John Lutz

Mistr X

Nestačilo mu zabíjet. Své oběti nejprve krutě mučil a pak do jejich mrtvých těl vyřízl písmeno X. Takto zohavených mrtvol bylo nalezeno celkem šest – a pak vražedná série náhle ustala. Už dlouhých pět let o sobě nedal Mistr X vědět a policie stále nezná ani motiv jeho počínání, ani jeho identitu.

Bývalý policista z oddělení vražd Frank Quinn si užívá poměrně klidného života. Založil soukromou detektivní kancelář a řeší případy, při nichž konečně nemusí nasazovat vlastní krk. Idylka trvá až do chvíle, kdy do jeho kanceláře vstoupí žena, která by podle všeho měla být několik let mrtvá.

Z neznámé návštěvnice se vyklube dvojče jedné z obětí Mistra X. Nabízí Quinnovi značnou sumu za to, že dopadne sadistu, který její sestru krutě mučil, zohavil a teprve pak ji zabil. Detektiv případ přijme a starý případ se znovu otevírá. Bohužel se ukáže, že obnovené vyšetřování probudilo i vražedný instinkt Mistra X…

1

Quinn ve spodní zásuvce psacího stolu našel krabičku kancelářských sponek a zrovna se napřimoval z předklonu, když do jeho kanceláře vstoupila mrtvá žena.

Vešla tiše jako myška a vyděsila ho.

Nebyla krásná, ale atraktivní. Měla útlé boky a štíhlé nohy. Byla oblečená do nově vypadajících tuhých džínsů a bílé halenky bez rukávů, pod níž se rýsovala malá ňadra. Hnědé vlasy jí splývaly na ramena a tmavě hnědé oči měla trochu vykulené. Její pravidelné rysy mírně narušovaly příliš velké rty a mírný předkus. Pod paží měla zastrčené žluté desky plné výstřižků z novin. V pravé ruce držela hnědou koženou kabelku s dlouhým popruhem, který poskládala a použila jako držadlo. Do telefonu řekla, že se jmenuje Tiffany Kellerová. Quinn odhadoval, že kdyby ještě byla naživu, táhlo by jí na třicítku.

Ve tváři se jí zračilo jakési temné odhodlání, jako by ji někdo právě urazil a ona se mu hodlala pomstít.

Najednou se velkými ústy usmála a odhalila zuby. Zarputilý výraz úplně zmizel, jako by na jejím obličeji nedokázal zůstat dlouho. Quinn nabyl dojmu, že na okamžik zahlédl někoho úplně jiného.

„Předpokládám, že jste kapitán Frank Quinn.“

„Jenom Quinn,“ opravil ji. „Přesně jak je to napsané na dveřích – Detektivní kancelář Quinn a společníci.“

„Vím, že už nejste u newyorské policie,“ řekla.

„Neposadíte se?“ zeptal se a ukázal kancelářskou sponkou na jednu ze židlí z ořechového dřeva, které stály před jeho psacím stolem.

„Díky, já postojím.“ Ještě víc roztáhla koutky úst. „Jsem Tiffany Kellerová.“

Nespouštěl z ní oči a pravou rukou hmatal po prázdném skleněném popelníku, do něhož dával kancelářské sponky. „Když jste mi volala, představila jste se mi jako Tiffany Kellerová. Ta Tiffany Kellerová, která se stala obětí sériového vraha?“

„Přesně ta.“

Nemohl od ní odtrhnout oči. Otočil krabičku dnem vzhůru a vysypal z ní sponky do popelníku. Tiché cvakání kovu o sklo ho přesvědčilo, že se trefil. „Promiňte, ale nejste náhodou mrtvá?“

„Ne tak docela.“

Kam tohle směřuje? Quinn hodil prázdnou krabičku do koše umístěného uprostřed pod stolem. Dopadla na roztrhaný kus papíru, takže nebylo nic slyšet. „Co si přejete, Tiffany?“

„Chci, abyste našel Řezníka.“

Řezník byl sériový vrah, který měl na svědomí pět obětí. Poslední zabil před pěti lety a pak vraždění najednou nechal. Podobně jako většina sériových vrahů zabíjel pouze ženy. Obětem uřízl bradavky a těsně pod prsa jim nožem vyvedl velké X. Potom jim podřízl hrdlo.

Quinn byl tehdy upoutaný na lůžko poté, co ho při přepadení obchodu s alkoholem postřelili do nohy, a případ Řezníka nevyšetřoval. Nesoustředěně ho jako dočasný invalida sledoval v televizních zprávách a četl o něm v novinách. Představovalo to jednu z mála alternativ ke koukání na strop. Pokud ho paměť nemýlila, Tiffany Kellerová byla Řezníkovou poslední obětí.

Pohodlně se usadil v kancelářském křesle a pozorněji si návštěvnici prohlédl.

Jeho zkoumavý pohled ji nevyvedl z míry.

„Jsem Tiffanyino dvojče,“ řekla.

„Proč jste si na ni hrála?“ zeptal se.

Úsměv na její tváři se ještě rozšířil a objevily se řady pravidelných bílých stoliček. Quinn by se vsadil, že v životě neměla v zubech jedinou díru. S širokým bělostným úsměvem se trochu podobala roztleskávačce, která na sebe hodně dbá. Oslnila by i diváky v zadních řadách.

„Říkala jsem si, že když za vámi přijde přímo jedna z Řezníkových obětí a požádá vás, abyste ten případ vyšetřil, spíš vás přesvědčí,“ odpověděla. Měla slabý přízvuk a jednotlivé hlásky vyslovovala nezřetelně a trochu je protahovala. Nebyla ze severovýchodu. Nejspíš pocházela odněkud ze středozápadu. Z venkova. „Jsem Chrissie.“ Aha. „Chrissie Kellerová. Máma nás se sestrou pojmenovala po svých oblíbených zpěvačkách z osmdesátých let, Chrissie Hyndeové a Tiffany.“

„Jaké Tiffany?“

„Nepoužívala příjmení. Někteří umělci to tak dělají.“

„Někteří umělci, se kterými jsem měl tu čest, taky,“ podotkl Quinn.

„Myslíte kapsáře, podvodníky a podobně?“

„Ano. A imitátory.“

„Nemusela jsem se za Tiffany vydávat,“ řekla. „Jenom jsem chtěla, abyste si na chviličku myslel, že před vámi stojí ona. Oběť, která vás žádá, abyste spravedlivě potrestal jejího vraha.“

„Chtěla jste mi zahrát na city.“

„Přesně tak.“

„Na tomhle světě se spravedlnost nehledá snadno, Chrissie. Někdy je dokonce problém určit, jak vypadá. Hledání může být dost pracné a drahé, a to, co najdeme, se nám nakonec vůbec nemusí líbit.“

„Anebo si to můžeme vychutnat.“

Quinn jí nedokázal odporovat, protože nikdy nebyl v její situaci.

„Mám dostatek prostředků a zaplatím vám,“ ujistila ho. „A za své peníze chci zjistit, kdo zabil Tiffany. Svůj zločin musí odpykat. Možná vám to bude připadat divné, ale já si myslím, že právě proto ty peníze mám. Proto jsem vyhrála trojnásobný opičí super jackpot.“ Přenesla váhu a vystrčila v těsných džínsech jednu kyčel dopředu. „Třikrát za sebou jsem měla tři opice v řadě,“ prohlásila hrdě.

„Vážně?“ zeptal se Quinn. Došlo mu, že Chrissie mluví o výhře na herním automatu.

Zhoupla se na noze, na níž měla váhu, jako by pomalu zašlapávala nějakého broučka. Byla obutá do gumových sandálů, v nichž ji podle Quinna musely bolet nohy. „To si pište. Měla jsem čtvrťák pro štěstí a dobrý důvod vyhrát sto třicet devět tisíc dolarů.“ Znovu se široce usmála. „I po zdanění je to spousta peněz.“

„A to i tady v New Yorku,“ dodal Quinn a znovu se opřel, tentokrát víc dozadu. Křeslo zaskřípělo, jako by ho chtělo varovat, aby si zbytečně nezahrával. Jinak se převrhne a on dopadne jak dlouhý, tak široký na zem. „A teď máte poslání,“ řekl.

„Přesně tak, pane Quinne. Neříkejte mi, ať jdu na policii, protože tam už jsem byla. Nezajímá je to. Od Řezníkova řádění uplynulo hodně let a mně připadalo, že policie nechce, abych jí připomínala případ sériových vražd, který nedokázala objasnit.“

„Byrokraté nesnášejí, když jim připomenete jejich neúspěchy.“

„Mně je jedno, co snášejí nebo nesnášejí. Zajímá mě jenom spravedlivá odplata za Tiffany.“

Zase ta spravedlnost.

„Z lidí s posláním mám hrůzu,“ řekl Quinn a pomyslel si, že by o tom mohl sáhodlouze vyprávět. Ale co řekl, byla pravda. Někdy děsil sám sebe. „Vy nejste z New Yorku.“

Zatvářila se trochu překvapeně a olízla si široké rudé rty. „Je to tak vidět?“

„Jenom trochu,“ odpověděl. Poklepal si ukazovákem na lícní kost pod pravým okem a usmál se. „Mám dobrý pozorovací talent.“

Chrissie přistrčila židli blíž ke stolu a posadila se na ni. Pevně zkřížila nohy, jako by na sobě neměla džínsy, ale sukni. Anebo si myslela, že Quinn by mohl zahlédnout příliš velký kus jejích stehen v džínovině, zbláznit se a napadnout ji? „Jsem z Holifieldu v Ohiu. Tiffany odtamtud byla samozřejmě taky. Je to malé městečko. Většina lidí tam pracuje v chemičce nebo v továrně na pneumatiky pro kamiony. Tiffany tam taky chvíli pracovala a pak odjela sem do New Yorku, protože se chtěla stát herečkou. Místo toho byla zavražděna.“ Chrissie nasadila tvrdý výraz. Na okamžik pevně sevřela rty, až jí zbělely.

