jí možná omluví. Anebo

188

také ne. Matka byla dotěrná a chytrá. Jednoduchou lstí by

dokázala Pearl přimět, aby v načatém hovoru pokračovala, a

Pearl by se zase naštvala.

Matka však nezavolala. Zřejmě jí to pro dnešek stačilo.

Pearl se vrátila k svému plánu, že se svlékne, osprchuje a

teprve pak si v mikrovlnce ohřeje hotovou večeři.

V koupelně pustila vodu, a zatímco čekala, až se ohřeje,

postavila se před skříňku se zrcadlem, bolestivě vyvrátila krk a

zkroutila si pravý ušní boltec, aby se mohla podívat na

znaménko.

Vypadalo pořád stejně. Mělo průměr asi dva a půl centimetru,

možná o něco víc.

Pustila pravý boltec a usmála se. Znaménko bylo pořád stejně

velké a mělo stejný tvar i barvu. Tím si byla jistá.

V mezích zdravého rozumu.

Ve sprše si uvědomila, že se nepodívala, jestli náhodou

nezměnilo místo, a musela se zasmát.

Jenom krátce.

Ta příšerná bolest hlavy!

Právě ona Terri Gaddisovou probudila.

Stalo se něco opravdu hrozného. Měla pocit, že se jí rozskočí

hlava.

Pokusila se polknout, ale nešlo to. Nosem se jí špatně dýchalo.

Prozkoumala jazykem vnitřek svých úst a zjistila, že je má pevně

zavřená, jako by jí někdo přelepil rty páskou.

Rychle přicházela k sobě. Uvědomila si, že ji nebolí jen hlava.

Moje kotníky! Úplně mi hoří!

Teprve tehdy si uvědomila, že ještě neotevřela oči. Měla je

suché a slepené. Pokusila si je otřít rukama, ale nešlo to. Nemohla

jimi ani pohnout.

Pak si uvědomila, že má obě paže připevněné k bokům a

stehnům.

Strach jí dodal sílu. Hrůza ji přinutila otevřít oči dokořán a

zjistit, proč ji tak příšerně bolí hlava a kotníky.

K své hrůze zjistila, že visí hlavou dolů.

189

Ten hák ve stropě!

Terri pochopila, že je ve své koupelně a visí na háku nad

vanou.

Zoufale se kolem sebe rozhlížela. Sprchový závěs byl

zatažený. Přestože se v koupelně svítilo, Terri viděla jenom

kousek dlažby, vanu a závěs. Pokusila se napnout všechny svaly v

těle, ale k ničemu to nebylo. Vůbec k ničemu!

Jak sebou házela, trochu se pootočila. Spatřila nerezovou

baterii s kohoutky a okruží odpadu. Z té blízkosti viděla, že začíná

korodovat a že v mřížce se při předchozím sprchování zachytilo

několik jejích vlasů.

To je zvláštní, že si toho všímám zrovna teď.

Nebo ne? Nezdá se mi to všechno?

Z druhé strany sprchového závěsu se ozval tichý zvuk. Terri

se ze všech sil snažila podívat směrem, odkud přicházel. Za

závěsem se vzhůru nohama rýsovala silueta mužské postavy.

Přibližovala se a pořád se zvětšovala.

Hlavně ať mi pomůže a neubližuje mi. Prosím!

Muž přistoupil ještě blíž a jeho silueta zesvětlela. Terri

pochopila, že muž je nahý.

Úchylný sex. O nic víc nejde. Jenom o úchylný sex.

„ Richarde!“

Věděla, že se jí z úst vydralo jenom tiché zamumlání.

Pokusila se znovu promluvit, ale vykřikla jeho jméno jenom v

duchu. Po těle jí stékala teplá tekutina a lechtala ji v podpaží. Byla

to moč, její moč. Cítila čpavý zápach svého šíleného děsu.

Proboha, Richarde, prosím!

Závěs na tyči zarachotil a shrnul se stranou. Terri spatřila

jenom nůž.

41

Cindy Sellersová seděla na lavičce v Central Parku poblíž

vchodu ze Sedmdesáté druhé ulice. Zápasila s vlastním

svědomím.

190

Samozřejmě, že Harleymu. Renzovi slíbila, že o poslední oběti

Vraha s pětadvacítkou nezveřejní, že byla zastřelena ve svém

hotelu, odkud ji pachatel vytáhl na místo nálezu. Bylo jí jasně

řečeno, že policisté se dohodli, že o tomhle detailu budou vědět

jenom oni a vrah, aby se vyhnuli falešným doznáním, která zcela

jistě začnou narušovat pátrání.

Podle Cindy však právě tahle podivná skutečnost dodávala

případu na zajímavosti. Pokaždé, když čtenářům předložila

otázku, znamenalo to, že budou dál kupovat noviny. V tomto

případě byla otázka jednoduchá a pro čtenáře snadno

pochopitelná. Proč pachatel hýbal právě s touto obětí?

Odpověď znal pouze vrah a jenom policie věděla, že je

potřeba se takto zeptat. Neskutečně se to podobá hře, pomyslela si

Cindy. A policie má v ruce trumf.

Pokud tento utajovaný trumf prozradí, Renz jí určitě přestane

důvěřovat. Musela se usmát. Vždyť jeden druhému vlastně vůbec

nevěří! Patří to ke hře, kterou spolu hrají. Oba jsou jako vlci na

lovu. Když tajemství prozradí v novinách, Renz se sice rozzlobí,

ale přenese se přes to. Oba musí žít s tím, že jsou jeden druhému

užiteční.

Cindy se předklonila, sáhla do promaštěného sáčku s

popcornem, který si koupila na ulici, a začala jednotlivé kousky

házet holubům. Na záda jí dopadaly teplé sluneční paprsky.

Holubi se k rozpuklým zrnům nejdřív opatrně dokolébali, pak se

na ně vrhli a začali o ně zápasit. Přesně jako lidi, pomyslela si

Cindy. Jako čtenáři novin, kteří se navzájem odstrkují, aby

popadli čerstvé vydání Rytmu města dřív, než se novinový regál

úplně vyprázdní.

Perou se, aby si mohli přečíst její článek.

Kdybychom si vyměnili místa, uvedl by Renz v novinách všechna

fakta, včetně toho, ze se s tělem hýbalo?

Odpověď byla nasnadě.

Sáhla do sáčku a nahmatala na dně jenom zbytky soli.

Zmačkala ho a hodila ho holubům. Vrhli se na něj a začali se o něj

přetahovat.

191

Cindy je pozorovala. Ptačí povaha je úplně stejná jako lidská.

Možná proto nemám lidi moc ráda.

Otřela si ruce o sebe, aby se zbavila většiny soli na prstech.

Potom z kabelky vylovila mobilní telefon.

Už se rozhodla. Svědomí ji přestalo trápit.

Jak mohla vůbec uvažovat o tom, že do novin nenapíše

všechno? Proč o sobě někdy pochybuje, když zná svou práci i své

cíle? Na Renze toho ví tolik, že ho může potopit, kdykoli se jí

zachce. Aspoň Renz si to myslí.

Když člověk drží v ruce páku, měl by ji použít.

Zapřísáhla se, že o sobě už nebude pochybovat, a vytočila

přímou linku editora. Jsem profesionálka, která dělá svou práci.

Šedobílý holub, který stál stranou od ostatních a sledoval ji, jako

by souhlasně přikyvoval hlavou.

Zoe zvedla hlavu z Quinnovy holé hrudi a přimhouřenýma

očima se podívala na budík vedle postele. Bylo skoro devět hodin.

V deset měla sezení se schizofrenickým pacientem, který začínal

jevit jasné symptomy paranoie.

Řekla si, že Quinna nechá spát. Odhrnula přikrývku, jež

zakrývala spodní část jejího těla. Jemně nadzvedla Quinnovu

ruku, která na ní spočívala celou vahou. Když jí pohnula, ucítila v

ní sílu. Paže se jí ale nevzepřela, jako by Quinn i ve spánku věděl,

že Zoe je třeba chránit, a ne jí ubližovat.

Quinn se v posteli choval něžně, ale jinak byl nejsilnějším

mužem, s jakým kdy spala. Věděl, jak chutná násilí. Diametrálně

se lišil od postgraduálních studentů a intelektuálů, s nimiž měla

zkušenost. Že by ji na něm přitahovalo určité tušení nebezpečí či

potenciálního násilí? Nemusela o tom dlouho dumat. Věděla, že

to tak je. Také věděla, že s Quinnem jí nehrozí žádné nebezpečí.

Byl dokonalý.

Usmála se jako spiklenka svého horšího já a soukala se z

postele.

Na rameno jí dopadla velká ruka a zarazila ji. Byl snad

vzhůru?

192

„Musím vstávat.“ řekla Zoe a odstrčila Quinnovu ruku. „Mám

sezení.“

„S nějakou ztrápenou duší jako jsem já?“

Zasmála se. „Ty mi ztrápený rozhodně nepřipadáš.“

„Trápí mě, že odcházíš,“ řekl.

„Právě to jsem měla na mysli.“ Podařilo se jí uniknout druhé

ruce, kterou kolem ní ovíjel. Vymanila se z jeho dosahu. „Jdu se

osprchovat,“ řekla. „Co kdybys šel se mnou?“

„Proč? Potřebuješ podržet, aby ses cestou nerozpadla?“

„Ježíšmarjá, Quinne!“

„Dělám si legraci,“ řekl a posadil se na posteli. „Půjdu s tebou,

i když vím, že se nerozpadneš. Ty jsi totiž dokonalá.“

Zrovna když bosýma nohama došlápl na zem, zazvonil

telefon. Místo aby vstal, sledoval Zoe, jak jde k aparátu a zvedá

sluchátko. Líbilo se mu, jak se jí při každém rychlém kroku

pohupují prsa. Měla tělo jako mnohem mladší žena.

Osprchujeme se. To není špatný nápad…

„To je pro tebe,“ řekla Zoe a napřáhla k němu ruku se

sluchátkem, jako by mu ho dávala jen nerada. „Larry

Fedderman.“

„Dal jsem mu tvoje číslo,“ řekl Quinn. Včera večer se mu vybil

mobil a on věděl, že u Zoe doma ho nenabije.

Zoe se netvářila pohoršené kvůli tomu, že Fedderman ví, kam

má zavolat. Vlastně byla ráda, že o nich Quinn někomu pověděl.

Podala mu sluchátko, posadila se nahá na postel a sledovala ho. Z

výrazu jeho obličeje vyčetla, že pro něho kolega nemá dobré

zprávy.

„Hned jsem tam,“ řekl Quinn a zavěsil.

Podíval se na ni. „Řezník zase vraždil. S tou sprchou bychom

neměli otálet.“

Přikývla. Zase všechno změnila jeho práce, která je pro něho

vším. „Jdi první. Nebudu ti překážet.“

Usmál se na ni. „Mrzí mě to. Mám pocit, že kdykoli spíme ve

tvé posteli, někdo mi zavolá, že se stala vražda.“

„To je pravda. Přesně jako posledně…“

193

Jen tak to prohodil, ale v Zoiných očích se cosi změnilo.

Přistoupil k ní, sklonil se a políbil ji na temeno hlavy. Hřbetem

ruky jí zlehka přejel po tváři a zadíval se na její zamyšlený výraz.

„Není ti nic?“ zeptal se.

„Vůbec ne. Jdi se vysprchovat.“

Quinn na ní však jasně viděl, že ji něco napadlo a rozrušilo ji

to. Netušil, co by to mohlo být.

Teď nemohl nic zjišťovat, ale později si určitě čas najde.

42

Na opačném konci chodby, než byl byt Terri Gaddisové, stála

lavička z tepaného železa. Vyděšeně se na ní krčila drobná, asi

dvacetiletá žena. Terriiny dveře hlídal urostlý policista v

uniformě. Mladá žena měla vyzáblou tvář se špičatým nosem a

připomínala maličkého nervózního ptáčka. Bylo na ní vidět, že

plakala. Když kolem ní prošli Quinn, Pearl a Fedderman, ani se na

ně nepodívala. Smutné oči měla plné strachu. Quinna napadlo, že

by se o ni někdo měl postarat.

Technici už byli uvnitř Terriina maličkého bytu a v bílých

rukavicích ho ohledávali. Sal Vitali s Haroldem Mishkinem

mluvili s protivným patologem Niftem. Stáli v předsíni, z níž se

nejspíš vcházelo do malé ložnice a koupelny. Mishkinovi bylo

očividně zle.

Vitali jim kývl na pozdrav a pohybem ruky naznačil, kam mají

jít. „Je v koupelně,“ zachraptěl. Mishkin se na ně soucitně

pousmál, jako by je chtěl varovat, že je tam nečeká žádná

příjemná podívaná.

Bylo to tak.

Na nádržku toalety a toaletní stolek v koupelně technik

nanášel daktyloskopický prášek. Když detektivy uviděl, uhnul jim

a vyšel z maličké místnůstky, aby si mohli pořádně prohlédnout

to, co visí na stropním háku.

Quinn se na podívanou dopředu připravil, ale stejně se

zhrozil. Něco takového si nepředstavoval. Ženino tělo viselo

194

hlavou dolů. Bylo otevřené od podbřišku až ke krku. Pachatel ji

zbavil vnitřností, které hodil na hromadu do vany. Začínaly se na

nich pást mouchy.

Terri Gaddisová byla zaživa atraktivní. Její vyděšený obličej

kdoví proč vůbec nebyl potřísněný krví a ostře kontrastoval s

jejím rozřezaným tělem.

Quinn se podíval na strop, skoro jako by se za ni chtěl

pomodlit.

„To je hák na kola.“ řekla Pearl. „Vrah na druhé straně umístil

dřevěný trám, aby hák udržel hodně velkou tíhu. Dělává se to,

když máš kolo a potřebuješ ho někam pověsit.“

Nift stál jednou nohou v koupelničce a pomlaskával. „Kolo to

sice není, ale na první pohled je vidět, že to byla ženská, která si

ráda pořádně zarajtovala.“ Lascivně se podíval na Pearl a pokusil

se napodobit Humphreyho Bogarta: „Nazdar, krásko.“

„Nazdar, blbečku.“

„Je to stejné jako u ostatních obětí,“ řekl Nift Quinnovi. Přestal

se tvářit jako Bogart a nevěnoval Pearl pozornost. „Provedl to

stejným nožem. Dokonce i pod skoro stejným úhlem. Víc budeme

vědět, až ji budu mít na pitevním stole a dám ji zase dohromady.“

Potřebuješ podržet, aby ses cestou nerozpadla?

Když si Quinn připomněl, jak před necelou hodinou žertoval

se Zoe, udělalo se mu špatně.

„Měla fakt pěkné kozy,“ podotkl Nift.

Znělo to, jako by lovec hodnotil skolené zvíře. Pearl se

najednou rozzuřila. „Jak se mohl debil jako vy vůbec stát

doktorem?“

Nift se zašklebil. „Lidi, kteří se mi dostanou pod ruku, si nikdy

nestěžují. Proč si stěžujete vy?“

„Protože jste…“

„Pearl!“

Na rameno jí dopadla Quinnova ruka a zadržela ji. Pearl si

uvědomila, že se k Niftovi výhrůžně natočila.

195

„Chovejme se jako profesionálové,“ napomenul ji Quinn. Pak

se obrátil k Niftovi a zeptal se ho: „Máte všechno?“ Kdybys ji tak

opravdu mohl dát dohromady.

Namyšlený zakrslý patolog se nad jeho otázkou zatvářil

překvapeně, ale potom pochopil. „Jo, pořádně jsem se tam

porozhlédnul. Pokud by orgány byly na prodej, musely by se od

pobřišnice odříznout trochu jinak. Pachatel tuhle řezničinu

nedělá kvůli prodeji orgánů na černém trhu.“ Podíval se na Pearl.

„Škoda. Je úplně mimo. Vždyť by pokaždé, když někoho zabije,

mohl někomu zachránit život.“

Quinn začínal mít dost zápachu v maličké vydýchané

místnosti. Zápachu a Nifta.

Vyšel z koupelny jako první a spolu s Pearl a Feddermanem se

vrátil na místo, kde stáli Sal s Mishkinem a přihlíželi, jak technici

ohledávají obývák.

„Stejně nenajdou nic použitelného.“ řekl Mishkin. „Ten člověk

si dává dobrý pozor, aby nikde nenadělal.“ Knír měl pokrytý

tlustou vrstvou mentolového krému, takže to vypadalo, že má

silnou rýmu a teče mu z nosu.

Vitali si všiml, že Quinn na kolegu zírá, a prohlásil: „Harold má

svůj recept, jak se nepoblít, jako my všichni. Ale je fakt, že smrdí

jako pojízdná varna péčka.“

„Pořád smrdí líp než ta mrtvola,“ řekl Quinn.

„Něco tak krásného o mně ještě nikdo neřekl,“ poznamenal

Mishkin. Mluvil nezúčastněně a suše. Quinn si v duchu řekl, že si

musí zapamatovat, že ten na první pohled neškodný chlapík

občas dokáže bodnout.

„Pojďte ven na chodbu,“ navrhl Quinn, aby Mishkin zbytečně

netrápil svůj slabý žaludek.

Vyhnuli se technikům a vyšli z bytu. Potom kráčeli chodbou

dál, aby se dostali mimo doslech policisty u dveří a vyděšené

mladé ženy na lavičce.

„Jmenuje se Martha Swannová,“ řekl Vitali. „Našla tělo. Když

se oběť, Terri Gaddisová, nedostavila do práce v jedné pobočce

196

Office Techu a ani nebrala telefon, poslali sem Marthu, aby se

podívala, jestli se jí něco nestalo.“

„A ono stalo,“ doplnil Mishkin.

„Chcete s Marthou mluvit?“ zeptal se Vitali. „Držíme ji tady

jenom kvůli tomu.“

„Máte od ní úplnou výpověď?“ zajímal se Quinn.

„Jistě.“

Quinn kývl na Pearl, která od nich poodešla a posadila se

vedle mladé ženy. Uklidnila ji a pověděla jí, že může odejít.

Zpátky do práce ji odveze policejní auto. Anebo domů, pokud

bude chtít radši tam.

„Chudák holka na tohle nikdy nezapomene,“ řekl Mishkin.

„Zato její kamarádka Terri už neví vůbec o ničem,“ podotkl

Vitali nenávistně.

„Hlavu vzhůru, Sale,“ řekl mu Mishkin.

Ti spolu pracují už dlouho, pomyslel si Quinn. Byl rád, že

Řezníkovo řádění vyšetřují právě oni a že spadají pod jeho velení.

„Nift povídal, že jí nechybí žádné orgány.“ řekl. „Prověřili jste to i

u ostatních obětí, pánové?“

„Jistě,“ zachrčel Vitali. „Játra ani ledviny nikdo neprodává. To

by bylo moc jednoduché – hned bychom věděli o motivu.“

„Připomíná to lov,“ dodal Mishkin. „Ten hajzl svoji kořist rád

stopuje, zabíjí a vyvrhuje.“ Polkl a roztržitě si položil pravou ruku

na břicho.

Vrátila se k nim Pearl. Když se Quinn podíval do chodby,

zjistil, že Martha Swannová je pryč.

„Chtěla jít zpátky do práce,“ vysvětlila mu Pearl.

„Houževnatá mladá dáma,“ podotkl Fedderman.

„Která asi potřebuje peníze,“ dodal Vitali.

Chodba najednou ožila. Lidé z patologie vezli na pojízdných

nosítkách Terri Gaddisovou ve vaku na těla. Navrchu ležel černý

plastový pytel s uzlem. Quinn věděl, co obsahuje. Až příliš mu

připomínal pytel na odpadky. Další zneuctění krásné mladé ženy.

„Řekli jsme jim, že až se na ni podíváte, můžou si ji odvézt,“

ozval se Vitali. „Doufám, že vám to nevadí.“

197

Quinn ho ujistil, že nikoli.

Když nosítka s ostatky Terri Gaddisové projížděla kolem nich,

Nift se na detektivy podíval.

„Při ohledání jsem zjistil, že ta dáma vypadala mnohem líp,

když ležela na zádech,“ řekl a zkušeně se podíval na Pearl.

Zatímco se smutné procesí pokoušelo nacpat do výtahu, Pearl

pronesla: „Zajímalo by mě, proč se Nift chová jako úplný idiot.“

„Ty hnusné věci říká, aby se nezbláznil,“ řekl Mishkin. „Ale

nezabírá to.“

„Jak to vypadá s vyšetřováním druhé série?“ zajímal se Vitali.

Quinn mu to pověděl.

„Já myslel, že si necháme pro sebe, že Beckera zastřelil v

hotelu a pak ho vytáhl ven,“ řekl Vitali. „A ony o tom píšou

všechny noviny.“

„Snažili jsme se,“ odpověděl Quinn. „Ale nějak nám unikly

informace a jedna reportérka, která stála na naší straně, Renze

pěkně podvedla.“

„Cindy Sellersová,“ podotkl Mishkin. „S takovou ženskou se dá

do holportu jenom bezpáteřní slizoun.“

„To jo,“ přitakala Pearl.

„Můžeme toho využít.“ řekl Quinn. „Někdy je docela výhodné,

že nemá vůbec žádné skrupule.“

„Má někdo tušení, proč se s Beckerovým tělem hýbalo?“

zajímal se Vitali.

„Ani to nejmenší. Vy ano?“

„Ani tucha. Nada nocion.“

Odpověď ve španělštině Quinna překvapila, protože ji pronesl

muž, který se neskutečně podobal Italovi.

Různorodé město. Nádhera.

„Máte pro nás nějaký speciální úkol?“ zeptal se ho Vitali.

„Pokračujte v pátrání,“ řekl Quinn. „A buďte opatrní.“

„A hezky si to užijte,“ prohodila Pearl, když dvojice Vitali-Mishkin vyrazila k výtahu.

Vitali ostatním nenápadně zamával. „ Ciao.“

„Příjemný lov,“ popřál jim Fedderman.

198

„Šalom,“ utrousil Mishkin přes rameno.

Au revoir, pomyslel si Quinn.

Jerry Dunn roztržitě žvýkal olivu nasáklou ginem. Nevěděl,

proč je tak nervózní. Zavolal mu muž z Přátel lovu a požádal ho,

aby se s ním sešel tady, v Gillmanově baru na Západní čtyřicáté

druhé ulici. Povídal, že jde o obchodní záležitost. Možná právě

proto byl Dunn nervózní – věděl totiž, čím se firma zabývá, a sám

se toho aktivně účastnil.

Spolkl zbytek olivy a přemýšlel, jestli se má zmiňovat o

novinovém článku o muži, kterého zastřelili v hotelu Antonian a

pak ho vytáhli na ulici. Četl ho nedávno. Muž byl poslední obětí

Vraha s pětadvacítkou. Určitě to má nějakou spojitost s Přáteli

lovu, ale nejspíš to bude citlivé téma. – Najednou se objevil muž,

na kterého čekal. Byl středního vzrůstu, souměrný a elegantní.

Vypadal zamyšleně, takže připomínal mladého vysokoškolského

profesora, kteréhb ještě nepostihl syndrom vyhoření. Měl však

ladný krok a bylo na něm vidět, že je svalnatý. Přitahoval

pozornost a bylo znát, že pod dobře střiženým oblekem se skrývá

plno síly. Hezky se usmál a napřáhl k Jerrymu ruku. Ten mu s ní

potřásl a přitom si všiml, že je suchá a má pevný stisk.

Jerry pil martini s ginem. Muž z Přátel lovu se posadil naproti

němu. Seděli v dřevěném boxu blízko okna. Příchozí si objednal

skotskou s ledem a další pití pro Jerryho.

„Chci vám poblahopřát. Jste skvělý lovec.“ řekl tiše. „Joseph

Galin nebyl snadná kořist.“

K boxu přišla servírka s pitím a oba muži setrvali v mlčení,

dokud neodešla.

„Mám pro vás další lov,“ řekl Vysokoškolský profesor (Jerry

mu tak v duchu přezdíval). „Podmínky jsou stejné.“

Jerry o jeho nabídce chvíli uvažoval a upíjel další martini.

„Jestli v tom budu pokračovat, možná ze mě nakonec bude

boháč,“ řekl.

„Ale to není hlavní důvod, proč mou nabídku přijímáte.“

Jerry se usmál. „To oba dobře víme.“

199

„Takže jsme dohodnuti?“

Jerry přikývl.

„Tenhle lov bude trochu jiný,“ řekl muž z Přátel lovu.

Když mu rozdíl vysvětlil, dodal: „Vaší kořistí bude jistý

Thomas Rhodes.“

Když Martin Hawk vyšel z Gillmanova baru, nastoupil do

taxíku a nechal se odvézt na roh ulice ve West Side, kde bydlel

Thomas Rhodes. Vystoupil, na hlavu si nasadil kšiltovku bez

nápisu, kterou vytáhl z kapsy saka, a vrazil si ji do čela. V takové

čepici vypadají všichni stejně. Kráčel ulicí a nikým neviděn strčil

do jedné schránky na dopisy malý, pevně ovázaný balíček.

Ležérně kráčel pryč a usmíval se. V balíčku byl malý revolver

ráže pětadvacet. Hawk věděl, že Rhodes pochopí, proč ho dostal, i

jak na to zareaguje. Rhodes měl přísně zakázáno vystřelit ze

zbraně v soupeřově hotelu. Martin mu pečlivě vysvětlil, že hotely

obou lovců jsou bezpečné zóny. Rhodes však porušil pravidla a

zpronevěřil se lovecké cti. To bylo neodpustitelné a nebezpečné

zároveň.

Rhodes se určitě nespojí s policií, ale možná se pokusí zmizet

z města, aby si zachránil život. Strach mu nedovolí promluvit.

Možná má pocit, že chtě nechtě musí přijmout další výzvu.

Hawk každopádně důvěřoval Jerrymu Dunnovi. Jeho firma

potřebovala zúčtovat s bývalým klientem, který by ji mohl

ohrozit. Martin Hawk po sobě takhle zamete stopy.

Podíval se na hodinky. Na setkání s ženou, která ho velice

zajímá, je ještě brzy. Ta dáma je zcela výjimečná.

Věděl, že interval mezi výjimečnými ženami se pořád

zkracuje. Začínalo mu to dělat vrásky na čele. Ale potřebu ani

nutkání zastavit nedokázal. Opravdu se nedalo nic dělat. A tahle

žena… byla skutečně výjimečná. Jako ty ostatní.

Nakonec se jedna druhé podobaly.

Všechny byly hádankami se snadným rozluštěním.

On už si s ní poradí. Zjistí, jak na ni. Bude ji pozorovat. Odhalí

její způsob myšlení a její zvyky a potom toho využije.

200

Nejdůležitější bylo odhadnout, kdy je třeba udělat první tah.

Stejně jako na lovu.

Byl to lov.

Sestoupil z chodníku na vozovku posetou olejovými skvrnami

a mávl na další taxík.

43

BLACK LAKE, MISSOURI, 1986

Starý náklaďáček chevrolet byl pomačkaný a zrezivělý, ale

odhodlaně hrčel a drkotal po nerovné hliněné cestě plné děr,

která vedla ke zchátralé farmě s napůl rozpadlými

hospodářskými budovami.

Během roku, který následoval po Martyho zkoušce dospělosti,

se z chlapce stal lovec podle otcových představ: měl bystré oči a

miloval hon. Bylo mu dvanáct. Povyrostl a zůstal hubený, ale

pomalu začínal mohutnět.

Malý náklaďák potřeboval opravit výfuk. Bylo ho slyšet do

vzdálenosti několika stovek metrů. Foukal silný vítr a mrzlo.

V okolí nebylo živáčka. Nikdo tedy nemohl zaslechnout hrčení

auta s upytlačeným jelenem na korbě. Většina sousedů stejně

věděla, že Carl Hawk a jeho syn Marty loví i mimo sezónu, ale

radši to nechávali být. Carla se všichni dost báli a kromě toho

chápali, že rodina potřebuje něco jíst.

Carl řídil a Marty seděl vedle něho. Zatínal zuby a jednou

rukou se držel madla na dveřích, aby nespadl ze sedadla.

Náklaďáček nadskakoval a houpal se ze strany na stranu. Na

zadním okně byly v držácích připevněné dvě nenabité pušky.

Jelen na korbě byl šesterák, kterého Marty složil před třemi

hodinami. Měl rozříznuté hrdlo, protože ho s otcem v lese

zavěsili na strom, aby vykrvácel, zatímco si šli ještě trochu

zalovit. Nechtěli zbytečně umazat auto.

„Zajedeme do stodoly, aby ses do toho mohl hned dát,“ řekl

Carl.

201

„Ano.“ Martyho dech se ve studené kabině srážel na páru

stejně jako otcův, protože autu vůbec nefungovalo topení. Kdyby

jezdili s otevřenými okny, vyšlo by to nastejno.

Když dorazili ke stodole, Marty slezl z auta, vzal za studený

zrezivělý zámek na dřevěných vratech stodoly a otevřel je.

Ozvalo se skřípění pantů a do vrat se prudce opřel vítr. Marty je

musel pevně držet, aby je mocný vír studeného vzduchu

nezavřel.

Staré auto chroptělo a prskalo, jako by si potřebovalo

odkašlat. Když Martyho otec přidal plyn, přeskákalo několik

zamrzlých rigolů a vjelo do útrob stodoly s podlahou plnou

slámy. Na jednom předním okně farmy se na okamžik rozhrnuly

záclony, ale Carl ani Marty si toho nevšimli, protože jim byla zima

a zaměstnávala je jejich práce.

Jakmile byl náklaďáček uvnitř stodoly, Marty se zapřel do vrat

a začal je tahem zavírat. Nakonec je nechal samovolně zapadnout

silou větru.

Do stodoly nebyla zavedená elektřina, ale dostatečně ji

osvětlovaly proužky světla, které dovnitř pronikalo skulinami

mezi jednotlivými prkny. Moc teplo tam také nebylo, protože

uvnitř vířil studený zimní vítr. Nebyl tam žádný dobytek. Rodině

zbylo jenom několik slepic, které se krčily v kurníku, a čtyři vepři,

již se k sobě tulili v překližkovém přístavku s výběhem.

Ozvalo se další rachtání a drhnutí v převodovce. Carl s

náklaďáčkem zajížděl přímo pod kladkostroj připevněný ke

stropnímu trámu.

Marty vyskočil na korbu a popadl tlusté lano, které viselo z

kladky. Protáhl ho mezi jelenovýma zadníma nohama a omotal

mu ho kolem kotníků. Nakonec na laně udělal pořádný

námořnický uzel.

Když měl hotovo, seskočil z auta a přešel na místo, kde lano

kladku spojovalo s válcem ocelového rumpálu. Popadl jeho kliku

a několikrát s ní otočil, zatímco jeho otec popojel s autem

kupředu, takže jelen visel nad otevřenou zadní postranicí korby.

202

Motor náklaďáčku několikrát mocně zařval a pak utichl. Carl

vystoupil z kabiny a pomohl Martymu točit rumpálem, dokud

jelen nevisel hlavou dolů s parohy asi deset centimetrů nad

prkennou podlahou.

Carl zamnul rukama v rukavicích, stoupl si stranou a zapálil si

doutník. Přes kouř přivřenýma očima sledoval Martyho a na

vrásčité tváři mu pohrával slabý úsměv.

Marty věděl, co má dělat. Svlékl si kabát a pověsil ho na korbu.

Potom si vyhrnul rukávy košile až nad lokty. Na jednom

dřevěném trámu visel na kožené tkanici kuchací nůž. Marty ho

sundal a přejel prstem po jeho čepeli, aby se přesvědčil, že je

ostrá. Potom přistoupil k jelenovi a prudce mu nůž zabodl mezi

zadní nohy. Celou vahou těla na nástroj nalehl a přes odulé

břicho zvířete vedl řez až ke krku. Pak musel rychle uskočit

stranou, protože z útrob jelena se na zem vyřinula zbylá krev a za

ní vypadla střeva.

Marty si s nožem počínal rychle a obratně. Obě ruce zabořil až

po lokty do teplého zvířecího těla. Ve studené stodole ho

příjemně hřálo. Podvázal jelenovi řitní otvor a vyřízl vnitřní

orgány. Přesvědčil se, že v břišní dutině nezůstala žádná střeva, a

hodil orgány na krvavou hromadu na zemi. Až skončí, nakrmí

jimi vepře. Většinu jeleního masa uloží do truhly před domem,

kde zůstane celé týdny zmrzlé, dokud ho rodina nespotřebuje.

Carl si někdy nechával parohy, aby je mohl připevnit na stěnu

stodoly, kterou už zdobily desítky úctyhodných jeleních trofejí.

Tohle zvíře však byl pouhý šesterák, a tak parohy dostanou vepři.

„Koukej ze sebe pořádně smejt všechnu krev, než vlezeš do

baráku,“ ozval se ženský hlas.

Marty zvedl hlavu od práce, otočil se a uviděl svou matku

Almu.

Samozřejmě, že se mu nepovedlo své paže a ruce úplně zbavit

krve. A i kdyby, Alma by na něm stejně nějakou našla. Vždycky

někde objevila chybu.

203

Když toho večera Marty ležel v posteli, Alma s povzdechem

odložila Bibli, kterou četla. Chlapec slyšel, jak ustalo tiché vrzání

jejího houpacího křesla, když z něj vstala.

Alma nemeškala. Vešla do ložnice a prudce z Martyho strhla

tričko, v němž spal, až se roztrhlo. Potom vzala Carlův opasek a

syna jím zbila. Manžel se jí v tom jako obvykle nepokusil

zabránit.

„Chceš mít na rukách zvířecí krev, co?“ opakovala dokolečka,

zatímco Martyho, jenom ve slipech, nelítostně švihala řemenem.

„Ne, mami,“ odpověděl pokaždé, když se ho zeptala, ale matka

ho stejně nepřestávala bít. Občas opasek obratně otočila, aby

jeho hrana ťala až do masa.

„Já ti dám krev!“ řekla. „Pán nás nabádá, abychom hříšníkům

dopřáli hodně krve. Budu tě mlátit tak dlouho, dokud tě neomeje

krev beránka Božího. Až pak budeš čistej.“

Když se vysílila, upustila opasek na zem a vypotácela se z

ložnice. Zanechala za sebou vzpomínku, kterou si s ní Marty

spojoval až do konce života: viděl před sebou zachmuřenou

shrbenou postavu s rozcuchanými vlasy, která se od něho plouží

pryč.

Pak do ložnice přišel Carl s lahví bourbonu, ze které popíjel, a

použil lihovinu místo dezinfekce. Nalil ji na pozůstatky trička,

které z Martyho Alma strhla, a vyčistil s ní synovy rány.

„Baba si to svý Písmo trochu špatně vykládá.“ zabručel Carl a

několikrát Martymu na záda přitiskl látku nasáklou bourbonem.

Chapec zatínal zuby bolestí.

„Abych pravdu řek, tak tvoje víra se mi líbí víc,“ podotkl

Marty.

„Naše víra,“ opravil ho otec a podíval se, jestli je v ranách

dostatečné množství alkoholu. „Ta ženská nás jednou oba zabije.

Mám dojem, že mi už delší dobu do whisky přidává jed na šváby.

Nák divně chutná. A přijde mi, že z flašky jedu, co mám ve

stodole, trochu ubylo.“

„V zimě přece není jed na šváby potřeba,“ řekl Marty.

204

Otec přikývl. „A kolikrát mi přijde, že mám břicho v jednom

ohni.“

Marty mlčel a snažil se nenaříkat, když se mu alkohol dostal

do ran.

„Je to magor,“ zabručel Carl a pokračoval v dezinfikování.

„Musíme s ní něco udělat. To je ono. Musíme s ní něco provýst.“

Marty věděl, že otec nečeká žádnou odpověď. Nestalo se to

poprvé. Už si na to zvykl, pokud je vůbec možné přivyknout

surovému bití koženým opaskem. Marty dokázal vydržet bolest

bez jediného hlesnutí, když to bylo nutné. Právě teď to nutné

bylo a příště to bude stejné.

Byla to součást rodinného rituálu.

44

NEW YORK, SOUČASNOST

Quinn se Zoe vyšli z restaurace D’Zello’s a pomalu v horku

kráčeli po Broadwayi. Quinn u oběda nenadhodil téma, které mu

leželo v hlavě. Hrozilo, že by se pohádali, a v takovém případě by

nechtěl, aby je někdo slyšel.

Byli rychlejší než kolona aut, která objížděla jízdní pruh

uzavřený kvůli stavebním pracím. Na vozovce stály dřevěné kozy

a mezi nimi byla napnutá výstražná žlutá páska, ale nedalo se

odhadnout, co přesně se na silnici děje. Zřejmě tam byl výkop, i

když právě teď na místě vůbec nikdo nepracoval. Občas někdo

otráveně, dlouze zatroubil. Ozval se ohlušující jekot sirény, který

vzápětí utichl. Jako by o blok dál šílenou rychlostí projížděla

sanitka nebo hasiči. Quinn věděl, že vůz nejspíš stojí v zácpě a

jeho řidič si houkáním jenom vybíjí frustraci.

„Nechceš mi něco říct?“ zeptal se, když spolu kráčeli k místu,

kde parkoval na zákazu stání. Pro jistotu na sklopené stínidlo v

autě umístil ceduli s nápisem POLICIE. Zvedl se teplý vítr a

Quinnovi mezi zuby zaskřípal prach z výkopu na silnici.

„O obědě?“

205

„Jsi psychoanalytička,“ pokračoval. „Myslíš, že se ptám na

oběd?“ Okamžitě svého tónu zalitoval. Mluvil jako u výslechu.

Ale řekla si o to.

Anebo ne? Možná si jenom špatně vyložil její slova i výraz

obličeje.

Po dalších čtyřech, o něco pomalejších krocích se ho zeptala:

„Co vlastně chceš vědět?“

„Když jsem ráno zavtipkoval, že mi po sexu s tebou vždycky

někdo zavolá kvůli vraždě, bylo na tobě vidět, že na něco myslíš.“

„To jsem tak dobře čitelná?“

Usmál se. „Už to tak bude.“

Chvíli šli mlčky. Z nedaleké zastávky vyjel autobus s

hybridním motorem a zanechal za sebou čpavý zápach

ekologicky nezávadných spalin. Ve směsici newyorských pachů

to byla novinka.

„Nechtěla jsem ti říkat, co mě napadlo, protože to nejspíš

nemá žádný význam. Kdybych ti to pověděla, mohly by z toho být

zbytečné nepříjemnosti.“ řekla Zoe.

„Rozhoduješ o tom ty?“

„Možná. Navíc musím dodržovat určité profesní zásady.“

Došli k zaparkovanému lincolnu. Quinn zpomalil a zastavil se

u auta. Od střechy se odráželo oslepující sluneční světlo, takže

musel o kousek poodstoupit, aby na Zoe pořádně viděl. „Jde o

nějakého pacienta?“ hádal.

„Ne, to vůbec ne.“

Něžně jí položil ruku na záda a dlouhými prsty jí přejel po

lopatkách pod tenkou halenkou. Zoe se při tom letmém doteku

rozbušilo srdce. Na vině nebyly jenom oživené vzpomínky na

prožitou tělesnou rozkoš. Quinn měl v sobě cosi zvláštního, co

ostatní lidi podněcovalo, aby mu ochotně svěřovali svá tajemství.

Byl by z něho hodně dobrý psychoanalytik. Anebo spíš kněz.

Svým způsobem jím vlastně je.

„Zoe?“ ozval se, jako by jí chtěl připomenout, že je tam s ní a

čeká na vysvětlení.

206

„Když ses zmínil o tom, jaká je to náhoda, že ses o dvou

vraždách dozvěděl, zrovna když jsme byli spolu a pokaždé po

sexu, na někoho jsem si vzpomněla,“ ^vychrlila ze sebe.

„Připadá ti podezřelý?“ To přece není možné!

„Je to někdo…, s kým jsem něco měla.“

Ale! Zhrozil se, co se možná dozví. „Tak jako máš něco se

mnou?“

„Ne tak docela. Vlastně vůbec ne. Nijak se Alfrédovi

nepodobáš.“

Alfrédovi? „Ale milenci jste byli, ne?“

„Ano, ale jenom chvilku. Skončilo to víc jak před rokem.“

„Kdo…“

„Ukončila jsem to já. Alfréd… byl pořád drsnější v posteli.“

„Ubližoval ti?“

„Někdy. Když toužil po sexu. Nebo když jsem ho něčím

rozzlobila.“

Zdálo se, že si vztah vybavuje objektivně jako správná

profesionálka. Jako by neznámé osobě vyprávěla o dvou úplně

cizích lidech. „A čím jsi ho rozzlobila?“ zeptal se Quinn.

„Ničím a vším. Alfréd špatně ovládá vztek. Tihle lidé ho někdy

vybíjejí při sexuální aktivitě. Netají se tím, že je sadista. Chtěl ode

mě něco, co jsem mu nemohla dát.“

„Jak moc ti ubližoval?“

„Nijak vážně. Mívala jsem jenom malé modřiny a stopy po

biči.“

„Po biči? Ježíšikriste, Zoe!“

„Jsi už dlouho u policie, Quinne, takže víš, co všechno lidi

dělají v posteli, zvlášť v tomhle městě. Alfréd se mě pokusil

přimět k věcem, o které jsem vůbec neměla zájem, a někdy mě

dokonce odpuzovaly. Doufám, že nemusím zacházet do

podrobností. Vlastně to ani nechci.“

Quinn vycítil, že se na něho začíná zlobit. Takže Zoe také

špatně ovládá vztek. Možná k tomu má dobrý důvod.

207

„Nechci z tebe tahat informace, které mi nechceš říct. Chápu,

že když jsi slyšela o vraždách a zohavování žen, přirozeně sis

vzpomněla na… Má ten Alfréd nějaké příjmení?“

„Beeker. Doktor Alfréd Beeker. Je psychoanalytik.“

„Jako ty?“

„Ne tak docela. Zabývá se kognitivní analýzou.“

„A ty…?“

„Dalo by se říct, že já kreativně využívám Jungovu teorii.“

Quinn si pomyslel, že by to měl radši vzít z jiného konce.

„Beeker je psycholog, takže by mu přece samotnému mohlo dojít,

že potřebuje pomoc, ne?“

„Je to psychiatr, který se věnuje psychoterapii a může

pacientům předepisovat léky. Zřejmě si myslí, že žádnou pomoc

nepotřebuje. Po světě běhá hodně lidí se stejnou zálibou, takže o

partnerky nemá nouzi.“

„To ale může být dost nebezpečné.“

„To je na tom právě přitažlivé. Alfréd se pohybuje ve světě,

který považuje za normální, Quinne. Pro lidi, se kterými se stýká,

to asi normální je. Neporušují žádné zákony a všechno, co dělají,

je dobrovolné. Nakonec zjistil, že já do toho světa nepatřím a ani

patřit nechci, a nedokázal to přijmout.“

„S tím, co jsi říkala o dobrovolnosti, víceméně souhlasím. Ale

to, co bylo mezi vámi, mi dobrovolné nepřipadá.“

Nasadila pomalý, klidný úsměv, který Quinna vždycky

dokázal odzbrojit. „Potíž je v tom, že někdy jsme předstírali, že

nás ten druhý nutí. Alfréd nakonec přestal rozlišovat mezi

dobrovolností a nedobrovolností. Prostě se jelo dál.“

„A přitom to pro něho nebyla jen hra,“ řekl Quinn.

„Pro mě to vždycky nebyla hra.“ Poodstoupila od něho, opřela

se zadkem o rozehřátý nárazník auta a zkřížila ruce na prsou.

„Nepřenesl přes srdce, že jsem ho nechala.“

„Bojíš se ho?“

„Teď už ne. Několik měsíců jsem ho neviděla. Možná si na mě

ani nepamatuje.“

208

„To sotva. Na tebe nemůže zapomenout žádný chlap. Na co jsi

ráno myslela, Zoe? Nedozvěděl se o nás náhodou? Nezuří kvůli

tomu? Netýká se to nějak Řezníka?“

Quinn ji opět překvapil. Dokázal instinktivně vyčenichat

pravdu jako barvář. Dříve či později by se stejně všechno

dozvěděl, takže mu to radši rovnou poví.

„Alfréd…“ Přitiskla si lokty pevněji k tělu a polkla. „Někdy vzal

do ruky nůž a chtěl si hrát na znásilnění. Dokonce si nasazoval

masku a předstíral, že mi zrovna vlezl oknem do ložnice. Fotil to

digitálem a povídal, že nějaké snímky už dal na internet, ale prý

nejsou moc lechtivé. Jenže já jsem se pořád bála, že… mě vyfotil,

když jsem o tom nevěděla.“

„Kruci, Zoe…“

„Když jsem chodila na vysokou, spolužáci tvrdili, že lidi, kteří

studují psychologii jako hlavní obor, se na ni dali, protože sami

potřebují psychiatrickou pomoc. Možná měli pravdu.“

Quinn pokrčil rameny. „O mé profesi se povídá něco dost

podobného. Možná je to taky pravda.“

„Vím, že jsem byla pitomá, když jsem si to nechávala líbit.

Párkrát zašel příliš daleko a pořezal mě.“

„On tě pořezal?“

„Nebylo to tak zlé, a navíc vždycky tvrdil, že to bylo omylem.

Ale já si spojuju mrtvé ženy a nože s Alfrédem Beekerem.“

„To chápu. Chci s ním mluvit, Zoe.“

„Právě toho jsem se bála.“

„Nic hrozného mu neprovedu. Ale myslím, že by nebylo od

věci trošku si ho proklepnout a zjistit, jestli ho ty hry ještě pořád

baví a jestli se při nich nedopouští většího násilí.“

„Nechci, abys ze sebe dělal ochránce a mstitele, Quinne.“

„Jsem policajt, Zoe. Někdo tu vraždí a vykuchává ženské

nožem a zrovna jsem se dozvěděl o sadistovi, který ženy rád řeže.

Potřebuju si ho prověřit. A tebe to napadlo, protože jinak bys mi

o něm neřekla. Je to tak?“

„Vlastně sama nevím.“

209

Quinn si však byl jistý, že on to ví. V New Yorku žilo poměrně

dost sadistů, kteří s oblibou řezali ženy. Osobně pochyboval, že

by Beeker byl Řezníkem. Měl však za to, že varování nebude na

škodu. Šílený doktor by si měl uvědomit, že pokud se ještě někdy

pokusí Zoe otravovat, bude to mít příslušné následky. Quinn v

případě potřeby zaujme roli mstitele.

Přistoupil k ní, sklonil se a políbil ji na tvář. Celá se potila.

„Pojď, skočíme do auta, pustíme klimatizaci a já tě odvezu

domů,“ navrhl.

„Ke mně do práce,“ odpověděla. „Ve dvě mám sezení.“

„S psychotickým vrahem?“

„S mužem, který se bojí chodit o samotě za roh.“

„Aha. Ale tenhle problém má přece každý,“ namítl Quinn.

Otevřel před ní dveře auta a sledoval, jak do něj nasedá.

Znovu obdivoval její ladné pohyby a krásu. Už si ji stihl

zamilovat. Stávala se pro něho drogou, psychickou nemocí a

fixací.

Tak takhle to vypadá, když člověk chodí s psychoanalytičkou.

„Na co myslíš?“ zeptala se, když se auto odlepilo od

obrubníku.

„Jak jsem rád, že jsem o tom nezačal už v restauraci,“

odpověděl.

Quinn ještě téhož odpoledne v manhattanském telefonním

seznamu vyhledal číslo a adresu doktora Alfréda Beekiera.

Ordinoval na Park Avenue, asi tři bloky od Zoe.

Quinn si řekl, že si s doktorem musí co nejdřív promluvit, a to

i bez objednání.

45

„A ten doktor povídá: Nejenže jsem nezažil, aby někdo takhle

otěhotněl, ale vůbec nechápu, jak se to mohlo stát.“

Jackie Jamesonovi se jeho vystoupení povedlo a publikum v

klubu Neříkej! se jeho pointě hlasitě zasmálo. Jameson se však na

210

práci plně nesoustředil. Newyorské komediální kluby kdysi

bývaly plné tabákového kouře, že přes něj skoro nebylo vidět. To

však patřilo dávné minulosti, takže z místa na pódiu, kde Jackie

stál, bylo dobře vidět výraz ve tváři muže, který očima provrtával

Mitzi Lewisovou.

Mitzi byla hezká žena, která přitahovala nesprávné muže.