„Chci to dát do pořádku.“

„Chcete se pomstít?“

„To taky. Pane Quinne, měl byste vědět, že když jedno dvojče zemře, v tom druhém taky něco zhasne. A způsob, jakým přišla o život Tiffany… Skoro jako by nás to postihlo obě. Smrt jednoho z dvojčat je výjimečná věc.“

„Výjimečná je smrt každého člověka.“

Chrissie se předklonila na židli a položila si ruce na kolena. Měla dlouhé prsty s hezky upravenými nehty. Chyběly na nich prsteny. „Policie dala případ Řezníka k ledu, pane Quinne. Přeju si, abyste ho rozmrazil. Chci, aby se mé poslání stalo i vaším posláním.“

„To je potřeba trochu promyslet,“ řekl Quinn. „Newyorští policajti nejsou žádní hlupáci. Tedy aspoň většinou. Před pěti lety případ Řezníka prostě nemohli vyřešit.“

„Četla jsem o vás, pane Quinne. Pokud jde o sériové vrahy, jste chytřejší než policie. Chytřejší než kdokoli jiný.“

„Začínám se červenat.“

„Pochybuju, že to dovedete,“ opáčila.

„Teď jste mě urazila.“

„To jsem nechtěla. Měla jsem na mysli vaše zkušenosti a to, že vždycky zvítězíte.“

„Další chvála. Až mi z toho trne krk.“

„Vkládám ve vás víru a sázím na vás své peníze,“ řekla Chrissie.

„Případy se odkládají, čas běží… Pak se hůř řeší. Moc vám slíbit nemůžu.“

„Sliby jsou mi fuk,“ prohlásila Chrissie. „Zajímají mě jenom výsledky. Stejně jako vás.“ Znovu se usmála rudými rty a pokračovala: „Říká se, že je pro vás nejdůležitější výsledek, že obcházíte pravidla způsobem, jakým by si to žádný policajt nedovolil. Jste lovec, který se nikdy nevzdává.“ Poposedla si na kraj židle, jako by chtěla přeskočit stůl a spolknout Quinna svými velkými ústy. „Co vy na to?“

„Vzdávám se. Co vám mám říct?“

„Že tu práci vezmete, co jiného.“

„Asi jsem vás neměl nechat rozhodnout za sebe.“

Sledoval, jak Chrissie sahá k noze židle pro odřenou koženou kabelku, kterou si o ni opřela, a vytahuje z ní šekovou knížku.

Nepokoušel se ji zastavit. Měla pravdu. Pravdu a štěstí. Proto vyhrála trojnásobný opičí super jackpot.

Vyhrál snad on někdy něco?

2

Všechno se odehrálo rychle, a oko se dá oklamat.

Pearl Kasnerová byla převlečená za hostesku. Stála stranou v šerém výklenku za dveřmi podniku Sammyho steaky a nebyla si jistá, co právě vlastně zahlédla.

Trpělivě čekala a dávala dobrý pozor, aby na ni Linda moc neviděla. Štíhlá, neúnavná mladá žena s přírodními loknami kolem uší patřila k nejvytíženějším servírkám v restauraci. Hosté ji milovali.

Když projela další platební kartu terminálem, nenuceně z kapsy vytáhla černou krabičku, položila ji na pult a kartu do ní zasunula.

Potom krabičku schovala do kapsy zástěry.

Udělala to rychle a elegantně. Aby si člověk jejího pohybu všiml, musel by vědět, že ho udělá, a pořád se jí dívat na ruku.

Pearl se schovala do stínu a usmála se.

Když si Lindy všimla poprvé, nemýlila se. Kdykoli mladá žena vystavovala někomu účet, použila jeho kartu dvakrát. Poprvé projela terminálem a podruhé čtečkou schovanou v kapse zástěry. Několik dní potom mohla bez obav nakupovat pod jménem příslušného hosta a s číslem jeho platební karty. Když postižení konečně zjistili, co se stalo, a oznámili to své bance, existovala jen malá pravděpodobnost, že zcizené číslo karty budou spojovat s večeří u Sammyho.

Pearl nepozorovaně prošla vstupní halou a kráčela mezi stoly s bílými ubrusy přes celou restauraci. Měřila necelých sto šedesát centimetrů, měla živé, tmavě hnědé oči, červené rty a černočerné vlasy po ramena. Přitahovala pozornost mužů, kteří tak rádi pozorují pevné, hezky tvarované tělo plné pulsující energie. Měla hezky vysoustružené kotníky a úzký pas. Její velké poprsí bylo pěkné, ale ve světě módy by neuspělo.

Na Pearl byla radost se dívat.

Přistoupila k boxu, kde posedával vytáhlý muž s vystouplým bříškem ve zmačkaném hnědém obleku. Na stole před ním stál předkrm z plněných hub a napůl vypitá sklenice martini. Muži bylo přes padesát a plešatěl. Když se Pearl převlékla za hostesku, začal hrát připitého hosta, který si předkrmy objednává jenom proto, aby se mohl o samotě opít. Bylo to lepší než sedět u baru mezi mladšími muži, kteří sledovali baseball a hlasitě, někdy i rozzlobeně o něm diskutovali. Dokázali se pořádně rozparádit kvůli užívání steroidů.

Osamělý pijan byl Larry Fedderman, který kdysi dávno pracoval s Quinnem u newyorské policie. Nejprve spolu hlídkovali v autě a potom se z nich stala dvojice detektivů z oddělení vražd na jižním Manhattanu. Fedderman se po odchodu do důchodu odstěhoval na Floridu a Quinn založil Detektivní kancelář Quinn a společníci. Pearl tehdy pracovala u uniformované ochranky v Sixth National Bank na dolním Manhattanu.

Pearl i Fedderman zanechali své činnosti a začali pracovat pro Quinna jako menšinoví podílníci v jeho detektivní kanceláři. Stali se jeho společníky.

Restauratér Sammy Caminatto si jejich kancelář najal, aby zjistila, jakým způsobem se vyzradilo číslo Visa karty jeho bratrance. Jediné místo, kde příbuzný novou kartu použil předtím, než ji rozstříhal na šest kusů, aby se k ní nemohla dostat jeho nová manželka – zlatokopka –, bylo u Sammyho.

Quinn případ svěřil Pearl s Feddermanem, kteří se svých rolí u Sammyho rychle ujali. Teď se zdálo, že našli klíč k záhadě toulavých čísel platebních karet. Ležel schovaný v kapse Lindiny zástěry. Pearl to mrzelo, protože jí servírka byla sympatická. Byla hezounká a naivní. Někdo toho pravděpodobně zneužíval.

„Vypadá to na Lindu,“ řekla Pearl Feddermanovi.

Ani nehnul brvou. „To je divné. Připadá mi jako hodná holka,“ řekl.

„Možná taková je, ale za tohle půjde sedět. V kapse zástěry nosí čtečku.“

„Koukal jsem, jestli něco takového nemá, ale nic jsem neviděl,“ řekl Fedderman. „Musí být hrozně šikovná.“

„Je znát, že v tom má praxi.“

„Nekazme jí večer,“ řekl Fedderman a napil se martini, které ještě nestihl přelít do sklenice na vodu. „Nechme ji zkopírovat ještě pár čísel, ať proti ní máme dostatek důkazů.“

„Chceš, abychom se dívali, jak porušuje zákon?“

„Jistě.“

„Nestáváme se tím pádem spolupachateli?“ zeptala se Pearl. Od chvíle, kdy se stala Quinnovou společnicí a soudní výlohy za ni neplatila newyorská policie, byla opatrná, aby sebe nebo kancelář nevystavila případnému soudnímu sporu. Anebo to bylo tím, že Lindu měla ráda a nechtěla ještě zhoršit průšvih, do kterého se mladá žena dostala?

„Svým způsobem ano,“ odpověděl Fedderman. „Ale kromě nás o tom nikdo neví. A my dva bychom jeden na druhého nepráskali.“

„Asi máš částečně pravdu,“ souhlasila Pearl.

Počkala a hodinu před zavírací dobou zavolala na policii, která Lindu zadržela se čtečkou v kapse zástěry. Byla v ní uložená jména pěti hostů, kteří toho večera zaplatili útratu bezhotovostně, a čísla jejich platebních karet. Byl to usvědčující důkaz.

Když Lindu odváděli, plakala a hlasitě ze všeho obviňovala jakéhosi Bobbyho. Pearl jí věřila.

„Chlapi,“ řekla hlasem plným opovržení.

Fedderman mlčel. Jenom tam stál a myslel si, že čísla karet nelegálně kopírovala Linda.

Nadšený, ohromený Sammy slíbil, že jejich kanceláři pošle šek, a Pearl s Feddermanem asi v jedenáct hodin odešli z restaurace a zamířili do svých domovů. Zítra každý napíše vlastní hlášení a předá ho Quinnovi, který nepochybně nařídí Pearl, aby Sammymu poslala účet, i když se možná v poště mine s jeho šekem. Obchod je obchod.

Fedderman s Pearl počkal před restaurací, zatímco se snažila zastavit nějaký taxík. Venkovní teplota se stále pohybovala mezi dvaceti šesti a třiceti stupni Celsia a vzduch byl tak dusný, že se zdálo, jako by se z nebe každou chvíli měl spustit pořádný liják.

Pearl nikdy netrvalo dlouho, než upoutala pozornost taxikáře, takže Fedderman věděl, že se brzy rozejdou a on vykročí opačným směrem k stanici metra o dva bloky dál.