Měla ježaté platinově blond vlasy, dětské rysy a pevné tělo

ladných křivek. Na pozornost byla zvyklá a její kolega Jackie se s

tím už smířil, ale tenhle muž mu připadal jiný než ostatní. Díval

se na ni mnohem lačněji než druzí, jako by si ji chtěl hned teď dát

spolu s kolou a hranolky.

Mitzi měla na pódium přijít po Jackiem. Stála v zákulisí a

čekala, až kolega publiku oznámí její příchod. Vidět ji mohlo

jenom několik diváků, kteří seděli bokem. Chlapík s laserovýma

očima a jazykem na vestě seděl sám u stolu, od kterého měl

dokonalý výhled na pódium.

Jackie k němu znovu pokradmu zabloudil pohledem, zatímco

se chystal říct závěrečný vtip o muži, který si myslí, že se

proměnil v housle. Muž u stolu byl hezký temným, dravčím

způsobem. Byl průměrné postavy, ale zřejmě měl velkou sílu. V

klubu sedělo hned několik mužů v tmavomodrém obleku a bílé

košili s kravatou, ale on jako jediný vypadal, jako by sestoupil z

titulní strany pánského časopisu GQ. Jako jediný také vypadal

jako ohromný boháč. Měl vysoké lícní kosti, hezky řezané rysy a

husté černé vlasy jako model.

Kdybych takhle vypadal já, nikdo by se nesmál, pomyslel si

Jackie.

Ale lidé se Jackieho vtipům smáli a on se chystal dobýt s

vlastním pořadem Comedy Channel.

Pokračoval v programu a muži, který zíral na Mitzi, zdánlivě

nevěnoval pozornost. Přitom ho však bedlivě pozoroval.

Neznámý seděl u jednoho z maličkých stolků, které vedení klubu

přistavilo ke krajům sálu, aby se do něj vešel co největší počet

diváků. Sotva se mu na něj vešly lokty. Před ním stála prázdná

sklenice. Když se k němu přiblížil číšník a pokusil se mu vnutit

211

další pití, odehnal ho mávnutím ruky, které se zdálo až výhrůžné.

Číšník se vzdálil.

Čím déle Jackie muže pozoroval, tím víc se utvrzoval v

domnění, že hezký muž, který civí na Mitzi, znamená potíže.

Možná má dokonce za lubem provést něco horšího než ji jenom

okukovat. Ve městě teď někdo podřezává ženské a kuchá je.

Jackie by možná měl Mitzi před tím chlápkem varovat.

Měl s ní své vlastní plány, ale nežárlil. Dobře si uvědomoval,

že v porovnání s chlápkem v modrém obleku vypadá jako ubohý

skřet. Neznámý navíc působil inteligentně, i když na něm bylo

vidět, že mu chybí sex. Jackie v takové situaci vypadal jako úplný

pitomec.

„A já pořád, že myslíte sex s houslemi!“ řekl Jackie.

Diváci se podle očekávání rozesmáli na celé kolo. Jackie je

pochválil, že byli báječní a skvělí, a odkráčel z pódia. Cestou ho v

opačném směru potkal Teď Tack, který klub Neříkej! vlastnil a

řídil. Zeširoka se na Jackieho usmál a z legrace mu zasalutoval.

V klubu vládla příjemná atmosféra.

„Nenápadně se podívej na toho chlapíka v modrém kvádru, co

sedí sám napravo od pódia a hltá tě očima.“ řekl Jackie Mitzi.

Mitzi se nahnula kupředu, aby se podívala do sálu, zatímco šéf

hlásil publiku její příchod. „Pěkný, mňam.“

„Pokud tě berou úplná hovada.“

„Nebuď takový kruťas,“ napomenula ho Mitzi. „Až tam budu,

pošlu mu vzduchem polibek.“

„Nebláz…“

Úvod však skončil a Mitzi byla pryč. Zvesela poskakovala k

mikrofonu a mávala přitom rukama.

Jackieho nepřekvapilo, když tomu úchylákovi žádný polibek

neposlala. Na to byla moc velká profesionálka, a navíc už začínala

dostávat publikum do Varu.

„Jste fakt skvělí! Nemá někdo z vás náhodou bláznivého

strejdu?“

Mitzi se během vystoupení snažila nedívat se na neznámého

muže. Obecenstvo rozehřáté alkoholem a Jackiem Jamesonem se

212

na ni usmívalo a rychle reagovalo. Pozorně jí naslouchali a ona

jim vyprávěla vtipy. Získala si je. Tohle je božský pocit! Schválně

se na pana Krasoně v modrém obleku ani nepodívala, aby

dodržela časový limit pro své vystoupení.

Trochu jí ale vrtalo hlavou, proč se Jackie najednou tak

rozohnil. Nic špatného na tom chlapovi neviděla. Rozhodně nebyl

první, kdo na ni lačně koukal. Vzpomínala si, že párkrát nachytala

i Jackieho, jak na ni zírá jako kočka na kanára. Tak proč teď tropí

povyk?

Uprostřed skeče, v němž imitovala Jerryho Seinfelda a

doháněla publikum k výbuchům smíchu, se podívala přímo na

pana Krasoně.

To byla velká chyba.

Jejich oči se střetly a Mitzi měla pocit, jako by dostala zásah

taserem. Páni! Pohled jeho očí s převislými víčky jí vyrazil dech.

Roztřásly se jí nohy. Když se nadechla, jako by se jí horký vzduch

dostal až do žaludku a oslabil ji.

Ten rozhodně má zájem.

Pochopila, jak to Jackie myslel. Nebylo nejmenších pochyb, na

co ten muž myslí a co si v duchu představuje. Oba věděli, že Mitzi

by se toho ochotně zúčastnila.

Nejlepší bylo, že zcela očividně myslel jenom na ni. A nešetřil

náruživostí.

Mitzi měla náruživost ráda. V poslední době byla vzácná jako

šafrán.

Jackie nelhal. Muž nad ní měl opravdu moc, z níž se

nedokázala vymanit, natož ji pochopit. Spojoval je temný příslib

neprozkoumané bolesti a slasti. Mitzi chápala, že Jackieho to děsí.

Možná má pravdu. Skoro určitě má pravdu. Tahle hluboká voda

je nebezpečná.

Jackie netušil jednu věc, kterou Mitzi pozvolna zjišťovala –

dělalo jí to dobře.

Proboha, pomoc! Ono mi to dělá dobře!

Okamžitě začala pochybovat.

213

Nevymýšlím si to náhodou? Není to všechno jen iluze? Co když

se ten chlap jenom opil a myslí na manželku a děti? Třeba mu

připomínám jeho sestru.

Vtip o zamilované myši a párku v rohlíku se jí nepovedl, ale

diváci k ní byli shovívaví. Zůstali jí nakloněni, a když odcházela z

pódia, odměnili ji hlasitým potleskem. Skoro se podobal ovacím.

Ohlédla se a podívala se na pana Krasoně. Usmál se a v tichém

přípitku pozvedl prázdnou sklenici. Jeho úsměv i gesto

naznačovaly, že se ještě setkají.

A také se setkali.

46

Quinn se ze všech sil snažil uniknout obrovskému ptákovi,

který mu vyklovával vnitřnosti. Obrovský orel – pokud to

opravdu byl orel – zaklonil hlavu a trhl jí do strany, aby se na

Quinna podíval obrovským lesklým okem. Ze zahnutého zobáku

mu viselo cosi červeného.

Když se Quinn trochu probral, měl dojem, že zaslechl tichý

šustot, jako by velký pták mocně tloukl obrovskými křídly. Plný

hrůzy nehybně ležel v tmavé, dusné ložnici, zatímco jeho mysl se

pokoušela odlišit zlý sen od skutečnosti.

Červené číslice na budíku ukazovaly, že je jedna hodina a

dvacet sedm minut. Čas Quinna navrátil do reality. Jeho mysl

přecházela do známého světa, který byl uchopitelný, měřitelný a

pochopitelný.

Aspoň v některých případech.

Prostěradlo měl nasáklé potem, stejně jako triko a slipy, ve

kterých spal. Přejel si hřbetem ruky po čele a s údivem zjistil, že

se opravdu hodně potí. Okenní klimatizace cvakla a začala vrčet

hlasitěji. Znamenalo to, že se spustil kompresor, který do pokoje

za chvíli přiváné chladný vzduch a navrátí Quinnovi zdravý

rozum.

Bosé nohy mu ovanul chlad. To je balada! Nepřestával

zrychleně dýchat. Jak to, že se mu zdál tak příšerný sen? Ze by to

214

bylo kuchacím nožem, který používá Řezník? Obrovský pták měl

dravčí zobák – silný a zahnutý, aby jím mohl snadno trhat maso

kořisti. Hodně se podobal noži, který detektivům popsal patolog.

Dokonce jim ho ukázal v katalogu loveckých potřeb.

Quinn byl tak neklidný, že ani nedokázal zavřít oči. Posadil se

na posteli, sáhl do tmy a rozsvítil noční lampičku. Trochu ho

překvapilo, že v rohu ložnice nesedí dravec, z jehož zobáku

odkapává…

Ze zobáku…

Najednou si vzpomněl na Beekera. Možná, že hrozný sen měl

částečně díky rozpravě o Alfrédu Beekerovi. Doktor Beeker byl

také dravec. Skutečný.

Quinn vstal z vlhké postele a bosky prošel předsíní do

kuchyně. Bylo tam znatelně tepleji než v ložnici, ale příjemněji to

tam vonělo. Vzal z lednice krabici mléka, podíval se, jestli není

prošlé, a pak si ho trochu nalil do sklenice. Pití mléka by přece

člověka mělo zklidnit a uspat.

Sotva mléko vypil, zamrzelo ho, že si radši nenalil skotskou.

Účinkovala lépe, a především rychleji.

Vždyť je to nakonec jedno. Jestli má zůstat vzhůru, klidně

probdí celou noc.

Čím ale probdělé hodiny vyplní?

Měl by něco dělat.

Třeba zavolat Zoe?

Už už sahal po telefonu, když si uvědomil, kolik je hodin.

Nemůže přece Zoe vyrušovat ze spaní jenom proto, že měl zlý

sen. Co by na to asi řekla? Určitě něco, co by Quinn slyšel jenom

nerad.

Tak Feddermanovi? Nebo Pearl? Ani jednomu, protože

potřebuje, aby zítra byli v kondici. Pearl by se navíc mohla

naštvat natolik, že by mu přijela osobně vynadat. Nemá

smysl’budit druhé jenom proto, že nemůže spát a touží po

společnosti.

Ale mohl by udělat něco užitečného. Stejně zůstane celou noc

vzhůru. Oblékne se, zajede do kanceláře v Sedmdesáté deváté

215

ulici a ještě jednou si pročte složky o některých vraždách. Možná

se podívá i do počítače.

Aspoň bude něco dělat.

Opláchl si obličej studenou vodou a prsty si uhladil vlasy

dozadu. Oblékl si kalhoty a z koše na špinavé prádlo vytáhl košili,

kterou měl celý den na sobě. Naboso se obul do mokasínů.

Když odcházel z bytu, na okamžik se zarazil. Shrbil se, vrátil

se dovnitř a vzal si doutník. Bude to vzpruha, která mu

připomene, že skutečnost je mnohem příjemnější než jeho sen.

Sotva Quinn otevřel dveře kanceláře, okamžitě mu bylo jasné,

že tam něco nehraje. Jako ostřílený policajt se v tmavých

místnostech orientoval a dokázal vycítit, jestli se vzduch uvnitř

hýbá, anebo ne. Uměl odlišit nepatrné zvuky, které v místě nebyly

normální. Možná dovedl vycítit i teplotu lidského těla.

Quinn věděl, že tam není sám.

Rychle sáhl po vypínači, ale nestihl ho stisknout.

Dostal prudkou ránu do břicha, nejspíš něčím ramenem.

Quinn bez dechu narazil do dveří, které ho odmrštily na stěnu.

Dveře se silou nárazu zavřely. Quinn se snažil popadnout

dech. Přitom si všiml, že za kliku bere mužská silueta a chce

otevřít. Quinn se pokusil vstát a temnou postavu zastavit. I když

se zuřivě snažil nadechnout, do plic mu neproudil žádný vzduch

a on zůstal bezmocně schoulený u zdi.

Ačkoli ne tak docela.

Nevěděl přesně, jak se mu to povedlo, ale uvědomil si, že

napřáhl ruku a v prstech sevřel kus látky. Byla to záložka na

mužových kalhotách. Pevněji sevřel zmačkanou látku…

Temná postava několikrát zaškubala nohou a pokusila se mu

vytrhnout. Vzápětí se otočila a sklonila se nad Quinnem.

Ozval se hlasitý nádech a na Quinnovu hlavu ze strany dopadl

tvrdý předmět. Detektiv povolil sevření a začal pozbývat vědomí.

Utekl mi… Konečně se mu podařilo mělce nadechnout, ale věděl,

že stejně omdlí.

Byl pevně rozhodnutý nenechat vetřelce utéct. Náhle si

uvědomil, že existuje ještě jiná možnost.

216

Nezůstal útočník tady? Nechystá se ho znovu udeřit?

Dostal strach. Skutečný a hmatatelný. Dolehl na něho jako

těžké závaží. Quinn se začal plížit, aniž by věděl kam. Levým

ramenem zavadil o cosi tvrdého. Není to psací stůl?

Pokusil se vstát, ale zatočila se mu hlava. Zapotácel se. Navíc

zase začal upadat do bezvědomí. Připomínalo mu to stav, ve

kterém se člověk ocitne, když mu v nemocnici před operací

vpraví do žíly látku na uklidnění ještě před tím, než na sále

dostane anestetika. Byl tak zmatený, že se ani nebál.

Ze všech sil se snažil zůstat při vědomí, ale dobře věděl, že je

to předem prohraná bitva.

Když se začínal nořit do tmy, blesklo mu hlavou, že už nechce

snít o obrovském ptáku.

Mitzi Lewisová věděla, že je konec.

Po obličeji jí stékal pot a štípal ji v koutcích očí. Věděla, že si je

nemůže otřít.

„Byl tak blbý.“ řekla, „že si myslel, že P vedle tlačítka ve

výtahu znamená Pozadu.“

Diváci reagovali přinejlepším vlažně. Sem tam se někdo

usmál, ale Mitzi věděla, že spíš útrpně než pobaveně. Byla trapná.

Nesnášela, když lidé nasazovali neupřímně zdvořilý výraz.

V tuhle chvíli nesnášela celé lidstvo, svou profesi i sama sebe.

„Byli jste skvělí!“ vykřikla a křečovitě se usmála. V očích se jí

leskl pot, který zdálky vypadal jako slzy. Cítila, že ji diváci litují.

Nesnášela lítost. „Díky, díky, díky!“ Všem poslala vzdušný polibek

a odskákala svým charakteristickým způsobem z pódia.

Díky bohu, že už to mám za sebou.

„Neber si to tak,“ konejšil ji Jackie Jameson, když dorazila do

zákulisí. Děvče z Brooklynu, které bylo pro každou špatnost, se

očividně cítilo mizerně. „Nemůžeš za to.“

„Ale dost mi to tak připadá,“ odpověděla Mitzi a nahrbila se.

„Neměla jsi dobré publikum. Zítra večer se těm samým

vtipům budou smát.“

„Ale tobě se celou dobu smáli,“ řekla Mitzi a otřela si oči.

Ksakru, teď jsem se doopravdy rozbrečela!

217

„Taky jsem je musel pořádně podmáznout,“ řekl Jackie s

vážnou tváří.

Mitzi se tomu skoro usmála. Jenom povytáhla koutek úst.

Jackie na ni ukázal a zašklebil se.

„Ty mizero,“ řekla Mitzi. „Ani mě nenecháš, abych se cítila

bídně.“

„Je to proti pravidlům, Mitzi.“

Protáhla se kolem něho a spěchala do společné šatny. Tam si z

obličeje smyla make-up a znovu se nalíčila. Z platinových vlasů si

rychle udělala delší a ostřejší bodliny a znovu se zhodnotila v

zrcadle.

Fajn, pomyslela si. Nikdo by na mně nepoznal, že to dneska byl

průšvih.

Vyšla z šatny a krátkou chodbou kráčela k východu. Až projde

dveřmi, bude se muset nepozorovaně protlačit davem a

protáhnout se kolem baru k východu.

Kdyby tak byla neviditelná! Dneska jenom toužila, aby bylo po

všem.

U baru nějaký žvanil vykládal opileckou příhodu a upoutával

k sobě pozornost všech přítomných. Zatímco je rozptyloval, Mitzi

se skrčila a prodírala se k červenému zářícímu panelu s nápisem

VÝCHOD.

Když už byla skoro u dveří, zaslechla čísi hlas: „Já jsem se

bavil dobře.“

Otočila se a najednou hleděla do temných očí pana Krasoně,

který na ni včera večer zíral. Zblízka měl ještě větší charisma než

zdálky. Sevřelo se jí hrdlo, takže nedokázala promluvit.

Co se to se mnou děje? Obvykle nejdu pro slovo daleko.

„To jste asi jediný, kdo si to myslí,“ vypravila ze sebe nakonec

přiškrceně.

„Ostatní totiž celou dobu mysleli na to, jak jste krásná.“

„To je od vás…, ehm, velice hezké.“

„Vážně, byla jste skvělá. Jenom jste měla mrtvé publikum.“

„Asi jako když jsem vystupovala v Arlingtonu,“ podotkla.

218

Jeho tvář na okamžik ztratila výraz, půvab však nikoli. Potom

se usmál. „Vy myslíte ten hřbitov. Promiňte, jste na mě trochu

rychlá.“

„O tom docela pochybuju.“ Zase začínala být sama sebou.

Dobře se s ním povídalo, a navíc byl velice uhlazený. Mitzi věděla,

že by měla být opatrná.

„Jak vidím, jste přesvědčená, že jste si tam zatloukla poslední

hřebík do rakve,“ řekl a kývl hlavou k pódiu. „Co kdybychom

někam zašli, dali si něco k pití a pořádně to oplakali?“

Předstírala, že o tom uvažuje. Od samého začátku však věděla,

že spolu odejdou.

Tvař se nepřístupně. Naznač mu, že se tak snadno nedáš. Takhle

své dceři radí každá matka, jako bychom všichni byli počati

neposkvrněně.

Přistoupil k ní blíž, jako by ho k ní přitahoval nějaký magnet.

Opravdu?

„Myslím, že zjistíte, že jste žádný hřebík nikam nezatloukla, i

když to bylo o fous,“ řekl jemně.

Usmála se na něho a zavěsila se do něj. „To jste řekl moc

hezky,“ poznamenala.

„Použijte to v dalším skeči.“

„Udělala bych to, kdyby to bylo dost legrační,“ odpověděla

upřímně. „Zbytečnými skrupulemi netrpím.“

„Tak to jsme dokonalý pár.“

Otevřel dveře na ulici a vyšli do vlhké horké tmy venku.

Mitzi měla dojem, že zaslechla, jak na ni někdo volá jménem,

ale ani se neotočila.

47

Quinna probudily teplé paprsky ranního slunce, které ho

pálily na obnažené pravé paži. Dopadaly na ni v takovém úhlu, že

kůže byla tak horká, jako by každou chvíli měla vzplanout. Quinn

kvůli žáru skoro zapomněl, že ho příšerně bolí hlava.

219

Aniž otevřel oči, okamžitě věděl, že leží na podlaze kanceláře

v Sedmdesáté deváté ulici. Nebyl si však úplně jistý, jak se tam

dostal.

Nehybně ležel schoulený na tvrdém chladném linoleu či PVC

krytině nebo jak se tomu teď říkalo. Zpočátku se upomínal jen

pomalu, ale potom se na něho najednou všechno navalilo.

Vzpomínal si, že včera v noci odemkl a otevřel dveře kanceláře.

Vlastně to bylo brzy ráno, ale do svítání bylo ještě hodně daleko.

Vešel dovnitř, ale ještě než stihl rozsvítit, cosi, vlastně kdosi do

něho vrazil. Krátce a zmateně se rvali. Podařilo se mu odplížit a

pak…

Bolest hlavy zesílila, jako by mu chtěla připomenout, že ho

protivník uhodil těsně nad levý spánek.

Beeker. Vzpomněl si, že když ztrácel vědomí, myslel na

doktora Alfréda Beekera a na nějakého obrovského ptáka.

Bylo to jako ze sna.

Quinn pomalu otevřel oči a zadíval se do jasného ranního

světla. Auvajs! Jako by mu pod víčka nasypali písek. Sluneční

paprsky ho oslepovaly.

V jasném světle poletovaly částečky prachu. Quinn rozeznával

ženskou postavu, která stála v otevřené místnosti s toaletou a

umyvadlem. Ze by si myla ruce? Kdepak. Stála u umyvadla a

předkláněla se, aby na sebe viděla v zrcadle. Quinnovým mírně

oslepeným, rozbolavělým očím připadala trochu jako zjevení.

Jako pták v jeho snu. Copak se ještě neprobral z bezvědomí?

Pořád se mu něco zdá? Poškodila mu rána do hlavy mozek?

Sledoval, jak žena zvedá ruku k pravému uchu. Rychle trhla

hlavou vlevo, skoro jako to dělají ptáci, když něco upoutá jejich

pozornost. Pak si začala hrát s ušním boltcem a otáčela ho, jako

by si ho chtěla prohlédnout nebo se za něj podívat.

Vždyť je to Pearl!

„Pearl?“ zachroptěl.

Zaslechl, jak se zhluboka nadechla a rychle odskočila od

zrcadla. Vyšla z toalety a rozhlédla se. „Kdo je to?“

„Já, Quinn.“

220

Podívala se kolem sebe a pak dolů na zem. Spatřila ho, jak tam

leží kousek od jednoho stolu.

„Příšerně jsi mě vyděsil,“ řekla.

„Promiň.“

Podívala se na něho přimhouřenýma očima a mírně se

nahrbila. Blížila se k němu se směsicí opatrnosti a zvědavosti.

„Není ti nic? Co děláš na zemi? Jak to, že jsi tu tak brzy? Jak ses

sem dostal?“

Quinn se pousmál. „Nějak moc se ptáš, Pearl.“

„Ale není ti nic, vid?“

„Snad ne. Ale hrozně mě bolí hlava.“ Pohnul se a pokusil se

posadit. „A trochu i žebra,“ dodal.

„Nepokoušej se sám vstát. Zavolám pomoc,“ řekla Pearl a

přistoupila k nejbližšímu stolu s telefonem.

„Ne, to nedělej.“ Quinn ji jediným gestem zarazil.

Stáhla ruku z telefonu a zvláštně se na Quinna podívala.

„Bude to dobré, Pearl, opravdu. Jenom potřebuju ještě

chvilku.“

„Zatím sám nevstávej.“ Přitáhla si k němu židli a posadila se

na ni. Předklonila se a upřeně si ho prohlížela. „Vypadá to, že ses

uhodil do hlavy. Jak se ti to stalo? Upadl jsi?“

„Ne. Někdo mě do ní praštil. Ale nejdřív mi hlavou nebo

ramenem vrazil do žeber.“

„Cože? Někdo tě tady napadl? Ten musel mít odvahu. Vždyť je

to policejní pracoviště.“

„Na dveřích není cedule.“

„To je vlastně pravda.“

„Ani jsem nestihl rozsvítit,“ řekl Quinn. „Musíme to tu

prohlídnout, jestli se něco neztratilo.“

Pearl se rozhlédla po místnosti. „Počítače tu jsou, kávovar

taky. Zrovna jsem ho chtěla zapnout.“ Odmlčela se. „Některé

šuplíky nejsou dovřené. A jeden spodní šuplík ve skříni na spisy

je úplně otevřený.“

Quinn se zachytil rohu stolu a postavil se. Zatočila se mu hlava

a bolest zesílila.

221

Pearl vstala a vzala ho za paži. „Opravdu ti nic není?“

„Opravdu ne.“ Nelhal. Když se rozhlédl, spatřil totéž, co Pearl.

„Vyrušil jsem ho. Něco tu hledal, nějaké informace.“

„O kom to mluvíme?“ zeptala se Pearl. Oba to však dobře

věděli.

„Takhle se chovají tygři,“ prohlásil Quinn.

„Nechávají zotvírané šuplíky?“

„To ne, ale oklikou zezadu obejdou pronásledovatele. Pak si

lehnou a číhají. V tu chvíli jsou nejnebezpečnější.“

„Nevěděla jsem, že lovíš tygry.“

„Koukám se na dokumenty o přírodě.“

„Takže si vážně máme myslet, že ten člověk byl náš vrah a

pokoušel se zjistit, co o něm víme, aby nám unikl?“

„Vyloučené to není. Porozhlídneme se tu a zjistíme, jestli

uspěl.“

Pearl k němu přistoupila blíž a objala ho oběma rukama, aby

mu pomohla udržet rovnováhu. V tu chvíli musel samozřejmě

dorazit Fedderman.

Zůstal stát ve dveřích s překvapeným výrazem ve tváři,

kterou si po snídani zapomněl otřít ubrouskem. „Nerad bych

rušil…“

„Přestaň se chovat jako pitomec,“ zarazila ho Pearl. „Zrovna

jsme trénovali judo.“

Quinn se od ní odtrhl a vysvětlil Feddermanovi, co se

přihodilo. Pak všichni tři zkontrolovali obsah zásuvek a skříní na

spisy, aby se shodli, že nic nechybí. Mlčky vstřebávali vloupání a

Quinnovo napadení.

„Třeba nechtěl nic ukrást,“ řekl Fedderman, „ale jenom si

přišel něco přečíst. Chtěl se něco dozvědět.“

„A my nevíme, co všechno zjistil,“ dodal Quinn.

Pearl přistoupila ke svému stolu a posadila se na jeho okraj.

„Stejně je skoro všechno v novinách nebo v televizi.“

„A on to teď ví,“ řekl Fedderman.

„Pokud vůbec něco stihl projít.“

222

Pearl sesedla ze stolu, obešla ho a posadila se k počítači.

Nejdřív nastartovala svůj a potom i Quinnův a Feddermanův.

Když klikla na historii, zjistila, že na žádném se od předchozího

odpoledne nepracovalo.

„Nemyslím, že toho moc zjistil. Jestli vůbec něco,“ řekla. Sedla

si zpátky na okraj svého stolu a zkřížila ruce na prsou.

„Možná to zbytečně komplikujeme, Quinne. Třeba tě jenom

chtěl praštit přes hlavu.“

„A věděl, že sem přijdu ve dvě ráno, jo?“

„Anebo jsi vyrušil lupiče a ten tě práskl po hlavě,“ řekl

Fedderman.

„To je možné. Ale dost to tady prošmejdil, a jak vidíme, vůbec

nic neukradl.“

„Stihl by utéct po té první ráně, když tě složil na zem?“ zeptala

se Pearl. „Myslím, jestli by stačila, nebo tě ještě musel vzít po

hlavě.“

„Nevím; Pořád se mi to motá.“

„Takže tu možná slídil, jak si myslíme. Tygr.“

„Cože?“ vyjekl Fedderman.

Pearl ho umlčela opovržlivým mávnutím ruky. Quinnovi

řekla: „A s chutí tě přitom majzl po hlavě.“

„Víš o někom, kdo by na tebe mohl mít zálusk?“ otázal se

Fedderman. „Teda kromě mě a Pearl.“

„A vraha,“ doplnila Pearl.

„O jedné osobě bych věděl,“ opáčil Quinn. „A vím, kde ji

najdeme.“

48

Láhev nebo pistole?

Lavern Neesonová, které po včerejším Hobbsově výprasku

zůstaly na těle velké podlitiny, ve tři ráno celá rozbolavělá vstala.

Rozhodla se pro obojí.

Teď bylo osm hodin a venku bylo tepleji a jasněji. Ložnice

však zůstávala šerá, protože žaluzie i těžké závěsy na oknech

223

byly zatažené, aby nikdo neviděl, co jí Hobbs včera večer udělal.

Ložnice byla přeplněná nábytkem a působila poněkud omšele a

lacině jako každá místnost, která skrývá tajemství. Na jedné stěně

visela levná reprodukce obrazu znázorňujícího hejno ptáků –

nejspíš vran –, kteří se jako v úleku vznesli nad zalesněnou

krajinu. Lavern se vůbec nelíbil, ale nikdy neuvažovala o tom, že

by na jeho místo pověsila nějaký jiný.

Seděla na křesílku vedle postele a poslouchala, jak Hobbs

chrápe. Na klíně měla pistoli, kterou schovávala ve skříni.

Zkusmo na manžela namířila. Hobbs dnes nemusí do práce, takže

bude spát skoro do jedenácti. Lavern bavilo pohrávat si s

představou, že až se manžel probudí, nejdřív uvidí ji a pak černé

ústí hlavně. Nebude tušit, že není nabitá, a třeba zemře na infarkt.

Mnohem spíš by ho jenom hrozně vyděsila. Hobbs by z ní pak

vymlátil duši za to, že ho vylekala a znejistěla.

Stačilo však, aby na to jen pomyslela, a hned se trochu

rozveselila.

Za chvilku vstane z křesílka, vyjde z ložnice a vrátí pistoli do

skříně v předsíni. Začne další hrůzný den s Hobbsem po boku.

K uším jí doléhal vzdálený šum probouzejícího se města.

Myslela na všechny ženy, které jsou naprosto nezávislé na

manželech či milencích, jako je Hobbs. Ženy, jež si žijí šťastně a

bezbolestně a nebojí se udělat chybu, aby je za ni nestihl krutý

trest.

Lavern těm ženám záviděla, ale připadalo jí téměř nemožné,

aby se k nim přidala.

Ze své nezáviděníhodné situace viděla jediné východisko, a to

ji děsilo.

Jestli Hobbse opustí, určitě si ji najde. Stalo se to už jednou,

před třemi lety. Když se ho pokoušela změnit, zbil ji. Snažila se

tedy změnit sebe. Stejně ji zbil. Věděla, že její kamarádka Bess,

která jí pořád radí, aby odešla do ženského domova, má pravdu.

Nikoli s domovem – Lavern tam nemůže zůstat napořád. Navíc

hrozí, že by si pro ni Hobbs mohl přijít a odtáhnout ji odtud.

Neměla pravdu ani o vykázání z domu na deset dní. Četla o tom v

224

novinách, sledovala zprávy a věděla, že to neúčinkuje. Bess měla

pravdu v něčem úplně jiném – že Hobbs Lavern časem určitě

zabije.

Pokud dřív nezabije ona jeho.

Lavern si v duchu říkala, že kdyby to udělala, soud by ji možná

osvobodil. Jiné ženy, které zabily své tyranské manžely, také

nemusely do vězení. Ale mnohé další ano. A i kdyby ji hned

nezavřeli, její případ by pořád probírala média a musela by

chodit k soudu. Kdoví, jak by na její případ nahlížela porota?

Zavraždit Hobbse jí v tuto chvíli nepřipadalo jako dobré

řešení. Ale mohla o něm uvažovat, což dělala čím dál častěji.

Myšlenky trestné nebyly.

Nenápadně pohnula hlavní pistole a namířila manželovi na

hlavu. Potom ji sunula podél jeho těla až k srdci a odtud k jeho

rozkroku.

Mám ho tam střelit?

Ta představa ji fascinovala. Uchvacovalo ji už jen to, že tu

klidně sedí, má v rukou Hobbsův život, a on o tom vůbec neví.

Přitom byla tak zděšená, že by to nedovedla provést za střízlivá.

Kdyby se probudil a přistihl ji nebo by nějakým způsobem zjistil,

co provádí, zuřil by. Možná by ji dokonce chtěl zavraždit. Vlastně

by ji mohl doopravdy zabít.

Pokud ho nepředběhne.

Stál o samotě v dlouhé chodbě s hnědým kobercem a čekal na

výtah. Byl uvolněný, ale přitom ostražitý a rozhlížel se z jedné

strany na druhou. Mnohem dál od něho, opačným směrem než

byl jeho pokoj, zastavila u nějakých dveří pokojská s vozíkem

plným prádla. Než přijel výtah, žádný jiný pohyb nezpozoroval.

Ve zdviži stála pouze atraktivní blonďatá čtyřicátnice, která

vypadala jako letuška, a dokonce měla i zavazadlo jako

stevardka. Všiml si, že na panelu s tlačítky svítí přízemí a žena

stejně jako on jede do vestibulu. Letmo se na Dunna podívala,

usmála se a zahleděla se na čísla poschodí, která se rozsvěcela

podle toho, do jakého patra klesali. Dunn poodstoupil vzad a

225

stoupl si tak, aby podle etikety hleděl na čísla nade dveřmi a

zároveň mohl ženu koutkem oka pozorovat.

Byl si skoro stoprocentně jistý, že mu od ní žádné nebezpečí

nehrozí, ale naučil se v každém člověku vidět nepřítele. Mohl

přežít jen s takovým přístupem.

Dunn nebyl zdaleka tak nervózní, jako když z hotelu odcházel

poprvé. Dokonce si nechal do pokoje přinést snídani sestávající z

lívanců s velkým množstvím javorového sirupu a slaniny a s chutí

ji snědl. Zapil ji dvěma šálky silné černé kávy, aby byl bystřejší a

ostražitější.

Když výtah dojel do přízemí, blondýna se na Dunna ještě

jednou usmála. Pak vzala kufřík na kolečkách a vak na oděvy a

vystoupila. V jiné situaci a na jiném místě by její úsměv opětoval

a pomohl by jí se zavazadly.

Soustřeď se! Teď nejsi na jiném místě, ale tady.

Díval se za odcházející ženou a pak také vystoupil.

Malý revolver od Přátel lovu, který ho tížil v kapse

sportovního saka, mu dodával pocit jistoty. Dunn strčil do

otáčivých dveří, vyšel ven a nadechl se teplého ranního vzduchu.

Na schůzce s Hawkem si pečlivě prostudoval informace o své

kořisti a rozhodl se pro agresivnější strategii. Došel pěšky k

vedlejšímu bloku, aby si ho recepční v hotelové uniformě

nezapamatoval, mávl na taxík a řekl řidiči, ať ho zaveze na

křižovatku poblíž bytu Thomase Rhodese. Potom se zabořil do

čalouněného sedadla a obezřetně vyrazil zlatavým ránem na

svou misi.

Hra byla v plném proudu a jemu v žilách prudce pulzovala

krev. Uvědomil si, že je mu to velice příjemné.

Mitzi ještě v polospánku zaslechla, jak někdo klepe na dveře.

Sáhla vedle sebe a nahmatala jenom chladné prostěradlo.

Vzpomněla si, že pan Krasoň odešel krátce po půlnoci.

Klepání se ozvalo nanovo. Takže se jí to nezdálo!

Namáhavě se převalila a pomalu se posadila. Rozbolela ji z

toho hlava přímo za čelem.

Potřebuju se ještě trochu prospat. To je na sto procent.

226

Povzdechla si, přejela si jazykem po zubech a ucítila, že na

nich má povlak. Ach jo…

Zhluboka se nadechla, vstala a dopotácela se do obýváku.

Když otevřela dveře na chodbu, stál za nimi muž v šedé uniformě

a v rukou držel dlouhou bílou krabici. Přejel po ní pohledem

odshora až dolů a Mitzi si uvědomila, že na sobě má jenom

průsvitnou noční košili.

Poslíček se usmál. „Nesu květiny pro slečnu Mitzi Lewisovou.“

„To jsem já,“ řekla ospalá Mitzi zastřeným hlasem. Vzala si od

něho lehounkou krabici a položila ji na stolek u dveří. Pak zvedla

ukazovák na znamení, že muž má okamžik počkat.

Chvíli jí trvalo, než našla kabelku s peněženkou a vytáhla z ní

několik dolarů spropitného. Když se otočila, zjistila, že poslíček

zdvořile čeká na chodbě, jak se sluší a patří.

Mitzi mu podala peníze. Ještě jednou se na ni usmál. Očividně

se ze všech sil snažil nedívat se na ni od krku dolů. Prsty se dotkl

neviditelného klobouku, otočil se a kráčel po schodech dolů. Sejít

šest pater bylo snazší než je vystoupat. Mitzi slyšela, jak zrychlil.

Jeho kroky na dřevěném schodišti zněly jako kulometná palba.

Zavřela dveře, odnesla krabici k pohovce a posadila se.

Když krabici otevřela, našla v ní dvanáct rudých růží s

dlouhými stonky. Byla k nim přiložená malá čistě bílá obálka s

krátkým vzkazem napsaným modrým inkoustem:

Včerejší večer byl fantastický. Zavolám ti.

Podpis chyběl.

Mitzi krabici položila vedle sebe na pohovku, nahrbila se a

lokty se opřela o kolena. Pravou rukou si podepřela bradu.

Nepodepsal se…

Proboha! Vyspala jsem se s chlapem a ani nevím, jak se

jmenuje!

No co, tak to byla zajímavá první zkušenost.

227

49

BLACK LAKE, MISSOURI, 1987

Marty netušil, co ho probudilo.

Nic se mu nezdálo. Najednou na posteli ležel roztažený na

zádech a doširoka otevřenýma očima zíral do tmy. V ložnici bylo

horko a chlapec se celý potil. Byl odkopaný a jeho přikrývka

napůl ležela zmuchlaná na zemi. Fosforeskující ručičky velkého

budíku na komodě ukazovaly, že je krátce po třetí. Venku zuřivě

cvrlikaly cikády.

Když vstal, podlaha pod jeho bosýma nohama zavrzala.

Podíval se z okna. Ze stodoly skulinami ve stěnách a kolem

nerovných okrajů zavřených vrat unikalo žluté světlo.

To je světlo lucerny! Někdo tam je!

V dálce zaštěkal pes. Možná právě to Martyho probudilo.

Nebyl si jistý. Stoprocentně však věděl, že ve stodole se něco děje.

Jenom ve slipech se vyplížil z ložnice, aby neprobudil rodiče.

Určitě by se jim nezamlouvalo, že jejich syn v tuto hodinu slídí

po domě. Marty odhadoval, že ve stodole je otec.

Viděl, že dveře jejich ložnice, které v noci obvykle byly

zavřené, jsou dokořán. Ze svého místa viděl roh postele. Když se

pohnul, aby lépe viděl, zjistil, že lůžko je prázdné.

Nejspíš jsou spolu.

S bušícím srdcem přešel po rozvrzané podlaze ke dveřím na

verandu.

I tady se mu něco nezdálo. Dveře byly odemčené.

Marty vyšel na verandu. Na noční obloze svítil srpek měsíce,

přes který pluly tmavé mraky. Vrhal dostatek světla na prázdný

dvůr, rozježděnou cestu a klikatou řadu stromů na návrší za

stodolou. Venku byly cikády ještě hlasitější a vzduch byl mnohem

teplejší než v domě.

Marty sešel z verandy na dvůr a vydal se k velké stodole,

jejímiž stěnami prosvítaly svislé pruhy slabého žlutého světla.

228

Neslyšel vlastní kroky. Štěkot psa v dálce utichl. Jediným

zvukem, který vycházel ze tmy, bylo hlasité běsnění cikád.

Chlapec věděl, že jejich zuřivý cvrkot je výzvou k páření. Většina

z nich si najde druha a za několik dní uhyne.

Obrovská vrata stodoly byla nedovřená a dlouhá zrezivělá

petlice z nich trčela jako klika. Jako by Martyho vybízela, aby

jedno křídlo otevřel a vypátral, co je to uvnitř za záhadné světlo.

Popadl drsný kus kovu a pootevřel vrata. Nezavrzala jako

jindy. Ze by jim někdo namazal panty?

Se zatajeným dechem vstoupil dovnitř.

Martyho otec syna neslyšel a v klidu pokračoval v práci. Před

ním hlavou dolů visela Martyho matka. Její nahé napnuté tělo se

kývalo na opěrném trámu. Na dalším nehnuté seděla malá sova

pálená. Pootočila ochmýřenou hlavou nad strnulým tělem a

zadívala se na Martyho, jako by ho kárala, že vyrušuje.

Otec byl bez košile. Na sobě měl jenom staré džínsy a kožené

pracovní boty. Stál k synovi zády a chlapec mezi jeho

rozkročenýma nohama uviděl matčin obličej. Měla otevřené oči a

klidný výraz ve tváři, i když se zdálo, jako by byla trochu

rozčilená nad tím, co se s ní děje.

Marty přihlížel, jak otec oběma rukama zvedá kuchací nůž a

napínají se mu zádové svaly. Nůž sjel dolů a z těla Martyho matky

vypadla střeva. Mezi otcovýma doširoka rozkročenýma nohama

se utvořila krvavá hromada.

Almě po stranách obličeje a po vlasech stékaly prameny krve,

ale její výraz zůstával stejně klidný. Marty si všiml, že má

proříznuté hrdlo. Došlo mu, že musela být mrtvá, už když

vstupoval do stodoly.

Otec pokračoval v započaté práci. Zručně řezal a občas sekl

nožem, aby mrtvou dokonale vyvrhl.

Když skončil, zůstal nehybně stát. Pak se otočil a spatřil

Martyho.

Carl Hawk se chvíli tvářil rozpačitě a provinile. Potom nasadil

rozzlobený a přitom nevinný výraz.

229

Marty se ho nebál. Miloval otce natolik, že z něj neměl strach.

Myslel si, že se tváří neproniknutelně jako hráč pokeru, ale v

obličeji se mu nejspíš zračil údiv.

„Nemoh jsem jinak.“ řekl mu otec. Byl velice klidný a mluvil

trpělivým tónem, jaký nasazoval, když syna učil navazovat mušky

na rybářský prut. Zkrvavený nůž držel podél těla špičkou k zemi.

„Šla po mně se sekerou, že mě zabije.“ Přitom se podíval na

rezavou sekeru s dlouhým topůrkem, která ležela ve stéblech

slámy u prázdné stáje. Čekal, až se tam Marty také podívá.

Chlapec se podíval a kývnutím potvrdil, že sekeru také vidí.

„Ta ženská se mě pokusila zabít, synku. Dyť se mě celý měsíce

snažila otrávit. To přece víš. Povídal jsem ti to vloni v zimě a

kolikrát ještě potom. Podělanej jed na šváby! Asi jí přišlo, že

umírám moc pomalu, a tak na mě vzala sekeru. Je ti jasný, že až

by zabila mě, byl bys na řadě ty? Todleto mi sama řekla. Úplně

zcvokla. Chápeš?“

„Chápu,“ odpověděl Marty.

„Všichni děláme, co je potřeba,“ pokračoval Carl Hawk, „a pak

s tím ňák musíme žít. Snad jsem tě zrovna tohle naučil.“

„Chápu,“ zopakoval Marty.

Jeho otec tam chvíli stál a pozorně si ho prohlížel. Potom si

otřel nůž o džínsy a zapíchl ho do nedalekého dřevěného trámu

kousek od petrolejové lampy, která na něm visela na dlouhém

hřebu. Pod ní na hácích visel kovový džber, lopata a tažný řetěz.

„Pro tuhle chvíli je to všecko,“ řekl Carl. „Teď pudem domů a

zkusíme spát. Ráno tělo hodíme do tý starý studny v lese.

Vnitřnosti dáme vepřům.“ Povzdechl si a nevesele se sevřenými

rty usmál na syna. „A bude to vyřízený.“

Carl zhasl lampu a stodola se ponořila do tmy. Trochu bylo

vidět jenom v místech, kudy mezi prkny pronikalo měsíční světlo,

a v otevřených vratech. Carl jemně položil ruku na Martyho

rameno a vedl ho do teplé noci. Pomalu spolu kráčeli k domu.

„Musel jsem to udělat,“ řekl Carl. „A ty to dobře víš, Marty.

Dybych to neudělal, už bysme oba byli mrtvý.“

Marty neodpovídal.

230

„Až by mě rozsekala na kusy, vrátila by se do baráku a šla by

po tobě.“

Otcovy boty při chůzi vrzaly. Marty je přes ryk cikád skoro

neslyšel. „Věříš mi, Marty?“

„Věřím.“

„Není ti nic?“ zeptal se ho otec.

„Udělám, co mi řekneš,“ ujistil ho Marty.

Otec se zastavil a zkrvavenou rukou pevně sevřel synovo

rameno. Potom si ho k sobě přitiskl a pevně ho objal.

Marty objetí opětoval.

50

NEW YORK, SOUČASNOST

Když doktor Alfréd Beeker ve tři čtvrtě na deset dopoledne

vstoupil do čekárny své ordinace, jako první spatřil Beatrici s

blonďatou hlavou zvrácenou vzad. Smála se na celé kolo, až jí

byly vidět plomby v zubech. V čekárně seděl Quinn a okouzloval

doktorovu atraktivní zralou recepční. Seděl napravo, takže ho od

dveří nebylo hned vidět.

Beeker byl vysoký čtyřicátník s širokými rameny a řídnoucími

černými vlasy sčesanými na stranu, aby mu nebyla vidět pleš. Měl

ostře řezané rysy a hnědé oči. Trošku šilhal, což jeho pohledu

dodávalo hloubku. Byl oblečený do dobře střiženého šedého

obleku a v ruce nesl odřenou černou aktovku s velkou zašlou

sponou z mosazi. Má mu dodávat vážnosti? Anebo v ní ten milý

lékař nosí biče?

„Uniklo mi něco?“ zeptal se Beeker Beatrice. Potom se podíval

stranou a spatřil Quinna.

Beatrice se zatvářila vážně, i když jí svály v obličeji cukaly, a

vstala od stolu. „Tohle je detektiv Frank Quinn.“

Beekerem skutečnost, že má v ordinaci policistu, ani nehnula.

Usmál se na Quinna a zvědavě si ho prohlédl.

231

„Říkal jsem si, že bude nejlepší, když vás zastihnu, ještě než

začnete ordinovat,“ řekl Quinn a vstal. „Považuju za nutné,

abychom si spolu promluvili. Nebudu vás dlouho zdržovat.“

„Jsem zatčen?“ otázal se doktor s úsměvem. Žertoval.

„Zatím ne,“ opáčil Quinn bez úsměvu. Možná také žertoval.

„Pojďte dál a posaďte se,“ řekl Beeker a podíval se úkosem na

Beatrici, která se pilně věnovala lejstrům. Prošel kolem

recepčního pultu a otevřel obyčejné dubové dveře. Ustoupil a

pustil Quinna dovnitř jako prvního.

„Báječně jsem si s vámi popovídal, drahoušku,“ řekl Quinn

Beatrici a vešel do ordinace.

Byla přesně taková, jak se sluší na ordinaci psychoanalytika

se sídlem na Park Avenue – byl v ní klid a ticho. Dost se podobala

Zoině pracovišti. Možná si oba doktoři najali stejného bytového

návrháře. Místnost měla světle zelené stěny a o něco tmavší

zelený koberec. Byla vybavená početnou soupravou sedadel z

tmavě hnědé kůže. Na stěnách visely zarámované moderní

obrazy, které nemohly nikoho vylekat. Uprostřed místnosti,

naproti dveřím, stál obrovský mahagonový psací stůl. Na zdi za

ním visely skříňky ze stejného materiálu. Ordinace měla jediné

velikánské okno. Od stropu až k zemi na něm z obou stran visely

světle béžové závěsy s okraji z karamelově hnědého hedvábí.

Stůl byl prázdný. Stál na něm jen tmavě hnědý telefon, křehká

váza z broušeného skla s čerstvě uříznutou rudou růží a

fotografie ve zlatém rámečku. Stěna napravo od stolu byla od

podlahy až ke stropu obložená čtivem, většinou lékařskými

časopisy. Na zemi stála zdobená měděná lampa, která zbytečně

svítila a vrhala do místnosti měkké světlo. Beatrice zřejmě šéfovi

pracoviště připravila. Ve vzduchu viselo přání Příjemný pracovní

den.

Beeker Quinnovi pokynul, aby se posadil do drahého

koženého křesla natočeného ke stolu. Detektiv se do něj zabořil.

Bylo ještě pohodlnější, než vypadalo. Polštář pod jeho vahou

zasyčel, jako by protestoval proti tomu, že na něj někdo sedá.

232

Beeker počkal, až se Quinn uvelebí, obešel pracovnu a posadil

se do koženého křesla s vysokým opěradlem za psacím stolem.

Několikrát se na něm zhoupl kupředu a zpátky, poposedl si

dopředu a prsty obou rukou spojil do stříšky, jako to často

dělával Renz. Quinn mu okamžitě přestal důvěřovat. Docela

snadno si doktora dovedl představit jako útočníka, který ho

napadl v temné kanceláři v Sedmdesáté deváté ulici.