Pearl jednou nohou nakročila z chodníku do ulice a mávla rukou. Rozhýbala přitom celé tělo.

Záhy se samozřejmě rozsvítila brzdová světla taxíku. Řidič vůz prudce otočil, takže mu auta v protisměru musela uhýbat a troubila na něho. Jel kus v protisměru u chodníku, dokud nezastavil kousek od Pearl.

„Mohla to být Bobbie, ne Bobby,“ řekl Fedderman, když nastupovala dozadu do taxíku. „Ženská.“

Pearl se na něho podívala. „Neplácej nesmysly.“

Přibouchla dveře taxíku dřív, než stihl odpovědět.

Fedderman se díval, jak se taxík znovu na pětníku otočil, aby jel stejným směrem jako ostatní auta. Chovala se Pearl vždycky, jako kdyby se narodila s osinou v řiti? Byla hrozně chytrá, ale pořád odmlouvala a dělala problémy. Taková škoda. Nikdy neměla šanci postoupit u policie na vyšší pozici. Fedderman byl spolehlivý dříč a poctivý detektiv. V politikaření na stanici se nevyznal a byl dostatečně rozumný, aby se mu vyhýbal. V tom tkvěl další Pearlin problém. Nedokázala stát stranou.

Další potíž spočívala v tom, že byla žena a navíc atraktivní. Její vzhled přitahoval nechtěnou pozornost a ona se s tím neuměla vždycky vypořádat. Jednou v hotelu v centru města praštila policejního kapitána, který se jí dotkl tam, kde neměl. To by samo o sobě stačilo na pohřbení kariéry. Pearl se tomu vyhnula, ale už jí zůstalo stigma a musela si neustále dávat dobrý pozor, aby neupadla v nemilost. Proto nakonec od policie odešla a začala pracovat u bankovní ochranky. Nemusela se pořád chovat mile, takže jí to vyhovovalo. Nebyla však v Sixth National doopravdy spokojená. Chyběla jí výzva, akce a uspokojení z dopadení zločinců. Scházelo jí i nebezpečí, které s tím bylo spjaté.

Feddermanovi se po životě policisty stýskalo stejně jako jí, když na Floridě honil nepolapitelné golfové míčky nebo rybařil v Mexickém zálivu a vytahoval z moře tvory, kteří vůbec nepřipomínali ryby.

Stejně jako Pearl byl zralý na Quinnovo zavolání.

Usmál se směrem, jímž Pearl odjela, a kráčel pryč. Manžetu na pravé ruce měl rozepnutou. Při každém kroku mu plácala o ruku jako bílý prapor. Pokud si toho všiml, nejspíš mu to nevadilo.

Zato mu trochu vadilo, že už si u Sammyho nedá zadarmo nic k pití ani předkrm.

3

Druhý den ráno seděli u sestavy stolů, které tvořily kancelář jejich společnosti: Quinn za svým stolem a Pearl s Feddermanem naproti němu. Oknem s kovovými mřížemi do místnosti z výšky pronikalo sluneční světlo a zahřívalo kancelář. Kávovar na stole v rohu vesele bublal a vypouštěl do vzduchu hutnou vůni čerstvě upražené kávy.

Fedderman si svlékl sako, shrbil se na židli trochu ke straně a dělal si poznámky. Měl rozepnutou manžetu na rukávu. Obvykle se mu rozepnula, protože při psaní svérázným způsobem krčil zápěstí a táhl ho po papíře. Na Pearl dopadal paprsek, v němž tančily částečky prachu, takže byla mnohem krásnější než jindy. Quinn jako častokrát předtím zalitoval, že jejich vztah skončil. Byl by rád, kdyby pokračoval, ale věděl, že Pearl je přesvědčená, že je definitivně po všem. Přinejmenším pro ni. Možná měla pravdu.

Quinn zkopíroval výstřižky, které mu dala Chrissie Kellerová, a vysvětlil kolegům situaci. Oba mu pozorně naslouchali. Takové vyšetřování se jim všem zamlouvalo. Radši řešili několikanásobnou vraždu než zneužití platebních karet. Ve světě, kde se chytají zločinci a pokud možno se napravují nešvary, by si po vyřešení tohoto případu mohl člověk připadat užitečný. Škoda jen, že se ty vraždy staly před více než pěti lety. Všichni tři věděli, že šance na oživení minulosti a dopadení Řezníka je dost malá.

„Hodně jsem četla o zvláštním spojení mezi dvojčaty,“ řekla Pearl, když Quinn domluvil. „Připadá mi to jako pitomost, ale možná na tom něco je.“

„Nechápu, jaký význam by pro náš případ mohl mít záhadný vztah mezi dvojčaty,“ poznamenal Fedderman. „Kromě toho, že pohání naši klientku.“

„To úplně stačí,“ oponoval Quinn. „Vzhledem k tomu, že nás už neplatí město…“ Podíval se na Pearl. „Ani žádná banka.“

Všichni tři věděli, že když založili detektivní kancelář, dost riskovali.

Byli třemi lidmi pracujícími na vlastní pěst. Chvíli nikdo nic neříkal.

„To jsme se pořádně odmlčeli,“ řekla nakonec Pearl.

Fedderman, který okusoval už tak dost ohryzanou žlutou tužku, se na ni podíval. „Znamená to, že máme čekat další, kratší odmlku?“

„Důležité je jedno,“ řekl Quinn. „Na klientových pohnutkách nezáleží, ale pokud jsou legální a etické, rádi si necháme zaplatit.“

„Stačí, když budou splňovat aspoň jednu podmínku,“ podotkla Pearl.

Nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Zmínil ses, že naše klientka vyhrála nějaký jackpot,“ řekl Fedderman Quinnovi.

„Na herním automatu. Zastavila tři stejné obrázky třikrát za sebou a momentálně je bohatá. A takhle hodlá utratit své peníze.“

„Ta záhadná věc s dvojčaty,“ utrousila Pearl. Také si dělala poznámky. Několikrát si gumou na tužce rychle poklepala na přední zub. „Na Řezníkovy vraždy si vzpomínám. Všichni z nich byli úplně vedle. Ty ses na to už díval, Quinne. Myslíš, že opravdu máme šanci vraha najít?“

„Šanci máme určitě.“

„Pomohlo by, kdyby se nám z policejního archivu povedlo získat složky těch odložených vražd,“ řekl Fedderman.

„Myslím, že newyorská policie teď nebude moc ochotná ke spolupráci,“ řekl Quinn. „Celkem pochopitelně nebude chtít, abychom se pustili do případu, který nedokázala vyřešit.“

„Možná bys mohl promluvit s Renzem,“ navrhla Pearl.

Harley Renz byl oblíbený policejní komisař, s nímž se všichni tři dlouho znali. Byl to nestydatý, ambiciózní a zkorumpovaný byrokrat, který neustále toužil po kariérním postupu. „Kdybychom najednou po pěti letech přišli a vyřešili případ sériového vraha, byla by to největší rána právě pro Renze,“ řekl Quinn. „Bál by se, že policie bude vypadat jako banda blbců.“

„Nevypadala by tak poprvé,“ poznamenal Fedderman. „O co by vlastně přišel?“

„O politický kapitál. Pro Renze to je stejné, jako kdybys mu pustil žilou. Žije tím.“ Quinn si propletl prsty, dal si ruce za krk a zabořil se do svého křesla. Možná se zaklonil až moc. Pearl ho sledovala a čekala, jestli se tentokrát překotí dozadu. Možná v to doufala. „Než půjdeme za Renzem, musíme mít v ruce něco pořádného,“ řekl Quinn. „A taky mu musíme dokázat, že když případ vyřešíme, bude z toho mít užitek.“

„Mezitím budeme pracovat, a když naše snaha přijde vniveč, nebudeme si s tím dělat hlavu,“ prohlásila Pearl.

„Bude se mi stýskat po gratis jídle a pití u Sammyho,“ přiznal Fedderman. „Ale abych byl upřímný, už mě přestávalo bavit hrát si na věčně opilého byznysmena. A Pearl začínala přibírat.“

„Já vstanu a přiberu ti trochu tu tvoji zatracenou hlavu,“ pohrozila mu Pearl.

Quinn je nejdřív chtěl zklidnit, aby se všichni mohli dát do práce a seznámit se s pět let starým vyšetřováním, ale pak se rozhodl, že to neudělá. Znal Pearl a viděl, že se ještě nedostala do varu, takže Feddermana fyzicky nenapadne. Fedderman ze zkušenosti věděl, že když si chce Pearl dobírat, musí kolem ní našlapovat v uctivé vzdálenosti. Jen ať se klidně škorpí, pomyslel si Quinn.

Takhle jim jde práce nejlépe od ruky.

4

Mary Bakehouseová absolvovala sérii vyčerpávajících cest autobusem v horku a prachu z Bennettu v Jižní Dakotě do New York City. Vzdálenost se dala vyčíslit nejen v kilometrech. V žádném případě se nechtěla vracet.

Celý víkend se stěhovala do nového bytu v East Village. Měla dost peněz, takže si zatím mohla dovolit platit nájem, zatímco bude shánět práci.

Byt se nacházel ve třetím poschodí šestipatrového domu a okna měl obrácená na východ. Předchozí nájemník byl kuřák a v nečekaných okamžicích, když Mary otevřela skříň nebo když oknem dovnitř zafoukal letní větřík a prohnal se nad podlahou, bytem zavanul zatuchlý zápach tabákového kouře. Okno se dalo otevřít jenom na několik centimetrů a dál se nechtělo hnout, takže v obývacím pokoji bylo obvykle vydýcháno a dusno. Mary si co nejdřív pořídí nějaký osvěžovač vzduchu ve spreji. Anebo takovou tu věc, která se zastrčí do zásuvky a každých patnáct minut nebo tak nějak zasyčí a provoní vzduch. Musí s tím něco udělat. Tabákový kouř nemá ráda a cítí ho i na vzdálenost několika bloků. Jeden přítel jí kdysi řekl, že má nos jako bígl. Neuvědomil si, co vypouští z úst. Mary s ním přestala chodit, protože jí připadal málo inteligentní.