Lékař se slabě usmál. „Co pro vás můžu udělat, nadporučíku

Quinne?“

„Kapitáne Quinne.“

Beeker se zatvářil trochu překvapeně, jako by si najednou

uvědomil, že detektivovo jméno zná z televizních zpráv. Příliš

ohromeně však nevypadal. Opět se usmál. Jako by ho Quinn

přišel žádat o účast na brigádě anebo chtěl příspěvek na charitu.

Beeker se podíval na hodinky a růžovou stříškou z prstů se dotkl

důlku ve své bradě. „Co tedy chcete, kapitáne?“

„Nemáte moc času,“ poznamenal Quinn.

„Já vím. První klient mi přijde za deset minut. Potřebuju se na

něho trochu připravit.“

„Tak jsem to zrovna nemyslel,“ odporoval Quinn. Měl dojem,

že cítí vůni růže v broušené váze. „Jestli se ještě jednou dotknete

Zoe Mandersové, zabiju vás.“

Výraz Beekerovy tváře se zpočátku vůbec nezměnil. Doktor

potom znuděně upřel pronikavé tmavé oči na Quinna a obě dlaně

položil na stůl. Nebál se, jenom byl nezvykle ostražitý. „Není to

náhodou proti předpisům, když kapitán newyorské policie přijde

vyhrožovat spořádanému občanovi?“

„Vy nejste spořádaný občan. Dopustil jste se násilného činu.“

„Tahle slečna Mandersová…“

„Doktorka Mandersová. Zoe.“

„Podala na mě stížnost?“

„Nepodala a ani to neudělá.“

„Proč si myslíte, že jsem jí něco udělal?“

„Řekla mi to.“

„Poskytla vám nějaký důkaz?“

233

„Ne.“

„Ale vy jí věříte.“

„Ano.“

„Dovedu si představit proč.“

Představuj si, co chceš, blbečku.

Beeker na Quinna chvíli upřeně hleděl a podle všeho o něčem

uvažoval. Potom vstal od stolu. „Řekl jste mi, co jste chtěl. A teď si

můžete jít po své práci a já po té svojí.“

Quinn zůstal sedět v křesle. „Kde jste byl mezi jednou a třetí

dneska ráno?“ Dneska ráno… Opravdu se to stalo tak nedávno?

Beeker se slabě usmál. „Že by někdo doktorku Mandersovou

zrovna tou dobou napadl? Anebo jí vyhrožoval po telefonu? Mám

pravdu? Myslí si, že jsem to byl já?“

„Kde jste byl?“ zopakoval klidně Quinn.

„Tam, kde byl každý normální člověk, který nepracuje přes

noc – doma v posteli. Sám.“ Trochu uklonil hlavu a přeměřil si

Quinna pohledem. „Vidím, že jste na tom osobně zainteresovaný.“

Quinn mlčel.

„Neměl byste věřit všemu, co vám Zoe říká,“ varoval ho

Beeker.

„Nevěřím nikomu nic.“

„Hlavně na ni si dávejte pozor.“

„Povídala, že jste jí vyhrožoval, že na internet umístíte její

fotografie,“ řekl Quinn. „Tomu jsem věřil.“

„Ty fotografie nejsou nijak závadné,“ prohlásil Beeker. Trochu

se předklonil a oběma rukama se opřel o psací stůl. „Ale možná

byste Zoe mohl připomenout, že na jiných fotografiích pózovala

ochotně. Pokud za mnou zase pošle vás nebo někoho podobného,

opravdu je na internet umístím. Ona ví kam.“ Naklonil se ke

Quinnovi o něco blíž. „Mně nikdo vyhrožovat nebude. A pokud

jde o vás, rád bych viděl váš průkaz. Pochybuju, že jste od

policie.“

Quinn vstal, naklonil se nad stůl a vtlačil Beekera zpátky do

kancelářského křesla. Mělo kolečka, a tak se prudce rozjelo vzad

234

a vrazilo do spisových skříní, až sebou Beeker škubl. Zůstal sedět

a upřeně se díval na Quinna. Vůbec se netvářil vyděšeně.

„Myslím, že s umísťováním Zoiných fotografií na internet

byste si to měl rozmyslet,“ prohodil Quinn.

„Jen jsem jí tím pohrozil.“

„Tak zbytečně nevyhrožujte.“

„Mohl bych vás udat na policii,“ řekl Beeker.

„Až tam budete, možná byste si mohl přečíst text stížnosti,

kterou na vás Zoe podá. Výslech povedu já.“

„Takže včera v noci – vlastně dneska brzy ráno – Zoe někdo

napadl?“

„Mnohem dřív,“ připomněl mu Quinn.

„Ach tak! Ale modřiny časem vyblednou. To byste jako policajt

měl vědět. Zoe proti mně nemá žádné důkazy.“

Quinn obešel stůl a chytil Beekera pod krkem za košili. Přitom

stiskl i kus jeho hedvábné kravaty a kůži pod košilí. Pořádně s

doktorem zatřásl, až mu hlava poletovala sem a tam. Několikrát

dokonce narazila do skříně, když křeslo popojelo. Beekerovi se

pečlivě sčesané vlasy na hlavě postavily jako řídký kohoutí

hřebínek.

Quinn ho pustil, ale zůstal dostatečně blízko, aby mu viděl do

tváře. „Měl jste pravdu, že jsem vám řekl, co jsem potřeboval.

Teď půjdu a vy se snažte neprovést nic, kvůli čemu bych se sem

musel vrátit. A nezapomeňte, co jsem vám říkal o těch fotkách.“

Beeker si soustředěně upravoval košili a kravatu. Na Quinna

se ani nepodíval.

Když se detektiv otočil a chystal se vrátit na své místo, jeho

pohled padl na zarámovanou fotografii vedle telefonu. Čekal by,

že na ní uvidí Beekerovu rodinu anebo možná jeho poslední

fackovací pannu. Místo toho se na něho ze snímku díval Beeker s

dalšími třemi muži. Všichni na sobě měli prošívané kabáty a

vysoké holínky. V rukou měli pušky. Beeker s jedním mužem

před sebou drželi čerstvě zastřelené králíky. Kromě zvířat se

všichni na fotografii usmívali.

„Vy jezdíte na lov?“ zeptal se Quinn.

235

„Někdy. Proč vás to zajímá?“

Quinn dělal, že jeho otázku neslyšel. Došel ke dveřím, otevřel

je a vyšel do čekárny. Hodlal Beekera nechat vydusit, ale doktor

na nějaké dušení vůbec nevypadal.

„Je všechno v pořádku?“ otázala se Beatrice. Nejspíš slyšela,

jak Beekerovo křeslo anebo jeho hlava naráží do nábytku.

„V nejlepším pořádku,“ ujistil ji Quinn a cestou ven se na ni

povzbudivě usmál.

Jenomže v pořádku nebylo nic. Beeker se totiž během

Quinnovy trestné výpravy netvářil ani trochu vyděšeně.

Detektivovi to dělalo vrásky na čele.

51

Sal Vitali seděl v poloprázdné služebně u svého psacího stolu.

Všude byl klid. Narušovalo ho jen hučení tiskárny, která kdesi

neúnavně chrlila stránky papíru, a občasný tlumený výkřik z cely

předběžného zadržení v patře. Většina detektivů byla v terénu.

Jenom Don Mackey, zarputilý starý policajt krátce před

důchodem, seděl u svého stolu u okna a bral telefony.

Naproti Salovi seděl jeho partner Mishkin. Společnými silami

ze stolu odklidili skoro všechny předměty a na desku rozložili

čistý papír z kopírky. Na něj položili předměty, které technici

posbírali na chodbě hotelu Antonian, kde někdo zabil Floyda

Beckera a pak ho odtud vytáhl na ulici. Bylo tam nějaké smetí,

kousek hnědého plastu z tkaničky do bot (která nepatřila

Beckerovi a pravděpodobně ani jeho vrahovi), další smetí, tři

lidské vlasy a zase smetí. Ani jeden vlas nepatřil oběti. Možná

žádný nevypadl ani z hlavy pachatele. Mohly patřit komukoli, kdo

prošel po chodbě.

Sal někde četl, že průměrnému člověku za jeden den vypadne

zhruba osmdesát vlasů. Většině lidí zase dorostly zpátky, ale u

sebe si Sal nebyl jistý. Připadalo mu, že když se ráno sprchuje, v

odpadu pokaždé zůstane minimálně osmdesát vlasů. Měl bujnou

kštici. Ostatní detektivové si z něho kvůli tomu občas utahovali a

236

přezdívali mu Columbo. Sal to trpně snášel a tvářil se, že ho to

rozčiluje. Nic jiného ani dělat nemohl.

Quinn asi nebude nadšený, že si Sal prohlíží důkazy. Podle

něho do Salovy a Mishkinovy pravomoci spadá jenom Řezník a

jeho vykuchané mrtvoly, nikoli Vrah s pětadvacítkou. Ale když se

na oba mají dívat jako na součásti jednoho případu, ve kterém

figuruje jediný šílený vrah, tak přece všechno patří dohromady.

Hrozně rád by rozlouskl oba případy a zatkl dva vrahy, aby

těm mizerům nahoře dokázal, že mají moc bujnou fantazii. Renz s

Helen si myslí, že všechno má na svědomí jeden člověk, který

pracuje dvěma velice odlišnými způsoby – ženy zabíjí jedním a

muže druhým. Salovi to nepřipadalo pravděpodobné. Všichni se

nejspíš nechali očarovat kouzlem Helen, která by podle Sala

mohla docela dobře být mužem převlečeným za ženu. Byla hodně

vysoká, samá ruka samá noha, měla dlouhé kostnaté prsty a ta

její brada! I když až tak zle nevypadala. Někteří transsexuálové

dovedou dobře klamat tělem.

„Kromě vlasů tam není nic použitelného, Sale.“ řekl Mishkin a

přimhouřenýma očima hleděl na skromnou sbírku důkazů. „A ty

nám taky k ničemu nebudou, pokud je nemáme v databázi.“

„Ještě máme ten kousek plastu z tkaničky do bot,“ oponoval

Sal.

„Pokud je z tkaničky,“ řekl Mishkin.

„V laboratoři tvrdí, že jo.“

„Takže až budeme mít nějakého podezřelého, nejdřív se mu

pořádně koukneme na tkaničky. Zvlášť pokud budou hnědé.“

„A na vlasy,“ dodal Sal.

Mishkin se opřel na židli, přejel si rukou po obličeji a pak si

uhladil knír, i když to nebylo potřeba. „Myslíš, že vloupání v

Quinnově kanceláři s tím má něco společného?“

„Pochybuju,“ odpověděl Sal. „Spíš se tam vloupal nějaký

pitomec, co potřeboval peníze na fet. Nejspíš vůbec nevěděl, že to

je policejní kancelář.“

„Ale zámek otevřel bravurně.“

237

„Tak to byl chytrý pitomec. Anebo někdo při odchodu

zapomněl zamknout a on prostě vlezl dovnitř.“

„To je možné,“ připustil Mishkin.

Sal vzal pinzetu, velice opatrně s ní postupně zvedl všechny

předměty nalezené na místě činu a vrátil je do plastového

důkazního sáčku.

„Máš pravdu,“ souhlasil, když skončil.

„Ty vlasy byly tři, že jo?“ zeptal se Mishkin.

Sal se na něho podíval. „Jo,“ potvrdil.

„Jenom jsem se chtěl ujistit,“ řekl Mishkin. „Nerad bych k nim

přimíchal něco z tvé bujné kštice.“

Sal se na něho dlouze zadíval. Nedělá si z něho kolega dobrý

den? Mishkin však jako vždycky nasadil svou neproniknutelnou

přátelskou masku.

„Dáš si kafe, Sale?“

„Jasně.“

U Mishkina člověk nikdy nevěděl, na čem je.

Muž, který se vloupal do kanceláře v Sedmdesáté deváté ulici

a uhodil Quinna, až ztratil vědomí, seděl u stolku v bistru Solitér

na Amsterdam Avenue. Pil ledový zelený čaj a pozoroval hemžení

venku. Nad kořenem nosu se mu táhly dvě rovnoběžné vrásky.

Dělal si starosti. Pořád nebyl spokojený s tím, jak dopadl jeho

plán být lovcem spíš než lovnou zvěří.

Do kanceláře se dostal snadno. Při té vzpomínce se usmál.

Připadalo mu ironické, že policie při zřizování kanceláře

nezkontrolovala zámek na dveřích. Takhle zkrátka funguje

byrokracie. Nebo spíš nefunguje. Stačilo několik kvalitních

paklíčů a šikovné ruce a zámek během chvilky povolil.

Hodlal se dostat dovnitř, získat informace a pak beze stopy

zmizet. Získal by přehled o tom, co Quinn ví, a detektiv by o tom

neměl ani tušení. Hra by trochu ztratila na zajímavosti, ale

rozhodně by byla bezpečnější.

Ke stolku přišel číšník a postavil před hosta sendvič s

tuňákovým salátem, který si objednal. Potom mu dolil čaj.

238

Muž měl opravdu hlad. Když se najedl a doplnil energii, obavy

pozvolna vystřídal optimismus. Včera v noci – nebo spíš dnes

brzy ráno – to mohlo dopadnout mnohem hůř. Quinnův náhlý

příchod a zjištění, že v kanceláři někdo je, oba překvapilo.

Následovala potyčka, v jejímž průběhu se muž snažil utéct. Zranil

Quinna, aby měl na práci také něco jiného než hon na zloducha.

Quinn nebyl mladý, ale rozhodně měl sílu a uměl se rvát. Ještě

štěstí, že se na útok nemohl připravit. Jinak by všechno skončilo

přímo na místě. Akce byla úspěšná jen částečně. Quinn a jeho

detektivové se teď však možná soustředí na vloupání a

přestanou slídit po pachateli vražd.

Napil se čaje.

Mohlo to dopadnout mnohem hůř.

Quinn teď navíc bude mít strach. Bude ho mrazit v zádech při

pomyšlení, že od nynějška se z lovce může kdykoli proměnit v

kořist. Vetřelec se usmál. Sám se v podobné situaci už ocitl a

dobře věděl, jaké to je. Člověk měl pocit, že svět je vzhůru

nohama.

Quinna to stejně neusměrní nadlouho. Se strachem si umí

poradit. Vyzná se a je to ostřílený lovec.

Ale teď se bude muset občas ohlédnout.

Jeden legendární baseballový nadhazovač měl oblíbenou

průpovídku. Jak jen zněla? Nikdy se neohlížej. Něco by do tebe

mohlo vrazit.

Quinn se jednoho dne možná ohlédne příliš pozdě a spatří

svůj osud. Nedostane příležitost uniknout.

Quinn prudce oddechoval. Snažil se nenalehnout na Zoe celou

vahou svého těla. Svalil se z ní a dopadl na svou stranu postele.

Studila. Zhluboka vydechl, pak otočil hlavu stranou a podíval se

na Zoe.

Ležela na zádech a nohy měla elegantně pokrčené v kolenou.

Nahé tělo se jí lesklo potem. Oba byli zpocení. Na stropě nad nimi

se otáčel větrák a pozvolna ochlazoval vzduch. Jeho široké

239

proutěné lopatky tiše cvakaly jakoby na znamení, že ložnice je na

hony vzdálená okolnímu světu.

Zoe si všimla, že se na ni Quinn upřeně dívá. Trochu zasněně

se na něho podívala přivřenýma očima.

„Není ti nic?“ zeptal se Quinn.

„Na tohle se mužští ptají hodně často.“

„Jak to víš?“

„Od svých pacientek. Znám mnohá tajemství.“

Quinn se zadíval na strop a vzpomněl si na svou návštěvu u

Alfréda Beekera.

Cvak, cvak, cvak…

„Vůbec nic,“ řekla Zoe.

„Cože?“

„Nic mi není. Vlastně je mi moc dobře.“ Napřáhla k němu ruku

a jemně se dotkla jeho paže. „Na co myslíš?“

„Na tohle se hodně často ptají ženské,“ odpověděl Quinn.

„Odpovídají muži někdy upřímně?“

„Někdy ano.“

„Tak mi upřímně odpověz.“

„Na to, že na sex v poledne si připadám trochu starý.“

Zasmála se a plácla ho do paže. „Ty mizero!“

Sklonil se nad ní, políbil ji na čelo a vstal z postele. „Jestli se mi

povede otevřít tu tvoji super ledničku, dám si pivo. Chceš taky

něco?“

„Zrovna teď mi připadá, že nepotřebuju vůbec nic,“

odpověděla.

Quinn si byl naprosto jistý, že to bylo míněno jako

kompliment. Odkráčel do Zoiny dokonalé kuchyně. Nedávno se

mu přiznala, že vaří jen výjimečně. Quinn si byl jistý, že nelhala.

Nablýskané bílé spotřebiče vypadaly zbrusu nové. Především

sporák s dvěma troubami, který připomínal palubní desku

letadla.

Dveře vestavěné lednice byly těžké a masivní jako pořádné

dveře do sklepa. V lednici moc jídla nebylo. Stála tam jen malá

miska s jablky a v přihrádce na sýr se rýsovalo cosi neurčitého. Z

240

pití se tam nacházela neotevřená krabice pomerančového džusu,

šest láhví bílého vína a šest láhví Heinekenu. Vypadá to jako

lednicím nějaké super modelky, pomyslel si Quinn, i když žádnou

supermodelku neznal. Vytáhl zelenou láhev piva a lednici zavřel.

Nechtěl riskovat, že mu uzávěr nepůjde odšroubovat, a tak na

pivo použil otvírák, který zahlédl v jedné zásuvce. Pak si ho s

sebou odnesl do ložnice.

Zoe ležela na stejném místě. Vzduch byl stále teplý a byl cítit

jejich odpolední sexuální aktivitou. Lopatky pomalého stropního

větráku nad obrovskou postelí ještě nestihly pachy rozehnat.

Quinn studenou láhev přiložil Zoe na vlhké čelo. Usmála se.

Quinn se posadil na okraj postele, takže k ní byl napůl otočený

zády.

Než se ho mohla zeptat, na co myslí, předběhl ji. „Proč tu máš

tolik polštářů?“ Upřeně hleděl na polštářky, které Zoe shodila z

postele a naskládala do úhledných komínků.

„Na ozdobu,“ odpověděla.

„Ach tak. Tak už to vím.“ Znovu se napil studeného piva.

„Dneska ráno jsem se zastavil u toho tvého kamaráda doktora.“

Cvak, cvak, cvak dělal dál větrák.

Zoe mlčela.

„Už tě nebude otravovat,“ řekl Quinn.

„Poslední dobou mě neotravoval,“ namítla Zoe. „Spíš by mohl

obtěžovat tebe.“

„Jo, s tím, jak špatně ovládá vztek.“

„Myslíš, že se ti vloupal do kanceláře a napadl tě on?“

„Pořád nevím, co si mám myslet.“

„Takže jsi s ním mluvil hlavně o mně.“

„Musel jsem, Zoe.“

„A bojíš se o mě, protože tě možná napadl.“

„Vztek je prostě vztek,“ řekl Quinn.

„Pokoušel ses ho zastrašit?“

Quinn se usmál. „Ani bych neřekl. Beeker možná má hodně

nedostatků, ale nenechá se snadno zastrašit.“ Podíval se na ni.

„Nechceš trochu piva?“

241

„Ne, díky. Vyhrožoval jsi mu?“

„On vyhrožoval mně. Vlastně nám. Povídal, že má tvé hodně

intimní fotky a jestli ho budu obtěžovat, dá je na internet. Prý víš

kam.“

„To by udělat mohl,“ řekla Zoe. „Ty fotky…“

„Ty jsou mi fuk, Zoe. Nedá je tam.“

„Povídal jsi, že se nenechal zastrašit.“

„Ale ví, co se mu stane, jestli ty fotky na web dá nebo jestli se

tě ještě někdy pokusí obtěžovat. To člověk pochopí i bez

zastrašování.“

„Jak to víš?“

„Mluvil jsem dost důrazně.“

Pořád k ní seděl napůl zády. Zaslechl šustění přikrývek, jak se

k němu Zoe na široké posteli přiblížila. Políbila ho na nahý bok a

hravě mu po něm přejela jazykem. Měla ho jen o trochu teplejší

než bylo Quinnovo tělo.

Cvak, cvok, cvak…

„Jak reagoval, když ses ho zeptal na vloupání do vaší

kanceláře?“ zeptala se Zoe.

„Přímo jsem se ho na to nezeptal, ale nemá na tu dobu alibi.

Tvrdil, že byl doma sám v posteli.“

„Ty mu věříš?“

„Řekl jsem mu, že nevěřím nikomu.“

„Opravdu?“

„Jediná výjimka jsi ty,“ řekl Quinn a otočil se, aby se jí mohl

podívat do očí. „Ty jsi jiná.“

52

Všechna pošta se jí vysypala na podlahu. Pearl však byla tak

unavená, že jí to vůbec nevadilo.

Zavřela dveře, zamkla a překročila obálky na zemi.

Konečně se po dalším horkém dni, který nepřinesl žádné

výsledky, mohla uchýlit do bezpečí svého bytu. Když ráno

odcházela, nechala okenní klimatizaci běžet na nízké obrátky,

242

aby v bytě nebylo vedro, až se vrátí. I tak jí připadalo, že je tam

stejné horko jako venku. Někdy se stávalo, že když klimatizaci

nechala běžet, začala namrzat. Potom do bytu v dlouhých

intervalech vyfukovala vlažný vzduch a občas vychrlila několik

kousků ledu.

Přesně jako teď.

Vypnula dýchavičný přístroj a znechuceně se k němu otočila

zády.

V ložnici bylo tepleji než v obýváku. Zapnula tam klimatizaci,

odešla do kuchyně a spustila tam menší a skoro nepoužitelné

zařízení. Všechny klimatizace v bytě byly snad dvacet let staré.

Kde ty krámy domácí sehnal? Jestli to takhle půjde dál, bude si

muset sednout do lednice, aby se trochu zchladila.

Vrátila se do obýváku, zula si boty a svlékla halenku. Jenom ve

spodním prádle se ztěžka posadila na pohovku a čekala, až se

vzduch v ložnici a kuchyni ochladí aspoň o několik stupňů. Dá si

něco lehkého k jídlu a zapije to studeným pivem. Pak se jenom v

kalhotkách natáhne v ložnici a pokusí se přečíst si poslední

vydání New Yorkem. Kdoví proč ráda četla o broadwayských

hrách, které si nemohla dovolit.

Když žila s Quinnem, často navštěvovali divadla. Hrozně rád

chodil na představení na Broadwayi a svou zálibu na Pearl

přenesl. Když se rozešli, Pearl najednou měla zvyk, který nebyla

schopná sama financovat. Quinn měl rád Pintera se Stoppardem,

zatímco ona horovala pro Lvího krále.

Copak Quinn!

Pearl byla rozčilená. Nevěděla jistě, jestli za to může horko,

stagnující

vyšetřování

anebo

Quinnův

románek

s

psychoanalytičkou Zoe.

Proti Zoe Mandersové vůbec nic neměla. Ale co to Quinna

napadlo začít spát s psychouškou? Copak se oba z předchozích

vztahů nepoučili, že policajtovi je nejlíp zase jenom s policajtem?

Nikdo jiný ho nedokázal pochopit.

Nemělo by to u psychoanalytiků být stejné?

243

O čem se Quinn se Zoe baví u snídaně, kruci? Nebo když spolu

jedou taxíkem? Když se dívají na západ slunce? Když si to spolu

rozdají?

O mně?

Představa, že by se Quinn se Zoe v posteli bavili o ní, v Pearl

zažehla palčivý oheň. Netrpělivě vstala a posbírala ze země

poštu, kterou si přinesla ze schránky ve vestibulu.

Pearl šla s poštou do kuchyně. Doufala, že už je tam trochu

chladněji.

Bohužel marně.

Přistoupila ke klimatizaci a udeřila do ní rukou. Zařízení však

zareagovalo stejně jako Quinn, když mu vrazila facku.

Nereagovalo. Jako by bušila do cihlové zdi.

Do prdele!

Vzala z lednice láhev piva, posadila se k dřevěnému stolku a

několikrát se zhluboka napila. Potom se podívala na hromadu

obálek.

Ježíšikriste!

Kromě obvyklých účtů a reklamních letáků polovinu – celou

polovinu! – pošty tvořily nabídky různých lékařů a klinik. Většinu

ani nemělo smysl otevírat. Na stolku před sebou měla rozložené

barevné letáky a brožurky varující před nebezpečím, jaké číhá na

člověka, který nevěnuje pozornost rádoby neškodným

výrůstkům na těle. Všechny radily, aby se člověk průběžně

prohlížel, jestli se mu nějaký neudělal. Vysvětlovaly, v jaké hrůzy

mohou přerůst nenápadné pihy nebo znaménka.

Znaménka!

Matka! Určitě to mají na svědomí její matka a ten zatracený

Milton Kahn! Společně navedli doktory, aby jí posílali letáky.

Některé možná poslali sami.

Pearl nejdřív chtěla popadnout telefon a zavolat matce, ale

naštěstí se včas zarazila. Jenom by si tím značně zkomplikovala

situaci. Zavolat Miltonovi a pořádně mu vynadat také nemělo

smysl. Třeba o snaze Pearliny matky nahnat hrozbami dceru do

jeho náruče vůbec neví. Možná je to práce jenom její matky a

244

Miltonovy tety, paní Kahnové. Bydlí spolu v domě s

pečovatelskou službou v New Jersey, a aby zahnaly nudu, snaží se

dávat lidi dohromady, případně je děsit katastrofickými

zprávami o jejich zdraví.

Pearl se znovu pořádně napila piva a doufala, že se po

alkoholu brzy uklidní. Pearlina matka, paní Kahnová a Milton

Kahn. S největší pravděpodobností mají v děsivé poště prsty

všichni tři. Nejdřív Pearl tu a tam přišla nějaká obálka, ale

nakonec se z toho vyvinuly tyhle příšerné poštovní manévry.

Tyhle… Tyhle…!

Uklidni se. Přestaň s těmi domněnkami. Radši o tom v klidu

popřemýšlej.

Pokud v tom Milton přímo nemá prsty, určitě o tom aspoň ví a

souhlasí s tím. Kdyby mu kvůli tomu ale Pearl zavolala, jistě by to

popřel. A jedině o to tu přece šlo – aby mu Pearl zavolala.

Vstala od stolu a hodila dopisy do odpadkového koše. Úplně

všechny včetně složenek, které se možná ukrývají mezi

barevnými obrázky smrtících mateřských znamének.

Dopila pivo a šla do koupelny. Tam se postavila k zrcadlu a

velice dlouho si prohlížela znaménko za pravým uchem, dokud ji

od drastického kroucení nerozbolel boltec. Poslední dobou

znaménko prohlížela tak často, že měla pravé ucho oteklé a větší

než levé.

Pearl si opláchla obličej studenou vodou a osušila ho

ručníkem. Oběma rukama se opřela o umyvadlo a znovu se začala

prohlížet v zrcadle. Na její vizáži se podepsal stres, ve kterém žila

od chvíle, kdy ji Quinn, přizval k pátrání. Stres zapříčiněný

vraždami a mateřským znaménkem. Naklonila se blíž k zrcadlu,

aby lépe viděla na vážnou ženu, která na ni odtud hleděla.

Vypadáš, jako by tě přejel parní válec.

Kašli na matku, paní Kahnovou i na Miltona Kahna!

Kašli na Quinna, Feddermana a tu mrchu Zoe.

Podívej se, co ti provedli!

„Ty hovadiny by už stačily.“ pronesla skutečná Pearl k

pomačkané Pearl v zrcadle.

245

Její dvojče přikývlo a ponuře se usmálo.

Neobjedná se k Miltonu Kahnovi, ale k jinému dermatologovi

a opravdu k němu zajde. Nechá si neškodné znaménko

prohlédnout nezaujatým doktorem a pak na něj v klidu

zapomene.

Určitě to udělá.

Thomas Rhodes byl příliš rychlý. Jerry Dunn ho čtvrt hodiny

sledoval z uctivé vzdálenosti. Čekal, až kořist bude skoro o

samotě anebo až kolem ní bude tolik lidí, že prásknutí výstřelu

vyvolá paniku a on – lovec – se v pobíhajícím davu snadno ztratí.

Dunnovi bylo vhod, že Rhodes má přes rameno přehozený

černý kožený vak. Znamenalo to, že hodlá spíš utíkat než situaci

zvrátit ve svůj prospěch a stát se místo kořisti lovcem. Možná ví,

že pokud se nedokáže dobře schovat, protivník ho nepřestane

pronásledovat, dokud jeden z nich nepadne.

Nelíbilo se mu však, že kožený vak je rozepnutý. Rhodes si ho

paží tiskl k tělu a ruku měl zasunutou dovnitř. Dunn si byl jistý,

že v ní svírá revolver ráže pětadvacet. Stejný, jaký on skrývá ve

složených ranních Timesech, které nese v ruce.

Rhodes na sobě měl hnědé kalhoty a tmavě béžové sportovní

sako z tvídu, které bylo na současné počasí příliš teplé. Asi má na

sobě všechno potřebné oblečení, které se mu nevešlo do vaku.

Zároveň to mohlo znamenat, že se rozhodl vyrazit do

chladnějšího klimatu. Ani jednou se neohlédl, ale Dunn si v

žádném případě nemohl být jistý, že o něm neví.

Rhodes najednou přešel přes Seventh Avenue. V Padesáté

první ulici čile po schodech sestoupil do stanice metra.

Dunn si musel pospíšit. Rychle za Rhodesem seběhl po

betonových schodech na nástupiště. Dobře si uvědomoval, že ve

spěchu může snadno zapomenout na opatrnost. Co když je to

past?

Za turnikety uviděl dav lidí, kteří sestupovali po dalším

schodišti. Zřejmě zrovna přijelo metro.

246

Dunn měl týdenní jízdenku. Spěšně prošel turniketem a

loktem odstrčil několik lidí, kteří se v protisměru drali k východu.

Nad schody se zastavil.

Sice měl přehled o dění na podestě i na schodech, ale po

Rhodesovi nebylo ani památky. Obelstil ho?

Do háje!

Ohlédl se k turniketu a zahlédl v davu hnědé pánské kalhoty.

Někdo, možná právě Rhodes, vyběhl po schodech nahoru a

zamířil ven na ulici.

Že by opravdu Rhodes?

Barva kalhot přesně odpovídala.

Dunn se rozběhl k turniketům, protlačil se k východu a jako

blesk vyletěl vzhůru po schodech. Bral je po třech.

Rozhlédl se ulicí zalitou sluncem.

Thomas Rhodes nikde.

Uklidni se, poručil si Dunn. Hlavně se uklidni!

Nepochyboval, že o něm Rhodes věděl. Do stanice metra

určitě zaběhl, jenom aby Dunna zmátl a unikl. Určitě čekal poblíž

schodů vedoucích ven, aby se poté, co ho Dunn mine a bez

rozhlížení poběží k turniketům, mohl vrátit. Na zalidněném

chodníku ho neměl šanci objevit a dál stopovat.

Stoupl si k jednomu východu z metra a zamyslel se. Přitom

pátral očima v davu, jestli v něm aspoň na okamžik nezahlédne

Rhodese.

Rhodes na sobě měl tlusté sportovní sako a v ruce nesl vak,

který byl zároveň cestovním zavazadlem. Hodlal tedy někam

odjet. Možná skočí do taxíku a vyrazí na některé z newyorských

letišť. Jenže na to, že poletí, se dá snadno přijít.

Dunn věděl, že se musí spolehnout na instinkt a vsadit na své

štěstí. Který dopravní prostředek by Rhodes pravděpodobně

nikdy nepoužil?

Autobus.

Možná i vlak, ale autobus je mnohem méně pravděpodobný.

Dunn dovedl docela dobře odhadnout, kam teď Rhodes míří,

pokud chce jet autobusem. Na místo, kde by se jeho soupeř musel

247

znovu rozhodovat, kterým směrem se vydá. Na autobusové

nádraží ve Čtyřicáté druhé ulici v Port Authority. Tam se dá

sednout bud na autobus, nebo na podzemní dráhu.

Rhodes vak nenesl jen tak.

Dunn vyšel na ulici a mávl na taxík. Řidiči řekl, že spěchá a dá

mu dvacet dolarů, když co nejrychleji dojede na autobusové

nádraží v Port Authority. Čeká tam na něho obchodní partner, se

kterým má uzavřít důležitou smlouvu, a je naprosto nezbytné,

aby se tam dostal dřív, než odjede jeden autobus.

Všechno to svým způsobem byla pravda.

Hobbs na ni skoro týden nevztáhl ruku. Lavern Neesonová na

sobě aspoň chvíli neměla modřiny.

Často jí volal z práce, aby o ní měl přehled, a tak předstírala,

že jde k doktorovi. Věděla, že ho to nebude zajímat, protože na

sobě nemá žádné stopy násilí. Navíc mu pověděla, že na ni asi

leze letní rýma. Nejen proto, aby jí dal pokoj, ale aby měla důvod

k fingované návštěvě lékaře.

Své tělo bez modřin hodlala předvést v baru, kde ji málem

sbalil ten hezký chlapík s převislými víčky a havraními vlasy.

Posledně tam byla zhruba v tuto dobu, takže na něho třeba

narazí. Představovala si, jak tehdy seděl na barové stoličce a hrbil

se nad sklenicí pití. Potom se zvedl, šel k ní a cestou otáčel ostatní

stoličky. Když spatřil podlitiny na její tváři, které nedokázal skrýt

ani make-up, výraz jeho obličeje se rychle změnil. Lavern ho

nemohla vypudit z myšlenek ani ze snů.

Tentokrát to třeba dopadne jinak.

Když vešla do baru, několikrát zamrkala, aby její oči uvykly

šeru. Rozhlížela se a hledala hnědookého muže.

Nebyl tam.

A co jsi čekala, smolařko?

Na stejné stoličce, kde seděl hnědoočko, spatřila jiného muže.

Táhlo mu na čtyřicítku, možná už ji měl za sebou. Vypadal docela

dobře. Měl na sobě šedé kalhoty, košili a kravatu. Díval se na

248

Lavern a usmíval se. Na bradě mu rostlo husté tmavé strniště,

které teď bylo v módě. Možná si nechává narůst plnovous.

Když se k němu přiblížila, podívala se na jeho levou ruku.

Neměl snubní prsten. I když v současnosti to vůbec nic

neznamená.

Nepřestával se usmívat. Kývl na ni a řekl: „Jdeš pozdě, ale to

nevadí. Pak si to vynahradíme.“

Další přeborník na přihlouplé žvásty.

„My se známe?“

„Vidím tě prvně v životě,“ přiznal a roztáhl koutky úst o něco

víc. Měl hezké bělostné zuby. „Vidíš? Začínáme poctivě,“

Lavern jeho úsměv opětovala.

Proč by to neudělala? Trocha popovídání a něčí bezbolestné

pozornosti jí určitě neuškodí.

A sklenička nějakého pití také ne.

53

Vůbec nevěděli, jestli ten papoušek všechno opakuje po něm,

anebo jestli on všechno opakuje po papouškovi.

Obecenstvo v klubu Neříkej! o vtipu chvíli přemýšlelo. Pak si

řeklo, že byl dobrý, a hlasitě se roztleskalo. Lidé vesele

pokřikovali a houkali, zatímco Jackie Jameson zamával pravou

rukou nad hlavou, hodně hluboko se uklonil a odběhl z pódia.

Mitzi s Robem (konečně jí prozradil, jak se jmenuje – Rob

Curiew) seděli u Robova oblíbeného stolku. Skoro se k němu

nevešli. To znamenalo, že dvojici nebude vyrušovat žádná

nechtěná společnost. Stolek stál na úplném okraji sálu nedaleko

jednoho z postranních východů. Bylo odtud vidět na celé hlediště

a Mitzi mohla sledovat reakci publika na konkrétní vtipy. Navíc

po představení mohli snadno vyklouznout ven a ztratit se, aniž

by museli mluvit s nějakým známým. Rob takové soukromí vítal.

Mitzi to chápala a přizpůsobila se mu.

249

Dnes večer utíkat nechtěla, protože Teď Tack jí ještě

nezaplatil za minulý týden a Mitzi potřebovala peníze.

Nezaplatila nájem a domácí ji kvůli tomu pořád otravoval.

Vystoupení Jackieho Jamesona uzavíralo program. Mitzi s

Robem počkali, až dozní aplaus, a pak vstali od stolku.

Mitzi vykročila k boční uličce, aby mohla přes pódium projít

do ředitelovy kanceláře. Rob ji chytil za paži.

Vysvětlila mu, že si potřebuje dojít pro výplatu.

„Do příštího týdne můžu všechno platit já,“ navrhl Rob.

Mitzi se na něho zazubila. „Pokud sis toho nevšiml, tak jsi

všechno platil už tenhle týden. Určitě by se ti nelíbilo, kdybych

začala spát s domácím. Potřebuju peníze, broučku.“

„Chceš říct nezávislost.“

„Vzhůru, rebelové! Ať jste proti čemukoli.“

Rob se usmál a políbil ji na tvář. „Počkám na tebe venku.“

„Bude to trvat jen pár minut. Jestli mi Teď nezaplatí, pořádně

mu to nandám,“ řekla Mitzi. Zamávala pěstí ve vzduchu. „Zatím

vždycky zaplatil.“

„Nezapomeň, že jsem poblíž.“ podotkl Rob. „Pro případ, že by

byly nějaké problémy.“ Jako by své výhrůžky myslela vážně.

Mitzi se někdy ptala sama sebe, jestli on myslí některé své

výroky vážně. Anebo jí jakákoli zvláštnější poznámka připadá

hrozně divná, protože Rob se obvykle chová uhlazeně?

Když se tlačila davem, který se pozvolna valil ven, napadlo ji,

kde vlastně Rob pracuje, že mu tak málo záleží na penězích. Když

se ho na to jednou zeptala, odpověděl, že jeho práce má něco

společného s investováním, a zahrnul ji odbornými termíny, jimž

nerozuměla. Používal spoustu finančnických zkratek. Možná, že

není jenom hezký, ale i bohatý.

Rozdávám si to s Tím Pravým.

Kdosi či cosi ji zatahalo za pravé ucho. Mitzi se otočila,

připravená podrazit nohy pitomci, který to udělal.

Pro tvoje dobro doufám, že jsi přítel.

Bylo to tak. Dav na ni natlačil Jackieho Jamesona.

250

Mitzi záchvat vzteku přešel. Zapitvořila se na kolegu a

pochválila ho: „Moc se ti to povedlo, Jackie.“

„Tobě taky.“ Přiložil si ruce k hrudi a zeptal se: „Nechceš

zaskočit na pár kousků, Mitzi? Tím myslím drinky, ne postel.“

„Promiň, Jackie, ale jdu s Robem.“

Jackie se ostentativně rozhlédl. „A kdepak je?“

„Čeká na mě venku.“

„Je snad tajný agent nebo co? Schovává se a ty mu pomáháš?“

„Prostě má rád soukromí, nic víc.“

„Tak to by si tě měl vážit, protože ho pořád přede všemi

skrýváš.“

„Docela se mi to líbí. Jsme jenom spolu á nikdo mi netleská ani

mě nevypískává.“

„Určitě by ti tleskali, Mitzi.“

Znovu se zapitvořila. „Musím jít. Potřebuju se dostat do

kanceláře dřív, než mi Teď uteče s výplatou.“

„Třeba by s námi Rob mohl zajít na skleničku,“ navrhl Jackie.

Mitzi už mířila k pódiu a kanceláři.

„Určitě bychom s tebou někam rádi zašli. Pro případ, že by

začala váznout konverzace.“

„Žárlím, Mitzi. Nevšimla sis toho?“

„Na mě?“

„Na něho,“ odpověděl Jackie. „K tobě se líp hodím já.“

„V tomhle státě je nezákonné, aby spolu žili dva komici,“ řekla

Mitzi.

„Je ochotný stát se z lásky tvým otrokem jako já?“

„Ty jsi spíš dvorní šašek než otrok, Jackie.“

Okamžitě svých slov zalitovala. Jackie se od ní odvrátil, aby

před ní skryl bolest ve tváři.

Když se otočil zpátky, usmíval se.

Mitzi se kousla do spodního rtu. „Řekla jsem hroznou kravinu.

Nemyslela jsem to vážně, Jackie, fakt.“

„Jasně, já ti věřím.“

„Nespravilo by to jedno vykouření?“

251

„Chápu,“ řekl. „Plácáš něco, co vůbec nemyslíš vážně. Hlavně

bud opatrná, Mitzi.“

„Proč?“

„Třeba ať neuklouzneš po banánové slupce nebo tak.“

Zamával jí a otočil se k ní zády.

„Počkej, Jackie! Nesmíš odejít takhle naštvaný!“

I tohle pokazila. Znělo to trochu, jako tak si jdi. Dva komikové.

Možná, že ten zákon je přece jen dobrý.

Jackie ji stejně nejspíš neslyšel. Nechal se unášet davem, který

se valil ke dveřím na ulici, Mitzi z něho viděla jenom tmavé vlasy

s lysinkou uprostřed. Pak zmizel. Ublížila mu, a tak odešel. Jako

mnozí přátelé a známí.

Proč pořád zraňuju druhé a oni na oplátku mě?

Mitzi se už necítila tak skvěle jako před chvílí. Pokračovala ke

schodům na pódium, za nímž se nacházela kancelář. Věděla, že se

Jackieho hluboce dotkla. Přitom je to možná jediný skutečný

přítel, jakého má, a poslední člověk na světě, kterému by chtěla

ublížit. Slíbila si, že mu to nějak vynahradí. Nebude se mu

omlouvat – to by mu jenom připomnělo její nedomyšlená slova a

uvedlo by ho to do ještě větších rozpaků. Chtělo by to spíš

nepřímou omluvu, nenápadně mu dát kousek sebe. To jí jde už

odmalička.

Za deset minut měla výplatu v kabelce a pod osvětlenou

markýzou nad vchodem do klubu se sešla s Robem. V tom jasném

světle, co nám svítí nad hlavou, nikdo nevypadá dobře, pomyslela

si.

Dokonce ani já. Sevřela Robovi paži, pootočila se od něj i od

nepříjemného světla a vedla ho pryč.

O několik bloků dál stál malý tlumeně osvětlený sport bar, do

kterého spolu chodili. V zadní části podniku bylo několik boxů,

kde sedávali pijani a milenci. Předek patřil šíleným fandům, kteří

jako v hypnóze seděli před televizní obrazovkou, zírali na

nahrané zápasy v míčových hrách a zvyšovali si hladinu alkoholu

v krvi.

252

„Připadáš mi nějaká smutná,“ řekl Rob, když se s pitím usadili

v boxu. Mitzi si dala jablečné martini a Rob skotskou s ledem.

Mitzi mu pověděla o příhodě s Jackiem.

„Taky je mi ho trochu líto,“ přiznal Rob. Potom se usmál a

řekl: „Ale vůbec se nedivím, že žárlí.“

Chvíli beze slova upíjeli ze svých sklenic. Z přední části baru k

nim doléhalo fandění.

„Asi dali home run,“ podotkl Rob.

„Asi,“ připustila Mitzi. „Vůbec nechápu, jak se do toho někdo

může tak zažrat. Mets i Yankeeové dohráli před několika

hodinami. Ti chlapi přece ví, kdo vyhrál.“

„Baví je dělat, že ne. Rádi se přetvařují, jako všichni ostatní.“

„Nechceš se náhodou dostat do politiky?“

Usmál se na ni očima a Mitzi rázem roztála. Ten mizera se jí

dostal hlouběji pod kůži, než si myslel. Byla proti němu

bezbranná. Vadilo jí to. „Mitzi, Mitzi… Ty se pořád musíš tvářit

drsně.“

Pokrčila rameny. „Jenom se přetvařuju, jako všichni ostatní.“

„Nermuť se tak, miláčku. Příští týden máš přece narozeniny.“

„Jak to víš?“

Ví, kolik mi bude? Pětadvacet. Ježkovy oči! Jak je to možné? V

pětadvaceti trčím v takovém podniku, jako je Neříkej! Jak to, že ve

svém věku ještě nejsem hvězda?

„Asi jsi mi o tom řekla,“ odpověděl.

„To určitě ne.“

„Tak někdo jiný. Anebo to bylo na tvé webové stránce.“

„Na té jsou samé lži.“

Zasmál se. „Ale na fotce jsi ty.“

„Je to moje matka, když jí bylo tolik, co mně.“

„Nemůžeš někdy mluvit vážně, Mitzi?“

„Jenom když říkám vtipy.“

„Měli bychom tvé narozeniny oslavit.“

„Spíš oplakat,“ opáčila Mitzi. „Ne abys mi kupoval dárky, Robe.

Myslím to vážně.“

„To nebude ani žádná party?“

253

„Ne.“

Prohlížel si ji přes okraj své sklenice. Nedokázala mu z očí

vůbec nic vyčíst. Ve spoře osvětleném baru je měl tmavé jako

lesní tůně, ale uprostřed zorniček mu hořela malá světélka.

„Tak dobře,“ řekl nakonec. „Ale možná ti přinesu nějakou

kytku.“

„To by šlo,“ připustila.

54

Lavern Neesonová seděla v křesílku, kde si zvykla sedat s

pistolí namířenou na spícího manžela.

Zbraň ji pořád víc fascinovala. Večer se s Hobbsem znovu

pohádali o něčem, co většina párů přechází jako nedůležité.

Nepohodli se o tom, kdo z nich cosi řekl o jisté nedůležité

záležitosti, a Hobbs jako obvykle začal zevšeobecňovat. Obvinil

Lavern, že všechno překrucuje a lže.

Lavernina kamarádka Bess, které se někdy svěřovala,

povídala, že manipulátoři tohle někdy dělají jenom proto, aby

ženu znejistěli a vzbudili v ní pocity viny. Podle informací

ženského domova Bez křídel muži poměrně často do sklepů či

garáží umísťují vlastnoručně vyrobená zařízení, která vydávají

různé zvuky. Když si potom vyděšené partnerky stěžují na

podivný šramot, jdou se skeptickým výrazem ve tváři do

příslušných prostor. Pak se vrátí a povýšeně jim oznámí, že je šálí

sluch. Pokud se zvuk opakuje, jednoduše tvrdí, že ho neslyšeli.

Přitom velice dobře vědí, že je skutečný, protože ho sami

způsobili.

Nebylo tedy s podivem, že ženy, se kterými se takhle

zacházelo, začaly pochybovat o svém zdravém rozumu.

Lavern Hobbse navíc podezírala, že za jejími zády schválně

přemísťuje věci, aby si myslela, že zapomíná, co kam položila.

V poslední době čím dál tím víc zapomíná vracet věci na jejich

původní místo. Pořád hledá klíče, kabelku, rozečtené knihy nebo

mobil. Anebo Hobbs přitvrdil a pracuje na tom, aby Lavern začala

254

zkresleně vnímat skutečnost a nedokázala ji odlišit od pouhých

představ? Bess povídala, že takhle tomu říkají v ženském domově

– zkreslené vnímání skutečnosti.

Lavern věděla, že pistole je opravdová, i když má prázdnou

hlaveň. Kdyby se Hobbs probudil a zadíval se do jejího temného

ústí, netušil by, že není nabitá. Lavern se usmála. Klidně by ho

nechala, ať si myslí, že ho čeká jistá smrt. Zkreslila by jeho

vnímání skutečnosti.

Opravdu chci, aby se probudil?

Myslela na to, co by Hobbs udělal, jakmile by zjistil, že na

něho mířila nenabitou zbraní a vyděsila ho tak, že se strachem

počural. Ohrozila jeho mužnost.

Co by pak udělal?

Lavern to věděla, a tak tiše seděla u postele, rukou hladila

pistoli a sledovala, jak Hobbs spí. Dávala dobrý pozor, aby ho

nevzbudila.

U snoba jako byl Thomas Rhodes se dalo jedině očekávat, že

se pokusí z města odjet dopravním prostředkem, o kterém se

všeobecně ví, že by ho zvolil jenom v případě nejvyšší nouze.

Mohl by si půjčit auto. Dunn však věděl, že stejně jako jiní bohatí

Newyorčané, kteří se do města přistěhovali před lety, i Rhodes

nechal propadnout svůj řidičský průkaz platný ve státě, z něhož

přišel. V současnosti se nejčastěji vozil limuzínou.

Dunn si Rhodesovu složku velice pečlivě prostudoval, takže se

teď nenechal oklamat.

Lovec se dostal kořisti do hlavy. Dvě různé hlavy, stejné úvahy.

Pravda starší než lidstvo.

Dunn pohladil malý revolver ráže pětadvacet, který měl v

kapse. Srdce se mu prudce rozbušilo. Zbraň byla chladná a těžká.

Na svou velikost dost mohutná. Smrtonosná.

Buď opatrný. Teď zapomeň na aroganci. Když to poděláš,

možná tě to bude stát život. Ani nezaregistruješ, že se z tebe místo

lovce stala kořist.

Takhle by měl vypadat každý lov.

255

Dunn byl nadšený, i když se také pořádně bál. Teď nebyl

kámoš Jerry, ale Rhodesova ztělesněná noční můra.

Autobusové nádraží v Port Authority se hemžilo lidmi,

přestože už byl večer. Přesně tohle Dunn potřeboval. U nástupišť

se ozve hlasité třesknutí a ponese se po celém nádraží. Všichni se

leknou, na okamžik ztuhnou, a Dunn tak získá čas jednat, zatímco

Rhodes bude umírat. Pár přihlížejících, kteří se podívají jeho

směrem, si ten okamžik zapamatuje přinejlepším jako sled

momentek, scén podobných rozmazaným diapozitivům či

fotografiím. Ty časem vyblednou a pak si už nikdo nebude přesně

pamatovat, co na nich vlastně je. Při takovémhle zabíjení se

kupodivu dalo spoléhat na množství vjemů. Bylo zapotřebí

vysoké vnímavosti, která značně zatěžovala smysly. Dunn s tím

počítal. Teď musí jednat rozhodně, rychle a nesmí dělat zbytečné

pohyby.

Dunn našel místo, ze kterého bude mít dobrý výhled na

spodní patro nádraží, kde dopravní společnosti prodávají

jízdenky na autobus. Nástupiště byla rozmístěná na několika

různých podlažích, ale Rhodes se nejdřív bude muset zastavit

právě tady, aby si koupil lístek.

Hodlal z města odjet autobusem, přesně jak Dunn odhadoval.

Když si koupil jízdenku, Dunn ho jednoduše následoval do

druhého podlaží, kde byla umístěna většina nástupišť, několik

obchodů a restaurací.

Nástupiště vlastně byla vrata vedoucí na vybetonované

prostranství, kam přijížděly a odkud odjížděly autobusy. Pokaždé

vyplivly cestující a spolkly další. Na zemi před vraty posedávaly

či postávaly fronty lidí. Všichni čekali, až se otevřou a oni budou

moci nastoupit.

Rhodes šel k nástupišti číslo 322 v terminálu Sever. Do

jednoho autobusu právě nastupovali cestující. Z vedlejšího

autobusu pasažéři vystupovali. Autobus, který se vyprazdňoval,

podle jízdního řádu přijel z Buffala ve státě New York. Thomas

Rhodes podle všeho zalovil ve svém vaku, převlékl se a vzal si

jiné zavazadlo. Teď na sobě měl zelenou nepromokavou bundu s

256

kapucí a v ruce držel batoh (další průhledný manévr). Chystal se

nastoupit do autobusu, který měl záhy odjet do Pittsburghu.

Dunn si byl jistý, že Rhodes má přestupní jízdenku, se kterou

pojede mnohem dál – pokud ji vůbec stihne využít.

Situace byla příhodná. Před nástupištěm 322 se začínali

seskupovat lidé a tvořili frontu.

Dunn poodešel stranou, aby ho Rhodes neviděl, a blížil se

přímo k němu. Zelená bunda byla na první pohled nová. Byla sice

tenká a měla chránit jenom před deštěm, ale na newyorské

počasí byla stejně příliš teplá. Zvláštní, že to Rhodese nenapadlo.

Anebo je ten krám vyrobený z neprůstřelného materiálu.

‚ Jestli máš špatný odhad…

Pousmál se. Ať má Rhodes neprůstřelnou bundu nebo ne,

osudu jménem Jerry Dunn stejně neunikne. Je lovnou zvěří a

Dunn je lovcem. Jiná možnost ani neexistuje.

Rhodes postával na kraji hloučku. Vtom se vrata otevřela.

Někteří cestující jimi prošli a v malé skupině se blížili k

zaparkovanému autobusu. Teplým vzduchem se neslo hlášení,

jemuž vůbec nikdo nerozuměl.

Dunnovi vyschlo v ústech. Nesmí se dostat ven. Udělej to,

dokud je vevnitř. Vevnitř!

Stál asi šest metrů od kořisti.

Přiblížil se k ní.

Kdyby ho tak viděla jeho žena a kolegové z práce! Koho z nich

by napadlo, že kámoš Jerry…

Musíš ho trefit. První rána musí být přesná. Potom znovu

natáhni kohoutek a rychle ho ještě jednou zmáčkni, abys měl

jistotu. Pak Rhodesovi seber zbraň, ať máš trofej. Zůstaň klidný a

rychle zmiz.

Zůstaň klidný.

Blíž, ještě blíž…

Stál asi devadesát centimetrů od Rhodese.

Dunn z kapsy saka vytáhl malý revolver. Napřáhl před sebe

ruku a bez zachvění namířil Rhodesovi na pravý spánek. Odjistil

zbraň. Rhodes se rozběhl, jako by vycítil jeho přítomnost.

257

Jsou od sebe vzdáleni pouhých devadesát centimetrů!

Otáčí se! Zmáčkni to! Zmáčkni to!

Rhodes Dunna zahlédl jedním okem, které se okamžitě

rozšířilo hrůzou.

Ozval se zvuk podobný dvěma hlasitým, rázným políčkům.

Jako by jeden následoval přímo za druhým.

Thomas Rhodes se skácel jako elektrická hračka, kterou

někdo odpojil od sítě. Zatímco padal, Dunn si k němu už klekal a

v groteskním souladu se spolu s ním hroutil k zemi. Rozdíl byl jen

v tom, že byl naživu a měl určitý cíl. Zastrčil zbraň do kapsy a

napřáhl paži.

Rhodes padl na kolena, předklonil se a dopadl obličejem na

beton. Hrozivě mu přitom křupl nos. Dunn už mu sahal do pravé

kapsy kalhot pro revolver. Nebyl tam. Rhodes měl prázdnou

kapsu.

Měl jsem si zjistit, jestli ho má u sebe. Měl jsem se přesvědčit.

Sakra, sakra, sakra…

Dunn zvenku ohmatal levou kapsu Rhodesových kalhot.

Žádnou zbraň v ní nenašel.

Chytil obrovské kapsy zelené bundy a pevně je stiskl. Z

Rhodesova těla se linul nepříjemný zápach. Pod bundou se silně

potil a možná mu už povolily svěrače.

Rhodes měl na obličeji a na kapuci bundy krev.

Kruci, zatraceně, sakra…

Zbraň pořád nikde. Pod zmačkaným kluzkým materiálem

bundy se nedala nahmatat.

Nemohl by Rhodes mít revolver v nějakém pouzdře nebo

zastrčený za opaskem? Začal ho celého ohmatávat, zuřivě zarýval

prsty do zmuchlané bundy a hledal.

Uvědomoval si, že ho lidé okolo sledují a začínají být neklidní.

Dunn věděl, že je konec. Promarnil šanci sebrat protivníkovi

zbraň.

Neobstál.

Přesně podle plánu vstal a svižně kráčel pryč. Cítil, jak mu po

žebrech a po čele stékají čůrky potu.

258

Pořád zrychloval, až se nakonec rozběhl.

Nějaký muž za ním cosi volal, ale právě začalo informační

hlášení, takže Dunn muži vůbec nerozuměl. Uvědomoval si, že se

kolem sbíhají lidé. Všichni ho však míjeli v protisměru. Běželi se

podívat, co se děje.

Mlhavě si uvědomoval, že míjí schodiště vedoucí dolů k

pokladnám. Otočil se a běžel stejným směrem jako dav. Na chvíli

se v něm ztratil. Když se dostal ke schodišti, seběhl po něm dolů.

Koutkem oka viděl, jak se proti němu hrnou další lidé.

Rychle prošel plným nádražím a vstoupil zpátky na ulici.

Kráčel po Eighth Avenue a slyšel, jak na teplém betonu tiše vržou

gumové podrážky bot, které si pořídil na první lov. Zahnul za roh

a pokračoval v chůzi.

Unikl jsem. Jsem na svobodě!

Po chvíli zpomalil. Bylo mu hrozné horko. Copak v tomhle

zatraceném městě už nikdy nezaprší?

Cele tělo měl v jednom ohni a koupal se v potu, jako by měl

horečku. Popadl límec své košile a prudce jím trhl ke straně,

takže mu z něj odlétl knoflík a zmizel ve tmě.

Kráčel dál.

Jenomže neměl zbraň Thomase Rhodese.

Muž v černém ukončil hovor a schoval mobil do kapsy košile.

Seděl na zahrádce restaurace na Second Avenue, popíjel čerstvě

natočené studené pivo a sledoval spěchající chodce a projíždějící

auta. Kolik lidí se někam žene, kličkuje a tváří se důležitě! Kolik

ctižádosti, snů, posedlostí a depresí ho míjí! Tolik něhy a

lhostejnosti… Všechny ty osobní světy, slibná budoucnost, která

se může v jediné sekundě rozpadnout na prach. Všichni ti lidé…

Jejich odlišné vnímání reality vůbec nic neznamená. Skutečnost

se totiž v zásadě příliš neliší od snů.

Od snů…

Sledoval jednu obzvlášť graciézní ženu, která přecházela ulici.

Věděl, že nadešel Mitzin čas. Chodkyně se jí skoro v ničem

nepodobala, kromě toho, že se nesla vzpřímeně a tvářila se

259

ostražitě. Byla mnohem vyšší než Mitzi. A samozřejmě neměla

její ježaté platinové vlasy.

Oslavenkyně Mitzi. Když na ni pomyslel, usmál se. S tou se

člověk rozhodně nenudil.

U jeho stolu se zastavil číšník. Právě přinesl jídlo k

nedalekému stolu a cestou do restaurace si všiml, že osamělý

host má skoro prázdný půllitr.

„Dáte si další?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděl muž v černém. „Určitě si dám další.“

55

„Thomas Rhodes byl dost známý bankéř,“ řekl Renz. Quinn

věděl, že opakuje frázi, kterou si ráno přečetl v Timesech, kde

popisovali Rhodesovu vraždu na autobusovém nádraží v Port

Authority‘

Renz se za psacím stolem na koženém kancelářském křesle

zakláněl. Ostré ranní slunce zvýrazňovalo jeho povislé rysy a

jizvy po akné. V kanceláři už bylo teplo a šlo tam cítit slabý odér

zatuchlého doutníkového kouře. Quinn si pomyslel, že pokud

Renz hodlá dál potají kouřit doutníky, měl by si pořídit nějaký

osvěžovač vzduchu.

Když na Renzova slova nereagoval, komisař pronesl: „Tíha tak

dopadá na hlavu vaši i mou. Zvláště pak na tu vaši.“

Ten pokus napodobit starou mluvu se nepovedl, pomyslel si

Quinn. „Ale na něco jsme přece jenom přišli. Máme zbraň.“

Renz se na křesle pomalu otočil z jedné strany na druhou a

přikývl. „Balistici zjistili, že je to stejná značka i model jako ta,

kterou používá Vrah s pětadvacítkou.“ Předklonil se a napřáhl ke

Quinnovi balistickou zprávu.

Quinn se na ni podíval. Technickému žargonu nevěnoval

pozornost. Nezaujala ho ani skutečnost, že ze zbraně kdosi

kyselinou beze zbytku vyleptal sériové číslo. Připadalo mu

zajímavé, že Rhodes u sebe měl stejný typ zbraně, jakou byly

zastřeleny i ostatní oběti. „Je to jednoranný revolver Springbok

260

ráže pětadvacet,“ řekl. „Před každým výstřelem musíte znovu

natáhnout kohoutek. To znamená, že musíte dost přesně mířit.“

Zůstal sedět a položil zprávu zpátky na stůl před Renze. „O

Springboku jsem v životě neslyšel.“

„Rozhodně nejste jediný. Neslyšel o něm nikdo. Proto se ty

krámy nedaly identifikovat podle kulek. Springbok byl

jihoafrický výrobce, který skoro před dvaceti lety skončil. Vlastně

krátce po zrušení apartheidu. Problém je v tom, že tenhle cíp

světa je politicky i sociálně nestabilní, takže se tam vyskytují

tisíce takovýchhle levných, ale spolehlivých modelů, o kterých

vůbec nikdo neví.“

„Takže si jich někdo na černém trhu klidně může koupit, kolik

chce.“

„Anebo je před lety pořídil legálně, jednoduše si je nechal a

použil je až teď.“

„Takže je možné, že vrah pochází z Jižní Afriky,“ poznamenal

Quinn.

„Anebo tam nějakou dobu žil.“

„A lovil,“ dodal Quinn.

Tím začínalo být mnohem pravděpodobnější, že hledají

jediného vraha. Ani jeden z nich to nezdůraznil. Renz se pořád

obával, že se s politicky přijatelnou teorií jediného vraha možná

spletl. Quinn o ní také nepřestal pochybovat. Vraždy mu k sobě

nepasovaly. Jedna série byla provedená čistě a profesionálně, a

druhá byla naprostá řezničina. Pokud ovšem neměla pravdu

psycholožka Helen, která mluvila o jednom vrahovi s

rozpolcenou osobností. Quinn věděl, že to u většiny sériových

vrahů bývá typické, ale tohle byl extrém. Zabijáci byli spíš šikovní

herci, kteří světu ukazovali nevinnou, někdy dokonce okouzlující

tvář, aby před svým okolím skryli své zrůdné nitro.

Quinn si řekl, že se zeptá Zoe, co si o tom myslí. Je přece

psychoanalytika. Nespecializovala se sice na vrahy, ale možná

toho o rozpolcených osobnostech bude vědět víc než Helen

Imanová.

Má přece zkušenost s Alfrédem Beekerem.

261

„Cestou sem jsem zaslechl něco v rádiu,“ řekl Quinn. „Mám

dojem, jako by média spekulovala o tom, že v případě Vraha s

pětadvacítkou jde vlastně o duely. Předpokládám, že to má na

svědomí Cindy Sellersová.“

„O všem jsem ji informoval, včetně Rhodesova případu a toho,

že u sebe měl zbraň ráže pětadvacet,“ řekl Renz a odhalil v

úsměvu Špičáky. „Dohoda se musí dodržovat.“

„Dokud ji jedna strana neporuší,“ podotkl Quinn, který Renze

dobře znal.

„To nejlepší jsem si nechal nakonec,“ prohlásil Renz a znovu

se zazubil. „Jde o tu, zbraň. Balistici to ještě nemají stoprocentně

potvrzené, ale domnívají se, že zbraní, kterou našli u Rhodese,

byl v hotelu Antonian zabit Floyd Becker.“

Newyorský trh s realitami byl na dně. Berty Wrenner na tom

byl úplně stejně. Opět nesplnil předepsaný objem prodeje a

obchodní ředitel Home Away, sadistický Alec Farr, mu dělal ze

života peklo.

Realitní agentura Home Away, v níž byl Berty zaměstnán, se

specializovala na prodej newyorských malometrážních bytů

jednotlivcům a firmám. Většina jejích klientů pracovala na Wall

Street, a pokud padaly ceny akcií a brokerské firmy začaly

propouštět, agentuře se začaly snižovat výnosy. Bylo snadné

odhadnout, co bude následovat.

Berty Wrenner proto tento měsíc nesplnil daný plán. A

minulý měsíc také. Ostatním makléřům se ho plnit dařilo, anebo

aspoň tolik nezaostávali. Náročnému Farrovi však pouhé

přiblížení k cíli nestačilo. V Home Away vládlo napětí. Makléři

měli stažené žaludky a zatínali zuby. Spotřebovali plno antacidu.

Někteří muži si v polední pauze dávali víc martini, než bylo

zdrávo. Krok s nimi držela Marlee Caseová, která byla jedinou

ženou, již Farr nevyštípal z firmy. Nedostatek spánku a tlak

seshora vytrvale ničily lidské zdraví, štěstí a rozum.

Nadutý Farr s nehasnoucím úsměvem na tváři na začátku

každého měsíce svolal svůj šestičlenný tým makléřů na poradu.

262

Všem oznámil, že ekonomický tlak je obrovský (Farr rád používal

klišé), a tak by měli pořádně zabrat, protože, jak říkal, „bojujete o

své životy, pánové, takže se vykašlete na džentlmenství.“

Berty, který už dosáhl středního věku a před tím, než se stal

realitním makléřem, vystřídal bezpočet zaměstnání, to nezvládal.

Byl totiž džentlmenem v nedžentlmenské branži. Když lhal, na

obličeji se mu nadělaly rudé skvrny a nedokázal se své oběti

podívat do očí. Neměl tvář obchodníka ani hráče pokeru. Bertyho

vizáž vzbuzovala dojem, že jeden z rodičů asi byl krtek. Sám si

dokonce připadal jako plešatějící krátkozraký krtek, zejména

když měl na nose brýle. Což bylo pořád. Jediný, kdo si to o něm

nemyslel, byl Alec Farr. Byl totiž přesvědčený, že jeho podřízený

připomíná krysu, a nejednou mu to i řekl.

Ostatních pět makléřů plánované tržby splnilo. Jeeversovi,

který se specializoval, na velké firmy, se to horko těžko podařilo

jen díky tomu, že si vzal nižší provizi, jenom aby od něho

významný zákazník koupil byt. Napětí, které v něm sporná

transakce vyvolala, na něm bylo vidět. Vypadal, jako by tři noci

nespal. V protáhlých koňských rysech mu škubalo. Seděl na

okraji svého psacího stolu a pořád se vrtěl, i když se své hubené

tělo snažil uvolnit. Byl to rodilý běžec, kterého však okolnosti

donutily sedět. Berty si někdy říkal, že Jeevers je nejspíš

převtělený závodní kůň.

Všichni posedávali v kanceláři, ze které se vstupovalo k šéfovi,

a dělali, že se vůbec nic neděje. Čekali, co bude Farr říkat

výsledkům prodeje za poslední měsíc, které mu právě předali.

Marlee byla robustní šedovlasá žena s očima jako ohromné

modré skleněnky. Podívala se na hodinky. „Hlavně ať sebou hodí.

Potřebuju co nejdřív odejít.“

„Udělala jsi tu Západní pětadvacátou ulici?“ zeptal se jí Joe

Keller, který byl mezi makléři nový a nejmladší. Kdyby mu na

bradě nerostl řídký plnovous, kvůli kterému neustále vypadal

neoholené, člověk by mu hádal dvanáct let.

„Snad si nemyslíš, že ti to řeknu, ty ubohé chodící embryo?“

263

Keller se zatvářil ublíženě, i když to možná jenom předstíral.

Byl typem muže, který bude celý život vypadat jako chlapec. Měl

tvář, ze které se nedalo skoro nic vyčíst. Obchodníci a špióni mu

mohli závidět. Kellerovi nikdo stoprocentně nevěřil.

Jeevers si z rukávu setřepal neviditelné smítko. „Kellera by

přece v životě nenapadlo vyfouknout ti kšeft,“ řekl Marlee a

zašklebil se na ni na znamení, že to nemyslí vážně.

„Napadlo by to každého z nás. Jinak bychom v téhle ukrutné

branži nedělali. Schválně se zeptej Farra.“

„Ať sebou hodí,“ pronesl Keller. „Potřebuju vypadnout.“

„Čeká na tebe nějaká kočka, co?“ zeptal se Berty, který byl

dlouhá léta rozvedený a žil sám. Doufal, že si nikdo nevšimne

závistivého tónu v jeho hlase.

Keller se na něho jenom podíval a zavrtěl hlavou.

„Nechce se s nikým bavit o svém soukromí, Krtku,“ řekla

Marlee. „Co ty, Berty? Máš nějakou krtčici?“

„Na každého někde někdo čeká.“ ozval se Ned Nichols.

Všichni se na něho překvapeně podívali. V kanceláři

promluvil jen zřídkakdy. Zato mimo její zdi měl takovou

vyřídilku, že klienti se pod palbou jeho slov vzdali a koupili i

nemovitost, o kterou nestáli.

Všichni Bertyho kolegové se vyznali i v těch nejsložitějších a

nejhanebnějších tricích a dokázali prodat jakoukoli nemovitost. S

výjimkou těch, které se snažili udat posledních šest měsíců.

Špatná situace na realitním trhu firmě způsobovala potíže. Věděli

to všichni kromě Farra, který kolem sebe metal jedno obvinění za

druhým, jako by střílel z opakovačky.

Dveře šéfovy kanceláře se otevřely a makléři, kteří posedávali

nebo se krčili, se postavili do pozoru.

Najednou jako by se místnost zmenšila a oteplilo se v ní o

deset stupňů. Do kanceláře nakráčel Alec Farr a zaplnil ji svou

přítomností. Byl to urostlý muž s vojenským držením těla. Nikdy

však své zemi nesloužil. Alec Farr sloužil výhradně sám sobě.

Usmál se a odhalil dokonalé velké zuby, které jevily známky

příliš častého bělení. Nebyl to povzbudivý úsměv.

264

„Pánové a dámo.“ začal, „sedíme v záchranném člunu, který se

potápí. Nevím, jestli ho dokážeme zastavit, ale zcela určitě se o to

pokusíme.“ Jako hladový lev se podíval na Jeeverse. „Jak můžeme

potápění aspoň zpomalit, aby náladový Bůh udělal zázrak a

zachránil nás?“

„Ucpeme díru ve dně,“ navrhl nejistě Jeevers.

„To nejde,“ odpověděl Farr. „Je moc velká a nemáme do ní co

nacpat.“

„Začneme vylívat vodu?“ ozvala se Marlee.

„O to už se pokoušíme, ale nemáme kbelík. Ztrácíme půdu pod

nohama.“

„V lodi?“ ujelo Bertymu dřív, než se mohl zarazit. Slova mu z

úst vylétla samovolně.

Farr vystrčil bradu, jako by jí chtěl prorazit zeď, a svraštil

srostlé narezlé obočí do tvaru písmene V. Naježily se mu i

chloupky v širokých nosních dírkách. Byl na něho hrozivý pohled,

obzvlášť pro člověka, kterému se nepovedlo splnit plán.

„Odpovědí na mou otázku o loďce,“ řekl Farr klidně, ale

výhrůžně, „je to, že někoho vystrčíme ven. Prostě ho nebo ji

hodíme přes palubu. Další otázkou zůstává, kdo to bude.“

Nikdo neměl odvahu odpovědět. Ucho kolem nich houstlo

jako tvrdnoucí beton. Berty nemohl dýchat.

„Třeba zrovna krtek,“ pokračoval Farr. „V loďce je

samozřejmě málo jídla. Krtka možná prozatím ušetříme a později

ho sníme. Anebo části jeho těla použijeme jako návnadu pro ryby.

Takže koho se zbavíme?“

Ucho v místnosti by se dalo krájet.

Farr si upravil uzel na kravatě, ještě hrozivěji se usmál a

podíval se postupně na jednoho makléře po druhém. Potom

sroloval zprávu o měsíčním prodeji a namířil ji na ně jako pistoli.

„Všichni se nad tím pořádně zamyslíme,“ řekl. „A pokusíme se

příští týden zlepšit výsledky. Pokud se to nepovede, jistá krysa

bude muset nepříjemným způsobem opustit loď. Anebo

žralokům hodíme nějaké ještě neužitečnější sousto. Řekl jsem to

dost jasně?“

265

Všichni přikývli. Marlee ze sebe vymáčkla přiškrcené: „Ano,

pane.“

Farr se očima zavrtal přímo do Bertyho. Otočil se, vrátil se do

své kanceláře a zabouchl za sebou dveře. Znělo to jako rána z

děla.

„Ježíšikriste,“ vyjekl Keller.

Všechny makléře polévala hanba.

„Proč se toho debila tak bojíme?“ zeptala se Marlee.

Jeevers se sehnul pod svůj stůl a zvedl ze země kožený kufřík

nacpaný brožurami a vzory smluv.

„Kterým směrem jdeš?“ zeptal se ho Keller. „Nechceš se mnou

zajít na skleničku, abychom se trochu uklidnili?“

„Chceš říct, aby vám po tom zase narostly koule,“

poznamenala Marlee. „Jsem ráda, že s tímhle se nemusím trápit.“

„Musím se cestou domů někde stavit,“ odpověděl Jeevers.

„Zajít za klientem.“

„Na Západní dvacáté páté?“ zajímal se Keller.

Marlee na něho vrhla pohled, který Bertyho vyděsil, i když

nepatřil jemu. Vědělo se o ní, že je od rány. Berty měl pocit, že

pro jeden den výhrůžky stačily.

„Jakmile půjde přes palubu krtek, můžeme se začít bát,“ řekl

Nichols.

Keller se podíval na Bertyho. „Pochopil jsi to taky tak, Krtku?“

Berty neodpovídal. Jinak se to chápat nedalo. Přinášel firmě

málo peněz. V téhle branži bud člověk vydělával, anebo měl

smůlu. Ta se mu právě začínala lepit na paty. Přehodil si kabát

přes ruku, vzal odřenou aktovku a vykročil ke dveřím. Nichols s

ostatními už u nich stáli. Chtěli co nejrychleji zmizet z obávané

kanceláře a dostat se z dosahu děsivého Farra. Jako poslední

vyšli ven Marlee s Ber ty m.

„Farr je příšerný idiot,“ pronesla Marlee tiše a poplácala

Bertyho po rameni.

Berty se na ni podíval a slabě se usmál.

Marlee zavrtěla hlavou. „Někdo by ho měl zastřelit.“

266

Berty seděl ve vagónu metra a naslouchal klapání jeho kol.

Bylo tam horko. Hlavou mu dokola zněl Marleein chraplavý,

drsný šepot.

Někdo by ho měl zastřelit.

„A koho?“ zeptal se ho muž vmáčknutý do plastového sedadla

vedle něho. Berty si uvědomil, že promluvil nahlas.

Jenom pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, jako by

spolucestujícího přes hluk metra neslyšel.

„Poslední dobou po sobě lidi pořád střílí,“ řekl jeho soused.

Stejně jako Berty byl malý, ale na rozdíl od něho měl pod nosem

neupravený knír. Jinak ale také trochu připomínal krtka. Zamával

rozečtenými Timesy. „Někdy mi to nepřipadá jako až tak špatný

nápad. V novinách píšou, že co se objevil ten Vrah s

pětadvacítkou, je to jako kdysi, když si spolu chlapi vyřizovali

účty při souboji.“

Berty beze slova přikývl.

„Já myslím, že na tom není nic špatného,“ pokračoval muž.

„Zvlášť pokud jde o toho posledního odbouchnutého, o Rhodese.

Byl to bankéř. Našli u něho zbraň, kterou byla zastřelena jedna z

předchozích obětí. Vypadá to, že po sobě on a ten druhý šli, aby si

něco vyřídili. Podle mého to byl spravedlivý souboj, ne vražda.

Duel. Lidi by byli mnohem zdvořilejší a chovali by se k sobě líp,

kdyby věděli, že je za urážku někdo může vyzvat na souboj.“

Protože se mu zdálo, že Berty ho pořád špatně slyší, zvedl

ruku a palcem a ukazovákem naznačil střelbu.

Berty přikývl a pousmál se.

Souboj. To je nápad!

56

Pearl se ulevilo. Byla skoro nadšená. Konečně začala konat a

přestala být cílem matčiných slovních výpadů. O paní Kahnové a

jejím zatraceném synovci Miltonovi ani nemluvě.

Doporučovaný dermatolog neměl ráno ani dopoledne volno.

Pearl pak příjemně překvapilo, když jí asistentka jistého doktora

267

Eichmanna pověděla, že jeden pacient zrušil objednání a doktor

se na výrůstek za jejím uchem bude moci podívat pozdě

odpoledne.

Quinn, který seděl u psacího stolu a pracoval ostošest, pro ni

měl pochopení („Jen jdi. Třeba o té pitomé pize konečně

přestaneš žvanit.“), a tak mohla z kanceláře v Západní

sedmdesáté deváté ulici odejít dřív.

Doktor Eichmann byl přívětivý postarší muž s rozcuchanými

šedými vlasy. Předmět Pearliných starostí důkladně a pozorně

prohlédl.

Několikrát do útvaru za jejím uchem píchl a zkoumal ho.

Nakonec jí poradil, ať si nedělá takové starosti, protože skvrnka

se jeví jako obyčejné mateřské znaménko.

„Nezměnilo v poslední době tvar nebo barvu?“ zeptal se.

„Nezvětšilo se?“

„Nejsem si jistá. Když se někdy podívám do zrcadla, mám

dojem, že ano.“

„Vzhledem k místu, kde ho máte, mě překvapuje, že ho v tom

zrcadle vůbec vidíte.“

„Jednoduché to není.“

„Aha.“ Přívětivě se na ni usmál. „Stává se, že melanocyty se

někdy shluknou a utvoří znaménko,“ vysvětloval Pearl, která na

něho tupě zírala. „Některé vypadají dysplasticky a nebezpečně.“

Poplácal ji po paži. „Ale tohle pravděpodobně není zhoubné.“

Pravděpodobně? „Takže se kvůli tomu nemám strachovat?“

otázala se Pearl.

„Pokud sama nebudete chtít, tak ne. Nemáte vůbec žádný

důvod k znepokojení. Ale protože vám to zřejmě nějakou dobu

dělá starost, znaménko odstraním a pošlu ho na biopsii, abyste

měla jistotu a mohla se přestat strachovat.“

„Doufám, že si nemyslíte, že jsem hypochondr.“

„Jste žena s mateřským znaménkem,“ řekl doktor.

Pak jí řekl, že to bude trochu bolet, a nelhal.

„Ozvu se vám, jakmile budeme mít výsledky biopsie,“ ujistil ji.

„Mezitím na to vůbec nemyslete.“

268

Poděkovala doktorovi a cestou ven zaplatila v recepci.

Bylo to velice jednoduché. Teď měla za uchem místo

znaménka čtvercovou náplast tělové barvy. Měla z toho dobrý

pocit. Ze sebe. Skoro jako by jí doktor z života vyřízl Miltona

Kahna.

Cestou domů dusným metrem se vmáčkla na sedadlo vedle

muže, který páchl, jako by si pozvracel oblečení. Začala si dělat

starosti.

Doktor Eichmann říkal pravděpodobně. Rozhodně to nebylo

stejné, jako kdyby řekl určitě.

Pokud bylo znaménko tak neškodné, proč ho odstranil a

poslal na biopsii? Proč si z desítek dermatologů v telefonním

seznamu vybrala zrovna nějakého Eichmanna, který se jmenoval

stejně jako neslavně proslulý nacista, jehož popravili, protože se

dopouštěl ohavností v koncentračních táborech? Co by si o tom

pomyslela její matka? Co by tomu řekla Quinnova přítelkyně

psychoanalytička, doktorka Zoe Mandersová? Proč o tom Pearl

vůbec přemýšlí?

Měla bych udělat jedno, říkala si v duchu. Páchnoucí muž vedle

ní si schválně poposedl, aby se paží dotýkal jejího ňadra. Měla

bych dát na radu doktora Eichmanna a nedělat si hlavu s výsledky

biopsie.

Vlak dorachotil do stanice, kde vystupovala, a se skřípěním

zastavil. Pearl se vysmekla pozvracenému muži a razila si cestu

na plné nástupiště. Přidala se ke stádu, které kupředu poháněly

žluté šipky a zvyk. Sunula se s ním ke schodům, které vedly k

slábnoucímu slunečnímu svitu a prodlužujícím se stínům.

Nemohla uvěřit, jak optimisticky se cítila, když vyšla z

ordinace doktora Eichmanna, a jak sklíčená si připadá teď. Co

způsobilo takovou změnu? Proč už se necítí dobře?

Příčinu však znala. Nebyla to únavná cesta metrem ani muž

páchnoucí zvratky, i když nějakou roli v tom jistě také sehrál.

Mohla vinu přičítat jiným lidem, ale skutečným důvodem ke

skleslosti, kterou posledních několik týdnů pociťovala, byla ona

sama. Její reakce na činy druhých.

269

Zavinila jsem si to sama.

Oni za to nemůžou, já ano. Přivodila jsem si to já.

Ale oni mě k tomu přiměli.

Quinn a jeho detektivové vyslechli všechny, kdo měli něco

společného s vraždami Beckera a Rhodese. Nedokázali mezi muži

najít žádnou spojitost. Nepodařilo se jim ji objevit ani mezi

jakýmikoli jinými dvěma lidmi, kteří se s oběma muži znali. Byly

obě vraždy součástí lovu? Byly to souboje?

„Tak konečně něco máme,“ řekl nakonec Fedderman po

únavném dnu vyplněném zbytečnou prací.

„A co?“ zeptal se ho Quinn.

„Hromadu otázek,“ opáčil Fedderman.

„Balistici si nebyli jistí,“ řekla Pearl. „Možná, že zbraň, kterou

jsme našli u Rhodese, není totožná s tou, kterou byl zabit

Beeker.“

„V Antonianu dělá jedna pokojská,“ řekl Fedderman. „Jmenuje

se Rosa Pajarová. Možná ví víc, než nám řekla. Bojí se. Třeba

něčeho horšího, než je ztráta zaměstnání a deportace.“

„Myslíš, že tam ještě pracuje?“ zeptala se Pearl.

„Těžko říct,“ odpověděl Fedderman.

Její otázku zodpověděl telefonát, který vzápětí následoval.

Rosa Pajarová si došla pro výplatu a před dvěma dny bez

výpovědi odešla z práce. Dalším telefonátem zjistili, že se také

odstěhovala ze svého suterénního bytu, aniž by se obtěžovala

oznámit to domácímu.

„Vážně se bojí,“ řekla Pearl. „Možná je na cestě do Portorika.“

„Mexika,“ opravil ji Fedderman.

„Nejspíš to udělala po tom, co uviděla fotku Thomase Rhodese

v televizních zprávách nebo v novinách a uvědomila si, že je

korunní svědkyně vraždy,“ řekl Quinn.

„Ani se jí nedivím,“ poznamenal Fedderman.

„Víme toho moc málo, takže nemůžeme nikoho obvinit,“

dodala Pearl.

Tmavnoucí oblohu ozářil rozvětvený blesk.

270

Lavern v horku stála před ženským domovem Bez křídel.

Cítila, že jí na obličej dopadlo několik kapiček vody. Jedna na

řasy, další na kořen nosu. Možná začne pršet a déšť městu uleví

od vedra. Možná také ne. Možná si město zase jenom pohrává se

svými obyvateli. Tak, jak si Hobbs někdy pohrává s ní.

Podvědomě zvedla ruku a dotkla se čerstvých podlitin na levé

lícní kosti a na čelisti. Kůži jí Hobbs nenatrhl. Byl šikovný a

nechtěl vzbudit podezření. Lavern si modřiny zakryla make-upem, takže nebyly aspoň na dálku vidět.

Hrozně ji bolel levý bok, takže se pokoušela trochu si ulevit

nenápadným kulháním. Když odcházela z domova, nevěděla, jak

daleko se jí podaří dobelhat. Když teď stála před ženským

domovem a hleděla na jeho vrata, uvědomila si, že právě tam od

začátku směřuje.

Mohutná cihlová budova s řadou vikýřů jako by ji k sobě stále

silněji vábila pokaždé, když kolem ní prošla. Připomínala pevnost

s prahem ze světle šedého betonu a těžkými dvoukřídlými vraty

z masivního dřeva. V každém křídle vrat bylo malé okénko z

olovnatého skla a pod ním viselo velké mosazné klepadlo.

Přízemní okna byla opatřená načerno natřenými železnými

mřížemi. Nezdálo se, že je snadné dostat se do budovy. Člověk se

v ní mohl cítit bezpečně.

Lavern se opřela o značku se zákazem stání a povzdechla si.

Věděla, že v domově nemůže zůstat napořád. To byl právě velký

problém. Slyšela o ženách, které se tam uchýlily a strávily tam

několik měsíců, jenom aby se po jeho opuštění zase dostaly do

spárů tyranů, kteří na ně celou dobu trpělivě čekali.

Lavern věděla, že Hobbs je trpělivý.

Klidně si počká.

Naposledy se podívala na masivní dřevěná vrata, která by ji

dokázala ochránit jenom dočasně, a pak odkulhala. Oblohu dál

křižovaly blesky a barvily prostor mezi věžáky do fialova. Vzduch

najednou úplně znehybněl a na zem přestaly dopadat kapky

deště. Dnes večer pršet nebude. Byla to jenom hra. Stejně jako

život, který se podobal bolestivému kanadskému žertu.

271

Lavern se cestou pokoušela myslet na spoustu věcí, ale

neustále se vracela k pistoli ukryté ve skříni v předsíni.

Vzpomněla si na ni pokaždé, když došlápla a levým bokem jí

projela ostrá bolest. Hlaveň měla stejně širokou jako puška, ze

které ji jednou otec nechal vystřelit v lesích za srubem, který si

pronajali. Vzpomínala si na ohlušující ránu a na to, jak ji pažba

prudce udeřila do pravého ramene. Lavern střílela do papírového

terče, který otec přitloukl na strom. Strefila se do něj.

Strefila se.

Byl to hodně dobrý zásah.

Mohla bych si to zopakovat.

Pořád na zbraň musela myslet. Byla to nezdravá fixace, ale

Lavern ji nedokázala ovládnout. Proto se tomu nejspíš říká fixace.

Za všechno může Hobbs.

Zatracený Hobbs.

Připravil ji o veškeré možnosti úniku. Proměnil ji v tvora,

kterému nezbývá než provést mu to, k čemu on sám možná nemá

dostatek odvahy.

Spáchat sebevraždu manželčinou rukou.

Mohla bych si to zopakovat.

Bolest v boku zesílila a Lavern napadlo, že jí Hobbs možná

zlomil žebro.

Projíždějící auta zpomalovala, protože na křižovatce svítila

červená. Ze stojícího taxíku svižně vyskočili vysoký mladý muž s

blonďatou ženou a za okamžik zmizeli v jedné budově. Chytili se

za ramena a běželi v předklonu se skloněnými hlavami, jako by

se snažili uniknout neexistujícímu dešti anebo paparazziům.

Žijí ve svém vlastním vysněném světě. Tuší vůbec, jak vypadá

skutečnost? Zajímají se o ni?

Lavern najednou pocítila takovou závist, že se musela

zastavit.

Věděla, že v domě, do kterého mladý pár vběhl, je malá

restaurace s mezinárodní kuchyní, kde si může dát něco k pití.

Alkohol utlumí vztek i bolest.

272

Ačkoli ji každý krok příšerně bolel, zrychlila. Pistoli však z

mysli úplně ne vy těsnila.

Mohla bych si to zopakovat.

273

ČÁST TŘETÍ

Jen silný pud, k němu pár prostých přikázání.

William Wordsworth, Běda!

Co pohání to dlouhé pracné hledání?

274

57

Bude muset v železářství pořídit několik věcí – ocelový hák na

kola a kus pevného nylonového lana. Pak roli široké lepicí pásky,

plastovou plachtu, isopropylalkohol na očištění kůže, aby rychle

a dokonale oschla a páska na ní dobře držela. Elektrickou vrtačku

už má. Chce s ní navrtat díru do stropu, aby se ujistil, že hák

upevňuje do masivního dřevěného trámu, který unese váhu

lidského těla.

Počínal si obezřetně. Jako pokaždé, když shromažďoval

potřebný materiál.

Svezl se metrem do stanice v Queensu, ze které to měl jen

kousek pěšky k velkému řetězci pro kutily. Chtěl tam zakoupit

potřebné věci. Kdyby nakupoval na Manhattanu, mohl by vzbudit

podezření, zvlášť s ocelovým hákem. Případem Terri Gaddisová

se totiž obšírně zabývala všechna média.

Kromě háku koupil ještě pumpičku na kola. To pro případ, že

by omámená adolescentka u pokladny byla bystřejší, než vypadá.

Cestou se zastavil v drogerii a koupil tam láhev

isopropylalkoholu. Tím žádné podezření nevzbudí.

V obchodě se zavazadly na Third Avenue pořídil lacinou

plátěnou tašku na kolečkách, do které všechno uloží, aby působil

nenápadně. V hotelové hale bude vypadat jako obyčejný muž s

úplně běžným zavazadlem. Jako jeden ze stovek podobných

mužů zachycených na mnohahodinových bezpečnostních

záznamech.

Až dorazí do pokoje, zavolá Mitzi a poví jí, že na zítřejší večer

pro ně zarezervoval stůl v restauraci Mefisto. Mitzi to očekává,

protože má narozeniny. Po večeři a několika skleničkách jí

navrhne, aby šli k ní. Už jí naznačil, že pro ni má dárek. Až uvidí

tašku na kolečkách, bude si myslet, že se v ní skrývá dárek. Svým

způsobem bude mít pravdu.

Měl pro ni opravdu výjimečný, dokonale načasovaný dárek.

Mitzi z tohoto světa odejde se stejným křikem, s jakým na něj

275

přišla, a to ve dni se stejným datem. Díky pásce však odchod

bude mnohem tišší než příchod.

Když člověk obejde mnohé náhrobky a podívá se na data

narození a úmrtí, jen výjimečně narazí na tak ideální soulad.

Byl si jistý, že Mitzi by na to téma určitě vymyslela nějaký

vtip.

Quinn došel k názoru, že Renz si pro setkání vybral roh

Čtyřicáté třetí ulice a Broadwaye proto, aby si mohl u stánku

koupit plněný slaný šáteček.

Museli minout jeden blok a zacouvat do proskleného vchodu

obchodu s elektronikou, aby je nesmetly davy turistů a různých

idividuí z okolí Times Square. Renzův řidič se za nimi nenápadně

sunul v dlouhé černé limuzíně a každou chvíli zaparkoval na

zákazu stání.

Renz si šáteček přehodil do pravé ruky. „Včera na dvacítku

přišel nějaký chlap s tím, že na rohožce přede dveřmi našel

balíček. Byl zabalený v hnědém papíře a pořádně zalepený

izolepou. Bylo na něm napsané jeho jméno. Vypadá to, že ho tam

někdo položil, zazvonil a utekl. V balíčku byl revolver.“

„Springbok ráže pětadvacet?“ otázal se Quinn s nadějí v hlase

a sledoval, jak Renz ukusuje z šátečku a přidržuje si ruku pod

bradou, aby do ní zachytil drobky.

„To by bylo šuper,“ zahuhlal Renz s plnou pusou.

Quinn věděl, že mužův nález musel být přínosný, protože

jinak by se o něm Renz vůbec nedozvěděl.

„Šmiš a Wešn,“ zašišlal Renz a polkl. „Ale význam byl naprosto

jasný, takže mu policajti pověděli to, co podobným troubům

říkají vždycky – že nejsou schopni zjistit, kdo tam zbraň dal, a že

ho opravdu nejspíš někdo vyzývá k tomu, čemu média a

veřejnost říkají souboj, a jestli by jim mohl říct jméno nějakého

nepřítele, který by tam zbraň mohl položit.“

„Nechte mě hádat,“ řekl Quinn. „Ten chlap určitě nemá žádné

nepřátele.“

276

„Kdepak. Vyjmenoval přes dvacet lidí, o kterých se domnívá,

že by ho mohli chtít zastřelit. Je obchodním ředitelem v jedné

realitce. Zdá se, že si tím člověk nadělá plno nepřátel.“

„Pokud to vezme za nesprávný konec.“

„Detektivům, co to s ním sepisovali, připadal jako pěkné

hovado. Určitě šikanuje podřízený. Říkají to o něm všichni včetně

Bertyho Wrennera.“ Renz si znovu ukousl z šátečku. Polovina

sousta mu spadla do nastavené dlaně. Zahodil ji. Trochu těsta se

zachytilo na kalhotách muže v obleku, který procházel kolem.

Muž se na Renze nehezky podíval.

Quinn počkal, až komisař dožvýká a polkne, aby ze sebe také

nemusel setřepávat kousky těsta. „Kdo je Berty Wrenner?“

„Chlap, co toho Farra zastřelil,“ odpověděl Renz.

Quinn se na něho podíval. „Toho chlapa, co přišel na policejní

stanici se zabalenou pistolí, někdo zastřelil?“

„Jednou ranou doprostřed čela,“ potvrdil Renz. „Povedlo se

mu to, i když nábojnice měla ráži dvaadvacet.“

„A ten zastřelený… Co je zač?“

„Jmenuje se Alec Farr. Byl to Wrennerův šéf a podle všeho mu

dával pořádně zabrat. Dohnal ho k vraždě. Ostatní makléři nám

to potvrdili. Nijak neskrývali radost z toho, že Farr je mrtvý.

Povídali, že si z Wrennera rád dělal fackovacího panáka.“

„Takže Wrenner sedí ve vazbě.“

„Jo. Našli ho, jak sedí vedle těla a brečí.“

„Ten není žádný sériový vrah,“ řekl Quinn.

„To ani náhodou. Ale problém to pro nás je. Ráno mi zavolal

dokonce sám starosta s tím, že se nám ty vraždy vymykají z

ruky.“

„To si toho všiml až teď?“

„Měl plnou hlavu jiných věcí. Teď se o nás začal zajímat.“

„Jestli Farr bral tu výzvu natolik vážně, že s tím šel na policii,

proč neodjel z města?“

„Povídal, že nemůže. Prý že chodí do práce a musí tam něco

dělat. Kdyby odjel jenom kvůli tomu, že mu nějaký pitomec

vyhrožuje, vyhodili by ho. Navíc byl tvrdohlavý.“

277

Quinn si pomyslel, že tohle měli vytesat na náhrobek mnoha

jeho známým: Byl tvrdohlavý. Možná by se tím měl nechat

inspirovat.

„Nevěřil byste, jak na mě seshora tlačí,“ postěžoval si Renz.

„Měl bych taky začít cítit tlak?“ otázal se Quinn.

„Kvůli tomu jsem s vámi chtěl mluvit. Starosta mi nařídil, že

vám mám zapálit koudel u zadku.“

„Neklasifikuje se to jako žhářství?“

„Ledaže byste se bránil. Třeba tím, že se nemůžete hnout z

místa. Vím, že vám koudel u zadku už dávno hoří, Quinne. Ale já

vás znám, kdežto starosta ne. Jenom vám tlumočím jeho vzkaz.“

Quinn mlčel. Renz mezitím dojedl šáteček, vytáhl z kapsy bílý

kapesník a pečlivě si do něj otřel jeden prst po druhém.

Když kapesník schoval, sáhl do náprsní kapsy svého saka,

vytáhl z ní složený Rytmus města a podal ho Quinnovi.

„Exkluzivně o tom psala Sellersová, proto to ráno nebylo ve

velkých novinách. Ale dá se to najít na internetu a hodně se o tom

mluví v rozhlasových a televizních zprávách. Sellersová z

Wrennera udělala oběť. Tvrdí, že Farra zastřelil ze stejného

důvodu, z jakého ženy zabíjejí tyranské manžely. Wrenner na

Farrovi a na své práci příliš závisel. Neměl sílu sehnat si jiné

místo. Stejně jako jsou ženušky závislé na svých manžílcích a

nedokážou se jich zbavit. A tak sáhnou po noži nebo po pistoli.“

Quinn si od něj vzal noviny a řekl: „Je v tom dost pravdy, takže

na některých místech by s tímhle argumentem uspěla.“

„To mi právě dělá starost, Quinne. Ostatní média už ten

nesmysl taky hlásají, takže to vypadá, že za určitých okolností je

vražda omluvitelná. V tomhle městě žije až moc lidí, kteří si

myslí, že jsou ve stejné situaci jako Wrenner.“

„Napodobitelé s pistolí,“ podotkl Quinn.

„Jenže jak je někdo jednou mrtvý, k životu už se neprobere.“

Quinn se podíval na miniaturní digitální fotoaparáty ve výloze

za Renzovými zády. Svět byl tak zahlcený elektronikou, že by ho

nepřekvapilo, kdyby je natáčeli na kameru. Neměli sice co

278

skrývat, ale ani jeden z nich by nechtěl, aby… například aby je

starosta viděl, nebo dokonce slyšel, o čem si povídají.

Quinn si zastrčil Rytmus města do podpaží a zeptal se: „Co s

tím mám udělat, Harley?“

„Chyťte toho lumpa,“ odpověděl Renz, jako by to bylo

nabíledni a Quinn si stál na vedení.

„Jasně. Nedáte si ještě jeden šáteček?“

„Tenhle mi úplně stačil. Člověk má být ve všem střídmý. Teď

si vykouřím doutník.“

„Sdělte starostovi, že už hořím,“ řekl Quinn.

Renz se usmál a mávl na řidiče.

„Úkol splněn,“ řekl a nasedl do limuzíny.