Od bydlení v této části Village se ji pokusilo odradit hned několik lidí. Prý to tu může být nebezpečné. Mary jejich varování nebrala vážně. S darebáky měla zkušenosti z Bennettu. Byli úplně stejní jako ti newyorští, jenom nosili kovbojské klobouky.

Vypořádávala se s nimi tak, že na sobě vůbec nedávala znát strach. Měla roztomilý srdčitý obličej, křehké tělo a posmutnělé hnědé oči. Byla jemná a vypadala jako vystřižená ze staré fotografie. Měla v sobě však cosi, co naznačovalo, že si dokáže stát na svém. Nenechala si nic líbit. Lidi se zlými úmysly obvykle dokázala zastrašit.

Mary byla zajímavá i tím, že měla zbraň – revolver ráže dvaatřicet s kostkovanou dřevěnou rukojetí. Na rodném ranči celé roky střílela do terčů a likvidovala škodnou. Zabalila zbraň do kufru, který si vzala do autobusu. V autobusech se zavazadla nekontrolují tak důkladně jako na letištích. Anebo v jejím kufru při kontrole zbraň nikdo nenašel, protože byla zabalená do starých džínsů.

Byt byl částečně zařízený, takže stěhování nebylo složité. Mary jednoduše otevřela kufr, vyndala z něj oblečení a uložila ho do zásuvek komody v maličké ložnici.

V ložnici to nepáchlo tak jako v obývacím pokoji, takže předchozí nájemník možná nekouřil v posteli. Lůžko samotné bylo veliké a mělo pěkně proleželou matraci. Mary si vždycky dopřávala kvalitní postel, a tak se rozhodla, že si koupí lepší matraci a tu proleželou uloží do sklepa, který náleží k bytu. Matka jí vždycky říkala, že v životě je nezbytná dobrá postel a dobré boty. Nové tenisky měla Mary na nohou. Bude muset koupit jenom matraci a nějaké zařízení – stůl a lampu. Sama si je vybere a udělá tak z bytu své výsostné území.

Prázdný kufr strčila pod postel a věnovala se velkým vinylovým deskám se vzorky své práce. Byla grafička s diplomem z Harper Design College v Jižní Dakotě. Profesoři jí říkali, že tak talentovanou studentku, jako je ona, ještě neučili. Ve stejném smyslu se vyjadřovali i v doporučujících dopisech. Mary si uvědomovala, že to jí samo o sobě práci v New Yorku nezaručí, ale mělo by jí to alespoň otevřít příležitosti. Neočekávala, že to tu bude mít snadné, ale chtěla zkusit štěstí.

Vrátila se do obývacího pokoje, sevřela ruce v pěst, založila si je na štíhlé boky a rozhlédla se.

Co jsi to provedla, Mary Bakehouseová?

Flekaté stěny byly vymalované zašlou bílou barvou a potrhaný šedý koberec byl samá skvrna. Nábytek vypadal jako pelmel z blešího trhu, ale některé kusy, jako například stará masivní knihovna u stěny v obývacím pokoji, se zdály docela kvalitní. Stála na nich malá televize, různé vázy a dokonce několik starých knih bez obalů. Mary si říkala, že do váz dá květiny a některé knihy si možná i přečte.

Půjde to. Musí to jít!

Zapnula okenní klimatizaci na pomalé otáčky a pomyslela si, že obývací pokoj i ložnice se alespoň trochu ochladí, zatímco ona si dojde něco vyřídit. Na některých oknech byly ozdobné černé mříže ze železa. V jednom byl vodorovně zasazený železný úchyt ve tvaru písmene U, který pevně držel klimatizaci na místě, takže se dala vyndat jedině zevnitř bytu. Okna vedoucí na malý dvorek mříže neměla, nejspíš protože sloužila jako únikový východ k požárnímu schodišti. Přesto byly mříže na tolika oknech, až byt zevnitř připomínal vězení.

Takže realitní makléři, kteří Mary varovali, nejspíš měli pravdu. Ocitla se v nebezpečné čtvrti nebezpečného města. Nebyla však vyděšeným neviňátkem, za které ji zřejmě považovali. Měla za to, že díky svému přízvuku zní naivněji, než ve skutečnosti je. Bylo jí pětadvacet a vychodila vysokou. Nebyla úplně nezkušená.

Právě teď potřebovala nějaké jídlo a pár věcí do koupelny – zubní pastu, mýdlo a šampon. A k tomu ten osvěžovač vzduchu. Až přijde z nákupu a věci uloží, vyrazí znovu ven a podívá se po obchodu, kde by mohla koupit stojan a výtvarné potřeby. To by ve Village nemělo být tak složité. Je to přece umělecká čtvrť.

Umělecká čtvrť, ve které si lidé na okna dávají mříže.

Mary vešla do kuchyně ve tvaru L, podívala se do prázdné lednice a rozhodla se napsat si seznam.

Když se otáčela, aby si do ložnice došla pro kabelku, všimla si velkých dóz z modré keramiky, které stály na lince vedle sporáku. Bylo na nich napsáno MOUKA, KÁVA, CUKR a tak dále. Mary se líbily. Možná by si je i sama koupila.

Ráda pila čaj, takže když se s kabelkou vrátila z ložnice, uložila revolver do prázdné dózy na kávu.

Když vycházela ze dveří, s úsměvem se ohlédla. Byt se vůbec nepodobal načinčaným obydlím ze starých filmů. Spíše připomínal byty v Show Jerryho Seinfelda, jenom byl ještě o něco ošuntělejší. Začínala se v něm cítit jako doma.

Půjde to, ujistila se znovu. Pečlivě za sebou zavřela dveře a zamkla.

Všechno bude v pořádku.

5

„Jitříte staré rány,“ řekla matka Rhondy Nathanové.

Pearl si myslela, že se postarší žena rozpláče, ale upřené šedé oči za lacinými brýlemi z drogerie zůstávaly klidné.

Nathanovy našla docela snadno, ale zabralo jí to dost času. Když před sedmi lety Řezník zavraždil jejich pětadvacetiletou dceru Rhondu, bydleli ve vlastním prostorném bytě mezi Pátou Avenue a East River Drive. Rhondina otce, který živil rodinu a byl partnerem v jedné firmě na Wall Street, před třemi lety srazil autobus. Ovdovělá Edith Nathanová si po jeho smrti velice pohoršila a skončila v maličkém bytě v Lower East Side.

Pearl bylo ženy líto. Měla neupravené, řídnoucí šedé vlasy a nažloutlou pleť. Pod bradou se jí udělalo několik laloků a postava, pokud někdy nějakou měla, se jí zakulatila tak, že připomínala baculaté nemluvně. Pod ušmudlaným modrým županem s neladícím bílým páskem vůbec nebylo vidět, že má prsa.

Žena nepřítomně hleděla přímo před sebe.

„Edith?“ promluvila na ni Pearl jemně.

Nepřirozeně klidné šedé oči se na ni podívaly.

„Nechceme vám působit bolest,“ ujistila ji Pearl.

„Ale přesně to děláte,“ řekla Edith. „Jako když ze zraněného srdce, které se nikdy docela nezahojí, seškrábnete strup.“

Pearl se rozhlédla po skromném bytě. Na jednom parapetu stály plastové květináče s uschlými pelargoniemi. Stejně na tom byly i růže v prasklé váze na televizi. Čest živých rostlin v bytě zachraňovaly pouze květiny v další váze uprostřed kuchyňského stolu. Na polici, jež se táhla podél stěny kousek od skříňky plné skleněných tretek, stál stříbrný rámeček s barevnou fotografií tmavovlasé mladé ženy se zářivým úsměvem. Pearl poznala Rhondu Nathanovou podle fotografií vystřižených ze sedm let starých novin, které do jejich kanceláře přinesla Chrissie Kellerová.

„Jako většina rodin obětí té zrůdy jsem už dávno přijala fakt, že moje dcera, moje jediné dítě odešlo ze světa,“ řekla Edith. „Nic mi ji nevrátí – ani osud, ani modlitba nebo smlouva s Bohem nebo ďáblem. Ani obnovené vyšetřování. Klidně bych obětovala život, kdybych věděla, že umře i on. Ochotně bych ho pomalu zavraždila tím nejpříšernějším způsobem, jaký existuje. Ale ne z čiré pomstychtivosti. Spíš abych vyrovnala misky vah.“ Edith si povzdechla a zabořila se do květovaných polštářů na pohovce. „Vůbec nic necítím, vyšetřovatelko Kasnerová. Už několik let. Nemám depresi. Jenom nic necítím, protože ve mně něco odumřelo.“

Když se Pearl Edith představila jako vyšetřovatelka, žena se pořádně nepodívala na její průkaz. Nebylo etické nechat ji v domnění, že Pearl pracuje u policie, ale jinak by s ní možná odmítla mluvit.

Rhonda Nathanová v červnu před sedmi lety zůstala až do večera sama ve své kanceláři v reklamní agentuře, kde pracovala jako textařka. Její tělo tam druhého dne těsně před rozbřeskem našla uklízečka. Hrbila se úplně nahá v kancelářském křesle, měla odříznuté bradavky a hluboko v trupu těsně pod prsy vyřezané děsivé krvavé X. Vrah jí svlékl kalhotky, udělal z nich roubík a nacpal jí ho hluboko do úst. Jednu nohavičku jí přetáhl přes hlavu a za krkem na ní udělal uzel, aby roubík dobře držel na svém místě. Musel si to dopředu naplánovat a natrénovat. Když oběť zemřela, strčil jí mezi prsty tužku, takže to vypadalo, jako by si během mučení a smrti dělala poznámky. Šlo o maličkost, která děsila. Byla to ukázka Řezníkova zvráceného smyslu pro humor, jaké občas policistům nechával na místech činu. Byl to vtipálek. U sériového vraha, jenž se domníval, že je mnohem chytřejší než jeho pronásledovatelé, to není neobvyklé.

Pearl se rozhodla, že o podrobnostech Rhondiny vraždy se nebude zmiňovat.

„Nenapadlo vás v letech, která uplynula od… chvíle, kdy se to stalo, něco nového?“ zeptala se. „Nevzpomněla jste si na něco, co by nám mohlo pomoct? Třeba něco zdánlivě nedůležitého?“

„Například?“ otázala se Edith tiše.

„Cokoli, co se vám vyjasnilo nebo co si pamatujete o týdnu před tou tragédií.“

„Promiňte, ale na nic si nevzpomínám. A to na tu dobu myslím každý večer a někdy se mi o ní i zdá.“

„Nepamatujete si, jestli se vaše dcera před smrtí nechovala divně nebo nezvykle? Nevíte o někom, s kým by mohla mít nějaké neshody? O někom, kdo mohl mít motiv?“

„Motiv?“ Edith se zdála zmatená a trochu rozzlobená. „Moji dceru měli všichni rádi. Dokonce bych řekla, že ji měli hodně rádi. Rhondu zavraždila vyšinutá zrůda, vyšetřovatelko Kasnerová. Je to jednoduché a příšerné.“

„Máte pravdu,“ přitakala Pearl. „Ale ta zrůda nemusí vůbec jako zrůda působit, když… se nechová podle své přirozenosti. Je možné, že jste vraha znala nebo se s ním třeba setkala.“

„Rhonda se v té době rozešla se svým přítelem, Charlesem Correnwellem. Nedovedu si představit, že by někoho zabil. Každopádně se několik týdnů před Rhondinou smrtí odstěhoval s matkou do Kalifornie a má alibi.“

Pearl věděla, že je to pravda. Charles Correnwell byl na opačné straně kontinentu na přednášce na vysoké škole a potom, zhruba v době Rhondiny vraždy, seděl s kamarády v hospodě.

„Váš manžel…,“ začala Pearl.

Edith se na ni upřeně zadívala. „Je mrtvý.“

„Já vím. Znám okolnosti jeho smrti.“

„Oba jsme byli otřesení ztrátou dcery,“ řekla Edith, „ale jsem si jistá, že Aaronova smrt byla náhoda. Neopustil by mě a tenhle svět takovým způsobem.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla Pearl. „Jenom mě napadlo, jestli nemohl existovat někdo s iracionálním motivem pomstít se vašemu muži tím, že mu zavraždí dceru.“

„Mezi našimi přáteli ani obchodními partnery žádný takový zvrhlík určitě nebyl.“

Pearl nic neříkala. Jenom se na sebe s Edith podívaly. Už si přece ujasnily, že zrůdy nemusejí nutně vypadat jako zrůdy.

„Myslíte někdo, kdo se neprojevoval v pravých barvách?“ zeptala se Edith.

„Ano.“

Edith v modrém županu pokrčila rameny. „Jak bych to mohla vědět?“

„Možná vás to jen tak napadlo. Třeba když jste dělala něco jiného, nebo těsně před usnutím nebo probuzením. Lidská mysl takhle funguje a dokáže překvapit.“

„Od Rhondiny smrti se s myšlenkami na ni probouzím a usínám skoro každý den,“ odpověděla Edith. „Vždycky znovu prožívám stejnou hrůzu a pokaždé mě mrzí, že jsem tomu nemohla nějak – jakkoli – zabránit. Tohle je na minulosti to nejhorší – nemůžete ji změnit.“

Pearl na chvíli měla pocit zmaru. „Paní Nathanová… Edith. Každý člověk má plno vlastností, o kterých se nepíše v žádném policejním protokolu.“ Předklonila se. „Co vaše dcera ráda jedla? Kouřila? Jakou hudbu poslouchala? Neseznámila se s někým na internetu? Přátelila se hodně s muži? Chodila ráda do kina?“

Edith trochu ztuhla a upřeně se na ni zadívala. Potom se uvolnila. „Měla ráda nezdravé jídlo – hamburgery, hranolky, prostě cokoli mastného a zdravotně závadného. Nekouřila. Trochu pila, ale ne moc. Pokud jde o hudbu, tak ráda poslouchala tu mrňavou ženskou z Brooklynu.“

„Myslíte Cindy Lauper?“

Edithina tvář se rozjasnila. „Ano, tu.“

„Náhodou ji taky mám ráda,“ řekla Pearl.

„Rhonda používala počítač a chodila na internet, ale ne na chat a tak podobně. Měla většinou kamarádky, i když pár kamarádů by se taky našlo. Hodně si telefonovali. Až moc často měla mobil u ucha, jako všichni mladí. Jako by ho k němu měla přirostlý. Povídala jsem jí, že by se jí z toho mohl udělat nádor na mozku, ale neposlouchala mě.“

„Jako všichni mladí,“ podotkla Pearl.

Obě chvíli mlčely. Ani jedna nechtěla slyšet, že by bylo úplně jedno, kdyby Rhonda dostala od mobilu rakovinu.

„Vaše otázky mi nepřipadají jako otázky, kterými se dá vyřešit vražda,“ prohodila Edith.

„A přitom takové jsou,“ pověděla jí Pearl. „Skoro vždycky se přijde na to, že klíčem k případu je něco, co se kdysi zdálo nedůležité.“

„Rhonda zrovna vystudovala psychologii. Většinu času pracovala v restauraci ve vedlejším bloku a přitom hledala lepší místo. Moc volna neměla.“ Edith roztáhla prsty a dlaněmi si třela spánky. Vypadala vyčerpaně. „Párkrát mě napadlo, jestli tu zrůdu nepotkala v restauraci.“

„Je to možné.“

„Policie se tím zabývala, ale nic nezjistila.“

„To neznamená, že se nic nestalo.“

Pearl viděla, že Edith se únavou klíží oči. Vstala a poděkovala jí, že si na ni udělala čas.

„Opravdu si myslíte, že i po těch letech existuje nějaká naděje?“ zeptala se Edith. Napuchlé oči měla podlité krví a nezářila v nich ani špetka naděje.

„Ano, i když velmi malá,“ odpověděla Pearl.

„Když jste mi ukázala průkaz, všimla jsem si, že nejste skutečná vyšetřovatelka,“ pokračovala Edith. „Myslím od policie.“

Pearl se usmála. „Jsem skutečná vyšetřovatelka.“

„Soukromá,“ řekla Edith. „Kdo vás najal? Kdo vám za to platí?“

„Dvojče jedné Řezníkovy oběti,“ odpověděla Pearl.

Edith sebou trochu trhla, jako by ji náhle oslnilo jasné světlo. „Dvojčata… Proboha, to muselo být utrpení.“ Zpříma se podívala na Pearl. „Ještě pořád trpí, viďte?“

„Ano.“ Pearl sáhla do kapsy, vytáhla z ní navštívenku a podala ji Edith. „Pokud si na něco vzpomenete…“

Edith si od ní vizitku vzala a prohlédla si ji. „Quinn a společníci. To je kapitán Frank Quinn?“

„Ano,“ přitakala Pearl. „Vy ho znáte?“

„Jenom z doslechu. Jsem ráda, že Rhondina vraha kromě jiných hledá právě on.“

Pearl si jako často připomněla, jak hluboce si veřejnost Quinna váží, protože úspěšně dopadá sériové vrahy. Měl nakročeno ke slávě.

Co přijde teď? pomyslela si Pearl. Smlouva na knížku?

„Zavolám vám,“ řekla Edith.

Její hlas vytrhl Pearl ze zamyšlení.

„Pokud si na něco vzpomenu,“ připomněla jí Edith.

„Buďte tak hodná,“ řekla Pearl. „Prosím vás. Hodně nám pomůže i úplná maličkost.“

„Znovu otevřít vyšetřování určitě není laciné,“ dodala Edith. „Je to dvojče bohaté?“

„Normálně ne,“ odpověděla Pearl. „Ale nedávno získalo nějaké peníze.“

„Určitě to cítí jako svou povinnost.“

„Teď ano,“ přitakala Pearl.

„Nerozmyslí si to,“ ujistila ji Edith.

6

„Její šek je krytý,“ řekl Quinn. „Zavolal jsem do banky, abych se ujistil, že má dostatek peněz.“

Seděli v kanceláři a bavili se o tom, proč se s Chrissie Kellerovou nemohou spojit ani na jednom telefonním čísle, která jim dala. Když vytočili první, ozval se záznamník, ale vzkazy jako by se nenahrávaly. Druhé číslo bylo na mobil a ve sluchátku se ozývalo jenom vysoké pískání.

„A co šek za práci u Sammyho?“ zeptala se Pearl.

„Taky je krytý. Ověřil jsem to.“

„Jsme bohatí,“ řekl Fedderman.

„Solventní,“ opravil ho Quinn.

„Jak to, že se s Chrissií nemůžeme spojit?“ zajímala se Pearl.

„Možná patří ke klientům, kteří si myslí, že o tom, kdy je budeme informovat, rozhodují oni,“ napadlo Feddermana.

„Musí všechno řídit,“ dodala Pearl.

„Tyhle typy nesnáším,“ poznamenal Quinn.

To říká ten pravý, pomyslela si Pearl, ale moudře mlčela.