„Chyťte toho lumpa,“ zopakoval a zavřel dveře auta. Quinn v

tónovaném okně viděl jenom obraz muže s křivým nosem,

tvrdým výrazem ve tváři a chomáčem neposlušných rovných

vlasů. Sebe.

58

Pearl si říkala, že na to, aby se jí doktor Eichmann ozval kvůli

výsledkům biopsie, je příliš brzy, ale i tak byla netrpělivá. Quinn

měl nějakou schůzku s Renzem a Fedderman si vyměňoval

informace s Vitalim a Mishkinem, aby pravá ruka věděla, co dělá

levá.

Celé ráno měla mizernou náladu. Pořád se zlobila na matku

kvůli pitomému Miltonu Kahnovi a byla nervózní, protože se

velice špatně vyspala. Vypila příliš mnoho kávy, která ji až moc

nabudila. Neměla by si zapálit, aby se uklidnila, i když nekouří?

Nejvíc se však bála, jak to dopadne s vyříznutým znaménkem.

Kde vlastně je? Leží ve zkumavce na polici v laboratoři? Zuřivě se

otáčí v centrifuze? Nebo na něj svítí ostrým světlem, zkoumají ho

pod mikroskopem a šťouchají do něj ostrými nástroji?

Poslední dvě hodiny seděla u počítače, protože neměla na

práci nic užitečnějšího ani zajímavějšího. Občas se předklonila a

napila se kávy. Prsty přejížděla po klávesnici a posunovala myší

279

po podložce. Klikala všude možně a snažila se najít informace o

všech možných vraždách, jejichž pachatelé své oběti pověsili za

nohy a vyvrhli.

Objevila dva roky starý případ ze Seattlu, ale tehdy policie

pachatele dopadla a usvědčila. Vyklubal se z něj nedostudovaný

medik, který pracoval v městské správě. Další se odehrál před

pěti lety v Kalifornii. Vrahem byl šílenec, který sháněl zdravou

ledvinu, kterou si chtěl transplantovat místo své poškozené.

Chytili ho, když se vloupal do nemocnice a chystal se sám sebe

operovat. K činu ho vedla představa, že už příliš dlouho čeká na

transplantaci, což není fér. I jeho odsoudili a nakonec zemřel ve

vězení.

Nic víc nenašla. Většina vrahů své oběti radši střílela, bodala,

trávila, škrtila anebo tloukla tupými předměty.

Pearl už to chtěla vzdát, nalít si další šálek kávy a začít

zadumaně přecházet po kanceláři, když na obskurní internetové

stránce o zločinech páchaných na zvířatech objevila případ

jakéhosi Dwaynea Avise. Před pěti lety dostal podmínku a

zaplatil pokutu za to, že na své farmě ve státě New York týral psy.

Šest z nich viselo v jeho stodole. Všichni byli vyvržení.

Není to totéž jako zabité ženy, pomyslela si Pearl. Opřela se na

židli dozadu a přitiskla si pěst na rozbolavělá záda.

Mají snad něco jiného, čeho by se chytili?

Ještě jednou si na monitoru přečetla článek, který vyšel v

jedněch maloměstských novinách. Podle reportéra Avis nad

svým činem neprojevil vůbec žádnou lítost. Když policisté

vstoupili na jeho pozemek, vyhrožoval jim s puškou v ruce. Když

ho zkrotili a zatkli, tvrdil, že psi patří jemu, a tudíž si s nimi může

dělat, co chce. Avisova fotografie vedle článku chyběla.

Strašný úchyl, pomyslela si Pearl. Kdo je schopen provést

bezbranným zvířatům něco takového, pak se vzpírat zatčení a

snažit se své činy obhajovat? Třeba je prostě zlý. Možná by stálo

za to aspoň si s ním promluvit a přesvědčit se, že se svou

libůstkou zase nezačal. Lidé za pět let na leccos zapomenou.

280

Během pěti let se mnoho lidí přestěhuje. Možná že to udělal i

Dwayne Avis. Mohl změnit bydliště, anebo dokonce zemřít. Nebo

ho zastřelil nějaký milovník psů, a dobře udělal.

Dwayne Avis se však také mohl přestěhovat do New York

City.

Pearl pohybovala myší, dokud nenajela na titulní stránku

oněch místních novin. Jmenovaly se Mansardský věstník a sídlily v

Mansardu ve státě New York. Pearl klikla na pět let starý článek o

zabitých psech. Vytiskla ho, aby se na něj mohli podívat i Quinn

nebo Fedderman, až se jeden z nich objeví v kanceláři. Potom na

internetu hledala další informace o Mansardu.

Zjistila, že je to malé zemědělské městečko na severu státu

New York s necelými pěti sty obyvateli. Domyslela si, že většina z

toho malého počtu žije na farmách mimo město. Na internetu

byla uvedená dvě telefonní čísla mansardské radnice. Pearl

zavolala na číslo označené Styk s veřejností.

Neřekla, že je policistka. Na maloměstech se dost drbalo.

Pokud by se z Avise náhodou vyklubal podezřelý, nechtěla, aby se

dopředu dozvěděl, že se o něho opět zajímá policie.

Telefon zvedla energická žena jménem Jane Ellen. Vůbec se

Pearl nezeptala, jak se jmenuje, ale rovnou předpokládala, že o

Mansardu určitě píše článek do novin anebo esej do školy. Možná

to bylo tím, že Pearl jí to naznačila.

Nejdřív musela vyslechnout záplavu informací o průměrných

srážkách a teplotách, o cenách nemovitostí, úrovni místní školy a

jakémsi divadle Podzimní jablko. Teprve potom dostala

příležitost zeptat se, jestli v Mansardu či v jeho okolí stále bydlí

Dwayne Avis.

„Ten je pořád na své farmě,“ řekla Jane Ellen o poznání

chladněji.

„Jednou jsem se s ním setkala. Tehdy mi vykládal o

Mansardu,“ řekla Pearl.

„Vážně? A říkal o něm něco hezkého?“

Pearl se zasmála, jako by jí Jane Ellen řekla vtip. „Samozřejmě,

že ano.“

281

„Dwayne se dost drží stranou. Je rád na své farmě, žije tam

úplně sám. Místní lidi jeho přání respektují.“

„Je ta jeho farma daleko od města?“

„Asi sedmnáct kilometrů.“

„Co pěstuje?“

„Nic moc. V sezóně jezdí ve starém náklaďáku do města na trh

a prodává rajčata a kukuřici. Někdy i jedlé ibišky.“

Ibišky? Ty jsem celé roky nejedla. Nesmím si je nechat ujít.

„Chová na farmě nějaká zvířata?“ zajímala se.

Jane Ellen chvíli mlčela a potom odpověděla: „Už ne. Před lety

kvůli nim měl nějaké nepříjemnosti, ale o tom vám nemůžu nic

říct.“

Ale právě jste to udělala. „Jaké nepříjemnosti?“

„Nevím. Jenom se tu něco povídá. Moc tomu nevěnuju

pozornost. Odkud se s panem Avisem znáte?“

„Já ho vlastně vůbec neznám. Jednou jsme vedle sebe seděli v

autobuse a dali jsme se do řeči. Znáte to – když se sejdou dva

cestující, začnou si povídat. Vykládal mi o Mansardu a mě to

zaujalo.“

Jane Ellen ji začínala podezírat. Dwayne Avis by se neměl

dozvědět, že někdo volal na radnici a vyptával se na něho.

„A tak bych ráda věděla, co je to divadlo Podzimní jablko.“

„Je mi jasné, že oba máme volno kolem oběda.“ řekla Zoe, „ale

s těmihle schůzkami musíme něco udělat.“

„Měli bychom si pořídit větší postel,“ pravil Quinn.

Zoe jeho poznámka nepobavila. Stála vedle postele, ve které

ležel nahý, zpocený a sexuálně ukojený Quinn. „Dobře víš, jak to

myslím,“ pokračovala Zoe. „Musím spěchat, abych stihla dalšího

klienta.“

Quinn si pomyslel, že mluví jako hotelová prostitutka, ale

radši si to nechal pro sebe. Bez hnutí ležel v posteli a sledoval, jak

se Zoe obléká. Už se osprchovala a měla vlhké tělo, i když se

otřela ručníkem. Oblečení se jí lepilo na kůži. Quinn sledoval, jak

se souká do kalhotek a pak do kalhot. Uhlazovala látku oběma

rukama, tahala za ni a upravovala ji. Pak se na sebe podívala do

282

zrcadla na toaletním stolku. Nejspíš nebyla spokojená s

kalhotami. Quinnovi připadalo, že na ní vypadají dobře. Zoe se

sehnula a sebrala z podlahy podprsenku, kterou tam před

hodinou odhodila. Sledoval, jak vystrčila oba lokty stranou,

předklonila se a sáhla si na záda, aby si zapnula háčky na

podprsence. Připomínala ladného exotického ptáka, který

rozpíná křídla.

„Určitě musíš teď hned odejít?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděla a sáhla po halence.

Zatímco si před zrcadlem česala rozcuchané vlasy, Quinn se

na posteli posadil a posunul se vzad, takže se zády opíral o

polštáře.

Zoe už byla celá oblečená. Když byla spokojená se svým

účesem, vzala kabelku, políbila Quinna na rozloučenou a chystala

se odejít. Ačkoli si chvíle po sexu užili, romantická nálada se

vytratila. Quinn věděl, že by měl následovat Zoina příkladu a

začít zase myslet na práci. Polední schůzky byly skvělé – víc než

skvělé, ale člověk jim nesměl všechno podřídit.

Přesto se na Zoe rád díval.

Natočila se bokem k zrcadlu a natáhla krk, aby se koutkem

oka přesvědčila, že účes zezadu vypadá dobře. Quinnovi to gesto

z nějakého důvodu připomnělo Pearl. Záhy pochopil proč.

Připomínalo mu Pearl, když si prohlíží mateřské znaménko za

uchem.

„Znáš Pearl?“ zeptal se.

Zachytila jeho pohled v zrcadle. „Mám pocit, že ano.“

„Měla těsně za uchem takové mateřské znaménko a pořád si

kvůli němu dělala starosti. Tak velké, že si ho nechala vyříznout a

poslat na biopsii. Teď si pro změnu dělá starosti kvůli výsledkům

biopsie. Má z toho takové nervy, že ani nedokáže v klidu sedět.

Myslím, že to trochu přehání.“

„No a?“

„Mám obavu, že se kvůli tomu přestává soustředit na práci.

Rád bych se tě jako psychoanalyticky zeptal, jestli by se jí dalo

nějak pomoct, aby se v práci chovala zase jako dřív.“

283

„Považuje to znaménko za rakovinotvorné?“

„To opravdu nevím.“

„Brzo jí přijdou výsledky biopsie. Pak bude vědět, na čem je, a

i když to budou špatné zprávy, trochu jí to uleví od

momentálního napětí. Existuje nějaký důvod, proč by si měla

myslet, že ty zprávy budou špatné?“

„Její matka,“ řekl Quinn.

Zoe si přestala upravovat vlasy řídkým hřebenem a zvědavě

se na něho v zrcadle podívala. „Je to něco dědičného?“

To bych řekl!

„Její matka blbne,“ odpověděl. „Pearl tvrdí, že se ji snaží

přinutit, aby s tím šla k doktorovi, se kterým kdysi chodila. Prý je

zase chce dát dohromady. Ten doktor je dermatolog a Pearlina

matka si myslí, že když dceru dostatečně vyděsí kvůli znaménku,

objedná se k dermatologovi Miltonovi Kahnovi.“

„To je hrozné.“

„Buď ráda, že Pearlinu matku neznáš.“

„O tom, že se matky snaží dát své děti s někým dohromady,

vím, ale ta Pearlina mi připadá jako extrémní případ.“

„Pearl každopádně zašla za jiným dermatologem a čeká na

výsledky.“

„To udělala dobře. Ale vzdoruje tak matce, takže kvůli tomu

má možná větší strach z výsledků. Maminka má vždycky pravdu.

Tahle fráze mnohé z nás pronásleduje celý život. Dokázala už

zničit hodně osudů.“

„Co bych tedy měl udělat?“

Zoe odložila hřeben, přistoupila ke Quinnovi a políbila ho na

rty. „Počkat,“ odpověděla. „Stejně jako Pearl.“

Pak se na něho usmála a rychle vyšlá z ložnice.

Quinn zůstal ještě chvíli ležet v Zoině posteli. Cítil, jak okenní

klimatizace do místnosti vhání chladný vzduch. Naslouchal

šumění aut na Park Avenue a nechával svou mysl volně bloumat.

Nepřestával cítit teplo Zoina těla, které zůstalo na její straně

postele. Stále cítil její vůni a jako by slyšel její extatické vzdechy.

Do jeho tichého blaženství se vkradla nejistota.

284

Proč jsem se po milování se Zoe zeptal na Pearl?

Proč jsem to ksakru udělal?

Jako ostřílený policajt však věděl, že na každou otázku nemusí

nutně existovat odpověď.

59

Quinn parkoval svého lincolna před kanceláří, když vtom mu

zazvonil mobil. Jednou rukou ho vylovil z kapsy, zatímco druhou

otáčel volantem, aby předek dlouhého auta vmanévroval k

obrubníku. Když projížděl Manhattanem, někdy mu připadalo, že

sedí v nemotorné zaoceánské lodi, která vplouvá do přístavu

plného menších a rychlejších lodí.

Přijal hovor a řekl: „Quinn.“

„Tady Fed,“ ozvalo se na druhé straně. „Vitali s Mishkinem mě

informovali o Farrově smrti. Byli poblíž, slyšeli hlášení ve

vysílačce a na místo činu dorazili deset minut po tom, co to Farr

dostal. Střelec Bertrand Wrenner seděl na schodech před

domem, kde Farr bydlel. Zavražděný ležel mezi dveřmi do domu,

s polovinou těla uvnitř a druhou venku. Wrenner vzlykal a svíral

v ruce vražednou zbraň. Uniformovaní policajti, kteří na místo

dorazili jako první, mu ji vzali a přečetli mu jeho práva.“

Quinn konečně zaparkoval a vypnul motor. „Přiznal se?“

„Přiznával se tak vehementně, že ho nemohli zarazit.“

„Renz mi už řekl, jak dopadl balistický rozbor,“ informoval ho

Quinn. Ani se nepokusil z vozu vystoupit. V autě měl dobrý signál,

pohodlně se mu tam sedělo a mohl v klidu telefonovat. „Zbraň je

značky Smith a Wesson, ráže dvaadvacet. Není to ta, kterou

hledáme, a pachatel není náš sériový vrah.“

„Další přiblblý souboj,“ podotkl Fedderman, „akorát tentokrát

vítěz neustál to, co udělal, a přímo na místě se sesypal. Měl motiv,

zbraň, příležitost i svědky. Navíc se přiznal. Ten se vězení

nevyhne.“

„Normálně by to tak bylo,“ řekl Quinn.

„Renz se tohohle případu bojí, co?“

285

„Uhodl jsi, Fede. Média už vrahovi přisoudila roli oběti a

přirovnávají ho k týrané ženě závislé na manželovi. Nějaká

textilka už v tuhle chvíli určitě tiskne na trička nápis SVOBODU

PRO BERTYHO.“

„Bertyho?“

„Tak se Bertrandu Wrennerovi říká.“ Přímo na zaparkované

auto svítilo slunce a zahřívalo jeho vnitřek. Quinn by rozhovor

nejradši ukončil.

„Mishkin povídal, že člověku toho chudáka může být jedině

líto,“ pokračoval Fedderman.

„Mishkinovi je taky líto celého světa.“

„Ten svět to možná potřebuje,“ podotkl Fedderman. „Dostal

jsem od něho a Vitaliho podrobné kopie. Taky fotky z místa činu

a svědecké výpovědi. Všechno, co se zatím vyšetřilo. Máme to

pěkně pohromadě.“

„Vezmi to do kanceláře a založ to, Fede, i když to nemá nic

společného s naším případem. Kromě toho, že v tom hraje roli

něčí osobní prospěch v politice.“

„Dobře. Je s tebou Pearl?“

„Není. Myslel jsem, že je možná s tebou. Anebo sedí v

kanceláři. Zrovna jsem zastavil před tím naším barákem.“

„Dělá si pořád starosti kvůli svému znaménku?“

„Nechala si ho odstranit. Poslali ho na biopsii, aby měla

jistotu, že to opravdu nic není.“

„Anebo taky je.“

„To je pravda.“

„Myslíš, že má opravdu důvod ke starostem?“

„To rozhodně, ale nejsem si jistý, jestli zrovna kvůli

mateřskému znaménku.“ V autě se začínalo dělat horko a Quinn

zpozoroval, že se potí. Košile se mu lepila na tělo jako Zoe její

oblečení, když vyšla ze sprchy.

„Představ si,“ pokračoval Fedderman, „že Wrennerovi v práci

přezdívají Krtek.“

„No, tak to vidíš,“ řekl Quinn a zavěsil. Fedderman zřejmě

hodlal začít filozofovat a Quinn na to neměl náladu.

286

Vystoupil z nepříjemně rozehřátého lincolnu a po nízkých

betonových schodech vystoupal ke vchodu domu, kde měli

kancelář.

Když vešel, ze všeho nejdřív spatřil Pearl, která s šálkem kávy

v ruce přecházela po místnosti. Na podlaze byly skvrny, protože

jí káva šplíchala ven z šálku. Tmavě hnědé oči jí svítily a Quinnovi

kdoví proč připomněly okamžiky po milování s ní. Pearl

nervózně svírala a rozevírala prsty levé ruky. Kupodivu se na

něho doširoka usmála.

„Není ti nic?“ zeptal se Quinn.

„Asi bychom se měli trochu projet,“ řekla Pearl.

Martin Hawk seděl u šálku kávy v hotelové restauraci a díval

se na Post a Timesy, které před ním ležely na stole. Měl tam i

menší noviny – Rytmus města.

Bertrand Wrenner byl jenom ubohým obyčejným vrahem.

Rozhodně nepatřil k lovcům. Média sice tvrdila, že Alec Farr padl

v souboji, ale Martin s tím zásadně nesouhlasil. Vždyť oběť jenom

otevřela dveře a dostala kulku do čela. Byla to sprostá vražda. Je

pravda, že dostal varování a měl i zbraň, protože Wrenner mu

přinesl pistoli, se kterou se měl bránit, anebo sám zaútočit. Podle

výpovědí ostatních zaměstnanců se zdálo nepravděpodobné, že

by Farr Bertranda Wrennera – nebo Bertyho, jak o něm psaly

noviny – považoval za nebezpečného. A to přestože se bál a byl

ostražitý. Vůbec ho nenapadlo, že by se Berty něčeho takového

odvážil.

Martin Hawk by mu rovnou řekl, že každé zvíře zahnané do

kouta je schopné zabít.

K Martinovu stolu přišla další servírka a zeptala se, jestli dnes

opravdu nebude snídat. Ujistil ji, že opravdu ne.

Když pomyslel na jídlo, udělalo se mu zle od žaludku.

Znechucovalo ho, že má nést zodpovědnost za sérii vražd, o nichž

se mluví jako o soubojích a média z nich udělala senzaci. Bralo

mu to chuť k jídlu.

A naplňovalo ho to opovržením.

287

K výzvě na souboj je zapotřebí zlosti a urážky. Soupeři se

musí utkat tváří v tvář. K souboji vede nenávist nebo opovržení,

kdežto lov je čistou a posvátnou tradicí, která dřímá hluboko v

každém člověku. Čím víc se začne projevovat, tím víc člověk touží

lovit. Že je to primitivní? Samozřejmě. Proto se o lovu také píší

legendy a pojí se k němu náboženské rituály. Je při něm třeba

milovat nebezpečí a ctít svou kořist. Je to zápas plný důmyslu a

odhodlání.

Kořist se musí stopovat.

Odložil Rytmus města, sáhl po London Times a nalistoval

stránku s finančními trhy.

Na té se nebude psát o vraždách v New Yorku ani o soubojích.

O ničem, co by ho mělo trápit.

60

Quinn a Pearl se přesně řídili navigací. Už přes hodinu

projížděli ulicemi, které se pořád úžily. Kousek před Mansardem

se zastavili u pumpy s minimarketem a Pearl si tam zašla na

příšerně špinavou toaletu. V automatu si koupili dvě láhve koly,

nasedli do lincolnu a jeli dál.

Mansard tvořilo jenom několik polorozpadlých domků u

obloukového sjezdu z dálnice. Pearl, se zabořila hlouběji do

sedadla a dívala se na desítku malých dřevěných domků, které

míjeli. Z hlavní silnice vedlo několik postranních uliček, kde

možná stály další domky. Pearl spatřila zelenou ceduli s názvem

ulice. Rameno silnice, které bylo hlavním tahem v obci, se

jmenovalo Půlkruhová ulice. Nejspíš proto, že tvořila jednu

dlouhou, nekonečnou zatáčku.

Quinn zpomalil na dvaatřicet kilometrů v hodině, aby si to

tam mohli všechno pořádně prohlédnout. Byl tam obchod s

potřebami pro zemědělce, prodejna náhradních automobilových

dílů, železářství a malé hokynářství. Následovalo holičství, bistro

Na Půlkruhové, kino se zatlučenými dveřmi a cihlová radnice s

bílými římsami, kde Jane Ellen vyřizovala telefonáty. Vedle

288

stožáru na travnatém prostranství před radnicí stála na

podstavci houfnice z druhé světové války. Mířila do ulice, jako by

měla zabránit vpádu nepřátel.

Quinnův lincoln byl jediným jedoucím vozidlem. Po chodníku

šlo několik lidí – muži v pracovním oblečení a dva mladíci, kteří

na auto zírali jako na zjevení.

Pearl se nepodařilo zjistit přesnou adresu Dwaynea Avise.

Quinn stočil auto na druhou stranu ulice a zastavil příčně k

chodníku. Šnečím tempem se tam šoural vysoký hubený stařec v

džínsech a černém triku s krátkým rukávem. Quinn stáhl okno.

„Hledáme farmu Dwaynea Avise,“ řekl starci.

Muž měl rozcuchané šedé vlasy stažené gumičkou do olezlého

culíku. Na vyzáblé pravé paži mu bylo vidět vybledlé tetování v

podobě nahé ženy s obručí kolem pasu. Přišmajdal k autu,

naklonil se k oknu, aby Quinnovi viděl do obličeje, a usmál se.

V ústech se mu zaleskly zlaté zuby.

„Vim, de to je,“ pronesl hlubokým hlasem pijáka whisky.

„Mohl byste nám to prozradit?“

„Žádnej tam moc nechodí,“ řekl stařec.

„Tak to jsme výjimka.“

Muž se naklonil o něco blíž a podíval se přes Quinna na Pearl.

Do auta, jehož interiér se zahříval, zavanul pach ginu a potu. „Vy

ste poldové.“

„Jak jste na to přišel?“

„Nechtěl ste vědět, proč na Avisovu farmu lidi moc nechoděj.“

„Jelikož jsme poldové, tak obvykle dříve nebo později zjistíme,

co potřebujeme.“

Zlatý úsměv se ještě víc rozzářil. „Tak to trochu popoženem.

Esli chcete k Avisovi, tak jeďte dál po týhle silnici, až se dostanete

z města. Po ňákejch sedumnácti kilákách zahněte vpravo na

hliněnou cestu, co končí na dvouproudý silnici. Dejte se vlevo a

jeďte po tý silnici, až se dostanete k první polní cestě, znova jeďte

doleva a ste u Avise na farmě. To je jeho příjezdovka.“

Quinn mu poděkoval a chystal se zavřít okno.

289

„A nebojte se, že bych Dwayneovi zavolal a řek mu, že k němu

jedete,“ ujistil je stařec s culíkem. „Nejspíš by stejnak nezved

telefon a po pravdě vám povím, že úplně seru na to, co mu

chcete.“

„Beru vás za slovo,“ řekl Quinn.

„S žádným přátelským uvítáním ale nepočítejte,“ řekl stařec.

Narovnal se, jako by ho bolela záda, a dál se pomalu, ale vytrvale

sunul po chodníku.

„Takhle budu vypadat za deset let,“ poznamenal Quinn.

„Moc si vymýšlíš,“ opáčila Pearl.

Stařec zvedl ruku a mávl s ní nazdařbůh. Když odjížděli, ani se

za nimi neohlédl.

Žádná farma to vlastně nebyla. Okolní pole ležela ladem, s

výjimkou toho za stodolou, kde se po vysokých dřevěných kůlech

vinula rajčata. Jedinou další plodinou byla nejspíš kukuřice na

políčku nalevo. O zbytek půdy se nikdo nestaral, takže z velké

části zarostla lesem. Další stromy byly v blízkosti zchátralého

domu se stodolou. Vedle stodoly stál rozložitý strom, který na ni

vrhal stín. Zdálky vypadal jako javor. O druhé patro domu se

otíraly plavné větve obrovské vrby. V jejím stínu stála

ztrouchnivělá dřevěná lavička prolezlá termity, na níž se sotva

dalo bezpečně sedět.

Dům byl pobitý vybledlými šedými prkny. Měl tmavě zelené

lišty, které nikdo hodně dlouho nenatřel. Místy prosvítalo holé

dřevo. Přední stranu stavby lemovala široká prkenná veranda.

Šedé dřevěné schody byly tak shnilé, že muselo být nebezpečné

na ně stoupnout.

Pearl si pořádně prohlédla stodolu, v níž se našli vykuchaní

psi. Byla přistavěná k jedné stěně domu a měla hodně omšelé

prkenné stěny. Místy se na nich udrželo několik pruhů starého

červeného nátěru. Dvoukřídlá dřevěná vrata byla zavřená a

opatřená mohutným visacím zámkem. Visela na starých pantech,

které i přes vrstvu rzi působily pevně. Na farmě se nevyskytovala

vůbec žádná zvířata.

290

Sotva Quinn s Pearl vystoupili ze zaparkovaného lincolnu a

zabouchli dveře, ve dveřích domu se objevil muž v odrbaných

džínsech a červené košili s vysoko vyhrnutými rukávy. Vyšel do

stínu prohnuté střechy nad verandou. Mohlo mu být jedna – či

dvaapadesát let. Měl černé vlasy, které mu nad čelem ustupovaly,

a vrásčitý obličej s tvrdými rysy. Z pravého podpaží mu trčela

dvouhlavňová puška.

Stál tam a klidně si Quinna s Pearl prohlížel. Neřekl ani slovo.

„Vy jste Dwayne Avis?“ zeptal se ho Quinn.

„Byl sem, dyž sem ráno vstával.“

Bude s ním těžké pořízení. Quinn nespouštěl oči z pušky.

Avis se doširoka rozkročil a zůstal neústupně stát na svém

místě. Černé oči se mu arogantně leskly. Bez mrknutí je upíral

před sebe.

„Jsme od policie,“ řekla Pearl. Provinční chrapounství jí lezlo

na nervy.

„Vod státní, nebo místní?“

„Z New York City.“

„Tady nemáte žádný pravomoce.“

„V případě potřeby si je rychle zajistíme.“

Avis sestoupil z verandy a zbraň přitom opatrně držel

namířenou k zemi. „Tak si je rychle jeďte zajistit.“ Zvedl pušku a

namířil ji stranou. „Pakujte se z mýho pozemku.“

Pearl taková slova slyšela jenom ve filmu nebo televizi.

Quinn si říkal, že muž vztek používá především jako zbraň.

Rozčilení jenom předstírá a dává ho okatě najevo, aby vetřelcům

bylo jasné, co by se mohlo stát, kdyby jeho slova brali na lehkou

váhu. Tito lidé byli nebezpeční, třebaže spisovatelé a režiséři je

vykreslovali dost odlišně. Jejich přetvářka se během okamžiku

mohla proměnit ve skutečnost.

„Chceme si s vámi jen popovídat,“ začal Quinn. „Hrozně neradi

bychom se sem vraceli.“

„Já vim, vo čem chcete mluvit,“ řekl Avis. „Vo těch posranejch

psech. Autority už si to se mnou vyřídily a já celou věc považuju

291

za uzavřenou. Zapřisáh sem se, že jesli mě eště jednou někdo

bude votravovat, nebude to pro něj vůbec příjemný.“

„Tohle není žádné ještě jednou,“ řekl Quinn.

„Žádní psi ani nic, co se jich týká, nás nezajímá,“ dodala Pearl.

Quinn se Avise pokusil obměkčit úsměvem. „Stejně tady

žádné psy nevidím.“ Dělal hloupého.

Avis velice dobře věděl, že nesmí pušku namířit jejich

směrem. Namířil ji ještě kousek do strany, pozvedl ji a vystřelil z

jedné hlavně. Ozvala se ohlušující rána. Quinn by odpřisáhl, že

zaslechl, jak ve větvích vrby vedle domu šustí broky.

„Do háje,“ sykla Pearl a instinktivně si dřepla.

Quinn zůstal klidně stát. „Přijeli jsme, protože vyšetřujeme

vraždu,“ řekl. „Ta střelba vám jenom přitíží.“

„Vyšetřujete vraždu? Vraždu psů?“

„Vykašlete se už na ty zatracené psy,“ řekla Pearl a trochu se

narovnala. Černé oči ostražitě upírala na Avise. Nebála se, jenom

se ho snažila odhadnout.

Vypadalo to, že v ní poznal rovnocenného soupeře. Člověka,

který by ho možná bez rozpaků zastřelil.

„Mám se vykašlat na psy?“ zeptal se na znamení, že ji vnímá.

„Víte, já mám radši kočky,“ řekla Pearl a nepřestávala na Avise

výhrůžně hledět.

„Nikdy sem nezabil žádnýho člověka. A každý zvíře, který sem

zastřelil, sem dycky sněd.“

Quinn polkl, aby se zbavil nepříjemné pachuti v ústech. Z

kapsy košile pomaloučku vytáhl kousek papíru a přečetl z něj

několik dat a časových údajů.

„Potřebuju vědět, kde jste v tu dobu byl,“ řekl.

„Byl sem tady.“

„Vy si to všechno pamatujete?“

„Nemusim si nic pamatovat. Sem pořád tady. A žádný alibi

nemam. Byl sem tu sám. Netušil sem, že budu muset někomu

dokazovat, že sem nebyl někde jinde.“

„Můžeme se podívat do stodoly?“ otázala se Pearl.

„Ne že by mi to nevadilo, ale stejnak byste se tam koukli.“

292

Předstíral, že je úplně ignoruje. Otočil se k nim zády a kráčel

ke stodole. Z kapsy odrbaných džínsů vytáhl svazek klíčů, odemkl

visací zámek na vratech a otevřel obě jejich křídla dokořán.

Pořádně to zavrzalo.

Pearl s Quinnem vstoupili do stodoly společně s Avisem.

Uvnitř bylo chladněji než venku. Celý prostor byl překvapivě

velký a kupodivu i uklizený. U jedné stěny bylo několik

prázdných dřevěných stájí. Holá hliněná podlaha byla úplně

hladká. Ve stodole to silně čpělo zvířaty, ale žádné v ní nestálo. Ve

stájích ani na podlaze stodoly neleželo jediné stéblo slámy.

„Proč nemáte žádná zvířata?“ zeptala se Avise Pearl.

„Je s nima moc práce a málo peněz za to.“

Quinn s Pearl se jím nechali vyvést ze stodoly. Kráčeli za ním,

aby viděli na jeho zbraň.

„Zavřete mě?“ zeptal se Avis.

„To jsme vůbec neměli v úmyslu,“ odpověděl Quinn.

Avis s nimi vykročil k lincolnu. Stále se drželi stranou za ním.

Když došli k autu, muž zůstal stát v ostrém slunci. Na farmě bylo

horko, i když kolem staveb rostly rozložité stromy a vrhaly na ně

stín. Z polí sem foukal teplý suchý vánek, který s sebou přinášel

ostré částečky prachu.

„Vrátíte se sem?“ chtěl vědět Avis.

„Možná,“ připustil Quinn. „A jestli vás zase načapám s puškou

v ruce, narvu vám ji naštorc do prdele.“

Avisovou tváří se mihlo překvapení, ale ani trocha strachu.

Sledoval, jak policisté nastupují do auta, a nedával na sobě vůbec

nic znát.

Když odjížděli, Quinn se podíval do bočního zrcátka a zjistil,

že Avis je stále nehnuté sleduje a míří puškou k zemi.

„Podle mého by opravdu dokázal zastřelit člověka.“ řekla

Pearl, když se dostali na hliněnou cestu vedoucí k dálnici.

„Kdyby dostal příležitost a věděl, že z toho potom nebudou

žádné problémy, tak ano.“

„Ale nožem by nikoho nepodřízl,“ poznamenala Pearl.

„Mrtvého psa možná, ale živého člověka určitě ne.“

293

„V tom s tebou souhlasím. Ale musím říct, že je dost

nečitelný.“

„Jak vidno, má hodně rád svoji pušku. Možná je to náhražka

penisu. Tvoje kamarádka Zoe by ti to určitě vysvětlila. Kluci si

rádi hrají se střelnými zbraněmi nebo s noži. Časem obvykle

zůstanou jen u jednoho.“

„Obvykle neznamená vždycky,“ odpověděl Quinn stroze.

„Jak myslíš,“ řekla Pearl a zapnula rádio.

Prohlédl si jednotlivé věci rozložené na posteli a začal je

metodicky skládat do modré tašky. Ocelový hák a přenosná

vrtačka byly těžké. Nechtěl riskovat a upevnit hák na strop s

předstihem, jako to udělal v případě Terri Gaddisové. Terri byla

přinejlepším průměrně inteligentní, ale Mitzi je chytrá a všímavá.

Mohla by se ve sprše podívat přímo vzhůru a spatřit hák ve

stropě. Anebo by si mohla všimnout jeho stínu a čistě ze

zvědavosti zvednout hlavu.

Jako většině inteligentních lidí by jí to určitě vrtalo hlavou.

Chtěla by vědět, na co hák je a jak se dostal do její koupelny.

Anebo jestli tam byl vždycky a ona si ho nikdy nevšimla.

Nemohl riskovat, že Mitzi na hák upozorní nějakou návštěvu

nebo správce domu. Takže ho do stropu navrtá těsně před

použitím.

Mitzi všechno rychle pochopí, ale to už bude pozdě.

Usmál se. Je opravdu chytrá. Zatím ze všech nejchytřejší.

Tím lépe.

61

Quinn a Pearl se do města vrátili kolem páté, zrovna když

vrcholila dopravní špička. V slábnoucím světle se přízračné vlnil

horký vzduch. Mířili jižně do Rooseveltovy ale je ve West Side.

Přetížená klimatizace lincolnu, v jejímž větráku klepalo uvolněné

ložisko, se snažila vypořádat s letním horkem.

„Takže za Avisem jsme se hnali zbytečně.“ řekla Pearl.

294

„Ale podle abecedy na seznamu podezřelých pořád figuruje na

prvním místě,“ poznamenal Quinn.

„Nechceš, abych si připadala hloupě, vid?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Quinn a sjel z dálnice. Měl jít na

večeři se Zoe a nechtěl se kvůli Pearl zdržovat. „Fed má

neoznačený služebák. Jsme kousek od tebe. Co kdybych tě vyložil

někde u metra? V pohodě dojedeš domů.“

„Jedině, když se někde zastavíme na večeři. Ale nic extra to

být nemusí.“

„Někde zastavím a ty si můžeš koupit nějakou hotovku s

sebou,“ navrhl Quinn.

Pearl chvíli mlčela a sledovala dopravní situaci. „Jdeš někam

se Zoe, vid?“ zeptala se.

Zasmál se. Už chápal, proč je tak dobrá policistka. „Jo. Jdeme

spolu na večeři,“ přiznal.

Pearl zavrtěla hlavou a smutně se usmála. „Policajt a

psychoanalytika. Kdoví, co si o tobě myslí.“

„Máme něco společného. Oba pomáháme lidem.“

„Ona pomáhá lidem, jako jsi ty, Quinne.“

Pevně sevřel volant a zabrzdil, aby nenarazil do taxíku před

sebou. „Jako jsem já?“

„Lidem s obsesivně kompulzivní osobností. Zaslepeným

fanatikům. Ubohým workholikům. Skrytým kruťasům s

psychózou.“

„Aspoň neslyším žádné hlasy.“

„Slyšíš Renze,“ řekla Pearl. „To není o moc lepší.“

„A koho slyšíš ty, Pearl? Nějakého doktora? Nebo svoji matku,

která se tě snaží vdát za kožaře, abys neumřela na mateřské

znaménko?“

„Slyším tebe, Quinne.“ Kdybys tak šel do háje!

Chvíli mlčeli, zatímco se Quinn proplétal hustým provozem na

Broadwayi.

„Kdybys mě opravdu slyšela,“ řekl po chvíli, „nedělala by sis s

tím takovou hlavu.“

295

Pearl beze slova hleděla přímo před sebe. Mlčela vlastně až do

chvíle, kdy lincoln zastavil před jejím domem.

S pohledem stále upřeným vpřed se ho zeptala: „Tobě vážně

nepřipadá, že tě Zoe využívá?“

„Využívá?“

„Pozoruje tě. Studuje tě. Proboha, Quinne, je to

psychoanalytika, která chce udělat kariéru.“

„O Zoe se spolu nebudeme bavit.“

„Proč? Bojíš se, že něco vycítí a zraní to její city?“

Pearl přemáhala zlost. Jeho vztah se Zoe ji zřejmě zraňoval, a

to Quinn rozhodně nechtěl. „Pearl…“

„Možná se jednou proslavíš. Zoe tě v nějaké knize uvede jako

případovou studii. Možná ti věnuje celou kapitolu.“

„Nechtěl jsem tě urazit ani ti ublížit, Pearl…“

„Tyhle typy znám. Zašukají si a pak si dělají poznámky. A pak

zase a pořád dokola. Vy chlapi jste děsně nechápaví.“

Quinn zkřížil paže na volantu, nachýlil se dopředu a položil si

čelo na ruce.

Zůstal tak sedět a nechal spuštěný motor. Uvědomil si, že se

cítí provinile. Nechtěně Pearl rozčílil. Ale potřeboval sebe i Zoe

bránit proti jejím nesmyslným narážkám.

Napřímil se a chystal se poznamenat, že konverzace se

neubírá správným směrem.

Pearl však už vystoupila z auta, zabouchla za sebou dveře a

kráčela pryč.

Sledoval, jak dupe do schodů, vráží do dveří a bez ohlédnutí

jde dovnitř. Pearl má záchvat. Co se to s ní sakra děje? Má snad

osinu v zadku a snaží se kvůli tomu všem udělat peklo ze života?

Teď půjde do lahůdek na rohu a koupí si k večeři nějaké

předehřáté svinstvo. Bude se litovat a pak si půjde celá vzteklá

brzy lehnout. Taková je Pearl. Zná ji. Bude na sebe tvrdá a bude

se trápit.

Je to její chyba.

Proč bych si s tím měl dělat hlavu?

Uvědomil si, že by neměl, a odjel.

296

Zašukají si a pak si dělají poznámky. Musel se tomu zasmát.

Quinn se zastavil v kanceláři. Chtěl se podívat, co Fedderman

zjistil, když se snažil objevit nějakou spojitost mezi vraždami

spáchanými Řezníkem a oběťmi Vraha s pětadvacítkou.

Fedderman nechal Quinnovi na stole zprávu o výsledku své

celodenní práce, při níž mu několik hodin pomáhali Vitali s

Mishkinem.

Když se Quinn posadil ke stolu, zapálil si kubánský doutník a

zády se vmáčkl do opěradla kancelářského křesla. I když se bude

sebevíc snažit vyvětrat nebo nějak zamaskovat vůni tabáku, Pearl

si jí ráno stejně všimne a bude mít poznámky. Neprozradí jí, že si

zapálil, aby se po rozhovoru v autě trochu uklidnil. Ještě by byla

spokojená. Vyfoukl kouř a usmál se. Pearl.

Feddermanovu zprávu dočetl, ještě než stihl z poloviny

vykouřit doutník. Nepřekvapilo ho, že Fed mezi vraždami

nenašel žádnou spojitost. Vitali s Mishkinem došli ke stejnému

závěru jako on. Quinn věděl, že tihle tři vždycky vědí, co dělají.

Pokud spojitost nenašli, možná ani žádná neexistuje. Zdálo se, že

čím víc hledají, tím víc se vzdalují Renzově politické úvaze, že

všechny vraždy má na svědomí jedna jediná osoba.

Renz sice dělá do politiky, ale není špatný detektiv a pořád má

instinkt policajta. I když zdaleka ne tak vybroušený jako v

dobách, kdy ještě nebyl komisařem. Pak tu byla ještě Helen, která

nepovažovala za nemožné, aby oba typy vražd páchala jedna

osoba. Tentýž zvrácený, narušený mozek, který svět člení do

podivných škatulek.

Ale škatulkujeme přece všichni. Možná právě to nás udržuje v

psychické kondici. Anebo nás to řadí k většinovému šílenství

považovanému za normální chování.

Quinn potáhl z doutníku, poválel zakázaný kouř po patře a

vyfoukl. Zprávu odložil stranou.

Když už se tu zaobírám zvrhlíky…

Nastartoval počítač a zadal na internetu adresu stránky

doktora Alfréda Beekera.

297

Nenašel tam jedinou zmínku, že Beeker je lékař, ani neviděl

jeho fotografii. Pokud ovšem nebyl jedním z mužů v kožených

maskách. Objevil tam bezpočet sadomasochistické literatury.

Některé texty byly velice amatérské a plné gramatických chyb.

Pak přišly na řadu fotografie pózujících, různě spoutaných žen.

Některé nepózovaly. Byly spoutané koženými pásky, řetězy či

důmyslně zauzlovanými provazy. Většině z nich bylo kolem

dvacítky či třicítky. Některé vypadaly mladší, ačkoli nejspíš

mladší nebyly. Beeker byl dostatečně chytrý a snímky nezletilých

na svou internetovou stránku neumisťoval.

Quinn klikal na jedno album za druhým a zběžně četl krátké

popisky vespodu.

Mezi snímky našel i Zoe, přesně jak říkal Beeker.

Nebyla na nich zbytečně vyzývavá a neměla na sobě žádnou

kůži či pouta ani v ruce nedržela bič. Připomínala spíš fotografie

v Playboyi. Zoe byla na fotografiích mladší a neskutečně

připomínala bondage modelku padesátých let Betty Pageovou.

Nejvíc asi účesem. Byla tam Zoe v bikinách. Její rty tvořily

dokonalý kroužek, jako v úděsu. Zoe s odhalenými ňadry, která

se svůdně usmívala a tiskla si k dolní polovině těla růžové

prostěradlo. Nahá Zoe, jak sedí v proutěném houpacím křesle a

předstírá, že plete. Následovala další fotografie, na níž se zcela

nahá Zoe v botách na vysokém podpatku ladně předkláněla a

dotýkala se palců u nohou. Zoe, Zoe, Zoe…

Quinn zjistil, že má erekci. Ten Beeker je ale hajzl! Co kdyby

jeho pacienti věděli, že je úchylný? Možná to vlastně vědí. Třeba

si k pacientkám díky své slabosti pro násilný sex dovoluje víc, než

je zdrávo. Kdoví, jestli ty ženy na fotografiích někdy neléčil?

Co když jsou to jeho pacientky? Proboha!

Quinnovi zhasl doutník v popelníku. Znovu ho zapálil a vypnul

počítač.

Chvíli seděl, kouřil a přemýšlel. Přitom hleděl na kouř, který

vyfukoval, jako by se v něm vznášely jeho úvahy a on z nich mohl

něco vydedukovat.

298

Hrozně rád by viděl Zoe. Věděl, že kdyby jí zavolal, nechala by

se umluvit a pozvala by ho k sobě. Jenže Quinn nechtěl, aby se jim

Beeker jakkoli motal do vztahu. Radši chvíli počká, dokud mu

snímky nevyblednou v paměti.

Nemusí Zoe vidět hned. Do večeře to vydrží.

A pak zajde za Beekerem.

62

Sotva za sebou Lavem tiše zavřela dveře, zaslechla manželův

hlas: „Jdeš pozdě a jsi opilá.“

„Byla jsem s Bess.“ Kamarádka byla první osobou, na kterou si

Lavern vzpomněla, protože věděla, že ji podpoří. „Po večeři jsme

zůstaly v restauraci, povídaly jsme si a úplně jsme zapomněly na

čas.“

„Pila jsi.“

Věděla, že manžel nemůže vědět jistě, jestli je opilá, protože

zrovna přišla a v obýváku se nesvítilo. Dívala se do

neproniknutelné tmy. Na pozadí tlumeného světla v předsíni

určitě vypadala jenom jako tmavá silueta. Hobbse ve tmě nebylo

vůbec vidět. „Při večeři jsme si daly víno a po ní ještě pár

skleniček. Nic víc.“

Neprozradila mu, že večeři vynechala. Nejdřív pila sama a pak

s jedním mužem. Seděli v baru, který byl dostatečně vzdálený od

jejich čtvrti, takže ji nikdo nemohl poznat a povědět to Hobbsovi.

S tím mužem (jmenoval se snad Viktor, ale možná se pletla…) nic

neměla, a navíc byli oba příliš opilí, takže i kdyby jeden druhého

doopravdy přitahovali, k ničemu by stejně nedošlo. Obsluha v

baru je požádala, aby odešli. Proti tomu mírně protestovali, takže

je nakonec svalnatý barman bryskně vyvedl na ulici.

Viktor (nebo jak se jmenoval) chtěl barmanovi jednu vrazit,

ale rána byla tak slabá, že jí muž ani nevěnoval pozornost a

vyhodil je ven. A tak stáli na chodníku a sotva se drželi na nohou.

Lavern se opřela o pouliční lampu, zavřela oči a málem

omdlela. Nebo jenom nakrátko ztratila vědomí. Když otevřela oči,

299

Viktor byl pryč. Na křižovatce o několik desítek metrů dál

přecházel ulici muž, který se mu podobal.

Byl příliš daleko, takže ho nemohla dohonit. A aby se kvůli

němu namáhala…

Na nějakého Viktora kašlu.

A tak Lavern vykročila opačným směrem. Nejdřív se nápadně

motala a přitahovala pozornost. Lidé při pohledu na ni

zpomalovali, a jakmile se k nim začala přibližovat/ vyhýbali se jí.

Jako by jim za ni bylo trapně.

Jděte do háje! Úplně všichni!

Vysloužila si znechucený pohled od ženy v šedém kostýmu.

Kolem Lavern proskákal adolescent v pytlovitých kalhotách s

rozkrokem u kolen. Sahal si na poklopec a usmíval se na Lavern.

Blázni a rebelové patří k sobě.

Po chvíli chůze začala střízlivět.

Cestou domů ohromovala taxíkáře svou informovaností a

inteligencí. Hovořila s ním o všem možném, od politiky po

profesionální basketbal. Jsi fakt dobrá! Byla si jistá, že už není tak

zřejmé, že pila.

Mýlila se. Hobbs z jejího dechu nebo z šatů určitě cítil alkohol.

„Zavři ty zatracené dveře a pojď sem,“ přikázal jí.

Poslechla ho. Sotva zacvakla zástrčka na dveřích, v obýváku se

rozsvítilo. Záře Lavern na okamžik oslepila.

Zalapala po dechu. Hobbs stál jen kousíček od ní s rukou na

vypínači.

V oslňujícím světle ani neviděla, odkud na její ucho dopadla

prudká rána. Odmrštila ji na stůl, který se nárazem převrátil.

Hobbs po ní skočil tak rychle, že ani neměla čas uvědomit si

bolest. Nejdřív jí zasadil několik prudkých ran. Pak ji pěstí udeřil

do žeber, která od posledního bití nejspíš nestihla srůst. Celým

tělem jí projela příšerná bolest. Svezla se na koberec, zůstala tam

sedět a nemohla popadnout dech. Hobbs ji kopl do ramene, takže

padla na zem a zůstala ležet na boku.

Stál nad ní s pěstmi v bok a shlížel na ni. „Ty posraná děvko.

Teď ještě šukáš s jinýma, co?“

300

„To není pravda! Nikdy jsem nic takového neudělala!“

„Chlastáš a rozdáváš si to s kdekým!“

Prudce ji kopl do stehna a Lavern se převrátila na břicho.

Dneska to bude zlé. Horší než jindy. Musím to vydržet. Nic

jiného se stejně nedá dělat. Musím…

„Padej do ložnice,“ rozkázal jí a začal do ní zlehka kopat.

Směroval ji do ložnice. Levým loktem narazila do nohy stolu.

„Jsi tak ožralá, že se ani nedovedeš sunout rovně,“ prohlásil

znechuceně.