„Začneme se starat, jestli se nám za jeden dva dny neozve,“ řekl Quinn. „Do té doby budeme pracovat na případu. Vyslechneme další přátele a rodinné příslušníky oběti.“ Podíval se z Pearl na Feddermana. „Uspěli jste někde?“

„Nestojí to za řeč,“ odpověděla Pearl.

Ale už v té chvíli cítila, že jí na případu něco uniká. Nevěděla, co to je. Bylo to jako prchavý stín.

Ona i Fedderman podali Quinnovi kopie poznámek z výslechů, aby je mohl založit do spisů. Potom mu věcně poreferovali o výsleších pozůstalých po Řezníkových obětech. Kromě obvyklých rozporů, které se daly přisoudit uplynulému času a slábnutí paměti, se nezdálo, že by existovalo mnoho zřejmých rozdílů mezi výslechy současnými a výslechy uskutečněnými před mnoha lety. Nic, co by mohlo posloužit jako vodítko.

Quinn uvažoval, že si zapálí doutník, ale nakonec si to rozmyslel. Pearl by hrozně zuřila. Nesnášela, když se v kanceláři kouřilo.

Myslel na Chrissii Kellerovou a na to, jak za ním přišla. Něco mu na ní nehrálo. Začínal mít nepříjemný pocit z toho, do čeho se namočili, a kam by to mohlo vést. Intuice. Málokdy se mýlí.

„Některým kamarádům a rodinným příslušníkům se nelíbilo, že jim připomínáme minulost,“ řekl Fedderman. „Viděl jsem to na nich a bylo mi z toho smutno.“

„Tohle ti zasraní vrazi spustí,“ řekl Quinn. „A pak se to táhne celé roky. Někdy i celé generace.“

„Pozůstalé to pořád hodně bolí,“ dodala Pearl. „A jsou plní nenávisti.“ Takové zjištění však očekávala. Věděla, že Quinn má pravdu. Pozůstatky předčasné, násilné smrti přetrvávají po celá desetiletí.

„Porovnáme podrobnosti dnešních výpovědí s těmi z minula,“ řekl Quinn. „A pak můžeme vyslýchat dál.“

„A jitřit staré rány,“ podotkl Fedderman smutně.

„To vyčítej výše jmenovanému hajzlovi,“ řekl Quinn.

Když Pearl zařazovala nové výpovědi do složek, uvědomila si, co jí neustále ulpívá v mysli. Sáhla po složce s kopiemi novinových výstřižků, které jim přinesla Chrissie Kellerová.

Prolistovala ji a zastavila se u výstřižků, které se týkaly Chrissiiny sestry Tiffany.

Pearliny dojmy byly správné. Pocítila náhlé uspokojení z toho, co na své práci měla nejradši.

„Jsou tu fotky všech obětí až na pátou a zároveň poslední,“ řekla. „Tiffany Kellerovou. Je tu plno výstřižků, ale u jediného není fotka.“

Quinn s Feddermanem se podívali na své kopie. Tiffanyina fotografie opravdu chyběla.

„Že by náhoda?“ zeptal se Fedderman. To určitě, myslel si přitom. Jako většina policistů na náhodu příliš nevěřil.

„Nepřipadá mi pravděpodobné, že by se o Tiffanyině vraždě jenom hodně psalo a mluvilo, a nikdo by nezveřejnil její fotku,“ prohodila Pearl.

Quinn se na kancelářském křesle zaklonil a jako obvykle na něm začal balancovat, až se málem překotil. „Mladá, atraktivní oběť se zohavenými prsy. Fotek musely být plné noviny.“

Sledoval, jak se Pearl vydává po stopě jako lovecký pes, i když jí by se takové přirovnání nelíbilo. Už měla zapnutý počítač, byla přihlášená na internetu a zadávala do vyhledávače jméno Tiffany Kellerové.

Chvilku hledala v archívech newyorských novin související články.

Novináři Tiffanyinu zohavení a zabití Řezníkem nepřekvapivě věnovali obrovskou pozornost. Krvavé podrobnosti zločinu doprovázelo velké množství kvalitních fotografií mladé atraktivní oběti. Přesně jak si Quinn myslel.

„No to mě podržte,“ uklouzlo Pearl.

„Jsou tam nějaké fotky?“ zajímal se Quinn.

„Je jich tu plno.“

„Chrissie fotky určitě schválně neschovávala,“ řekl Fedderman.

Pearl zavrtěla hlavou. „Tak jsem to nemyslela.“

Quinn s Feddermanem přistoupili blíž, aby pořádně viděli na její monitor.

Zvláštní pocit v Quinnově břiše sílil.

Na obrazovce se objevila fotografie, která nejspíš pocházela ze středoškolské ročenky. Byla na ní hezká tmavovlasá dívka s širokým úsměvem a trochu uličnickýma očima, které se dívaly nahoru. Nezbednost se v ní však nestihla rozvinout, protože její krátký život náhle ukončil Řezník.

Pod fotografií bylo napsané pouze jméno: Tiffany Kellerová.

Tiffany se ani trochu nepodobala svému dvojčeti, které najalo Quinna a společníky, aby vypátrali jejího vraha.

7

„Tohle je postavené na hlavu,“ prohlásila Pearl, když přecházeli Západní čtyřicátou čtvrtou ulici a mířili k hotelu Sherman.

Quinn s ní v duchu souhlasil. Svět však byl někdy bláznivý a řídil se svéráznou logikou.

„Přerušujeme pátrání po vrahovi a jdeme hledat naši klientku,“ pokračovala Pearl.

„Říkal jsem, že její šek byl krytý,“ odpověděl Quinn a přidal do kroku, aby přešel rozpálenou betonovou ulici dřív, než k nim dojede bílý pick-up s konvojem žlutých taxíků v těsném závěsu. „To znamená, že pro ni dál pracujeme.“ Za zády jim hučela a rachotila šňůra vozidel. Kotníky ovíval proud teplého vzduchu.

„Je to pokladní šek,“ řekla Pearl, když se bezpečně ocitli na chodníku. „To znamená, že ji nemůžeme vystopovat přes účet.“

„Jestli se pokoušíš naznačit, že jsme jí od začátku neměli důvěřovat, tak máš pravdu,“ řekl Quinn. „Nevím, jak se to stalo, Pearl, ale oba jsme začali být moc důvěřiví.“

Pearl dokázala rozeznat sarkasmus, takže se kousla do rtu a mlčela.

Rozčilovat Quinna, když byl sarkastický, nebylo chytré. Mohlo to znamenat, že se začíná zlobit sám na sebe, a v takových okamžicích dokázal velmi těžko vyjít s ostatními lidmi. Pearl ho tedy prostě následovala do tmavě tónovaných otočných skleněných dveří, za nimiž se nacházela příjemně chladná lobby hotelu Sherman obložená mramorem a dubovým dřevem.

Hotel Sherman byl starý a právě se nacházel v náročné fázi rekonstrukce a souběžného provozu. Následkem toho snížil ceny za nocleh a pořád byl plně obsazený, ačkoli v lobby byla částečně vytrhaná podlaha a hotelová restaurace měla zavřeno, takže hosté se museli stravovat v bistru na rohu. Sherman byl malý a omšelý, avšak kdysi oplýval elegancí. Současní majitelé se mu snažili vdechnout někdejší půvab. V lobby kromě dubového táflování, podlah a sloupů z žilkovaného mramoru zrekonstruovali ozdobné štukové lišty a zachovali původní dlouhý, zaoblený recepční pult z dubového dřeva. Některá křesla potažená černou kůží a palmy rozestavené po místnosti vypadaly nově. Pearl si nedokázala pomoci a očima na rostlinách hledala cenovky.

Když spolu s Quinnem přistoupila k recepčnímu pultu, přivítal je vysoký postarší muž v šedém sportovním saku s erbem na levé náprsní kapse. Měl husté bílé vlasy a protáhlý úzký obličej s aristokratickým nosem. Zdálo se, že na celý svět shlíží spatra. Dobře by se vyjímal v klubu ctihodných britských gentlemanů.

„Jste u nás zarezervovaný?“ zeptal se s brooklynským přízvukem.

„Zarezervovaný tu nejsme,“ ušklíbla se Pearl.

Quinn k ní vyslal varovný pohled. Někdy to na ni účinkovalo. Obvykle však ne.

„Chceme se zeptat na jednu osobu, která je u vás ubytovaná,“ řekl recepčnímu a ukázal mu svůj průkaz.

Recepční se na průkaz podíval a vrhl na Quinna aristokratický pohled. „Jste od soukromý detektivní kanceláře? Ne od opravdovský policie?“

„Tu jsme zatím nekontaktovali,“ odpověděl Quinn. „Doufali jsme, že budete spolupracovat.“

Muž na Quinna ještě chvíli hleděl přes dlouhý nos a pak pokrčil rameny. „O koho jde?“

„O Chrissii Kellerovou,“ odpověděla Pearl. „Volala jsem vám kvůli ní.“

„Jo, jasně. V reálu vypadáte úplně jinak, než jak jsem si vás představoval po telefonu. Přišlo mi, že musíte být vyšší. Už jsem vám říkal, že se odhlásila, ne?“

„Zajímalo by nás, jestli už v jejím pokoji byla pokojská,“ řekl Quinn.

Recepční se k nim otočil zády a naťukal cosi na klávesnici počítače. „Kellerová, Chrissie. Měla pokoj pět set dvanáct a odhlásila se včera v půl jedenáctý dopoledne. Takže tam pokojská už stoprocentně byla.“

„Nevzpomínáte si, jestli měla hodně zavazadel?“ zeptal se Quinn.

„To vám nepovím, ale mohl by to vědět pikolík Buddy. Má fotografickou paměť. Pamatuje si úplně všechno.“

Quinn a Pearl se rozhlédli po jinak opuštěné lobby. „Nevíte, kde ten Buddy je?“ otázal se Quinn.

Brooklynský recepční po něm střelil aristokratickým britským pohledem a přistoupil k telefonu na opačném konci recepčního pultu.

Pikolík Buddy se objevil za krátký okamžik, jako by čekal, až ho zavolají. Byl to mužík středního věku s vypouklým břichem, které kazilo dojem z modročervené uniformy. Vypadal jako tlustý napoleonský voják. Dokonce měl na ramenou epolety. Podíval se z Quinna na Pearl a roztáhl ústa v širokém úsměvu. Když k nim došel, trochu zmateně se rozhlédl, protože neviděl žádné kufry.

Recepční Buddymu vysvětlil, že příchozí od něho chtějí jenom informace. Quinn mu popsal Chrissii Kellerovou.

„Na tu si pamatuju,“ řekl Buddy. „Příjemná dáma, dala mi fajn dýško.“

„Měla zavazadla?“ zeptal se Quinn.

„Velkej červenej skořepinovej kufr na kolečkách. A taky černou nylonovou příruční tašku. Takovou, jak se v ní nosí notebook. Na sobě měla džínsy a hedvábnou žlutou košili.“

„Jakou měla barvu očí?“ zajímala se Pearl.

„Jedno hnědý, druhý modrý.“ Buddy se znovu široce usmál. „Ale ne, dělám si srandu. Na její oči si nepamatuju. Zato na zbytek jo, na to se můžete spolehnout. Mám…“

„Jo, my víme.“

„Kufr byl těžkej. Plánovala tu chvíli pobejt.“

„Pomáhal jste jí s kufrem i po tom, co se odhlásila?“ zeptal se Quinn.

„Kdepak. Sama s ním vyjela ven na chodník a vlezla do taxíku. Příruční tašku a kabelku měla přes rameno. Kabelka byla z hnědý kůže, trochu odřená. Takhle jsem ji viděl naposledy.“

Quinn Buddymu poděkoval a otočil se zpátky k recepčnímu. „Byl někdo od odjezdu Chrissie Kellerové v pokoji pět set dvanáct?“

„Jenom pokojská.“

„Můžeme se podívat?“

„Na tu pokojskou?“

Pearl recepčního zpražila pohledem. Zdálo se, že ho vyděsila.

„Není problém,“ řekl. „Až uvidíte naše pokoje, třeba tu taky budete chtít někdy pobejt. Akorát že nic nenajdete, protože naše pokojský po hostech uklízej prvotřídně.“

„I tak,“ kontroval Quinn s úsměvem. „Člověk nikdy neví.“

„Asi máte pravdu,“ přitakal recepční. „Třeba tam najdete nějaký smítko, vlas nebo tak.“

„To byste se divil, co všechno umíme najít,“ řekl Quinn.

„Nedivil. Koukám v televizi na všechny krimiseriály a čtu detektivky, takže vím, jak se řešej zločiny.“ Zatvářil se zamyšleně. „Stal se tu nějakej?“

„To se snažíme zjistit,“ odpověděl Quinn.

Buddy je dovedl k výtahu, vyjel s nimi nahoru a zavedl je k pokoji číslo pět set dvanáct. Otevřel dveře a chvíli tam postával, jako by očekával spropitné. Quinn usoudil, že to nejspíš dělá ze zvyku.

„Tamhle je koupelna,“ řekl Buddy a ukázal na zavřené dveře. „Tamhle je televize a tamhle lednice plná…“

Quinn ho jediným pohledem umlčel. Buddy se usmál, pokrčil rameny a odešel.

Quinn a Pearl se rozhlédli po místnosti. Pokoj byl hezky uspořádaný. Jinak to ani být nemohlo, protože většina nábytku byla připevněná ke zdem. Pokojská tam uklidila opravdu pořádně. Stále tam voněl citrónový vosk na nábytek a nikde neleželo jediné smítko.

Pearl prohlédla maličkou koupelnu. Páchla domestosem a zářila čistotou. Dokonce i spáry mezi kachlíky a dlaždičkami se zdály čisté. Přála by si mít také takovou koupelnu. Ta její byla zhruba stejně velká, ale dost ošuntělá.

Na Quinna udělal pokoj dojem. „Pokojská vysypala koše a snad je i zevnitř vyleštila,“ řekl.

„Ztráta času,“ prohlásila Pearl.

Quinn si nebyl jistý, jestli má na mysli leštění odpadkového koše nebo prohledávání pokoje.

Prohlédli pokoj pečlivě, ale bez velkého nadšení. Obratně se jeden druhému vyhýbali, protože měli praxi z desítek jiných pokojů.

Recepční měl pravdu. Pečlivá pokojská zbavila místnost veškerých možných stop. Nebylo tam nic, co by jim mohlo pomoci. Jediné smítko, ani vlásek. Nic.

„Chrissie zdrhla,“ poznamenala Pearl. „Pěkně nás vypekla.“

Quinn věděl, že má pravdu. V jakém směru je ale vypekla?

A proč?

Dva bloky od místa, kde stáli Quinn s Feddermanem, byla prodejna zavazadel. Před její výlohou postával muž a díval se na vystavené zboží.

Odcestovat tak na nějaké zajímavé místo, kde jsem ještě nebyl. To bych měl udělat – někam si vyjet. Sbalit se a vypadnout z tohohle města. Aspoň na chvíli. Někam do Evropy. Nebo do Karibiku. Kdybych našel ostrov, kde…

Jeho pozornost upoutalo skřípění pneumatických brzd.

Sledoval, jak z autobusu, který zastavil na rohu, vystupuje mladá žena. Bylo jí přes třicet, měla hnědé oči a nádherné tmavé vlasy na ramena. Když ladným krokem vystoupila z autobusu na chodník, lokny jí nadskočily a bujné poprsí se zhouplo. Měla na sobě světle zelené šaty z tenkého materiálu, který v lehkém letním vánku těsně obepínal tělo.

Pohybovala se graciézně jako kočka. Když při každém kroku natáhla dlouhé nohy a nad chodníkem se mihly vysoké podpatky jejích bot, lýtkové svaly se napínaly jako hedvábná látka.

Má nohy jako tanečnice, pomyslel si. Možná je tanečnice. Možná je…

Uvědomil si, že za ženou bezmyšlenkovitě kráčí. Jako by cosi v jeho nitru už rozhodlo, že jejich životy a její smrt se spojí.

Sakra, to ne!

Zastavil se a se značným úsilím od ženy odtrhl oči. Tohle už nedělám. Ani nemám erekci.

Otočil se a šel opačným směrem, než kterým kráčela žena. Ani se za ní naposledy nepodíval. Nějakou dobu si ji bude dopodrobna vybavovat. Šel rychleji a dělal stále delší kroky. Dupal, jako by chtěl zjistit, co chodník vydrží.

Tohle už nedělám.

Už to nemám zapotřebí.

Nemohl však z mysli vypudit vzpomínku na to, jak se jí zavlnily vlasy a zhoupla ňadra, když vystoupila z autobusu.

Usmál se. Určitý úsek jeho života skončil a on se stal někým jiným, ale vzpomínat klidně mohl. Mohl myslet na to, jaké to bylo a jaké to mohlo být. Nejen tehdy, ale i teď. Nebyl to přece on, kdo oživil minulost a spustil myšlenky, které se mu teď přehrávaly v hlavě jako scény ve filmu. Scény, jichž se účastnil nebo je pozoroval. Většinou se na ně díval shora, jako by se nad vším vznášel jako duch.

Myšlenky…

Myšlenky nikdy nikomu neublížily. Jak by také mohly? Nebyly skutečné. Člověk se jich ani nemůže dotknout.

A někdy je nedokáže zastavit.

Přestal uvažovat o odjezdu z města.

8

I když si vyčistila zuby, v ústech jí zůstávala pachuť skotské, kterou si večer nalila, aby se uvolnila a unavila. Pearl to nevadilo. Věděla, že nemůže spát, protože se vydala na lov se smečkou, kterou zná a zvláštním způsobem ji má velmi ráda. Anebo se jí tolik zamlouvá lov? Ať tak nebo tak, byla ráda, že její vnitřní motor běží na plné obrátky, jako by v hrudi měla jedno srdce navíc.

Motor ji časně probudil z neklidného spánku, a tak ráno přišla do kanceláře jako první.

Posadila se ke svému psacímu stolu z šedé oceli a zapnula počítač. Doma trochu pátrala na notebooku a teď vytvořené soubory zkopírovala z flash disku do stolního počítače. Když skončila, schovala flash disk do kabelky, přihlásila se na internet a dala se do vyhledávání informací o Chrissii Kellerové.

Když se jí nepodařilo nic najít, vstala, přistoupila ke kávovaru a ze skleněné konvice si do keramického hrnečku se svými iniciálami nalila kávu a nasypala do ní sušenou smetanu. Míchala tekutinu, dokud z její hladiny nezmizel skoro všechen bílý prášek. Byla to druhá káva, kterou si toho rána dala. Energetický nápoj pro policajty.

Podívala se na hodinky. Bylo skoro devět hodin, ale kancelář stále zůstávala prázdná. Kde ksakru jsou ostatní?

Pak si vzpomněla, že Quinn s Feddermanem mají po ránu v East Side vyslechnout nějaké svědky a teď do kanceláře nepřijdou. Nejspíš zůstane sama delší dobu.

Znovu se posadila k počítači a napila se kávy. Líně přitom do vyhledávače zadala Řezník, sériový vrah, a začala zase hledat.

Většinu zobrazených stránek už navštívila, ale na monitoru se objevily i odkazy, které neznala. Povzdechla si, upila kávy a podívala se na první stránku. Týkala se krádeže vánočních krocanů v ubytovně pro bývalé vězně, které se v roce 1997 v Miami dopustil jeden řezník.