Bylo to tak. Lavern musela uznat, že Hobbs má pravdu. Kdyby

ji pořád nepostrkoval nohou, vůbec by se nedokázala doplížit

předsíní ke dveřím ložnice. Připadaly jí hrozně vzdálené.

Snad mi nepoškodil zrak?

Kopl do ní tak silně, že ji rozbolela bedra. Lavern se plížila

rychleji, až si o hrubá vlákna koberce roztrhala punčocháče.

Rozedřela si kůži na kolenou a na dlaních.

Musel jí pomoci do postele. Dopadla zády na měkkou matraci

a zahleděla se na bílý obdélník stropu, který se jí začal rychle

vzdalovat. Přála si, aby mohla jenom padat a padat…

Hobbs ji začal svlékat. Rval z ní oblečení, i když se nevzpírala.

Nechtěl se zdržovat s knoflíky a patenty.

Zjistil, že to nepůjde tak snadno, jak si myslel.

Nechal toho a nasupeně odkráčel do předsíně. Z kuchyně se

ozvalo chřestění oceli a Hobbs se za chvíli do ložnice vrátil s

velkým nožem na porcování masa.

Nezačal jím řezat do Lavernina těla, ale do jejího oblečení.

Počínal si velice obratně a páral všechno, co nechtělo povolit.

Lavern se děsila domyslet, co by asi dokázal provést s jejím

tělem.

K jejímu nemalému překvapení se jí však Hobbs i přes svou

zuřivost nožem ani nedotkl.

Pevně zavřela oči a představovala si, že je někde jinde a ty

hrůzy se nedějí jí, ale někomu jinému.

Když bude nejhůř, rozdělíš se na dvě osoby. Opravdu to jde.

Jedna se může bát a cítit bolest a ta druhá uletí a nebude cítit nic…

301

V tuto chvíli bylo docela snadné rozhodnout se, kterou z nich

se stát.

Když Hobbs ráno potichoučku odešel do práce, začínalo už

být vedro. Lavern ležela v posteli a předstírala, že spí. Tenkou

přikrývku měla přetaženou přes obličej jako rubáš.

Pod kusem napjaté bílé látky měla oči doširoka otevřené

hrůzou.

63

Ještě před rozbřeskem se začali shromažďovat v parku a teď

jich tam byly stovky.

V osm hodin reportéři stanice New York Jedna odhadovali, že

dav čítá tisíc hlav. Na televizní obrazovce to tak rozhodně

vypadalo. Když se demonstrující vyvalili na ulici, policie musela

odklonit veškerou dopravu na Central Park West.

Nesli totožné transparenty s nápisem SVOBODU PRO

BERTYHO. Někteří na sobě měli trika se stejným sloganem

napsaným velkými černými písmeny.

Akce byla dostatečně velká, aby narušila provoz na celém

středním Manhattanu a zdržela Quinna na cestě do ordinace

Alfréda Beekera na Park Avenue. Chtěl se tam dostat ještě před

devátou, dřív, než k doktorovi začnou přicházet první pacienti.

Chtěl s Beekerem být o samotě v jedné místnosti.

Quinn se snažil být trpělivý. Prostrčil pravé zápěstí volantem

lincolnu a sledoval, jak se hnědý tranzit firmy UPS před ním

pomaloučku šine ulicí. Pravou nohou navykle šlapal střídavě na

plyn a brzdu a šnečím tempem se sunul za tranzitem. Klimatizace

lincolnu do auta vháněla výfukový plyn, takže Quinn stáhl

okénko u řidiče asi o patnáct centimetrů dolů. Do auta rázem

pronikl horký vzduch promísený se zplodinami. Při otevřeném

okně klimatizace chřestila ještě víc. Až příliš.

Quinn okno zrovna zavíral, když mu zazvonil mobil. Poposedl

si, aby ho mohl vytáhnout z kapsy. Otevřel ho a přijal hovor.

„Jste to vy, Quinne?“

302

Hlas patřil Renzovi.

„Voláte na můj telefon,“ odpověděl Quinn.

„To vůbec nic neznamená. Co kdybyste ho ztratil? Mohl bych

se vybavovat s nějakým kašparem, co by předstíral, že jste to vy.“

„Jsem to já a nic nepředstírám.“

„Myslíte, že nejste kašpar?“

„Kvůli tomu bych teď nerad plýtval časem, Harley.“

„Pokoušel jsem se s vámi spojit včera odpoledne, abych vám

pověděl, že to hnutí za propuštění Bertyho Wrennera sílí. Dobře

víte, co v takových případech následuje.“

„Nátlak,“ řekl Quinn a zadržel zívnutí. Horké sluneční

paprsky, které do auta proudily předním oknem, ho uspávaly.

„Kde jste byl včera, Quinne?“

„Jeli jsme s Pearl prověřit jednu stopu. Byli jsme u nějakého

Dwaynea Avise. K ničemu to nebylo, ale napíšu vám zprávu,

abyste měl všechno pohromadě.“

„Koukal jste ráno na televizní noviny?“

„Naštěstí ne.“

„Dneska se Bertyho chystají obžalovat, takže jeho příznivci

pořádají v parku velkou demonstraci. Mají transparenty,

vyzpěvují a dělají celý ten mrdník okolo.“

„Tohle slovo jsem už dlouho neslyšel,“ řekl Quinn. „Mrdník.“

„Stačí ho říct nahlas a je z toho průšvih,“ poznamenal Renz.

Zdálo se, že to myslí vážně. Komisař si někdy dělal starosti i kvůli

úplným hloupostem.

„Nikomu to na vás neřeknu,“ ujistil ho Quinn.

„To jste hodný. Ve zprávách tvrdí, že ten mrdník je pořád

větší.“

„Tak proto jsem se zasekl v zácpě. Co Bertyho zastánci chtějí?“

„Svobodu pro Bertyho.“

„I když ho na základě úplně jasných důkazů obvinili z vraždy a

on se k ní přiznal?“

„To jim nepřipadá důležité. Víte, jak to chodí, Quinne. Ten

chlápek je dokonalý typ pro hru na chudáka smolaře, kterého

semlela státní mašinerie.“

303

„Tou mašinérií máme být my?“

„Jsme její součástí.“

„Doufám, že Bertyho nechcete pustit.“

„Já ne. Ale kdyby to jistí politici dokázali dostatečně dobře

odůvodnit, už by venku pochodovali spolu s Bertyho přívrženci.“

„Největší oportunista, jakého znám, jste vy,“ podotkl Quinn.

„Ale nikde nepochodujete.“

„Taky jsem především policajt, jinak bych se nebavil s vámi a

vašimi lidmi, co se nedokážou pohnout z místa.“

„Počítáte do toho i Vitaliho s Mishkinem?“

„Mishkin vypadá jako Barney Fife s knírem jako smeták a

Vitali čím dál víc připomíná Columba.“

„Zase ta televize,“ poznamenal Quinn.

„Jen si to vezměte. Řádí tu Řezník, Vrah s pětadvacítkou a teď

do toho ještě padne ten přiblblý souboj. Všichni v tomhle

podělaném městě se úplně zcvokli“

„Tak to bylo vždycky. Proto tohle město tak milujeme.“

„Jedete do kanceláře v Sedmdesáté deváté?“

„Nejdřív se ještě musím někde zastavit. Pak tam vyrazím.“

„Informujte mě, Quinne. Občas mi něco dodejte, ať mám co

předhodit lidem, co by mě nejradši roztrhali na cucky. Víte, jak to

bývá. Proto pokaždé, když se dostaneme do podobného průšvihu,

najmu vás.“

„Dokázal byste jim předhodit i Vitaliho s Mishkinem?“

„Slibuju vám, že do jámy lvové půjdou dřív než vy.“

„Vy jste upřímný darebák, Harley. To se v tomhle městě už

skoro vůbec nevidí.“

„Snažím se.“

„A děláte pokroky. Tu zprávu vám nafaxuju.“

„To budu rád. A nafaxujte mi taky všechno o tom mrdníku, až

se na chvíli zastavíte.“

Quinnovi připadalo, že Renz mu víc neřekne, a tak přerušil

spojení a schoval mobil do kapsy.

304

Newyorské policii se nejspíš podařilo demonstraci na Bertyho

podporu zpacifikovat, protože řada aut se pohnula vpřed a řidiči

už nešíleli z toho, že pořád brzdí a zase se rozjíždějí.

Město popadlo dech a dávalo se do pohybu.

Lavern si odhrnula přikrývku z obličeje. Na hlavu jí dopadal

pruh slunečního světla. Ozařoval polštář a zhoršoval bolest v

uchu, do kterého ji Hobbs včera večer udeřil. Zaúpěla a podívala

se na budík u postele. Bylo skoro devět hodin.

Když si vzpomněla na události předchozího večera, zachvěla

se. V bytě bylo ticho. Hobbs odešel do práce před více než

hodinou. Aspoň že je pryč. Lavern si aspoň může dopřát chvíli

klidu. Nemusí se bát, že do ňí zase začne bušit pěstmi.

Nebo že na ni vezme nůž. To bylo u Hobbse něco nového.

Posadila se na posteli. V žebrech ji tak příšerně zabolelo, že se

musela zhluboka nadýchnout. Ve zraněném uchu jí začalo zvonit.

Bosýma nohama dostoupla na podlahu a vstala. Zpočátku se jí

zatočila hlava, takže se musela přikrčit a zachytit se okraje

matrace, aby neupadla. Pak si přes hlavu přetáhla tričko na spaní

a svlékla si kalhotky. Každý pohyb ji bolel, jako by včera měla

hroznou autonehodu. Přes noc ji rozbolelo celé tělo a ztuhly jí

všechny svaly. Sehnutá jako stařena se belhala do koupelny.

Když se na sebe podívala do velkého zrcadla, zarazilo ji, že na

ní není skoro nic vidět. I když ji bolelo ucho a celá strana hlavy,

měla jenom narůžovělý spánek a vnější koutek oka. Boky měla

červené. Začínaly jí rudnout. Časem se na nich objeví

různobarevné podlitiny, ale chvíli to bude trvat. Budou hrát

všemi barvami, ale nebude jich moc. Až se oblékne, nikdo je

neuvidí. Kdyby ale vypadala stejně špatně, jak se cítí, určitě by ji

okamžitě odvezli do nemocnice.

Na své tělo byla pořád pyšná. V duchu si říkala, že na to, co si

prožila, vypadá dobře, a dokonce i sexy. I když je zřejmé, že má

pochroumaná žebra. Pokud je bude mít schovaná pod oblečením,

možná to bude vypadat, že je v naprostém pořádku. Hobbs to měl

mistrovsky propracované.

305

Lavern se někdy ptala sama sebe, kolik dalších zbitých žen,

které se na první pohled zdají v pořádku, denně potkává na ulici.

Kolik kolemjdoucích ve svém nitru také skrývá bolest?

Sotva pustila sprchu, zaslechla pronikavé bzučení domácího

telefonu. Chvilku váhala, ale pak zavřela oba bělostné

porcelánové kohoutky, osušila si ruce ručníkem a oblékla si

župan. V noci si přeležela vlasy a byla celá rozježená, ale řekla si,

že na tom nezáleží.

Pevně si župan zavázala páskem, vyběhla z koupelny a

popadla sluchátko domácího telefonu, který znovu dlouze

zabzučel.

Ozval se v něm kovový mužský hlas. Oznámil jí, že nese

balíček pro Lavem Neesonovou z bytu 5C. Pověděla mu, že

příjemkyní je ona, a pustila ho dovnitř.

Za několik minut u jejích dveří stál mladý muž s obličejem

plným akné. Na sobě měl zablácené džínsy a šedé triko s nápisem

FLORA DORA. Lavern věděla, že tak se jmenuje malé květinářství

ve vedlejším bloku.

Přijala od mládence úzkou bílou krabici, pověděla mu, ať

chvíli počká, a vylovila z kabelky několik dolarů spropitného.

Když odešel, odnesla krabici ke konferenčnímu stolku a

posadila se na pohovku. V uchu jí začalo zvonit ještě hlasitěji.

Měla pocit, že se jí hlava rozskočí pulzující bolestí. Až to rozbalí,

dá si dva prášky proti bolesti a zapije je vodou, jestli to pomůže.

Předklonila se a otevřela krabici. V celém bytě bylo ticho.

Krabice byla plná růžových a rudých růží. Na stonku jedné z

nich visela na jemné růžové stužce bílá kartička. Lavern ji

otevřela, aby si přečetla, co je uvnitř naškrábáno modrým

inkoustem. Písmo okamžitě poznala.

Růže jí poslal Hobbs. Na kartičce stálo, že ji miluje.

Lavern věděla, že je to pravda. Připadalo jí to smutné.

Martin Hawk se uvelebil na židli a napil se espresa. Líně

sledoval holuby, kteří svůj krátký život trávili na chodníku před

restaurací, kde si právě dal vynikající snídani. Myslel na příznivé

306

změny ve svém životě. Bylo to štěstí? Anebo osud? Záměrný plán

se mu zamlouval víc, ale byl realista.

Když mu bylo šestnáct, nikdo nepochyboval o jeho inteligenci.

Měl hluboké znalosti přírody a výborné výsledky v různých

testech. Ačkoli vykazoval zřejmé předpoklady ke studiu, učil se

velice špatně. Jeho otci to začalo dělat starosti. Almina ovdovělá a

bezdětná sestra Adriella mu tehdy navrhla, že si chlapce vezme k

sobě do Little Rocku a pošle ho do lepší školy, kde se mu dostane

řádného vzdělání. Carl jí za její laskavost poděkoval a pověděl

Martymu, že je načase, aby začal studovat. Vzdělání je důležité a

on by byl nedbalý otec, kdyby ho synovi nedopřál.

Martymu se z Black Lake nechtělo, ale neposlechnout otce mu

připadalo nemyslitelné. A tak žil s Adriellou v Little Rocku a ze

všech sil studoval. K premiantům sice nepatřil, ale učení mu

docela šlo.

Tři týdny před maturitou zasáhlo řízení osudu. Adriella, která

byla mnohem přitažlivější a pohlednější než její zesnulá sestra, se

setkala s Lloydem Batrkweatherem a provdala se za něho.

Barkweather byl rozložitý přímočarý muž s chytrýma šedýma

očima. Byl poměrně zámožný a pocházel z Británie. V Little

Rocku pobýval měsíc, aby zjistil, zda by se v Arkansasu nedala

vybudovat nová továrna na letecké motory. Barkweather

nakonec Arkansas zavrhl, ale získal Adriellu, která v

zamilovanosti souhlasila, že si ho vezme.

Barkweather vášnivě lovil velká zvířata a brzy si Martyho

získal. Když se s Adriellou rozhodli odstěhovat do Londýna,

Marty odjel s nimi a pokračoval tam ve studiu. Dosahoval jen o

trochu lepších výsledků než v Americe.

Stával se z něj však vynikající lovec. Doprovázel

Barkweathera na expedice do vzdálených zemí, jejichž jména

sotva dokázal vyslovit.

Když Barkweather s Adriellou zemřeli při hromadné srážce

na dálnici M 23, Marty s údivem zjistil, že se stal jediným

dědicem jejich skromného investičního portfolia.

307

V jednadvaceti odešel nedostudovaný ze školy a portfolio

svěřil do rukou investičního oddělení Barclays Bank. Pak odjel do

Afriky, kde se nechal najmout jako průvodce u britské

společnosti, která pořádala výlety na safari. Účastníci většinou

jenom fotografovali, ale Marty chodil sám na lov s puškou, kterou

dostal od Barkweathera. Měl stále lepší reputaci jako lovec i jako

svůdce žen. První byla osamělá manželka jednoho klienta z

Kanady. Po ní následovaly manželky a dcery místních státních

úředníků, které snadno podléhaly jeho kouzlu.

Martymu namlouvání a svádění žen v lecčems připomínalo

pronásledování a lovení zvěře.

I když to nebyla docela pravda. Jednou musel čelit potížím

kvůli nechtěnému těhotenství, které vyústilo v potrat a nakonec

sebevraždu. Marty pak odjel z Afriky a začal lovit v Indii.

Na zoufalou Afričanku, která kvůli nešťastné lásce a výčitkám

svědomí skočila z mostu, pozvolna zapomínal. Když v národním

parku Sunderbans začal jeden tygr požírat lidi, správci najali

Martyho, aby ho vystopoval a zabil. Zvíře bylo do týdne mrtvé a z

Martina Hawka se stal hrdina.

Potom se vrátil do Afriky.

O měsíc později seděl na skládací židli před svým stanem,

když si všiml, že v dálce na jednom místě pomalu krouží supi.

Martin Hawk k očím pozvedl dalekohled a zjistil, že čekají, až

pojde lví samec, kterého nejspíš smrtelně zranil protivník v boji o

vůdčí pozici ve smečce.

Opřel se na židli a nepřestával si dalekohled tisknout k očím.

Nefascinoval ho jenom lev, ale i obrovští ptáci, kteří se nechávali

nadnášet teplými vzdušnými proudy vysoko nad stepí a trpělivě

čekali, až lev uhyne.

Právě tehdy z pohnutek, jimž nerozuměl a nesnažil se je

pochopit, pocítil touhu vrátit se do vlasti za otcem.

Martin Hawk si k návratu vybral vhodnou dobu. Jeho

skromné portfolio se díky kurzu při směně z eur na dolary

výrazně zvětšilo.

308

Když přistál na Kennedyho letišti v New Yorku, zrušil návazný

let a odjel taxíkem do města.

Do New York City. Toužil ho vidět.

Možná právě tady by se nejlépe dařilo výjimečné a

prosperující firmě, o jejímž založení dlouhá léta uvažoval v buši.

Až dosud to byly jenom úvahy.

Martin Hawk se v představách nikdy nedostal dál než k

návštěvě New Yorku.

Pohybem ruky k sobě přivolal číšníka a objednal si další

espreso.

64

Doktor Beeker dobře věděl, jak na to.

Vypadal jako správný dobře placený psychoanalytik. Měl na

sobě sportovní sako z hnědého semiše, žlutočernou kravatu,

tmavě hnědé kalhoty a hnědé mokasíny. Na krku mu na šňůrce

visely brýle a dotýkaly se zlaté spony na jeho kravatě. Vlhké

řídnoucí vlasy jako by mu povyrostly. Kroutily se mu nad ušima a

vzadu na krku. Quinnovi připomínaly zmijí hnízdo.

Když doktor vstoupil do čekárny a spatřil tam Quinna,

zamračil se. Pronikavýma hnědýma očima zalétl nejdřív ke své

recepční a pak k detektivovi.

„Detektiv Quinn na vás chtěl za každou cenu počkat,“ řekla na

svou obranu Beatrice zpoza pultu.

Beeker na ni zamračeně kývl.

Quinn vstal z černé kožené pohovky, do které úplně zapadl.

„Potřebuju s vámi mluvit.“

„Za chvíli mi přijde klient,“ odtušil Beeker.

Vešel do ordinace a nechal otevřené dveře. Quinn to

považoval za výzvu, aby ho následoval, a vstoupil za ním. Doktor

citrónově voněl po kolínské nebo vodě po holení. Quinn za sebou

zavřel dveře.

Beeker seděl za psacím stolem a zase dělal stříšku z prstů.

309

Quinn zůstal stát. „Podíval jsem se na vaši webovou stránku,“

řekl.

Beeker se pousmál. Pomalé úsměvy jeho tváři dodávaly

trochu nadnesený výraz. „Nepochybuji, že se vám líbila.“

„Zoiny fotky…“

„Nejsou špatné, viďte?“ Beeker si na kancelářském křesle

kousek poposedl. Trochu se s ním zhouplo vzad, ale doktor se dál

opíral lokty o stůl. „Zoe je krásná žena. Ale to jste přece věděl.“

„Chci, abyste její fotky smazal,“ řekl Quinn.

„Zvážím to, pokud mě o to sama požádá.“

„Místo ní vás o to žádám já.“

„To nepřijímám.“ opáčil Beeker a přenesl váhu dopředu.

„Možná se vám to nebude líbit, detektive, ale Zoe mi pózovala

ochotně. Je na svoje tělo pyšná a ráda ho veřejně odhaluje.

Snímky, které by se vám určitě líbily nejmíň, na internetu nejsou.

I na ty si s chutí zapózovala.“

„To bylo jindy a jinde,“ oponoval Quinn.

„Ale byla to stejná Zoe. Neodpovídá přesně představě, kterou

jste si o ní vytvořil, detektive Quinne. Ve skutečnosti ji vůbec

neznáte. Já nejspíš taky ne. Jako každý z nás je i Zoe vlastně

několika osobami v jednom těle.“

„Nepřišel jsem sem poslouchat vaše psychiatrické žvásty,“

řekl Quinn a přiblížil se ke stolu.

Beeker nereagoval. „Nebojím se vás, detektive Quinne.“

„Nesnažím se vás vyděsit. Jenom po vás chci, abyste ty fotky

smazal.“

„Pokud mi zavolá Zoe a požádá mě o to, poslechnu. Patří k

našemu ukončenému vztahu a kromé nás dvou do nich nikomu

nic není.“

„Jestliže se mě nebojíte, jak to, že jste ochotný ty fotky

vymazat?“

„Smažu je, pokud to ode mě bude chtít Zoe, ne vy.“

„Máte to mít,“ řekl Quinn.

„Naše milá Zoe má vlastnosti, o kterých nevíte. U vás je to

určitě taky tak, detektive.“

310

„Každý ze sebe nedělá, co není,“ odpověděl Quinn.

„Máte na mysli sexuálního devianta, který předstírá, že je

důvěryhodným psychoanalytikem z Park Avenue, a svoji úchylku

skrývá za maskou normálního člověka? Nevymýšlím si žádnou

obrannou lest a Zoe taky ne. Představa, že oba máme nějaký

alternativní život, existuje jenom ve vaší hlavě. Pózovala mi často

a ochotně a dobře věděla, co s těmi snímky udělám. Není to

nezákonné, detektive Quinne. Klidně si to ověřte na

mravnostním. Patřili jsme ke skupině, jejíž členové touží po

tomtéž a dávají to najevo stejným způsobem. Vy byste si mohl

dělat starosti kvůli nezveřejněným fotografiím. Zoe na nich má

zajímavé rekvizity. A taky je to skutečná Zoe.“

Quinn se ze všech sil snažil zůstat klidný, ale zároveň byl také

trochu překvapený. Beeker se mu posmíval a provokoval ho.

„Lidé, kteří navenek vypadají naprosto bezúhonně, se od

svých masek velice často dost liší, detektive. Určitě o tom víte

své. Znáte přece reformátory, kteří obcují s prostitutkami, nebo

pánbíčkáře, co kradou v kostele. Bojovníky proti homosexualitě,

kteří se snaží skrýt svou odlišnou orientaci. Milující manžely, ze

kterých se vyklubou sérioví vrazi.“ Beeker se znovu pomalu

usmál. „A pak tu máme léčitelku duší Zoe, která různé tváře své

osobnosti přijímá a umí s nimi žít. Ví, že má mnoho podob, a

neskrývá je.“

„Jasně, chápu. Všichni jsme vlastně dva lidi v jednom,“ řekl

Quinn.

„Ale vůbec ne. Každý v sobě máme těch lidí nesčetné

množství. Jenom je třeba tuhle skutečnost přijmout a zvnitřnit. Já

s tím svým pacientům pomáhám.“ Beeker vstal od stolu. „Ale

pokud někdo má nějaké tajné já, detektive Quinne, bude dobré,

když se na něj budete dívat jako na pravý opak tváře, kterou

ukazuje druhým.“ Obešel stůl. „Například policista, který vášnivě

bojuje s bezprávím, může zároveň být sériovým vrahem. Nestalo

se to už náhodou v našem krásném městě?“

Stalo. Quinna právě tahle obojakost v jednom případě dlouho

mátla a zemřelo kvůli tomu několik lidí. Beeker to určitě ví.

311

„Skoro jako byste si o mně leccos zjistil,“ řekl.

„Tak trochu. Vždycky mě zajímá, kdo se zajímá o Zoe. Stejně

jako vy. Proč bych měl předstírat opak?“

„Mám takový dojem, že na mně zkoušíte své temné umění,

doktore.“

„Specializuji se na dialektickou behaviorální terapii, detektive

Quinne. V té je zapotřebí pacientovy spolupráce. Té vy nejspíš

nejste schopen.“

Quinn věděl, že musí odejít. Nepřišel sem Beekera zbít, ale

všechno začínalo nasvědčovat tomu, že situace by se tak mohla

vyvinout.

Vykročil ke dveřím. „Smažte ty fotky, doktore Beekere.“

„Ať mi nejdřív Zoe zavolá.“

„Máte pěkně tvrdou hlavu.“

„Ani bych neřekl,“ opáčil Beeker.

Než se od něho Quinn úplně otočil, zachytil jeho pomalý

úsměv.

Když vyšel z Beekerovy ordinace, celý se potil. Věděl, že

prohrál, a nebyl z toho nijak nadšený.

Také mu nebylo po chuti, že někde existují další, výmluvnější

fotografie se Zoe. Beekerova slova se mu nelíbila. V podstatě

totéž mu řekla i Helen Imanová, když spolu mluvili o

rozporuplném chování.

Platilo u sériových vrahů opťavdu totéž, co u reformátorů,

pánbíčkářů a antihomosexuálů?

Neměl by odborníkem na vrahy být právě on?

65

Renz si zavolal Quinna, Pearl, Feddermana a psycholožku

Helen k sobě do kanceláře. Zamkl dveře a ostatním sdělil, že rušit

smí pouze v naléhavých případech.

Když se skoro všichni usadili, Renz se posadil za svůj

navoskovaný, dokonale uklizený psací stůl. „Mám nápad,“ řekl.

312

Quinn seděl na křesle obráceném ke stolu. Na Renzovo

prohlášení ho napadlo hned několik reakcí, ale rozhodl se nahlas

říct něco poměrně bezpečného. „A chcete ho na nás vyzkoušet.“

pravil.

„Přesně tak,“ odpověděl Renz. „Než začnu, rád bych zdůraznil,

že Helen s ním souhlasí.“

„Myslím, že by to mohlo vyjít,“ přisvědčila Helen.

„Helen si myslí… a já vlastně taky,“ řekl Renz Quinnovi, „že

vrah vás vidí jako svého protivníka, nebo dokonce chce, abyste se

mu postavil. Spojení, které někdy vznikne mezi sériovým vrahem

a hlavním vyšetřovatelem, je v tomhle případě dost silné. Mohli

bychom toho zkusit využít. Chceme dát do novin dopis, který

vrahovi napíšete. Nejdřív samozřejmě do Rytmu města. Jenom ho

trochu popíchnete. Myslím, že je jasné, jak zareaguje.“

Renz se podíval na Helen, jako by si to předem nacvičili, a ona

zapomněla, co má říkat.

„Myslíme si, že vás vyzve na souboj,“ řekla Helen. „A nějakým

způsobem se prozradí.“

„A co když se neprozradí?“ zeptala se Pearl.

„Pak bude na Quinnovi, jestli jeho výzvu přijme.“

„Pokud je chytrý, bude dopis ignorovat,“ oponoval Quinn.

„Chytrý je, ale zároveň je duševně nemocný,“ řekla Helen.

„Kdy to mám napsat?“ zeptal se Quinn.

Renz se naklonil nad stůl a napřáhl k němu pravou ruku se

složeným kusem papíru. „S Heleninou pomocí jsem ho napsal

sám.“

Quinn si od něho papír vzal a podíval se na něj.

Neznámému, který tajně útočí ze stínů:

Je načase, aby slušní muži zastavili vlnu vražd, která zaplavila

město. Ale může to udělat jen jeden z nich, pokud je ovšem čestný a

je to skutečný muž. Vrah s pětadvacítkou musí sám přijít s

návrhem. Skutečnost, že spolupracoval, bude zohledněna při

vyměřování trestu. Pokud této příležitosti nevyužije a já jeho

pronásledování dovedu tam, kde nutně musí skončit, dopadne na

něho ruka zákona a nebude ho šetřit.

313

Kapitán Frank Quinn

„To má být popíchnutí?“ poznamenal Quinn. „Připadá mi to

spíš jako návrh ke smíru.“

„Věřte mi, že jemu to jako popíchnutí připadat bude,“ ujistila

ho Helen. „Zareaguje tak, jak musí. Vždycky existuje riziko, že náš

plán můžou zhatit nepředvídané okolnosti, ale z psychologického

hlediska je tohle řešení správné.“

„A když nezareaguje, nic neztratíme,“ doplnil Renz. „Takové

vyhlídky se mi líbí.“

„Protože vy ozbrojeného maniaka nedráždíte,“ ozvala se

Pearl. Quinn na ni vrhl varovný pohled, ale Pearl nikdy

nedokázala vystihnout okamžik, kdy je lepší mlčet.

„V dopise není jediná zmínka o Řezníkovi,“ připomněl

Renzovi Quinn.

„Apelujeme jenom na jeho loveckou stránku,“ vysvětlila mu

Helen. „Tahle část jeho osobnosti na dopis zareaguje.“

„V našich smlouvám se nepíše, že se máme účastnit soubojů,“

ozvala se Pearl.

„Bude to spíš lov,“ řekla Helen. „Právě o to nám jde.“

„A lov ve smlouvě máte,“ dodal Renz, „i když je to tam

napsané trochu jinak. Náplní naší práce je lov.“

„Naší?“ otázala se Pearl.

„Já si to vezmu na starost,“ řekl Quinn dřív, než Renz mohl

Pearl odpovědět. Usmál se na něho. „Je fakt, že pokud vrah

nezareaguje, nemáme co ztratit.“

„Věděli jsme, že do toho půjdete,“ řekla Helen.

Pearl na ni vrhla nepřátelský pohled. Helen se jím nenechala

zastrašit.

Renz si od Quinna vzal dopis. „Nafaxuju to Cindy Sellersová do

Rytmu města,“ řekl, „Ať mají fotku na titulní stránku zvláštního

vydání. Ostatní noviny určitě nezůstanou pozadu.“

„Stejně budou pozadu za internetem a kabelovkou,“ podotkl

Fedderman. Všichni věděli, že z redakcí stejně jako od policie

unikají informace.

314

Renz pokrčil rameny. „To je prokletí tištěných médií.

Sellersová se s tím bude muset smířit.“

„Doufám, že vrah nezareaguje,“ pronesla Pearl, když vstali a

měli se k odchodu.

Renz začal zuřit. Chvěly se mu čelisti.

Quinn ho pohybem ruky zarazil dřív, než ze sebe mohl začít

chrlit slova. „Musíme se všichni snažit, aby to proběhlo hladce,“

řekl a podíval se na všechny přítomné kromě Renze.

„Helen ví, jak vrah uvažuje,“ řekl komisař, když vycházeli ze

dveří.

„Vyjde to,“ ubezpečila je Helen.

Quinn se otočil a podíval se na ni. „Dáte za to ruku do ohně?“

zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Helen. „V naší branži jistota neexistuje.

Zaručit se vám nemůžu.“

„Dostala jsem nápad na nový vtip,“ řekla Mitzi. „Bude to o

dvou sériových vrazích, co se vzali.“

Mitzi a Jackie Jameson měli po práci a krátili si dlouhou chvíli

pitím chlazených nápojů ve společenském šálku klubu Neříkej!

Byla to místnost bez oken velká asi třináct metrů čtverečních.

Byla vybavená několika starými křesly a divany, několika

skládacími židlemi z šedé oceli, velkým množstvím zrcadel a

starou lednicí. Komici naproti sobě seděli ve dvou rozedraných

křeslech. Jackie si občas lokl koly. Mitzi si přehodila jednu nohu v

džínsech přes opěrku křesla a usrkávala z láhve minerálky.

„Je to celkem legrační, Mitzi,“ řekl Jackie, „ale udržet takové

manželství pohromadě, to je práce pro vraha.“

„Ve zdraví i nemoci,“ dodala Mitzi.

Jackie se zašklebil.

„Vidíš?“ řekla Mitzi. „Je to možnost. Celkem morbidní, takže by

se mohla líbit. Zkusím oprášit pár starých vtipů o manželích a

manželkách, zasadím je do nového kontextu a lidem bude

připadat, že je nikdy neslyšeli.“

315

„Já ti stejně nevím,“ řekl Jackie. „Zvlášť když si vezmeš, co se

tu poslední dobou děje. Jseš si jistá, že je zrovna teď vhodné dělat

vtipy o sériových vrazích?“

„Nevím. Co si myslíš ty?“

„Mohlo by se to líbit. Ale víš, že já nemám žádný vkus.“

„Proto jsem od tebe taky chtěla poradit.“

„Jestli se opravdu rozhodneš do toho jít, možná by sis měla o

sériových vrazích zjistit něco víc, aby to opravdu mělo šťávu.“

„Jako že bych si mohla popovídat s několika sériovými vrahy,

jo?“

„Jednodušší by možná bylo promluvit si s chlápkem, co se

jmenuje Quinn,“ řekl Jackie. „Je to…“

„Já vím, kdo to je,“ přerušila ho Mitzi. „Každý den kvůli

novému materiálu čtu noviny. Na Středním východě se dějí fakt

hrozné věci.“

„Tak mu zavolej. Třeba ti pomůže.“

„Jestli bude mít čas,“ ušklíbla se Mitzi.

Jackie se na ni zakřenil. „Že ty se mu bojíš zavolat?“

„Jde z něho strach.“

„Určitě by byl úplně vedle, kdyby se mu ozvala taková

celebrita, jako jsi ty.“

„Třeba bych mohla dělat, že jsem Whoopi Goldbergová.“

Jackie z kapsy vytáhl mobil a hodil jí ho. Jak se Mitzi

rozvalovala na křesle, aparát jí dopadl do klína.

„Tak mu zavolej,“ vyzval ji Jackie, zvrátil hlavu vzad a dopil

zbytek koly. Prázdnou plechovku zkroutil a hodil ji do

odpadkového koše.

„Nějak rád házíš věcmi,“ poznamenala Mitzi.

„Je to taková terapie, víš. Vždycky se tím uvolním. Tak na co

čekáš? Zavolej mu.“

„Už ti někdo řekl, že jsi trochu moc hr hr?“

„Nemáš co ztratit, Mitzi. Třeba tě překvapí. Možná zjistíš, že se

sériovými vrahy je děsná psina.“

„Psina, jo?“ odtušila Mitzi a otevřela mobil. „Mám vytočit

tísňové volání, anebo radši informace?“

316

„To nevím,“ odpověděl Jackie. „Na obou si užiješ děsnou

jundu, ale přijde mi, že na tísňové lince všechno berou trochu

vážněji.“ Podíval se na ni a pomyslel si: Děsná škoda, že dva

komici nemůžou žít spolu.

66

Martin Hawk toho večera seděl v hotelovém baru a sledoval

odraz televizní obrazovky ve skleněné stěně svého boxu. Televize

stála vedle pokladny. Hrála hodně potichu, ale to, co v ní běželo,

zvukovou kulisu ani nepotřebovalo. Bylo tam vidět srocený dav

kdesi v parku. Martin ve skle viděl odraz písmen na

transparentech a trikách. V duchu si přehodil písmena a dostal

slogan SVOBODU PRO BERTYHO.

Takže to bylo kvůli poslední vraždě, ke které ve městě došlo.

Všechny předchozí inspirovala ctihodná lovecká tradice, kterou

Martin dovedl k dokonalosti a proměnil ji ve výnosné podnikání.

Bertrand Wrenner, nešika, kterého by za jiných okolností ani ve

snu nenapadlo někoho zastřelit, se nechal ovlivnit médii. Vzal si k

srdci jejich mylnou interpretaci podnikání Přátel lovu. Ten blázen

si doopravdy myslel, že svého soka vyzývá na souboj. Měl za to,

že události ve městě dokážou ospravedlnit prachsprostou

vraždu.

Martin si byl jistý, že Berty Wrenner v životě nebyl na lovu.

Na stole před ním stála netknutá miska burských oříšků a

sklenka s pitím. Ťo, co se dělo ve městě, mu úplně vzalo chuť.

Vznešený sport, který zprostředkovává svým klientům, veřejnost

proměnila v obyčejné vraždy. Věděl, že davy demonstrantů v

parku, masy, které se denně plahočí do práce a domů, by

nechápaly jeho cíle ani úspěchy. Úmrtí jim teď možná budou

připadat jako následky soubojů, ne jako vraždy. Pokud se

veřejnost dozví o firmě Přátelé lovu, třeba bude její činnost chvíli

považovat za sport, stejně jako její klienti. Martin však dobře

věděl, jak vrtkavé je mínění davu. Velice rychle by se mohl stát

zatracencem, vyděděncem, nebo dokonce vězněm.

317

Pak tu je ještě Quinn, který je také lovec a Martin ho chtě

nechtě musí respektovat. Detektiv se ho neustále snaží

vystopovat. Pořád na něho myslí a snaží se pochopit jeho způsob

uvažování i jeho motivy. Pronásleduje ho.

Martin najednou pocítil touhu po porozumění a potřebu

vyrovnat se s Quinnem. Je třeba vypořádat se s lovcem, který po

něm jde.

Věděl o jediném způsobu, jak docílit vyrovnání a zároveň

posílit svou duši.

Položil vedle misky s oříšky několik bankovek a drobné na

spropitné. Pak se začal zvedat. Zpravodajství v televizi střídala

reklama. Těsně před tím, než se na obrazovce objevila řada

luxusních aut, v její spodní části naskočila informace, že ve

vyšetřování poslední série newyorských vražd došlo k posunu,

který se týká nějakého dopisu.

Martin se posadil zpátky ke stolu.

Druhý den ráno si Pearl s Feddermanem zašli na koblihy,

přesně jak to dělají policisté v knížkách a filmech.

„Panečku, Krispy Kreme,“ řekl Fedderman, „jak to, že jsou

jejich akcie skoro bezcenné, když dělají tak fantastické koblihy?“

Pearl se na něho podívala. „Ty investuješ na burze, Fede?“

„Ne. Mohl jsem si bud koupit akcie, anebo se najíst. Obojí jsem

si nikdy nemohl dovolit.“

Když chtěli za koblihy zaplatit, prodavač za pultem jim řekl, že

je mají zadarmo jako poděkování za hlídání podniku. Poděkovali

mu a nechali si do pěnových kalíšků dolít kávu. Prodavač jim

řekl, ať zase určitě přijdou. Oba detektivové ho ujistili, že to

určitě, udělají, a nelhali. Svět byl někdy spravedlivý.

Nasedli do neoznačeného služebního vozu, které zaparkovali

na zákazu stání. Fedderman se chopil řízení. Jeli na schůzku s

Vitalim a Mishkinem, aby dali hlavy dohromady a pokusili se

pohnout s vyšetřováním. Ani jeden se nezmínil o dopisu

sepsaném Helen a vytisknutém Quinnovým jménem. Pearl

doufala, že vrah té pitomině nebude věnovat pozornost.

318

Nadřízení na ně opravdu vyvíjeli stále silnější tlak. Situaci

ještě zhoršoval případ Bertyho Wrennera. Quinn od nich

neočekával rychlé jednání, tak jako to Renz očekával od něho.

Věděl totiž, že jsou všichni profesionálové a je třeba se k nim tak i

chovat. Profesionálové cítili tlak jako všichni ostatní, jenom si z

něj nedělali takovou hlavu. Většinou.

Quinna stres očividně vyčerpával. Často měl zarudlá bělma,

jako by málo spal. Jeho ostré rysy nabyly unaveného a

odhodlaného výrazu. Činil stále zoufalejší rozhodnutí – například

poslal Nancy Weaverovou, aby vyslechla Wrennerovy kolegy z

realitní kanceláře. Všichni zaměstnanci firmy zřejmě nesnášeli

Aleca Farra, takže existovala určitá možnost, že Wrenner mohl

mít komplice.

Pearl s Feddermanem toho moc nenamluvili. Dopili kávu a

pěnové kalíšky nechali v držácích na nápoje.

Posunovali se hustým provozem na Broadwayi směrem na

sever. Pearl najednou řekla: „Na dalším rohu odboč doleva.“

„Proč?“ zajímal se Fedderman.

„Potřebuju si někam rychle odskočit.“

„Aha. Potřebuješ se vyčurat?“ Není divn, když jsi vypila tolik

kaje, pomyslel si Fedderman.

„Prostě jenom odboč, Fede, prosím tě.“

Prosím tě Feddermana ohromilo. Odbočil s šedým fordem

tam, kam Pearl chtěla. Chvíli pokračovali v cestě. Feddermana do

nosu občas udeřil nepříjemný zápach, jako by se v autě někdo

pozvracel a uklízeči interiér pořádně nevyčistili. Možná to měl na

svědomí nějaký zatčený. Občas se to stávalo. Fedderman by rád

otevřel okno, ale venku bylo horko a klimatizace měla co dělat,

aby vnitřek vozu ochladila.

„Máš nějaký další příkaz?“ zeptal se.

„Jenom chci…“

„Už vím, kam jedeme,“ přerušil ji. „K tobě domů.“ Podíval se

na ni a dodal: „Mám dojem, že zoufale toužíš po mém těle.“

„To bych musela být opravdu zoufalá,“ opáčila Pearl.

319

Když zaparkovali před jejím domem, Pearl Feddermanovi

pověděla, že se hned vrátí, a vystoupila z auta. Kalhoty, které

měla na sobě, jí připadaly těsné a bránily jí v pohybu. Jako by se v

horku scvrkly a přilepily se jí k tělu. Věděla, že se na ni

Fedderman dívá, jak stoupá po betonových schodech a vchází do

vestibulu domu. Na co asi myslí? Dobře to věděla. Mysleli na to

všichni muži.

Předvádí se, říkal si v duchu Fedderman. Ženské prostě

nedovedou odolat příležitosti předvést se na schodišti v těsných

kalhotách. A Pearl tu příležitost má.

Podívejme! V její schránce bylo cosi bílého. Už se tu stavil

pošťák.

Odemkla schránku a vyndala z ní došlou poštu. Byla tam

jediná obálka a barevný leták nové thajské restaurace, kterou v

její čtvrti nedávno otevřeli. Leták jí vypadl z ruky a třepotavě se

snesl na kachlíkovou podlahu. Nevěnovala mu pozornost a

otočila obálku adresou navrch.

V levém horním rohu se skvělo jméno doktora Eichmanna s

adresou jeho ordinace.

Účet to být nemohl, protože Pearl lékaři zaplatila. Uvnitř

obálky se tedy určitě skrývají výsledky biopsie. To je jisté.

Postavila se do rohu poblíž prosklených dveří. Silně to tam

páchlo savem a močí, ale bylo tam víc světla. Začala otevírat

obálku.

Najednou se zarazila.

Dneska musí pracovat jako jindy. Netuší, jak na ni zpráva

zaúčinkuje, ať bude dobrá nebo špatná.

Pearl zírala na zalepenou obálku. Řekla si, že záležitost je

příliš delikátní a natolik soukromá, že o ní Feddermanovi nic

nepoví. Čeká na ni před domem a za chvíli určitě začne troubit.

Nechtěla, aby viděl její reakci na výsledky, ať jsou dobré nebo

špatné.

Strčila si obálku do kapsy 3 vyšla z domu. Snažila se na

výsledky nemyslet. K ničemu by to nevedlo. Vlastně je jedno, kdy

si zprávu přečte – později bude stejná jako teď.

320

Dnes se musí soustředit na práci, i kdyby ji to mělo stát život.

Nechtěla si připustit, že se děsí toho, co se dozví. Konečně

měla obálku, na jejíž obsah nedočkavě čekala. S otevíráním však

hodlala co nejdéle otálet.

Martin Hawk skoro celé dopoledne strávil nad odpovědí na

Quinnův dopis. Vystřihoval písmena z New Yorkeru, který si

koupil v trafice několik bloků od hotelu, a lepil je na papír.

Když byl hotov, rozhodl se odpověď neodeslat. Místo toho s ní

zašel na kopírku a nechal si udělat kopii.

Tu potom odfaxoval.

67

Nikdo kvůli němu netruchlil.

Nancy Weaverová seděla ve Farrově koženém kancelářském

křesle a pročítala zápisky, které si udělala při výsleších

zaměstnanců realitní agentury Home Away. Někteří zaměstnanci,

včetně Farrovy osobní asistentky, uplakané Glorie Ann, se snažili

být zdvořilí. Většina z nich však svého nadřízeného nesnášela a

byla ráda, že zasáhl osud a tyrana je zbavil.

Zato o Bertym Wrennerovi se vyjadřovali pochvalně a

lítostivě. Pochvalně proto, že to byl velice tichý, přemýšlivý a

laskavý člověk. Lítostivě proto, že měl průšvih kvůli Farrově

vraždě. Weaverová věděla, že jakmile se o utlačovaných a

vězněných lidech začne mluvit, ostatní si jich začnou mnohem víc

vážit. Tohle však bylo směšné. Všichni z Bertyho Wrennera dělali

pomalu světce.

Poslední, koho měla na seznamu, byl majitel Home Away

Adam Hastings. Do Farrovy kanceláře vešel bez zaklepání. Byl to

vysoký štíhlý muž po šedesátce. Měl šedivé vlasy, zářivě modré

oči a tvář prohnaného lháře. Posadil se na dřevěnou židli s

rovným opěradlem, na níž určitě sedávali zaměstnanci, když je

Farr plísnil. Hastings si uhladil záhyby na vkusném šedém obleku

a usmál se na Weaverovou.

321

„Přišel jsem vám povědět, jaký je Bertrand Wrenner poklad a

jaký byl Alec Farr darebák.“ prohlásil.

Policistka na sobě nedala nic znát, ale začátek výslechu se jí

docela zamlouval. Seděl před ní stoprocentní macho. Možná si

užijí dost legrace.

„Opravdu jste je viděl takhle?“ zeptala se.

„Trochu jsem lhal,“ přiznal Hastings. Měl příjemný

kultivovaný hlas moderátora nočního vysílání v rádiu pro

náročné posluchače. „Bertrand Wrenner byl neschopný trouba a

Alec Farr byl pěkný zmetek.“

„Věděl jste to, když jste je přijímal?“

„Ne tak docela. Domníval jsem se, že Wrenner možná bude

dobrý prodejce, ale časem se ukázalo, že je to měkkota. O Farrovi

jsem věděl, že je to hajzl. Proto jsem ho taky přijal. Věděl jsem, že

se cpe steroidy. Ne kvůli sportu, ale aby byl agresivnější a

naháněl lidem větší hrůzu. Pohybujeme se v oboru, kde se

přátelskost moc nenosí, vyšetřovatelko Weaverová. A zvlášť v

současné době to není vůbec žádná legrace.“

Weaverová byla řadová policistka, ale neopravila ho. „Takže

vaši makléři mají pravdu, když tvrdí, že Farr byl darebák, který

své lidi dřel jako otroky.“

„To je dost výstižné. Choval se tak pořád. Několik lidí od nás

odešlo, protože ten tlak nevydrželo. Co s nimi? Nahradili jsme je

jinými. Farr měl navíc výsledky.“

„Ale ne v poslední době.“

Hastings se znovu usmál, až policistku vyděsil. „Trh je

naprosto neúprosný. Buďte ráda, že pracujete ve státním

sektoru. Nákup domu nebo nového auta se dá vždycky odložit,

ale policajt je potřeba pořád.“

„Když vás tak poslouchám, jsem ráda, že mě neživí provize,“

řekla Weaverová.

„To opravdu buďte. Ale kdybyste někdy potřebovala práci,

klidně se ozvěte Home Away. Něco v sobě máte a instinkt mi

napovídá, že byste se mezi nás hodila.“

„Pokud bych začala brát steroidy,“ podotkla Weaverová.

322

Hastings vstal. „Řekl jsem vám všechno, co vím. V kancelářích

moc času netrávím. Aleca Farra jsem najal, aby to tu vedl, a on to

dělal po svém.“

„Jako v té písničce od Franka Sinatry,“ řekla Weaverová.

„Jenomže Farra to stálo život.“

„A teď musím najít dva nové zaměstnance,“ řekl Hastings

sebelítostivě a trochu dotčeně. Jako by mu nějaká hloupost

zkomplikovala život a on teď musel ztrácet drahocenný čas

řešením následků.

„Pane Hastingsi,“ řekla Weaverová, „mrzí vás Farrova smrt

jenom z tohoto důvodu?“

„Samozřejmě. Byl to cenný zaměstnanec.“

„Měl jste ho rád?“

„Vůbec ne. Toho nemohl mít rád nikdo.“

„A Bertyho Wrennera?“

„Vůbec jsem ho neznal. Navíc je nahraditelný.“

Tohle by nám všem mohli vytesat na hrob, pomyslela si

Weaverová.

„Budete ode mne chtít ještě něco, vyšetřovatelko?“

„Teď zrovna ne, pane.“

Proč jsem mu řekla, pane? Neměl Farr z Hastingse hrůzu, i když

sedá ve své kanceláři? Nehráli si ve firmě na to, kdo je silnější?

Nebyla ta hra na Bertyho Wrennera moc, takže ho nakonec

dohnala k vraždě?

Hastings kývl na rozloučenou a vyšel ze dveří.

Weaverová vstala z Farrova křesla a rozhlédla se po kanceláři.

Na stěnách viselo několik ocenění pro nejlepšího prodejce roku.

Také se tam nacházel devatenáct let starý diplom z ekonomiky z

Pierpont College. Nad černými skříňkami na spisy visel nekvalitní

obraz orla bělohlavého na pozadí americké vlajky. Aspoň že byl

Farr patriot. Žádné fotografie manželky ani dětí Weaverová

nenašla. Nejspíš proto, že Farr byl rozvedený a žádné potomky

neměl. Nebyly tam ani snímky dalších členů rodiny, ani žádné

potvrzení o členství v zájmové organizaci. Vycpaná ryba, žádné

upomínky ani suvenýry z cest.

323

Weaverová si řekla, že Farr musel být osamělý. Nejspíš žil jen

pro svou práci. Proto ve firmě zůstal, zatímco jiní utíkali. Ne

proto, že by byl tak odvážný, ale protože se cítil zoufale sám.

Možná, že o Alecu Farrovi smýšlí laskavěji než ostatní lidé, kteří

se v jeho kanceláři někdy ocitli. Přesto by pro něho nechtěla

pracovat. Nejspíš by jí ani nebyl sympatický. Vlastně necítila

velké sympatie k žádnému z vyslýchaných.

Najednou pocítila naléhavou touhu odejít z kanceláře a utéct z

Home Away. Vyrazila ke dveřím. Věděla, že venku bude čistší

vzduch, neposkvrněný machiavelistickou manipulací a čirou

touhou po moci. O strachu ani nemluvě.

Všechno tam bylo jedovaté. Mohla by se otrávit.

68

„Volala nějaká Mitzi Lewisová,“ řekl Fedderman, když se

telefonicky ohlásil Quinnovi. „V jednom klubu vykládá vtipy a

chtěla s tebou mluvit o sériových vrazích. Prý by je chtěla zařadit

do svého programu.“

„Ona chce dělat skeče o sériových vrazích?“

„Přesně tak.“

„Ježíšikriste, Fede!“

„Já vím. Ale měla příjemný hlas.“

„Zavolej jí a řekni jí, že mám zrovna moc práce, ale poskytnu jí

rozhovor, až tenhle blázinec skončí.“

„To bude nejlepší,“ souhlasil Fedderman.

„A nezapomeň jí říct, že to bude brzo.“

„Jak doufáme.“

„To vynech,“ instruoval ho Quinn a zavěsil.

Mitzi to řekla nahlas, aby slyšela, jak to zní: „Máme tady i

kuřáckou část, ale ta není na palubě letadla.“

Kdepak, není to vtipné. Navíc to cestujícím připomene, že sedí

v hliníkové rouře, která víc než deset kilometrů nad zemí letí

324

rychlostí skoro devět set kilometrů za hodinu. Tomu se nikdo

smát nebude.

Její mobil zahrál prvních pět tónů z písničky Comedy Tonight a

Mitzi ho rychle vytáhla z kapsy. Ale! Volá jí Fedderman, ten

policajt.

Vyslechla od něho Quinnovu zprávu a s povzdechem mu za ni

poděkovala. Povídal, že je mu to opravdu moc líto, a Mitzi mu to

věřila.

Fajn, řekla si v duchu a zastrčila telefon do kapsy. Nápad s

manželstvím dvou sériových vrahů zatím nechá na později.

Pokud jí pořád bude připadat dobrý, zkusí si s Quinnem

promluvit později a uvidí.

Mezitím se musí zase soustředit na práci.

Mitzi se dál procházela po Washington Square a skoro

nevěnovala pozornost hejnům holubů, kteří se jí hemžili kolem

nohou. Bylo příšerně horko a ona na sobě měla jenom plandavé

šortky a nátělník. V parku se povalovalo několik bezdomovců.

Jeden z nich ležel schoulený na boku na lavičce, k níž se blížila. Ve

stínu stromu seděli u převrácené krabice dva muži s hustými

plnovousy. Krabici měli místo stolku a oba byli zcela pohrouženi

do šachové hry. Kolem se potulovali turisté, studenti, kreslíři se

skicáky a různá individua z Greenwich Village. Mitzi v botách Doc

Martens a se střapatými platinově blond vlasy by mezi ně dobře

zapadla. Zdálo se však, že vůbec nepřitahuje pozornost. Byla

docela ráda. Takhle se jí snáz myslelo a pracovalo.

Když jí Fedderman zavolal, právě pracovala. Někdy prodávala

vtipy leteckým společnostem. Jako by ve svých uvítacích

formulích a bezpečnostních pokynech všechny nějaký musely

mít. Byla to dobrá reklama. Vtipy navíc navodily neformální

atmosféru, v níž se cestující příjemně uvolnili. Uprostřed vtipu

obvykle umírali jen komici. Vzhledem k objemu přepravovaných

osob však materiál rychle docházel. Letecké společnosti

spolupracovaly s lidmi jako byla Mitzi, kteří jim pravidelně

dodávali nápady. Vysoká poptávka byla zejména po uklidňujícím

humoru pro chvíle vzletu a přistání.

325

Mitzi se usmála, přestože bylo horko a do tváře jí proudilo

přímé sluneční světlo. Dnes je jí pětadvacet a cítí se dobře. Jenom

nesmí myslet na stárnutí a vrásky. Ve vnějších koutcích očí se jí

určitě začínají dělat vějířky. Když se doširoka usměje, v určitém

světle jsou jistě dobře vidět. Možná, že na ně zbytečně moc myslí,

ale krutou pravdu nelze popřít – projevuje se na ní zub času.

Ještě že má Roba. Večer si zajdou do restaurace. Určitě pro ni

bude mít nějaký dárek.

Když míjela lavičku, na níž se choulil bezdomovec, zaslechla,

jak muž cosi nesrozumitelně mumlá. Potom od ní otočil hlavu,

jako by ho neurvale vytrhla ze spaní. Pod lavičkou ležela prázdná

láhev od vína a použitý kondom. To musela být divoká noc! Muž

ze spaní zase cosi zamumlal. Nebylo mu dobře rozumět, ale

týkalo se to létání anebo umírání.

Když se Mitzi od muže dostatečně vzdálila, zpomalila.

Jdu uličkou a mířím k jedinému volnému sedadlu v letadle, když

opilec na vedlejším sedadle povídá…

‚Nebude vám vadit, když si pšuchnu?‘ A já odpovím: ‚Ale vůbec

ne,‘ a pak zjistím, že pšuchat v jeho jazyce znamená…

Na chodníku se kolébali holubi a klovali do každého malého

předmětu, který našli. Trošku se rozestoupili a uvolnili Mitzi

cestu. Zřejmě se necítili bezprostředně ohroženi. Mitzi koutkem

oka zahlédla pohyblivý stín. Vzápětí se k zemi snesl velký pták.

Byl to jestřáb. Doširoka roztáhl křídla, zastavil se ve vzduchu a

zaryl drápy do bílošedého holuba. Pak se opět vznesl a unášel

bezmocného ptáka do oblak. Událo se to náhle a tiše jako ve snu.

Jako by sledovala televizní kanál Discovery s vypnutým zvukem.

Jenomže všechno bylo skutečné.

Mitzi se rozhlédla. Zdálo se, že z ostatních lidí na náměstí si

nikdo ničeho nevšiml. Holubi dál zobali maličká sousta, jako by

se nic nepřihodilo a jednoho z nich neodnesl dravec.

Chudák holub.

Pšuchl jsi, kamaráde.

Mitzi stála na místě a hleděla vzhůru k obloze. Jestřába s

kořistí však nespatřila.

326

Co když se jí to jen zdálo?

To snad ne.

Nejspíš to nebyl jestřáb, ale sokol stěhovavý. Věděla, že ve

městě žijí a loví holuby, ale málokdo je při tom skutečně viděl.

Mitzi k těm několika teď patřila. Pohled na ptáka ji svým

způsobem fascinoval. Na druhé straně ji trochu znepokojoval.

Veškerý humor ji každopádně přešel.

Přidala do kroku a směřovala pryč. Nedokázala vypudit z

hlavy obraz velkého temného ptáka, který se zničehonic objevil a

mohutnými křídly obratně uvěznil holuba. Pak ho popadl do

pařátů a vznesl se i se svou ohromenou kořistí. Nedokázala se

vzpamatovat z toho, jak rychle a nenápadně se to stalo. Vmžiku

bylo po všem. Takhle si osud někdy zahrával s lidmi.

Tehdy pochopila, proč se cítí nesvá. Sokolův útok byl tak

neuvěřitelný, že jí připadal prorocký. Ona ten zřídkavý a

překvapivý výjev viděla. To určitě něco znamená. Nebylo jí to

předurčeno?

Nebuď tak dětinská a nekoukej jen na sebe. Všechno, co se ti

přihodí nemusí nutně mít skrytý význam a velkou váhu. Bůh nebo

osud – jak tomu říct? – své záměry na zem přece netelegrafuje. Že

by proroctví tragického osudu? Zeptej se toho holuba.

Obrovské kožené boty ji začínaly dřít. Mitzi se na to

soustředila. To byl skutečný problém, který potřeboval rychle

vyřešit.

Opatrně kráčela po rozpáleném chodníku a krčila prsty u

nohou, aby jí boty nerozdíraly kůži. Směřovala ke stanici metra.

Ještě ve vlaku se snažila incident s holubem pustit z hlavy.

Bezvýsledně.

Věděla, že v noci se jí o něm nejspíš bude zdát.

Mýlila se.

327

69

Pearl v noci spala jenom hodinu. Tohle je šílenství. Jenom se

mučí. Věděla, že to musí skončit a udělat to může jenom ona

sama.

Konečně sebrala dostatek odvahy a rozhodla se přečíst si

zprávu od doktora Eichmanna.

Posadila se na pohovku s nožem, který si na otevření dopisu

přinesla z kuchyně. Když úzké ostří zasunula do obálky, dopis se

sám otevřel. Byl špatně zalepený.

Jak je možné, že takový dokument pošlou takhle, aby se do něj

mohl kdokoli podívat?

Nečetl ho někdo?

Pearl si vztekle představovala, jak si nějaké pošťácké ohráblo

všímá, že obálka není pořádně zalepená, a dívá se do ní, jestli

uvnitř náhodou nejsou peníze. Zklamaně se dozvídá výsledky její

biopsie a pak se tomu s kolegy srdečně směje.

Uklidni se, ty huso!

Pošťák by takovou věc udělal asi tak pravděpodobně jako

policista. A obálka byla zalepená, jenom špatně. Nevypadala, jako

by se do ní někdo dobýval. K adresátovi nejspíš doputovala – jako

tisíce, ba milióny dalších – neotevřená.

Rozechvělou rukou z ní vytáhla list bílého papíru, rozložila ho

a začala číst…

Nemohla se soustředit. Očima přeskakovala z jednoho řádku

na druhý, od jednoho zatrženého rámečku k dalšímu a pořád se

soustředila na slovo nezhoubné.

Konečně si po několika týdnech napětí oddechla. Zabořila se

do polštářků na pohovce, zadívala se na strop a nahlas řekla:

„Nezhoubné.“

Ještě jednou si zprávu přečetla. A pak znovu. Po každém

dalším přečtení se cítila svobodnější. Mateřské znaménko ve

skutečnosti bylo nezhoubné, vlastně to byla… piha krásy.

Ano, piha krásy!

328

Její ohromnou úlevu a radost z odvrácení smrtelná nemoci

však cosi kazilo. Velice rychle jí došlo, co to je.

Cítila, že v ní narůstá vztek. Ti, ti, ti… Nikdy neodpustí matce,

paní Kahnové, a především tomu bídákovi Miltonu Kahnovi to, že

ji znaménkem záměrně děsili.

Že ji strašili smrtí.

Přesně věděla, co udělá. Zprávu okopíruje a podtrhne každé

nezhoubné, které v ní najde. Kopie pak pošle matce, paní Kahnové

a Miltonu Kahnovi.

Hned se do toho dá.

Pak se možná bude cítit lépe.

V kapse jí zavibroval mobil, až nadskočila. Vytáhla ho a

otevřela. Na displeji uviděla Quinnovo číslo.

„Pearl,“ řekl Quinn, když hovor přijala a pozdravila ho. „Fed tě

dneska ráno nevyzvedne. Jede sám za Vitalim a Mishkinem. Jedu

k tobě. Měl bych být na místě asi za pět minut.“

„To má být rande?“ zeptala se. Proč vždycky musím dělat

chytrou?

„Jo. Půjdeme do čtyřky s Renzem a Helen.“

„Snažím se představit si je jako milence,“ řekla Pearl.

„To radši nedělej. Hlavně se připrav.“

„Dobře. Počkám před domem.“

„Nečetla jsi náhodou Timesy! “

„Ne. Většinou si je kupuju v automatu.“

„Cestou k Renzovi si můžeš přečíst moje.“

Peárl se zrychlil tep. Zapomněla na zlost i na výsledky biopsie.

„Je něco nového?“

„Něco ano,“ potvrdil Quinn a zavěsil.

Renz seděl v dusné kanceláři s tabákovým odérem a na stole

před sebou měl čerstvé Timesy. Nalistoval v nich otevřený dopis

Quinnovi od Vraha s pětadvacítkou.

Jeho odpověď na detektivův dopis byla krátká a výstižná:

Kapitáne Quinne,

329

to, co se v současnosti děje v tomto městě, není lov, ani souboje,

ani sport. Jsou to obyčejné vraždy. Oba jsme civilizovaní, a každý z

nás je svým způsobem lovec. Od samotného začátku jsme nejspíš

byli předurčeni k tomu, abychom se stali soupeři.

Při stopování skutečně nebezpečného zvířete se od sebe lovec a

kořist přestávají lišit. Brzy ode mne dostanete balíček. Bude

obsahovat revolver Springbok ráže dvacet pět. Oba víme, co to

znamená.

Přeji vám hodně štěstí.

Vrah s pětadvacítkou

Renz jim rozdal kopie stránky, aby si ji každý z přítomných –

Quinn, Pearl, Vitali, Mishkin a Helen – mohl přečíst, i když už to

třeba udělal.

Helen se usmála a řekla: „Zabralo to.“

Renz se od stolu podíval na Quinna. „Jste připravený?“

„Samozřejmě.“

„Měl by ses na to vykašlat, Quinne,“ řekla Pearl. Na Renzův

ohromený pohled vůbec nedbala.

„Nerozjeli jsme to, abychom pak otáleli,“ prohlásil Renz. „Musí

to udělat, a to z osobních důvodů.“

„To je pravda,“ přitakal Quinn. „A musím to provést bez

policejní ochrany, aby se vrah nevyplašil. Tuhle příležitost

nesmíme promarnit.“

„Zahráváš si s vlastním životem, Quinne.“

„Je to nutné.“

Pearl na něho upřela zachmuřený, pátravý pohled. „Takže ty

to bereš jako otázku cti, jo?“

„Ne tak docela.“

„Neberte čest na lehkou váhu,“ připomněla Pearl Helen.

Pearl jí nevěnovala pozornost. „Ty máš za úkol chytit vraha,

Quinne, ne riskovat vlastní život v nějaké předpotopní

machistické hře s přesně stanovenými pravidly.“

330

„Vyjde to nastejno, Pearl. Pokud vrah zjistí, že nehraju poctivě,

jednoduše se stáhne a bude pokračovat v tom, co začal. Musím s

ním hrát na rovinu a sám.“

„Přesně tak to je, Pearl,“ dodal Renz.

Pearl se podívala na Sala Vitaliho, ale ten jenom pokrčil

rameny. Jeho partner Mishkin udělal totéž.

„Je to hovadina. Úplně zhovadilá bitka.“ prohlásila Pearl a

podívala se prosebně na Renze. „Dejte mu aspoň nějakou

ochranu.“

„To nemůžu,“ odpověděl Renz. „Kdyby si toho vrah všiml, byla

by veškerá námaha zbytečná.“

„Opravdu to nejde,“ hájila Renze Helen.

„Poslyšte…“

Quinn položil obrovskou ruku na Pearlino rameno a vyslal k

ní varovný pohled. Věděla, že prohrává, a tak zmlkla.

„Vydám rozkaz,“ řekl Renz. „Nikdo se nebude bavit s médii ani

se nebude míchat do lovu. Opravdu vůbec nikdo“

„Mužské pitominy,“ zabručela si pod vousy Pearl.

„Něco víc než to,“ řekl jí Quinn.

Když vyšli z Renzovy kanceláře a vraceli se k místu, kde na

slunci stál zaparkovaný lincoln, Quinn se zeptal: „Jak to vypadá s

tvým znaménkem, Pearl?“

„Se znaménkem? Nakonec to nic není. Nic zásadního.“

„To jsem rád. Věděl jsem, že to tak dopadne.“ Ani se

nezastavil. Mluvil nezúčastněně jako vždycky.

Pearl ho předběhla a postavila se mu do cesty.

Podívala se mu do očí tak, jak se někdy dívala na podezřelé.

„S tím vrahem se přece nemůžeš honit,“ řekla.

„Souhlasil jsem s tím.“

„Jo? No a co? Aspoň si vezmi ještě jednu pistoli. Ať u sebe

nemáš jenom tu obstarožní jihoafrickou pistolku na hraní.“

„Už bys měla změnit téma hovoru, Pearl. Myslím to vážně.“

Kráčela pryč. Nadskakovala přitom a přitahovala pozornost

mnoha mužů.

331

„Pearl! Zalez do toho auta, hergot!“

Zastavila a otočila se. V zamračené tváři se jí zračil nejenom

strach. Měla slzy na krajíčku, ale nerozplakala se. „Doženu tě.“

„Kam jdeš, Pearl?“ zeptal se mírnějším tónem.

„Na kopírku a pak na poštu. Cítím, že je to nutné. Jinou

možnost nemám. Hraje v tom roli život, ne smrt.“

Quinn sledoval, jak Pearl odchází, a přemítal, co tím myslela.

Potom otevřel dveře auta. Rázem ho ovanul horký vzduch.

Nastoupil a chvíli zůstal sedět se zapnutým motorem a naplno

spuštěnou klimatizací. Předním oknem se díval za Pearl, dokud

nezmizela v davu lidí, kteří právě přecházeli na zelenou.

Pearl má zase řeči, pomyslel si a zapnul si bezpečnostní pás.

70

Quinn a Zoe seděli v rohu německé restaurace Hammacher’s v

East Side. Hosté tam měli soukromí, protože dřevěné boxy měly

vysoké stěny potažené zelenou látkou a na podlaze ležel zelený

koberec. Obojí tlumilo zvuk, takže hlasy návštěvníků se nenesly

prostorem. Uzavíraly se tu různé legální i nelegální dohody.

Quinn se právě sem chodil domlouvat s některými

informátory z lepší společnosti, ale už víc než rok do restaurace

nezavítal. Nic se tam nezměnilo. Pořád tam vládla klidná

atmosféra a obsluhovali tam postarší číšníci, kteří se drželi v

uctivé vzdálenosti, dokud je někdo nepřivolal ke svému stolu. Ve

vzduchu se stále vznášela prazvláštní vůně koření, vařeného zelí

a ještě čehosi, z čeho člověku slzely oči.

Oba si objednali točené pivo, jehož jméno nedokázali vyslovit,

a svíčkovou po německém způsobu. S obrovskými orosenými

tupláky před sebou čekali, až jim přinesou jídlo. Poblíž jejich

boxu nikdo neseděl.

Zoe na sobě měla jeden ze svých profesionálních modelů

sestávající ze světle šedého blejzru, bílé halenky a modré sukně

nevyzývavé délky. Nebyla příliš nalíčená, takže vypadala mladší.

332

Z její tváře vyzařovala upřímnost a chápavost. Klienti jí museli

být ochotní říct úplně všechno.

Quinn jí vysvětlil, že hodlá vraha vylákat z úkrytu účastí na

podivném městském lovu.

Zoe ho pozorně vyslechla a pak se napila piva. Na horním rtu

se jí udělal knírek z pěny. Quinn musel ovládnout touhu

napřáhnout přes stůl ruku a dotknout se ho. Dotknout se Zoiných

rtů.

„Takže po sobě půjdou dva lovci s vyrovnanými silami.“ řekla.

„Jednou bude stopovat první druhého a podruhé to bude

obráceně,“

„Přesně tak,“ přitakal Quinn. „Účastníci bývají zvyklí lovit v

divočině. Městské prostředí má nejspíš anulovat výhodu, kterou

by mohl jeden lovec mít proti druhému, protože se líp vyzná v

určitém druhu terénu.“

Zoe se na něho pousmála. „Takhle aspoň kořist dostane šanci

se bránit. O tomhle vždycky snilo hnutí za zákaz lovu.“

„Snad nejsi jeho členem?“

„Nijak zvlášť nefandím ani jedné straně,“ odpověděla Zoe.

„Ale když se navzájem pronásledují dva lidé a jeden z nich

nakonec zemře, nepřipadá mi, že by to mělo moc společného s

lovem.“

„Tím si nejsem tak jisty,“ poznamenal Quinn.

„Oslovuje tě to, protože je to výhradně chlapská věc?“

„Nevšiml jsem si, že by mě to oslovovalo,“ odporoval Quinn.

Zoe se na něho usmála. „Ale je to tak.“

Quinn si prohlížel svůj tuplák. „No, v určitém směru asi jo.“

Zoe se napřáhla přes stůl a dotkla se jeho ruky. „Já to chápu,

Quinne.“

„A souhlasíš s tím?“

„Pokud cítíš, že to musíš udělat, pak tvoje rozhodnutí

podporuj u.“

„Jedna kamarádka tvrdí, že je to – jak to jen říkala? –

zhovadilá bitka.“

333

Zoe se opřela na židli. „Svým způsobem má pravdu. Ale ta

tvoje kamarádka prostě nemá dostatečné pochopení ani uznání

pro to, že vy mužští máte sklon chovat se jako mužští. Kdyby tě

opravdu znala, věděla by, že to prostě musíš udělat. Nejen proto,

že je to tvoje práce, ale taky tvůj osud. Jsi to, co jsi. Zápasí v tobě

tvé ego a id. Ty ten boj musíš přijmout, aby sis mohl připadat

jako chlap.“

„To asi bude pravda,“ přiznal Quinn. Ve skutečnosti o tom

vůbec nepřemýšlel. Prostě mu bylo jasné, že zvednout hozenou

rukavici a hrát podle vrahových pravidel je otázkou cti. „Tady jde

o čest,“ zamumlal.

„Přesně tak,“ souhlasila Zoe. „Jde o tvou čest. To není žádná

prkotina, Quinne. A je důležité, abys věděl, že si toho vážím a

stojím při tobě.“

„Klasický rozdíl mezi mužskou a ženskou rolí,“ řekl Quinn.

„Máš pravdu. Tyhle prastaré role jsou pevně zakotvené v naší

životní zkušenosti. Vzpomínáš si na středověké pověsti o zabíjení

draků a záchraně princezen?“

„Znám jich dost,“ řekl Quinn. „Takže ty jsi moje princezna.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Zoe. „Po večeři ti ukážu jaká.“

Rob Mitzi pozval na narozeninovou večeři do vynikající

restaurace Mephisto’s na dolním Manhattanu. Šetřílci tam

rozhodně nechodili. Na Mitzi udělala dojem skutečnost, že Rob je

ochotný utratit plno peněz jenom kvůli tomu, že jí je pětadvacet.

Ochutnala předkrm z marinovaných hub a rozhlédla se po

restauraci. Nikoho tam samozřejmě neznala. Do takového

podniku její přátelé z klubu nechodili.

Mitzi se na Roba usmála přes sněhobílý ubrus a nablýskané

broušené sklo. Bylo zřejmé, že večeři přikládá velkou důležitost.

Oblékl si na to dokonale střižený modrý oblek, bílou košili a

kravatu z květovaného červeného hedvábí se zlatou sponou. V

levé klopě saka měl zapíchnutou zlatou brož ve tvaru letícího

ptáka. Mitzi by v životě nenapadlo, že někdy bude o svých

narozeninách večeřet v takovémhle podniku s tak dokonalým

334

mužem. Dokonce jí přinesl dárek. Aspoň něco v tom smyslu

naznačil. Byl v modré tašce na kolečkách, kterou Rob schoval pod

stůl. Mitzi se z něho pokusila vymámit, co je uvnitř, ale neřekl jí

nic víc, než že chce, aby to pro ni bylo překvapení. Muži jsou

hraví. Skoro všechno, co dělají, dovedou přeměnit ve hru. Mitzi

na tohle téma měla celou sérii skečů.

Rob pozvedl sklenici šampaňského, aby jí připil. Vrhl na ni

úsměv, který ji oslnil stejně jako lesk broušeného skla. Vzala svou

sklenici, napřáhla se přes stůl a opatrně si s ním přiťukla.

Sklenice musela stát celé jmění.

„Na pětadvacetiletou Mitzi,“ řekl Rob. „Ať zůstane pořád

stejně mladá.“

Usmála se a ze sklenky s křehkou stopkou se napila

šampaňského. „Kdyby to tak bylo možné.“

„Třeba to možné je,“ odpověděl. „Jenom tomu musíš hodně

věřit.“

„Kdepak,“ oponovala Mitzi. „Matka příroda je stejná vtipálka

jako já.“

„V tom případě byste měly být kamarádky.“

„To taky jsme.“ řekla Mitzi, „ale ona se občas chová jako pěkná

potvora. Jako většina mých kamarádek. Jako by se dobře bavila

tím, že když ženské zestárnou, mužským zevšední. Stačí se

rozhlédnout. Člověk to kolem sebe vidí pořád.“

„U mě se toho bát nemusíš, Mitzi, slibuju.“

Zadívala se mu zpříma do hlubokých hnědých očí a zlehka

položila svou ruku na jeho. „Kdoví proč ti věřím,“ řekla. „I když

mnohem důležitější je to, že tomu věříš i ty. Jenže právě v tom

spočívá ten vtip – časem změníš názor. To milenci dělají.

Upřímně si myslí, že se to nestane, ale nakonec to tak stejně

dopadne.“

„Se mnou ne,“ oponoval Rob. „Já tě budu milovat až do konce

tvého života.“

Špičkou naleštěné polobotky postrčil plátěnou tašku pod

stolem.

335

Mitzi se napila šampaňského a dál se mu dívala do očí.

Přestože v nich viděla jakési tajemství, rozhodla se, že mu bude

aspoň dnes večer z celého srdce důvěřovat. Pokud Rob chce, aby

dnešní noc patřila jenom jí – jenom jim –, vůbec nic proti tomu

nemá.

Kolik takových Robů existuje?

Carpe diem. Užívej dne. Jako v tom filmu s Robinem

Williamsem. Jak by se latinsky řeklo, užívej noci?

Určitě v tom bude nějaký vtip. Možná i v té latině. Ta dokáže

být ohromně žertovná.

71

Když po večeři vyšli z restaurace, Mitzi cítila, že je trochu

opilá. Jeli k ní domů a Mitzi si z Roba celou cestu v taxíku

utahovala a snažila se ho přimět, aby jí prozradil, co je v modré

tašce.

Místo aby jí to řekl, také si z ní tropil legraci. Tiskl se na ni a

tašku měl z druhé strany vedle sebe. Jeho škádlení mělo sexuální

podtext, ale Mitzi to nevadilo. Taxíkář pocházel odkudsi ze

Středního východu a poslouchal tichou, ale neodbytnou arabskou

hudbu. Zdálo se, že ho vůbec nezajímá, co jeho pasažéři dělají.

Možná ani pořádně neuměl anglicky.

Rob řidiči neřekl, ať zastaví až před Mitziným domem. Místo

toho vystoupili na rohu a kousek došli. Mitzi neprotestovala,

protože bylo teplo a foukal příjemný větřík. Když taxík odjel,

Mitzi doufala, že po všech koktejlech a vínu, které vypila, bude

schopná chůze.

Přitiskla se k Robovi a on ji jednou paží objal kolem ramen,

aby ji podepřel. Nohy jí sloužily dobře, ale po alkoholu měla

strnulé tváře. Chodník se pod ní trochu houpal jako podlaha v

domě smíchu. Nebyla si jistá, jestli dokáže bez Robovy pomoci jít

rovně. Položila hlavu na jeho rameno a nechala se dovést až ke

schodům domu, kde bydlela.

336

Na chodníku nebyla ani noha. Když jeli do Mitzina patra, byli

ve výtahu úplně sami. Rob se k ní těsně před tím, než se dveře

zdviže otevřely, naklonil a políbil ji ze strany na krk.

Mitzi nemohla v kabelce najít klíče od bytu. Když se jí to

konečně podařilo, svazek jí vyklouzl z ruky. Možná byla opilejší,

než si myslela.

Rob jí pomohl. Vytáhl klíče z kabelky a dal jí je do ruky, aby je

mohla pořádně uchopit. Když se jeden z nich pokoušela zastrčit

do zámku, usmíval se.

Zvládla to i bez jeho pomoci. Odemkla zámek s kulatou klikou

a pak i horní zástrčku. Strčila do dveří, aby se otevřely.

Oslnilo ji jasné světlo desítek blesků.

V záři rozeznala minimálně dvanáct postav. Všechny se na ni

dívaly. Většina z nich držela vysoko nad hlavou anebo těsně u

obličeje fotoaparát, aby se jim Mitzi vešla do záběru.

Byla ohromená. Ucítila, jak jí Rob pevně sevřel paži, aby

neupadla.

„Překvápko!“ vykřikli návštěvníci jednohlasně.

Mitzi pořád nevycházela z úžasu, ale usmála se a podívala se

na Roba. „Teda! Tohle máš na svědomí taky ty?“

Usmíval se, ale ve tváři se mu zračilo upřímné překvapení.

„Ne,“ odpověděl. „Přísahám, že ne.“

„Nelže, Mitzi,“ ozval se odněkud, snad od pohovky, Jackieho

hlas. „Nemohli jsme mu nijak dát vědět. Poslední dobou jsi do

klubu moc nechodil, Robe, a kromě Mitzi na tebe nikdo z nás

nemá číslo. A tak jsme vás museli překvapit oba.“

„Takhle to aspoň bude větší legrace,“ poznamenal hlas Teda

Tacka.

Rob Mitzi znovu pevně sevřel paži. Tentokrát chtěl jemně

upoutat její pozornost.

„Tak vidíš, lásko, jaký jsem poctivec,“ řekl.

„Nalijte jim trochu šampaňského,“ řekl Jackie. „Ať si můžeme

připít.“

„Další šampaňské,“ ozvala se Mitzi. „Jo, to by bodlo.“

337

72

Quinn si říkal, že by u Zoe neměl zůstávat přes noc, aby ji

neohrozil. Neřekl jí, že právě proto odchází. Po milování se beze

slova osprchoval, oblékl a políbil ji na dobrou noc. Zoe

pravděpodobně chápala, proč odchází, a obzvlášť vášnivě ho

políbila.

Quinn se na ni usmál. „Nejradši bych tu zůstal.“

„Ale nejde to,“ řekla.

„Jsi rychlejší.“

„Nejsem ani rychlejší, ani pomalejší. Jenom ti rozumím, to je

všechno.“

„Patří to k tvé práci.“

„Kdepak, lásko. Je to něco víc.“

Znovu ji políbil. Když odcházel, ani se na ni nepodíval.

Když se vrátil domů, překvapilo ho, že ve schránce nemá

žádný balíček. Určitě by se do ní vešel. Quinn v ní ale našel jenom

letáky a účty.

Když vyšel po schodech nahoru, našel balíček přede dveřmi

svého bytu. Byl to středně velký čtverec z hnědého balicího

papíru, pevně přelepený širokou páskou. Chyběl na něm štítek.

Quinnovo jméno a adresa byly napsané černým inkoustem přímo

na obalu. Detektiv věděl, že na balíčku se nenajdou žádné otisky

prstů. Písmena jsou nejspíš napsaná podle pravítka, takže je

nebude s čím porovnat. Balicí papír je také úplně obyčejný.

Nezjistí se, kde ho vrah koupil.

Když vešel do bytu, radši si nejdřív navlékl latexové rukavice

a teprve potom balíček opatrně otevřel.

Pod balicím papírem objevil bílou etui, do jaké se obvykle

dávají šperky. Uvnitř ležel malý revolver značky Springbok. Měl

kalibr pětadvacet a byl nabitý. Měl krátkou hlaveň a až na

kostkovanou dřevěnou rukojeť byl celý z namodralé oceli.

Působil jako levná zbraň, která by člověku snadno mohla

explodovat v ruce. Quinn však věděl, že revolver je sice

338

jednoduchý, ale přesný. Byl zbraní pro střelbu zblízka, dal se

snadno skrýt a nebyl hlučný, přesto však účinný.

Zavolal Feddermanovi. Ten za patnáct minut dorazil s

laborantem Petermanem, který vypadal na šestnáct a dělal velice

důležitého. Poprášil revolver, aby sejmul otisky, ale žádné

nenašel. Etui, balicí papír a lepicí pásku vložil do plastového

sáčku na důkazy. Když s Feddermanem odcházeli, sáček si

odnesli s sebou. Quinn věděl, že jeho obsah jim poskytne asi tolik

použitelných důkazů jako revolver, tedy žádné.

Fedderman se při odchodu ohlédl a smutně se na Quinna

podíval. V jeho pohledu byla nepříjemná konečnost.

Fedderman s Petermanem u něho byli sotva dvacet minut.

Quinnovi se zdálo, že mu čas najednou ubíhá rychleji. Jako by mu

ho zbývalo žalostně málo.

Vylovil zpod dřezu kus čistého měkkého hadru a otřel prášek

z revolveru. Potom zbraň zkontroloval, jestli dobře funguje.

Doma se cítil v bezpečí, ale přesto si zbraň pro jistotu zastrčil za

opasek. Pak zašel do kuchyně a nalil si velkou sklenici skotské.

Ujistil se, že byt je bezpečně zamčený, a pak dlouho seděl u

stolu a pil whisku.

Když se konečně rozhodl jít spát, položil si zbraň pod polštář.

Starý jednoranný revolver bylo potřeba natáhnout, aby z něj bylo

možné vystřelit. Těžko by náhodou dal ránu. Člověk si ho v klidu

mohl uložit pod polštář.

Po skotské se dostatečně uvolnil, takže usnul, i když maličká

část jeho mysli stále bděla.

>

Lavern Neesonová celé hodiny proseděla na křesílku u

postele a v náruči chovala pistoli. Naslouchala Hobbsovu

chrápání a vnímala známé zvuky vycházející z ostatních prostor

domu. Naslouchala monotónnímu hučení klimatizace i tichému

praskání a rachocení v potrubí. Občas zaslechla tlumené lupnutí

pracujícího dřeva. V kuchyni naskakovala a vypínala se lednice.

Krátce před rozbřeskem vstala z křesílka a vrátila pistoli do

skříně. Než ji zavřela, dlouho se dívala na horní polici, kde byla

339

krabice s náboji. I tak malé věci dokážou pořádně ničit. Stačí

jediné stisknutí spouště a leccos se změní. Náhle a nezvratně.

Jako by člověka jedinou ranou vymrštili z jednoho světa do

druhého.

Ta představa naháněla hrůzu. Lavern však s každým dalším

dnem děsila méně než skutečný svět, ve kterém žila.

Stála bosýma nohama na studené prkenné podlaze. Zabořila

obličej do dlaní a rozplakala se. Skoro neslyšně vzlykala, až se jí

chvěla ramena, ale nikdo to neviděl.

Rychle se vzpamatovala. Dokázala skvěle měnit a ovládat své

emoce. Nasadila klidný výraz. Na prudký výbuch pláče upomínaly

jenom její zarudlé oči a uslzené tváře.

Klid a mír. Začínala si pistoli spojovat právě s nimi. Věděla, že

je to nebezpečné, ale nedokázala to pustit z hlavy.

Za necelou minutu zase ležela vedle Hobbse v posteli a cítila,

jak z jeho svalnatého těla sálá teplo. Ležel na levém boku a byl k

ní otočený zády. Nehýbal se a nic netuše klidně chrápal.

Lavern na chvíli upadla do neklidného spánku a vzápětí

zazvonil budík.

Když na stolku vedle Quinnovy postele zazvonil telefon,

teprve svítalo.

Pomalu se probral. Nevěděl přesně, jak dlouho aparát zvonil.

Pokusil se přimět své tělo, aby poslechlo jeho vnitřní nutkání

zvednout sluchátko.

Konečně částečně znecitlivělou rukou sluchátko nahmatal a

nemotorně ho zvedl.

Vleže na zádech si ho přitiskl k uchu a zastřeným rozespalým

hlasem se ohlásil: „Quinn.“

Na druhé straně se ozval dokonale jasný, odměřený,

autoritativní hlas.

„Dobře mě poslouchejte a mlčte,“ přikázal mu. „Vysvětlím

vám pravidla.“

340

73

Do ložnice pronikaly první paprsky ranního slunce a muž,

jehož Mitzi znala jako Roba Curlewa, ji pozoroval, jak spí.

Stál tam úplně nahý. Sklonil se nad ní a bedlivě naslouchal

jejímu dechu. Spala tvrdě.

Dal si záležet, aby ničím nezašramotil. Sebral své svršky a

odnesl je do koupelny, kde se v tichosti oblékl. Ani si neopláchl

obličej.

Nechtěl Mitzi opustit. Nechtěl zrovna o ni přijít. Včerejší

neplánovaný večírek byl překvapením pro oba. Skoro všichni

Mitzini známí Roba viděli. Mohli by policii poskytnout jeho popis

a identifikovat ho. Mnozí z nich si ho s Mitzi vyfotografovali.

Prostě to nemůže riskovat. Někdy i nejlepší lovci odcházejí

domů s prázdnou.

Když byl oblečený, vzal modrou tašku na kolečkách, kterou

měl ráno podle slibu otevřít, a tiše přistoupil k posteli.

Bez hnutí stál, naslouchal Mitzinu dechu a díval se, jak spí.

Vypadala jako nic netušící neviňátko.

Nikdy se nedozví o zásadním okamžiku svého života, který ji

uchránil před smrtí. Možná je to nejlepší vtip jejího života.

Protože Mitzi znal, věděl, že by se na to možná takhle dívala.

Nejradši by ji políbil, ale věděl, že to by mohla být chyba. Tiše

odešel z její ložnice i bytu a ztratil se ve městě, které se teprve

probouzelo do dalšího dne.

Quinn posnídal vejce, párek a topinku. V osm hodin zavolal

Renzovi a popsal mu vrahův ranní telefonát.

Pravidla byla poměrně jednoduchá. Lov začíná dnes v devět

hodin ráno a revírem je pouze Manhattan. Oba muži u sebe smějí

mít jenom revolver ráže pětadvacet, kterým je každý z nich

ozbrojen. Quinn je doma v bezpečí jenom do deváté ráno, potom

už ne. Úderem deváté není v bezpečí nikde ani on, ani jeho

soupeř.

„Ví, kde bydlíte, ale vy netušíte, kde bydlí on.“ zdůraznil Renz.

341

„Možná proto tu jsem v bezpečí,“ řekl Quinn. „Náš vrah je typ

člověka, který to chce brát jako sport. Zastřelit mě v posteli by

mu nepřipadalo džentlmenské.“

„Džentlmenské…,“ zopakoval zamyšleně Renz. „Opravdu to

řekl takhle?“

„Asi ne,“ odpověděl Quinn.

„Ale vy ano,“ namítl Renz. „Možná proto, že jste to od něho

slyšel.“

„Možná,“ připustil Quinn. „Třeba se rád dívá na BBC.“

„No vidíte,“ řekl Renz. „Taky ví, jak vypadáte.“

„Jenom z fotek v novinách a ty se mi moc nepodobají.“

„Není to takový džentlmen, jak chce, abyste si myslel,“

pokračoval Renz. „Nezapomeňme, že je to jen další šílenec, který

stanovuje svá vlastní pravidla.“

„Ta pravidla mi nezakazují odejít z domova před devátou,“

řekl Quinn. „A přesně to udělám, až zavěsím.“

„Dobře. Znovu vydám příkaz, že se mezi vás a vra… vašeho

soupeře nemá nikdo plést.“

Oba chvíli mlčeli. Věděli, že spolu možná mluví naposledy.

Kdyby pokračovali v hovoru, museli by si říct všechno, a to se

nedalo vyjádřit slovy.

„Hodně štěstí,“ řekl Renz prostě a zavěsil.

Když Quinn položil sluchátko, na něco si vzpomněl. Existovala

možnost, že Vrah s pětadvacítkou opravdu řekl slovo

džentlmenské. Možná měl dokonce trochu britský přízvuk.

Ksakru!

Pokud je vrah Brit, na situaci to stejně nic nezmění. Brzy se

ocitne v prekérní situaci.

Quinn dopil kávu, umyl a utřel nádobí a vyšel z bytu.

Říkal si, že muž, který umyje nádobí, aby bylo čisté na další

jídlo, hned tak neumře. Pokud si člověk dělá plány do

budoucnosti, existuje větší možnost, že před sebou nějakou

opravdu má.

Když si budeš představovat, že to přežiješ, tak se to taky stane.

342

Nehodlal však strávit den tím, že se jenom bude snažit přežít

a přitom se rozhlížet, jestli někde nečíhá vrah.

Má určitý cíl:

Quinn z bytu odešel po únikovém schodišti a obešel blok, aby

se aspoň trochu ujistil, že ho nikdo nesleduje. Bylo možné,

dokonce i pravděpodobné, že jeho soupeř už dávno sleduje dům,

i když ještě není devět.

Vstoupil do kancelářské budovy, z jejíhož vestibulu

lemovaného zavřenými obchody se dalo projít do protějšího

bloku. Bez zastávky tudy prošel a vyšel ven tónovanými

skleněnými dveřmi naproti. Venku se přikrčil a bedlivě se

rozhlédl. Byl si poměrně jistý, že ho nikdo nesleduje.

Chtěl se ještě před devátou ztratit ve městě.

Ráno bylo teplé a tiché. Nebe zatáhly světlé mraky, ale ty do

poledne roztaví sluneční záře. Ulice byly jen trochu zastíněné a

zdálo se, že na všechno dopadá stejné světlo. Ideální počasí na

střelbu. Quinn kráčel po chodníku a cítil váhu revolveru v kapse

saka. Ve druhé měl mobil.

Ne aby sis to popletl, napomenul se s úsměvem.

Proboha! Helen a Zoe měly pravdu. Já si to vážně docela

užívám.

I když si nemyslel, že ho někdo sleduje, zůstával ve střehu.

Zádové svalstvo měl stažené a jasně vnímal všechno neobvyklé,

co by ho mohlo ohrozit. Proplouval městem se zjitřenými smysly.

Věděl, že tohle napětí se na něm nakonec podepíše.

Záhy si uvědomil, že musí zůstat mezi lidmi, ale nesmí se

dostat do příliš hustého davu. Musí mít možnost schovat se mezi

nimi při střelbě a pak se ztratit.

Přestaň uvažovat, jako by ses měl bránit. V davu se skryješ.

Budeš z něj vyhlížet vraha a dostaneš se mu do hlavy. V případě

nutnosti ho složíš a nikoho přitom nezabiješ.

Quinn si teprve teď začínal uvědomovat, že ho čeká hodně

těžký úkol.

343

Nechtěl donekonečna pochodovat po Manhattanu a zbytečně

se vyčerpat. Pokud ho někdo opravdu sleduje, nehodlá mu

poskytnout snadný cíl. Na tom, kolik je hodin, vůbec nezáleží.

Na First Avenue zpomaloval autobus, aby zastavil hloučku

lidí, kteří čekali na zastávce před bankou. Quinn do něj na

poslední chvíli nastoupil a zaplatil jízdné. V zadní části vozu

vyhledal místo daleko od okna, posadil se a připravil se na

projíždku městem.

Uvolnil se, až když motor autobusu zařval a ozvalo se

přidávání plynu a brzdění. Manhattan je velký ostrov a lovec s

kořistí se hned tak nesejdou. Vrah bude číhat v místech, kde by se

jeho kořist mohla objevit – v okolí jejího pracoviště a bydliště,

poblíž přátel a známých, v místech, kam chodí ve volném čase.

Právě v tom spočívala část problému. Quinn o soupeři nevěděl

vlastně vůbec nic a netušil, kolik toho ví on o něm. Pozvolna

začínal chápat podstatu hry. V nějakém okamžiku bude muset

lovit. Lovec se dílem okamžiku může stát kořistí.

Podíval se na hodinky. Blížila se devátá.

Byl snadnou kořistí.

7 4

Když Quinn dorazil do ordinace doktora Alfréda Beekera na

Park Avenue, za recepčním pultem seděla lékařova blonďatá

asistentka Beatrice. Byla tam sama. Na jejím stole stál hrnek kávy

a na bílém ubrousku vedle něj ležel nedojedený skořicový

loupák. Voněla od něj celá čekárna.

Když Beatrice vzhlédla ke Quinnovi, zhrozila se. Pověděl jí o

něm Beeker něco? Nevyznává recepční stejné sadomasochistické

praktiky jako její nadřízený?

„Je doktor Beeker u sebe?“ otázal se Quinn.

„Je mi líto, ale pan doktor tam má klienta.“ odpověděla a

dovedně předstírala, že si Quinna nepamatuje.

„V ordinaci?“

„Samozřejmě.“

344

„Rád bych se na něho podíval.“

Beatrice se vyděsila na nejvyšší míru. Beeker jí o Quinnovi

určitě něco napovídal. Ohlédla se ke dveřím a pak se zase

podívala na Quinna. Uvažovala, jakou má šanci ho zastavit, aby

nevtrhl do ordinace. Nedávala si velkou naději.

„Potřebuju ho vidět,“ řekl Quinn.

„Už jsem vám řekla, že tam má…“

„Vy mi nerozumíte,“ nedal se Quinn. „Chci se na něho jenom

podívat. Ani ho nepozdravím, jestli nechcete.“

Vstala, pohlédla na něho a zkřížila ruce na prsou. Quinn

obdivoval její odvahu.

„Neodejdu, dokud se na něho nepodívám,“ řekl Quinn. „Co

bude příjemnější – když mu zavoláte a požádáte ho, aby na

chvilku vykoukl, nebo když tam vrazím zrovna uprostřed sezení s

klientem?“

„Zavolám na policii.“

„Přece si mě pamatujete, drahoušku. A chcete volat policii?“

Ukázal jí odznak, i když si byl jistý, že dobře ví, kdo před ní stojí.

„Proč jste neřekl hned na začátku, že jste od policie?“

„Zajímalo mě, jak moc budete ochotná spolupracovat.“

„Myslím, že si jenom rád zahráváte,“ řekla, ale nezlobila se.

„Uhodila jste hřebíček na hlavičku.“

Beatrice se posadila zpátky za recepční pult, vzala sluchátko a

stiskla tlačítko na telefonu. Pak se ke Quinnovi otočila zády a

mluvila do aparátu tak tiše, že jí nebylo rozumět.

Sotva zavěsila, velké dveře za recepcí se otevřely a do čekárny

vstoupil Beeker. Když se podíval na Quinna, tvář mu znachověla.

Doktor Alfréd Beeker zuřil. Quinn si znovu povšiml, že lékař

nemá strach.

Když tam tak stál a hleděl na Beekera, uvědomil si, že má v

kapse kompaktní revolver. Kupodivu se vůbec necítil stejně, jako

když u sebe měl služební pistoli, kterou obvykle nosil v pouzdře.

Nosil ji u sebe, aby s její pomocí udržoval pořádek, chránil lidi

anebo se s ní bránil. Zbraň, kterou měl v kapse, byla určená ke

zcela jinému a jasnému účelu – k pronásledování a úmyslnému

345

zabití člověka. Quinn nedokázal zahnat představu Beekera v

černém koženém kostýmu s bičem v ruce a Zoe, jak…

„Ale rychle,“ řekl Beeker.

To bych hrozně rád.

Beatrice se zakousla do skořicového loupáku. Místnost se

rázem zaplnila sladkou vůní.

Quinn kývl na Beekera, usmál se na Beatrici a kývl i na ni. Pak

se otočil a vyšel ze dveří.

Zjistil, co potřeboval. Doktor byl ve své ordinaci.

Neslídil po něm v ulicích.

75

Quinn lovu brzy uvykl.

Kráčel po chodníku stejnou rychlostí jako ostatní chodci.

Důležité bylo, aby se držel poblíž ostatních lidí a přitom nezapadl

do davu, přes který by neviděl blížícího se vraha. Čím víc bylo

lidí, tím víc bylo i zmatených svědků, kteří si protiřečili. Kdyby ho

vrah zastřelil, mohl se snadno ztratit v zástupu přihlížejících.

Neměl by sám sebe vidět jenom jako kořist. Quinn věděl, že

pokud chce přežít, musí se občas stát také lovcem. Často

přecházel ulice a zhruba každou půlhodinu se někam schoval.

Čas od času objevil dveře, ve kterých se mohl skrýt, nebo jiný

klidný kout, z něhož mohl pozorovat ulici. Pokaždé tam počkal,

aby se podíval, kdo za ním kráčí. Neměl tušení, jak

pronásledovatel vypadá. Potřeboval muže vidět dvakrát, aby

zjistil, jak se chová a jaké má držení těla. Byl si naprosto jistý, že

ho soupeř sleduje. Také byl přesvědčený, že soka pozná. Pak by

se Quinn stal lovcem a role by se prohodily. Říkal si, že má velkou

šanci uspět. Pronásledovatele vždycky poznal a dokázal je

setřást. Proč by se mu nemělo povést jednoho zatknout?

A v nejnutnějším případě i zabít?

Ve skutečnosti si byl skoro jistý, že právě to bude muset

udělat. Lov je vážná věc a je třeba v něm pokračovat, dokud jeden

z nich nepadne.

346

Čas však ubíhal a Quinnův pronásledovatel – pokud ho někdo

skutečně sledoval – zůstával v anonymitě. O to byl nebezpečnější.

Kolem jedenácté si Quinn řekl, že by se měl naobědvat.

Zastaví se v nějakém bistru, kde nikdy nebyl, a tudíž se nedá

odhadnout, že zrovna tam zajde. Lidé začnou chodit na oběd až

za hodinu, takže teď restaurace ještě nebudou plné. Třeba se mu

povede najít stůl nebo box, ze kterého uvidí na dveře. Přitom

bude dostatečně daleko od okna, aby ho přes něj soupeř

nezahlédl z ulice, nebo ho dokonce nezastřelil.

Najednou mu všechno připadalo neuvěřitelné. Neskutečné.

Dopoledne, ulice, celé město působilo zcela normálně. Opravdu si

s nějakým šílencem hraje na schovávanou?

Věděl, že takové úvahy by mohly začít působit jako opiát a

ukolébat jeho pozornost. Neměl by zapomínat na to, že se dal do

hry a stal se lovcem.

Na křižovatce zhruba třicet metrů před ním čekal hlouček lidí.

Postávali na chodníku a netrpělivě čekali, až naskočí zelená, aby

mohli přejít. Quinn chtěl zrychlit a přidat se k nim, ale vtom

zjistil, že se mu rozvázala tkanička u boty a poletuje mu kolem

nohy. Zrovna procházel kolem nízké kamenné zídky lemující

kancelářskou budovu napravo od něho. Nechtěl se k lidem na

rohu přihrnout příliš rychle, a tak si mohl v klidu zavázat botu.

Zastavil se, opřel se nohou o zídku a rychle udělal kličku na

hnědé tkaničce.

Když se narovnal, uviděl, že na semaforu naskočila zelená.

Hlouček chodců se rozprchl a dal se na pochod. Většina lidí už

byla skoro v polovině ulice. Na rohu nikdo nezůstal.

Až na jednoho muže.

Byl středně vysoký a měl na sobě kvalitní tmavě modrý oblek.

Sako měl rozepnuté a kravata mu vlála ve větru. Dobře ostříhané

tmavé vlasy měl sčesané dozadu. Byl hezký a měl dobrou kondici.

Quinn si vzpomněl na modrý oblek i husté černé vlasy. Ten

muž předtím stál s ostatními na rohu a čekal na zelenou.

Jenomže na druhou stranu ulice nepřešel. Místo toho se otočil

a blížil se ke Quinnovi.

347

Ještě před několika minutami všechno působilo nereálně, ale

teď to bylo skutečné. Blížilo se to k němu. Byla to pravda!

Muž se k němu nerušeně blížil atletickým krokem. Nezpomalil

ani nezměnil chůzi. Zasunul ruku do kapsy. Jeho pohyb nepůsobil

rychle, ale rychlý byl.

Rychlejší než Quinnův.

Muž se najednou zastavil a postavil se do pozice střelce.

Natočil se stranou a napřáhl před sebe pravačku s malým

revolverem. Namířil na Quinna. Přes hlaveň na něho upíral

zádumčivé hnědé oči plné rozhodnosti. Nebylo v nich ani stopy

po strachu.

Quinn z kapsy nemotorně vytáhl svůj revolver, i když dobře

věděl, že je pozdě. Jenom si zavázal tkaničku, na okamžik přestal

být ostražitý, a zpečetil si tak ortel smrti.

Sebral sílu a chystal se uskočit stranou a padnout k zemi. Ve

skutečnosti se ani nepohnul a dával si minimální naději.

Než se stihl pohnout, uviděl, že muž napřaženou paži

najednou svěsil podél těla.

Quinn na něho zmateně hleděl.

Ten chlap tancuje!

To byla Quinnova první myšlenka, když muž pomalu přešlápl

a pohodil hlavou nejdřív na jednu stranu a pak na druhou. Potom

zaslechl známý zvuk – rachocení pistole.

Podíval se, odkud přichází, a uviděl Pearl. Stála doširoka

rozkročená uprostřed ulice, oběma rukama držela svou služební

devítku a zuřivě z ní pálila.

Náhle nastalo hrobové ticho.

Quinn spustil oči z Pearl a podíval se směrem, kam střílela.

Muž v modrém obleku nehybně ležel na chodníku. Pod jeho

tělem se zvětšovala kaluž krve. Byla hodně velká.

Quinnovi došlo, že Pearl neuposlechla Renzových příkazů.

Určitě Quinna stopovala a možná sledovala i jeho

pronásledovatele v modrém obleku.

Vraha s pětadvacítkou.

348

Sotva popadal dech a v uších mu bušila krev. Vstal a sledoval,

jak Pearl přistupuje k padlému muži, aby se ujistila, že je opravdu

mrtvý. Chvíli u něho klečela, pak vstala a zamířila ke Quinnovi.

Tvářila se klidně a vážně. Byla vyrovnaná jako žena, která s

klidným svědomím přijímá skutečnost, že úspěšně zvládla

náročný úkol.

Quinn cítil, jak mu pod košilí po žebrech stékají čůrky potu.

Pearl jednala sama za sebe a zachránila mu život.

Zatím nedokázal odhadnout, jak moc za to zaplatí. Věděl však,

že v porovnání s tím, co pro něho právě udělala, to vůbec nic

neznamená.

76

Celý druhý den se dozvídali informace o Martinu Hawkovi.

Zjistili, kde se ubytoval na Manhattanu i kde bydlel v

connecticutském Stamfordu. Zjistili, jak žil, co četl a s kým se

stýkal. Svým způsobem ho trochu poznávali.

V jeho hotelovém pokoji našli modrou tašku na kolečkách,

která obsahovala velký hák na kola, roli izolační pásky, klubko

nylonového lana a ostrý nůž. Všem přítomným se ulevilo,

dokonce i členům jednotky pro vyšetřování závažných zločinů. Ze

všeho nejvíc se však ulevilo Quinnovi. Nebylo pochyb o tom, že

Renz a Helen měli pravdu, když tvrdili, že obě série vražd má na

svědomí jeden pachatel. Našli ho a nakonec ho chtě nechte

museli definitivně vyřadit ze hry.

Mnohem víc jim odhalil Hawkův dům a to, co našli uvnitř.

Ve Stamfordu žil sám v desetipokojovém domě z cihel a

kamene. Dům stál na zalesněném pozemku, který byl tak velký,

že by se dal nazvat polesím. Hawk nějakou dobu žil v Anglii, kde

se mu dostalo vzdělání. Byl skutečně vášnivým lovcem, což

potvrzovaly trofeje velkých zvířat. Sousedi o něm mluvili jako o

přátelském, dokonce okouzlujícím člověku, který se trochu

stranil lidí a žil osamoceně. Na stěnách jeho domu visely cenné

abstraktní obrazy. Jeho lednička obsahovala samé delikatesy. V

349

garáži měl dva roky starý jaguár a tříletý landrover. V pracovně a

ložnici měl zarámované fotografie dvou atraktivních žen. V domě

však nebylo vůbec nic, co by jim prozradilo jejich identitu.

Nejvíc důkazů objevili v Hawkově pracovně, kde se nacházel

tajný sejf plný jmen klientů a účetní knihy společnosti Přátelé

lovu.

Hotelový pokoj a domov podezřelého se ukázaly jako bohatý

zdroj důkazního materiálu. Kdyby Hawk zůstal naživu a stanul by

před soudem, výsledek by byl naprosto jasný.

Martin Hawk však před soudem nikdy stát nebude a jeho

případ se brzy oficiálně uzavře.

Quinn a Pearl se pomalu probírali z události, při níž Hawk

přišel o život a málem o něj připravil i Quinna. Fedderman

zavolal na letiště a zjistil si lety zpátky na Floridu. Cindy

Sellersová měla svého sólokapra a přestala tyranizovat Renze,

který se hřál, ba přímo rochnil v přízni médií. Mitzi Lewisová se

donekonečna usmívala a blahopřála si ke svému štěstí. Když byl

člověk rád, že je naživu, snadno se mu vymýšlely vtipy.

Všichni ze sebe setřásali tlak.

Quinn většinu času trávil u Zoe a přespával u ní, aby se vyhnul

hyenám z médií. Milovali se a Quinn usínal až po několika

hodinách. Možná nemohl spát radostí z toho, že žije. Možná ještě

cítil strach. Podobné pocity znal z minulosti. Někdy chvíli trvalo,

než z člověka vyprchal adrenalin nahromaděný při hrátkách se

smrtí, z nichž vyšel jako vítěz.

Věděl však, že tohle mu spaní nekazí.

Něco nebylo v pořádku, ale on netušil co.

77

Ráno bylo prosvícené zlatavým sluncem a venku bylo

chladněji než dosud.

Zoe vynechala jejich obvyklou snídani sestávající z grepu,

topinek a kávy a brzy odešla do práce. Quinn se osprchoval a

oblékl. Potom zašel pro noviny a v bistru Lotus si dal snídani.

350

V televizi upevněné vysoko nad pultem běžely zprávy. Pořád

byly plné Martina Hawka, Renze, Quinna a Pearl. Nejvíc prostoru

však poskytovaly Martinu Hawkovi.

Ke Quinnovu stolu přišla servírka Thel, sklidila špinavé

nádobí a dolila detektivovi kávu.

„Zapomněla jste na účet,“ řekl Quinn.

„Dneska je to na nás,“ vysvětlila mu Thel. „Ale jenom dneska,

abyste si na to nezvykl.“

Větší zdvořilost od ní nemohl čekat. Poděkoval jí, ale

nevěnovala mu pozornost a vrátila se ke kávovaru za pultem.

Quinn si v bistru ještě půl hodiny četl noviny a jedním uchem

poslouchal tiše hrající televizi.

Když si o případu četl a poslouchal o něm zprávy, najednou

mu všechno došlo.

Pochopil, co mu nedává spát. Co ho pořád rozčiluje.

Chyběl mu dost velký kus skládanky.

Vytáhl z kapsy mobil a začal na něm vyťukávat číslo Zoiny

ordinace. Pak si to rozmyslel a zavolal Helen.

Helen stejně jako Quinn pro newyorskou policii pracovala

jako externistka a měla kancelář doma. Zařídila si ji v prázdném

pokoji svého bytu v Greenwich Village, ze kterého vedlo

francouzské okno na malý dvorek lemovaný keři. Zčásti byl

obehnaný prastarou cihlovou zdí a zčásti vysokým dřevěným

plotem, který vypadal, jako by se měl každou chvíli zhroutit pod

tíhou popínavé révy. Helen už měla uvařenou kávu. Posadili se na

zahradní židle z tepaného železa rozestavené kolem malého

kovového stolku uprostřed dvorku. Byli v hlubokém stínu a

zvuky z nedaleké ulice slyšeli jenom tlumeně.

Helen na sobě měla kimono, sandály z hnědé kůže a nebyla

nalíčená. V zrzavých vlasech sčesaných dozadu měla světle

hnědou elastickou čelenku. Vypadala mladší než jindy a

připomínala štíhlou sportovkyni, která se právě vrátila z

vysokoškolského basketbalového zápasu.

351

Quinn se napil kávy ze starého prasklého hrnku s písmeny

THIMK a rozhlédl se. „Je to tu pěkné.“

„Je tu soukromí.“ řekla Helen. Quinn věděl, že ho pobízí k

důvěrnému rozhovoru.

„Mám dojem, že víte, proč jsem přišel,“ řekl Quinn.

„To ano, ale začněte vy.“

„Vím, že ten člověk v sobě měl dvě odlišné a nejspíš

protichůdné osobnosti, ale když toho teď o Martinu Hawkovi

víme víc, kdoví proč se mi nechce věřit, že ty ženy má na svědomí

on.“

„Myslíte, že Pearl zastřelila nesprávného člověka?“

„To ani ne.“ Quinn mamě hledal slova. „Já vlastně nevím.“

Helen se opřela na židli a zkřížila dlouhé nohy pod

hedvábným kimonem. Byly pečlivě ošetřované a vypadaly

obrovské. Připomněly Quinnovi, že jejich majitelka je hodně

vysoká.

Helen řekla: „Z Martina Hawka se vyklubal vzdělaný a

kultivovaný soupeř, kterého zřejmě trápilo, že se ze společnosti

vytratila tradice a sportovní duch. Deprimovalo ho, co se s jeho

celoživotní láskou přihodilo. Možná byl rozpolcený, ale vy stejně

pochybujete, že by muž posedlý spravedlností a ctí, jež jsou

základními vlastnostmi lovce, jednoduše vraždil nic netušící

bezbranné oběti.“

„Vidím, že jste o tom přemýšlela,“ řekl Quinn.

Helen přikývla. „Stejně jako vy.“

„Mluvila jste o tom s Renzem?“

Helen se smutně usmála. „Neposlouchal by mě. A i kdyby ano,

stejně by mi nevěřil. Má určitou utkvělou představu, kterou

vnutil médiím. Všechno mu teď vychází a nechtěl by na tom nic

měnit. A já musím uznat, že má v něčem pravdu. Co ty věci, které

se našly v Hawkově pokoji?“

„To vůbec nevím. Říkal jsem si, že to třeba dokážete vysvětlit

vy.“

352

„Nedokážu,“ odpověděla Helen. „Ale je to přesvědčivý důkaz.

Kdyby Pearl minula, podezřelý by u soudu neměl nejmenší

šanci.“

„Ale oba si myslíme, že tímhle případ nekončí. Jenom bohužel

nevíme, co dalšího bychom měli čekat.“

„To máte pravdu,“ přitakala Helen.

„Co tedy s tím?“ zeptal se Quinn.

„Nejsem si jistá, jestli se nepleteme. Ale pokud ne, v tuhle

chvíli stejně nemůžu vůbec nic udělat.“

„Kdybyste se za mě postavila, riskovala byste ztrátu

zaměstnání a profesionální pověsti,“ řekl Quinn.

Očekával, že se Helen zasměje nebo aspoň usměje, ale její tvář

zůstala vážná. „Když mi něco přinesete, postavím se za vás,“

řekla.

„Pokud něco takového existuje,“ dodala s úsměvem.

78

Quinn věděl, že ať zamíří domů nebo do kanceláře, na obou

místech určitě narazí na lidi z médií. Na manhattanské paparazzi.

Zajel s lincolnem do First Avenue a zaparkoval ho nedaleko

Východní padesáté páté ulice. Vystoupil z auta a vhodil do

parkovacích hodin příslušný obnos. Potom vykročil jižně po

chodníku zalitém sluncem a skryl se v anonymitě města.

Cestou myslel na to, jakým způsobem Řezník zabíjel své oběti.

Vystavit je očím veřejnosti se rovnalo znesvěcení lovu. Pro

Martina Hawka byl lov pseudonáboženstvím. Quinnovi připadalo

nemožné, aby Vrah s pětadvacítkou a Řezník byla jedna a tatáž

osoba.

Kdo je tedy Řezník?

Alfréd Beeker? Dokázal by zabíjet tak bestiálním způsobem?

Možná. Při svém povolání se pořád zabývá dušemi sadistů. Co

když ho nějaký pacient inspiroval?

Anebo udělali chybu, když podezírali výhradně muže.

Nenávist vůči ženám necítili vždycky pouze oni. Plno žen bylo

353

skrytě agresivních vůči matkám či sestrám a dokázaly kvůli tomu

i zabít.

A co Dwayne Avis, hlavní podezřelý jenom podle abecedy?

Quinn sebou trhl, protože si uvědomil, že při jeho příjmení si

vybavil jenom prominentní autopůjčovnu a úplně přehlédl, že

avis v latině znamená pták.

To nic nedokazuje. Ale přesto…

Na druhé straně mu připadalo nepravděpodobné, aby to byl

Avis. Táhlo mu na šedesátku a věkem se mezi sériové vrahy příliš

nehodil.

Přesto ho nemohli vyloučit. Psychologové možná měli pravdu

v tom, že od týrání a zabíjení zvířat je k týrání a zabíjení žen dost

daleko, ale třeba to fungovalo i opačně. Možná, že nezačal se psy.

Mohl si jimi kompenzovat dočasný nedostatek vhodných lidských

obětí. Zvířata třeba byla příšernou náhražkou, která uspokojila

jeho nutkání vraždit.

Musí něco udělat. Potřebuje počítač, seznamy a složky s

informacemi o vraždách.

Nasedl zpátky do auta a rozjel se ke kanceláři v Západní

sedmdesáté deváté ulici. Média mu byla ukradená.

Před budovou postávalo asi deset reportérů. Nejspíš se

domnívali, že jádro příběhu, který sledují a dotvářejí, už mají.

Quinn se kolem nich poměrně snadno protáhl. Usmíval se a

každou chvíli říkal: „Bez komentáře.“

Když se dostal dovnitř domu, nedbal na zuřivé bušení na

dveře. Zamkl a zajistil je řetězem. Tohle nebyla běžná policejní

stanice, takže neexistoval žádný důvod nechat otevřeno.

Obzvlášť když většina sousedů neměla o existenci kanceláře

nejmenší tušení.

Rozsvítil, posadil se k svému psacímu stolu a zapnul počítač.

Počkal, až naskočí, a mezitím se zadíval do telefonního seznamu a

do složky Dwaynea Avise.

O Avisově zatčení a odsouzení za týrání zvířat v Browne

County ve státu New York existovalo plno informací.

354

Quinn se během patnácti minut spojil s kanceláří šerifa

Browne County, který Avise se svými muži dopadl. Policisté, kteří

na případu pracovali, už z tamní stanice odešli, ale zástupce

šerifa, se kterým Quinn mluvil, měl na Dwaynea Avise stejně jako

on hezky tučnou složku.

Šerifův zástupce se jmenoval Tom Hazelhoff a Avise rozhodně

nešetřil. „Je to pěkný pitomec, ale už dal pokoj,“ řekl Hazelhoff.

„Drží se zpátky a jeho sousedi nám nevolají, že od něho celou noc

slyší vytí nějakého ubohého psa. Člověk, který je schopen takhle

se chovat ke psům…“ Hazelhoff se znechuceně odmlčel.

„Naprosto vás chápu,“ ujistil ho Quinn. „Taky mám rád psy.

Určitě budete mít víc záznamů než my, protože jste ho

vyšetřovali a u vás ho taky soudili. Rád bych věděl, jestli se

opravdu jmenuje Dwayne Avis.“

„Moment,“ odpověděl Hazelhoff, „kouknu se.“

Deset minut bylo v telefonu ticho a Quinn měl sto chutí

zavěsit.

Vzápětí byl za svou trpělivost odměněn. Hazelhoff vzal

sluchátko do ruky.

„Opravdu se tak jmenuje.“ řekl.

Quinnovi se zastavilo srdce v hrudi.

„Když se sem před dvanácti lety přistěhoval z Missouri, nechal

si ho oficiálně změnit,“ pokračoval Hazelhoff. „Původně se

jmenoval Wild Sky Hawk, Bouřný jestřáb. Je totiž indián. Mám tu

napsáno, že to udělal z praktických důvodů.“

V tu chvíli se Quinnovi zatmělo v hlavě. Právě se dozvěděl

pravdu a plně ji pochopil.

Dwayne Avis byl otec Martina Hazuka.

Takže syn obstarával otci oběti, a tím mu splácel dluhy z

minulosti. Anebo se mu z jakési zvrácené synovské lásky či

pocitu povinnosti snažil vyrovnat. S vraždami vlastně neměl nic

společného. Martin Hawk osobně nikoho nezabil.

Quinn si najednou uvědomil, že Dwayne Avis určitě ví, že

média mají o případ Vraha s pětadvacítkou a smrt jeho syna

Martina Hawka obrovský zájem. Avis sice žil v ústraní na své

355

zapadlé farmě, ale zcela jistě tam měl generátor a mohl se dívat

na televizi nebo poslouchat rádio.

„Jste tam, Quinne?“

„Ano. Děkuju vám, pane zástupce.“

„Doufám, že jsem vám pomohl.“

„Samozřejmě. Můžu vás ještě o něco poprosit?“

„Jistě.“

„Co nejdřív někoho pošlete na farmu Dwaynea Avise, zatkněte

ho a předveďte ho k výslechu.“

„Z jakého důvodu?“

„Vraždy,“ odpověděl Quinn. „A tentokrát nejde o psy.“

„Zajedu tam sám,“ řekl Hazelhoff.

„Na vašem místě bych si vzal někoho do zálohy.“

Hazelhoff však už položil sluchátko a přerušil spojení.

79

Za hodinu se Hazelhoff ozval.

„Avis nebyl doma.“ řekl. „Všechno nasvědčuje tomu, že odjel.

V domku je pár pušek s dlouhou hlavní a otevřená krabice s

šesti revolvery značky Springbok ráže pětadvacet a náboje.

Nepoužíval tenhle typ náhodou…“

„Používal,“ přerušil ho Quinn.

„Tipoval bych, že si jednu nebo i víc zbraní vzal s sebou.

Nejspíš vyrazil někam, kde se nedá jen tak chodit s puškou, ale

kde potřebuje být ozbrojený.“

„Souhlasím,“ řekl Quinn. „Jste si jistý, že odjel? Nemohl jenom

někam na chvíli zmizet a zase se vrátit?“

„Má zotvírané všechny šuplíky v prádelníku a je zřejmé, že si

ze skříně vzal nějaké oblečení. Na kuchyňském stole stojí napůl

vypitá láhev mléka, jako by se napil a neobtěžoval se ji vrátit na

místo, protože věděl, že se nevrátí. Ani ji nezavřel. Mléko je ještě

studené, takže z domu musel odejít nedávno. Taky je vidět, že z

police ve skříni musel stáhnout nějaký velký a těžký předmět.

Zůstalo po něm dost místa, a navíc přitom pár věcí spadlo na

356

zem. Na matraci v posteli je prohlubeň ve tvaru kufru. Ke všemu

zmizel starý náklaďák, co stál za domem. Takže odjel. Kam, to

vážně nevím.“

Quinn si v duchu řekl, že on možná ví kam. Do New York City,

aby pomstil synovu smrt tím, že zabije ženu, která ho zastřelila.

Zavěsil a okamžitě zavolal Pearl.

„Quinne,“ řekla, když zvedla telefon. „Co je?“

„Nebudu ztrácet čas vysvětlováním, Pearl. Jenom chci, abys

hned teď odešla ze svého bytu. Nic si s sebou neber, jenom zavěs

a jdi.“

„A kam, Quinne?“

„Do bistra na rohu tvé ulice. Nevycházej odtud, dokud tam

nepřijdu.“

„Já tomu nerozumím, Quinne.“

„To teď není nutné.“

„Aleje.“

„Ty mi nevěříš, Pearl?“

„Musím na to odpovídat?“

„Sakra, Pearl!“ Jeho starost ho samotného překvapila.

„Vím, že ti můžu věřit,“ řekla. Také v jeho hlase postřehla

starost. „Quinne…“

„Odejdi, Pearl, prosím tě. Hned teď odejdi.“ Quinn položil

sluchátko.

Hned nato zavolal Renzovi, objasnil mu situaci a požádal ho,

aby do města vyslal dvě hlídky v autech pro případ, že by se Avis

objevil.

Cestou k autu zavolal na mobil Feddermanovi a pověděl mu,

co se děje.

Potom rychle vyrazil k Pearlinu bytu.

Byla to pěkná makačka. Určitě ano, protože jinak by se Hobbs

tolik nezadýchal. Pravá paže ho bolela. Možná se mu zase

nepovedla facka.

357

Nějakou dobu pil a říkal si, že už má dóst, protože se mu

místnost houpe před očima sem a tam. Cestou do postele se stěží

vyhýbal nábytku. Jako by byl na lodi uprostřed oceánu.

Makačka to byla, ale mela výsledek. To tu mrchu naučí.

Poté, co Lavern ztloukl víc než jindy, dopotácel se přes ložnici

k posteli a padl na ni. Několikrát zachrápal a pak dlouze vydechl.

Ležel tam a spal klidným spánkem opilce, zatímco Lavern se

vyplížila z ložnice. Byla si jistá, že tentokrát jí zlomil žebro.

Nejedno. Bil a kopal ji tak surově, se mu to určitě povedlo.

Jak se plazila do předsíně, cítila, že má vratký loket. Vypovídal

jí službu. Kromě toho za sebou táhla jedno koleno.

Ten zatracený, podělaný hajzl…

Odplížila se z koberce v ložnici na tvrdou prkennou podlahu

předsíně a odtud na měkčí běhoun. Každý pohyb jí působil bolest.

Lavern si pamatovala, jak ji lidé varovali, že Hobbs to jednoho

dne přežene a zabije ji. Ten den možná právě nastal. Třeba ji už

zabil. Možná, že ji zbil z pomsty, ne kvůli prevenci.

Jestli je to pravda, tak ať!

Ten zatracený, podělaný hajzl…

Když se dostala ke skříni, otevřela ji a zajela rukou mezi

kabáty. Prsty sevřela pistoli.

Opřela se o ni jako o hůl a s námahou se postavila na nohy,

aby dosáhla na polici, kde byla krabice s náboji.

Opřela se o dřevěný rám dveří a přerušovaně dýchala. Každé

nadechnutí ji bolelo. Vložila do pistole nábojnici.

80

Sotva Quinn zabočil do Pearliny ulice, věděl, že přijel příliš

pozdě. Před jejím domem stála policejní auta a před vchodem

hlídalo několik policistů v uniformě. I když nebyli uvnitř, chtěli

zůstat nablízku. Quinn věděl proč. Nechtěli, aby je seshora bylo

vidět a nesloužili jako terč. Hovořili s mužem v hnědém obleku.

Quinn rozeznal hranatou postavu a rozcuchané černé vlasy Sala

Vitaliho.

358

Zaparkoval asi patnáct metrů od nejbližšího policejního auta,

vystoupil a zůstal v zákrytu. Poté se rozběhl k hloučku policistů s

Vitalim.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Quinn, když ke skupince doběhl.

Rozhlédl se a uviděl Feddermana, který se tam najednou vynořil.

Rozepnutá manžeta mu plácala jako signální praporek.

Vitali ukázal na hubeného uniformovaného čtyřicátníka s

dlouhým špičatým nosem. „Jako první sem dorazil Everson,“ řekl.

„Pár minut nato se objevil Cullen. Ten je v domě a pomáhá

nájemníkům po únikovém schodišti ven. Cullen nahoru vyjel

výtahem a Everson to vyběhl po schodech. Vyhrál a do Pearlina

poschodí dorazil zrovna ve chvíli, kdy s ní podezřelý zacouval

zpátky do jejího bytu a zavřel dveře. Držel ji zezadu kolem krku a

k hlavě jí tiskl zbraň.“

Quinn se podíval na Eversona. „Co to bylo za zbraň?“

„Nějaká malá pistole,“ odpověděl Everson. Měl vyhaslé hnědé

oči.

„Revolver?“

„Možná jo. Myslím, že byl z modré oceli. Strkal jí ten krám do

ucha. Špatně jsem viděl přes její vlasy.“

„Neměl u sebe nějakou další zbraň?“

„Žádnou jsem neviděl.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Středně velký, s černými vlasy, svalnatý. Mohlo mu být kolem

padesátky.“

Quinn přikývl. „Dobrá práce.“

„Ještě něco, kapitáne. Vůbec mi nepřipadal vyděšený. Byl

úplně klidný.“

„Nebyl zdrogovaný?“

„To ne, to by byl přiospalý. Ale on je pěkně ostražitý.“

„Už sem jede zvláštní tým,“ řekl Vitali.

Quinn věděl, že má na mysli vynikající střelce z útvaru

rychlého nasazení a vyjednávače. Případ převezme někdo jiný.

Fedderman myslel na totéž. „Půjdeme dovnitř a vysvobodíme

ji,“ navrhl.

359

„To ji leda zastřelí,“ poznamenal Vitali chraplavě.

Fedderman se podíval z Vitaliho na Quinna. „Jestli je pravda,

co říkáš,“ řekl Quinnovi, „tak ten chlap nemá co ztratit. Nebude s

nikým vyjednávat. Jenom si s námi hraje.“

Quinn věděl, že Fedderman má pravdu.

Z domu vyšel Mishkin a přikrčil se u přední stěny. Když zjistil,

že mu nehrozí žádné nebezpečí, narovnal se a šel k nim. Měl na

sobě bílou košili s rukávy pečlivě vyhrnutými nad hubená zápěstí

a na krku kravatu. Celý se potil a připomínal ztrápeného

účetního.

„Dostali jsme z domu všechny až na Pearl a podezřelého,“

informoval kolegy.

„Myslím, že bychom měli rychle jít dovnitř,“ řekl Quinn.

„My ne,“ opáčil Mishkin. „Jenom vy.“

Quinn se na něho podíval.

„Máte tam jít jen vy. Jinak ji prý zastřelí a sebe taky.“

„Ale proč já sám?“ zeptal se Quinn, i když to dobře věděl.

„Prý jste mu zabil syna,“ odpověděl Mishkin.

Ostatní muži na Quinna beze slova hleděli. O několik bloků dál

se ozvaly sirény, jejichž jekot se přibližoval.

„Zajisti, aby se do toho nikdo nepletl, Fede,“ řekl Quinn a

vydal se ke vchodu do domu.

„Jako to udělala Pearl,“ podotkl Fedderman, když byl Quinn z

doslechu.

Lavern Neesonová se přiměla odplížit zpátky.

S velkou námahou a v nesnesitelných bolestech se dostala do

ložnice. Pistoli táhla za dlouhou hlaveň za sebou. Spící Hobbs se

asi probudil, vzal dálkové ovládání a zapnul televizi. S vypnutým

zvukem blikala kousek od nohou postele. Dole na obrazovce

běžely žluté titulky. Obsahovaly rozhovor mezi mužem a ženou,

kteří se němě přeli o budoucím vývoji akciového trhu.

Chvilku počkala, než popadne dech. Napřáhla ruku, sevřela

nohu křesílka a přitáhla si ho k sobě. Posunula ho blíž k posteli.

360

S pomocí pistole a křesílka se zvedla do kleku. Když měla

pocit, že je dostatečně stabilní, opřela se zbraní o matraci na

posteli. Kdyby si nejdřív sedla na křesílko, nedosáhla by na

pistoli na zemi.

Asi po pěti minutách se jí podařilo jakžtakž se posadit. Zbraň

přitiskla k sobě. Seděla bez hnutí, protože jí i sebemenší pohyb

působil bolest.

Lavern na sebe byla pyšná. Dokázala se dostat na křesílko u

postele, a dokonce má v ruce zbraň. Směřovala k vytčenému cíli.

Hobbs dál tiše chrápal. Vůbec nic netušil o lítém boji, který se

odehrával v jeho těsné blízkosti. Boj, který navždy změní jeho i

Lavernin život.

Lavern odjistila pistoli. Mohla začít střílet. Byla tak blízko cíli,

že na něj ani nemusela pořádně mířit.

Ale namířila. Chtěla nést zodpovědnost za své rozhodnutí i za

svou budoucnost. Současnost už nějak přežije. Udělá si aspoň

trochu pohodlí a bude nostalgicky vzpomínat. Smutně se

ohlédne, než zahne za roh. Věděla, že její starý život sekundu za

sekundou mizí.

Do místnosti najednou přestaly doléhat zvuky zvenku. Jako by

se hodně zmenšila. Jak tam Lavern seděla a sledovala manžela,

automaticky začala dýchat stejně pravidelně jako on. Oba se

nacházeli na okraji propasti. Lišili se jen v tom, že ona to věděla.

Navíc je tam sama postavila.

Hobbs by to měl snadné, pomyslela si Lavern. Stiskla by spoušť

a její muž by jednoduše proplul z jednoho snu do druhého. Krev,

kusy masa a všechny ostatní hrůzy by zbyly na ni.

Skutečnost.

Bylo to nespravedlivé, ale tak už to na světě chodilo.

81

Quinn kývl na uniformovaného policistu ve vestibulu. Ten se

nejdřív snažil nedávat nic najevo, ale nakonec to vzdal a také na

361

něho kývl, aby mu popřál hodně štěstí. Sledoval ho, dokud se za

ním nezavřely dveře výtahu. Quinn pak ujížděl vzhůru.

Vytáhl svůj starý revolver ráže třicet osm a pevně si ho

přitiskl ke stehnu. Ze ztichlého výtahu vystoupil do tiché chodby.

Z celého domu čišela prázdnota.

Quinn kráčel dlouhou chodbou. Páchla minulostí a prachem.

Když se přiblížil ke dveřím Pearlina bytu, zjistil, že jsou otevřené.

Strachem se mu dělalo špatně. Přiblížil se ke dveřím, takže

trochu viděl do bytu. Spatřil roh pohovky, kousek stolku s

lampou a polovinu zarámované reprodukce Munchova Výkřiku.

Polkl, aby neměl tak sucho v krku. „Dwayne Avisi?“

„Jsem tady s tou vaší milou.“ odpověděl Avis klidně. „Akorát si

nejsem jistej, jestli je fakt tak milá. Co kdybyste zašel dovnitř,

abychom na sebe viděli, kapitáne Quinne?“

Quinn se zhluboka nadechl a přinutil se udělat krok. Žaludek

se mu zvedal až do krku.

Avis stál z druhé strany pohovky a držel Pearl před sebou.

Jednou rukou ji pevně svíral kolem krku a tiskl ji k sobě. Druhou

ruku měl ohnutou v lokti, takže malým revolverem Springbok

mířil přímo do Pearlina pravého ucha. Pearl se Quinnovi podívala

do očí. Byla vyděšená, ale zároveň usilovně přemýšlela. Nevzdala

to a pořád věřila, že Quinn něco vymyslí. Nebo se o to aspoň

pokusí. Oba věděli, že Dwayne Avis dům opustí bud mrtvý, anebo

v želízkách.

Avis se tvářil, že mu je jeho osud lhostejný. Nasadil veškeré

páky, které měl, a byl připravený vyrovnat se s čímkoli, co ze

situace vyplyne.

Quinn poodešel ode dveří a přistoupil blíž k pachateli a jeho

rukojmímu. Avis ho sledoval a ani nemrkl černýma očima s

převislými horními víčky. Revolverem nepřestával mířit Pearl do

ucha.

„Blíž už nechoďte,“ řekl.

Quinn se zastavil a zůstal stát na místě.

„Nejdřív zastřelí tebe a pak mě,“ řekla Pearl.

„Anebo tebe a pak jeho,“ dodal Avis.

362

„Co chcete?“ zeptal se Quinn. Dobře však věděl, že Avis žádné

požadavky nemá. Pearl měla pravdu. Avis pouze chtěl, aby Quinn

a Pearl tento svět opustili dřív než on. V jakémkoli pořadí. Kdyby

se Avisovi nějakou neuvěřitelnou náhodou podařilo zabít Quinna

a uniknout, Pearl by stejně neušetřil.

Pokusil se odhadnout, co může čekat. Avis obratně využíval

Pearlino tělo jako štít. Krčil se za ní a mírně ukloněnou hlavu měl

těsně za Pearlinou, takže jí vykukoval přes levé rameno. Bylo mu

vidět jenom levé oko a levá strana čela. Quinn Avisovi svou zbraň

neukázal. Byl si však jistý, že muž ví, že ji svírá v pravé ruce a

tiskne si ji zezadu k pravému stehnu, aby ji nebylo vidět. Kdyby

pomalu zvedl pravou ruku a namířil na Avise, následovala by

krvavá lázeň.

Quinn si uvědomil, že určitou možnost má. Ve starých

revolverech Springbok se vyznal lépe než Avis. Střílel z nich

nejspíš jenom Martin Hawk a klienti Přátel lovu, ale jeho otec ne.

Ty, které našli na Avisově farmě, tam nejspíš byly pouze

uskladněné. Revolver v Avisově ruce neměl natažený kohoutek.

Úderník byl pořád vepředu, a aby se ze zbraně dalo vystřelit,

musel by se nejdřív natáhnout.

Než Avis stihne natáhnout kohoutek a stisknout spoušť,

Quinn musí jednat a něco udělat. Má na to jen několik sekund.

Avisovo oko a kousek opáleného čela představovaly i na tak

malou vzdálenost těžko zasažitelný terč.

Několik sekund.

Několik sekund, které mohly zachránit, nebo ukončit Pearlin

život. Právě na to Avis možná myslel.

Quinn věděl, že pokud chce riskovat a střílet, musí se nejdřív

pohnout, aby získal čas.

Udělal to. Pohnul se rychle a bez váhání.

Sotva před sebe napřáhl ruku s velkou osmatřicítkou, uviděl,

jak se Avisův krátký tlustý palec přibližuje ke kohoutku malého

revolveru.

Několik sekund.

Quinn přestal přemýšlet. Zamířil a stiskl spoušť.

363

Pokojem zaduněl ohlušující výstřel a všechno se otřáslo.

Jediná rána, než Avis nebo Pearl stihnou zareagovat.

Quinn viděl, jak se kolem Avisovy hlavy udělala červená

mlžná svatozář a vylétl z ní odštěpek lebeční kosti s chomáčem

vlasů.

Avis pustil Pearl a oba se zapotáceli dozadu.

Muž ležel na zádech. Pearl se převalila na bok a rychle se

postavila na nohy. Celá se třásla. Na pravé tváři měla kapky krve

a kousky šedé mozkové kůry.

Quinn po střelbě nevědomky udělal krok vpřed. Společně s

Pearl hleděl na nehybného Avise na podlaze. Muži nad pravým

okem chyběl velký kus lebky. Když z něho vyprchal život, působil

jako drobný, neškodný chlapík.

Quinn s Pearl si ve stejném okamžiku všimli, že to bylo

opravdu jen o vlásek. Avisovi se těsně před smrtí podařilo

natáhnout kohoutek.

Quinn zbraň automaticky odkopl od ruky mrtvého, až

přeletěla polovinu místnosti.

Kulka, která Avise připravila o kus lebky, proletěla oknem.

Roztříštěnou skleněnou tabulí do bytu vanul čerstvý větřík. Opřel

se do závěsu, který na stěnu na okamžik vrhl stín podobný

obrovskému opeřenému křídlu.

Pearl poprvé v životě omdlela.

82

Možná, že bolestí ztratila vědomí. Anebo prostě usnula.

Lavern se probudila bolestí. Žebra na levé straně ji s každým

nádechem palčivě zabolela. Nepřestávala svírat hlaveň pistole,

jejíž dřevěná rukojeť se dotýkala podlahy ložnice.

Vůbec netušila, jak dlouho spala či byla v bezvědomí. Z místa,

kde seděla, neviděla na hodiny.

Hobbs pořád tiše chrápal. Televize u nohou postele dál hrála.

Stále v ní šly němé zprávy. Ve spodní části obrazovky běžely žluté

364

titulky, zatímco neskutečně krásná blonďatá moderátorka s

rudými rty pečlivě vyslovovala každou slabiku.

Lavern se přes televizi podívala k oknu. Za zataženými

žaluziemi prosvítalo světlo. Bylo ráno. Brzy ráno.

Hobbs najednou zafrkal a zakašlal, ale pak chrápal dál. Teď

měl lehčí spánek a mohl by se snadno probudit.

Laverninu pozornost upoutalo cosi v televizi. Titulky

ukazovaly, že moderátorka hovoří o tom, že v bytě nějaké ženy

zastřelili Řezníka. Vyšlo najevo, že není zároveň Vrahem s

pětadvacítkou, ale že je otcem muže, jehož policie nedávno

zastřelila. Syn mu obstarával oběti. Pořádal sice městské „lovy“,

ale podle všeho nikoho přímo nezabil. Sváděl však ženy a

připravoval je pro svého otce, který je pak vraždil a vyvrhoval.

Obraz se najednou rozpůlil a objevila se další žena, tentokrát

štíhlá rusovláska. Blonďatá moderátorka zůstala v druhé

polovině obrazovky a vyptávala se jí. Rozebíraly spolu, proč se

vraždící otec se synem chovali takovým způsobem. Lavern by

nejradši zapnula zvuk, ale bála se, že by mohla vzbudit Hobbse.

Rusovláska, nějaká Helen, vysvětlovala, v jaké emocionální

pasti se syn ocitl. Vykládala o společenských vlivech, jejichž

kořeny někdy sahají až do dávné minulosti. Ovlivnily jak otce, tak

jeho syna. To všechno vedlo k vraždění. A poté k omlouvání

takového řádění.

Lavern nic z toho nepovažovala za dostatečné ospravedlnění.

Přesto teď seděla v ložnici s pistolí v ruce a čekala, až se její

manžel probudí, aby ho mohla zabít. Aby mu udělala to, co by

jinak časem provedl on jí.

Mám odvahu ho zabít, ale ne ho opustit.

Opravdu tomu věřila? Nebylo v tom něco víc?

Poprvé pochopila, že Hobbse může opustit a naučit se žít bez

něho. Když ho však zabije, nikdy se ho nezbaví.

Nikdy.

Ujistila se, že dřevěná rukojeť pistole je pevně zapřená o

podlahu. Potom se zbraní podepřela jako hůlkou a vstala z křesla.

Udělala několik opatrných kroků. Bolelo to, ale mohla jít.

365

Opřela pistoli o postel, kde ji Hobbs uvidí hned, jak se

probudí. Bude myslet na to, čemu unikl.

Potom odkulhala z ložnice a vyšla ven. Měla na sobě šaty ze

včerejška, cítila včerejší bolest, ale vůbec na to nedbala.

Během dvaceti minut si mávla na taxík a řekla řidiči, aby ji

zavezl k ženskému domovu Bez křídel.

83

Quinn by si rád vykouřil kubánský doutník, který nedávno

koupil od svého dodavatele Iggyho. Věděl však, že to nestojí za

výčitky ani za útok osvěžovačů vzduchu, které by celý byt

zaplavily vůní. Jako by to nebyl jeho byt.

Zadíval se na strop a přemýšlel o tom, jak všechno nakonec

dopadlo.

Po dalším pátrání se případ začal vyjasňovat. Po zatčení

viníků to tak bylo u všech zločinů. Doplňovaly se důkazy, znovu

se prověřovaly, přeřazovaly se a analyzovaly. Žádný soud se

samozřejmě nekonal, protože Martin Hawk i jeho otec byli mrtví.

Tento případ měl to, čemu populární psychologové říkali

jasný konec.

Fedderman se vrátil na Floridu, protože si myslel, že se tam

žije levněji. Kromě toho se tam nacházelo několik obchodů, ve

kterých se prodávalo podobné jídlo jako v newyorských bistrech.

Povídal, že možná ještě jednou zkusí golf.

Renz se proslavil a v klidu se mohl ucházet o post starosty.

Případ s Quinnem průběžně probíral. Stále upravovali a

uspořádávali materiály, aby dali dohromady celý příběh

hrůzných vražd a vzniku rodinného týmu vraha a jeho

pomocníka. Velká část se však ztrácela v minulosti a v

zalesněných kopcích v okolí Black Lake v Missouri. Nikdo se o ní

už nedozví. Renz se čas od času zmínil, že by o případu v

budoucnosti mohl napsat knihu. Pro politika místního i

celonárodního významu bylo důležité, aby vydával knihy.

366

Bertyho Wernera, stejně jako většinu klientů Přátel lovu,

odsoudili a zavřeli. Záhy poté se počet moderních soubojů

dramaticky snížil.

Quinnovo zadumání najednou ukončilo pronikavé zvonění

domácího telefonu. Podíval se na hodinky a vylezl z postele.

Ohlásila se mu Pearl. Bzučákem jí otevřel dům, odemkl dveře

bytu a vrátil se do ložnice, aby si oblékl kalhoty.

Když Pearl vešla, seděl na posteli a natahoval si ponožky.

Pearl na sobě měla džínsy, černé kozačky a černou koženou

bundu. V jednom podpaží měla složený Post.

„Máš zpoždění, Quinne,“ řekla.

„Sprchoval jsem se večer,“ řekl. „Ještě se obléknu a můžeme

rovnou vyrazit.“ Slíbil jí, že s ní zajede na návštěvu k její matce do

domova s pečovatelskou službou v New Jersey. Musela se tam

objevit aspoň jednou za měsíc, aby personál pracoval tak, jak má.

Považovala to za svou povinnost. Velice nerada tam jezdila sama.

Quinn to chápal. Pearlinu matku ale měl docela rád.

Pearl kolem sebe začichala. „Ty jsi kouřil, Quinne?“

„Naposledy před pár měsíci,“ zalhal.

„Já tu cítím kouř.“

„Asi se zažral do záclon.“ Kývl směrem ke složeným novinám

a snažil se obout. „Píše se tam něco zajímavého?“

„Nic zvláštního. V Lower East Side se nějaký chlápek zastřelil

před ženským domovem. Strčil si hlaveň do pusy a stiskl spoušť

pomocí drátěného ramínka na šaty. Na ulici z toho byl pěkný

binec.“

„Máš pravdu,“ přitakal Quinn. „Nic zvláštního.“

Odskočil si do koupelny. Umyl si ruce, navoněl se, opláchl si

obličej studenou vodou a učesal se. Vlasy mu na jedné straně

legračně odstávaly, ale nedělal si s tím hlavu. Vrátil se do ložnice

a ze skříně vyndal čistou košili, kterou doplnil konzervativní

modrou kravatou. Pearlině matce se to bude líbit.

Za několik minut už seděli v lincolnu a projížděli městem, na

něž se snášely vločky sněhu. V předpovědi počasí tvrdili, že z

nich nebude víc než tenký poprašek a není čeho se obávat.

367

„Co kdybychom se zastavili v jednom bistru na opačném

břehu za mostem a dali si pár koblih a kafe?“ navrhla Pearl.

Quinn přikývl a soustředil se na řízení. Neměl by zapnout

stěrače? „Mohli bychom jich pár vzít tvé mámě.“

„Třeba,“ odpověděla Pearl.

Šedá obloha ztmavla a poletující vločky zhoustly. Quinn musel

zapnout stěrače. Za chvíli už pravidelně klouzaly po ploše

širokého předního okna a vydávaly šoupavý zvuk. Dobře se při

něm přemýšlelo.

Quinn uvažoval, co asi dělá Zoe Mandersová. Občas ho to

napadlo.

I když ho to vlastně tak moc nezajímalo.

Quinnovi po souboji s Martinem Hawkem došlo, že Zoe by ho

klidně nechala zemřít, kdežto Pearl mu zachránila život. Po všem

sebezpytování a úvahách se mu vyjevila tato prostá pravda.

Určitě to něco znamenalo.

A tak se Quinn se Zoe rozešel a rozhodl se vzkřísit svůj vztah s

Pearl.

Pearl velice dobře věděla, o co mu jde i proč. Nedávala mu

příliš velkou naději.

Nějakou však přece.

Velké auto se roztančenými vločkami sněhu hnalo k nejisté

budoucnosti. Quinn rozsvítil přední reflektory, aby lépe viděl na

silnici před sebou. Moc si tím nepomohl.