Opravdu skvělý začátek.

Pod dalším odkazem se skrývala stránka, na níž se prodávaly figurky exotických ptáků vyřezaných ze dřeva. Pearl dál klikala na jednu stránku za druhou, ale všechny byly čím dál tím vzdálenější tématu, které ji zajímalo. Přesto hledala dál. Houževnatost se někdy vyplatila. Pearl stačilo, aby jí dali správnou kupku sena, a hravě v ní našla příslovečnou jehlu.

Když zadala jenom slovo řezník, odkazy ji navedly na stránku Iniciály vyřezané do stromů. Odtud se dostala na stránku Iniciály slavných, pak na iniciační zdroje výbuchů a nakonec na stránky hasičských stanic v jednotlivých městech. Pak se dostala na stránku Protokoly o zločinech spáchaných na lidech, policejní stanice Detroit, která ji navedla na amatérskou stránku o zločincích nazvanou První pokusy. Psalo se na ní o případech, kdy neobratné začínající zločince někdo vyrušil při pokusu o spáchání zločinu. Byly tam fotografie ohromeného pubertálního zloděje, kterého ve chvíli, kdy měl jednu nohu přehozenou přes okenní parapet a v ruce držel pytel s lupem, oslnily světlomety. Dále tam byl záznam z bezpečnostní kamery, na němž jiný neúspěšný lupič utíká s prázdnýma rukama z večerky a v patách má velikého psa.

Pak tam bylo ještě něco dalšího.

Pearl poposedla dopředu. Měla před sebou rozostřenou fotografii štíhlé mladé ženy s nezřetelnou tváří. Pod snímkem se nacházela krátká zpráva, která na něj přímo neodkazovala, ale stálo v ní, že na parkovišti bytového domu byla maskovaným mužem napadená dvaadvacetiletá Geraldina Knottová. Udeřil ji a obkročmo se na ni posadil. Pak vytáhl nůž a začal jí dopodrobna vykládat, co s ním udělá, včetně toho, že jí uřízne bradavky.

Útočník pak oběť z nějakého důvodu pustil a utekl. Možná to způsobil náhodný příjezd policie, která s houkajícími sirénami dorazila před budovu na protější straně ulice. Kdosi ji přivolal k jinému případu. Slečnu Knottovou objevila žena, která bydlela ve stejném domě. Když vešla na parkoviště, všimla si, jak v mdlobách leží schoulená na betonové podlaze. V článku se psalo, že oběť měla zlomenou klíční kost, utrpěla velký šok, byla hospitalizovaná a její stav je stabilizovaný. V novinách se měl brzy objevit portrét útočníka nakreslený podle popisu Geraldiny Knottové. U zprávy bylo uvedené datum sedmého dubna před osmi lety. Krátce poté Řezník v New Yorku příšerným způsobem zavraždil několik žen.

Pearl prohledala archivy detroitských novin a brzy našla další článek o napadení Geraldiny Knottové doplněný portrétem útočníka. Měl na sobě kuklu, skrze kterou byly vidět jenom oči. Nevypadaly nijak zvláštně. Geraldina Knottová si nevzpomínala, jakou měly barvu.

Pearl si pomyslela, že kresba vlastně není vůbec k ničemu. Přesto třikrát vytiskla všechno, co našla – jednou pro Quinna, jednou pro Feddermana a jednou pro sebe.

Za deset minut do kanceláře vešli Quinn s Feddermanem a vnesli dovnitř dusný letní vzduch, který by se skoro dal krájet. Oba byli mokří. Quinnovi odstávaly vlasy do všech stran a leskly se mu na nich kapky vody. Na modré kravatě měl skvrny. Feddermanův hnědý oblek, který byl zmačkaný vždycky, vypadal ještě zmuchlaněji než jindy. Když kolega prošel kolem Pearlina stolu, Pearl postřehla, že páchne jako zmoklý pes. Odér se možná linul z obleku, možná z Feddermana.

„To už tam zase prší?“ zeptala se Pearl. Odpověď znala, ale chtěla si to vychutnat.

Quinn s Feddermanem jí nevěnovali pozornost. Quinn kývl směrem k počítači.

„Co děláš?“ otázal se. Přistoupil k mosaznému věšáku na stěně vedle svého stolu a svlékl si mokré sako, aby ho na něj pověsil.

„Zjišťuju informace o nějaké Geraldině Knottové,“ odpověděla Pearl. Neřekla jim rovnou proč. Chtěla, aby na to géniové přišli sami.

„Proč?“ zeptal se Fedderman. Přišoural se k ní jako zvědavý pes a zadíval se na monitor jejího počítače.

Pearl místo odpovědi ukázala na kopie sepnuté kancelářskými sponkami, které ležely na rohu jejího stolu.

„Přečtěte si to,“ vybídla kolegy.

Fedderman s Quinnem mlčky četli a potom se na sebe podívali.

„Ježíši,“ řekl Fedderman.

„Ten s tím nemá nic společného,“ pronesla Pearl. „Našla jsem to já na internetu, když jste vy dva dováděli venku v dešti.“

„Zajeli jsme do bistra na koblihy,“ řekl Fedderman. „A jednu jsme koupili i tobě.“

„Žádnou nevidím.“

„Fedderman ji snědl,“ doplnil Quinn. „Zrovna když jsme zahnuli za roh a zaparkovali před kanceláří.“

Fedderman pokrčil rameny.

Quinn položil své kopie zpátky na Pearlin stůl. „Skvělá práce, Pearl. Pokračuj. O Geraldině Knottové zjisti všechno, co můžeš.“

Fedderman se zašklebil a vytáhl z kapsy saka zmačkaný, umaštěný papírový sáček. Položil ho před Pearl.

„Ta je pro tebe,“ řekl. „S čokoládovou polevou. Je z buchtového těsta, takže když si ji budeš chtít namočit do kafe, nerozpustí se. Nevěř všemu, co ti kdo říká. Pořád na tebe myslíme.“

„Jo tak,“ zabručela Pearl.

Ale co si o mně myslíte?

Poděkovala mu, otevřela umaštěný sáček a vyndala z něj ulepenou koblihu, kterou měl Fedderman v kapse.

Páchla jako zmoklý pes.

9

Mary Bakehouseová si razila cestu mezi lidmi ke dveřím přeplněného vagónu, aby mohla vystoupit z metra. Velké ploché desky z koženky držela ve svislé poloze a rozrážela jimi dav, aby se dostala kupředu. Zezadu se k ní těsně přitiskl muž, jemuž z úst páchla cibule, a strkal ji před sebou, aby šla ještě rychleji. Po žebrech jí stékal čůrek potu. Kdosi jí stoupl na nohu.

Jaký je to rozdíl oproti Jižní Dakotě?

Sotva vystoupila, dveře vagónu se za ní se syčením zavřely. Odcházela a slyšela za sebou skřípění a hukot vlaku, který se rozjel a nabral rychlost. Z amplionů nad nástupištěm se ozývalo nesrozumitelné hlášení.

Mary byla vyčerpaná po dvou pracovních pohovorech a nehýřila optimismem. V jedné reklamní agentuře jí sdělili, že obchody se moc nehýbají, ale možná by ji vzali. V architektonické firmě jí na rovinu řekli, že nové lidi prostě nepřijímají a že i zaměstnanec, který nabídku místa zveřejnil v novinách, dostal výpověď a koncem týdne odchází.

Pomalu se vlekla po žulových schodech ke dveřím domu, kde bydlela. Začínala mít dojem, že se do New Yorku přestěhovala v nejméně vhodné chvíli.

V domě byl alespoň klid. Mary stiskla tlačítko výtahu, aby mohla vyjet nahoru, a rozložila váhu na obě unavené nohy. Nahoře v budově zabzučely kabely, ale mosazná šipka nade dveřmi výtahu, která ukazovala, ve kterém poschodí se zdviž právě nachází, se ani nepohnula.

Jak tam trpělivě čekala, zaslechla na nedalekých schodech kroky. Kdosi po nich spěchal dolů.

Na podestě těsně nad vestibulem však zvuk chvatných kroků na pogumovaných stupních najednou ustal, jako by ten, kdo po nich kráčel, zůstal nehnutě stát a na něco čekal.

Čeká, až odejdu?

Na podestu nebylo vidět, ale Mary měla dojem, že slyší, jak někdo namáhavě oddechuje, skoro jako by měl astma.

Byl to muž. Určitě to byl muž. Mary tak usuzovala nejen z hlasitého oddechování, ale také ze zvuku, který vydávaly jeho podrážky na schodech. Bylo to rychlé, opakované dupání, jež skoro připomínalo kulometnou palbu. Jako by celou vahou svého těla padal kupředu a při každém kroku se zarazil. Ženy takhle ze schodů většinou nechodí.

Přijel prázdný výtah. Mary do něj rychle nastoupila a stiskla tlačítko s číslem svého patra. Když se ocelové dveře zavíraly, zdálo se jí, že znovu zaslechla kroky na schodech. Člověk, který stál na podestě, zřejmě čekal, až Mary odjede, aby ho neviděla vycházet z domu.

Mary si řekla, že k tomu mohl mít desítku důvodů a žádný z nich se netýkal jí.

Když výtah začal stoupat, podívala se na jemné chloupky na své ruce a zjistila, že je má naježené. Najednou musela polknout.

Asi to znamená, že mám strach.

Řekla si, že z racionálního hlediska nemá vůbec žádný důvod se bát. Pokud někdo nechtěl jet výtahem a radši šel po schodech, aby ho nikdo neviděl, nic na tom není.

Pokud jí ovšem nevykradl byt.

Brzy se dozví, jestli k tomu došlo. Pousmála se. Pokud se k ní nějaký zloděj rozhodl vloupat, musel být hodně zklamaný. Neměla skoro nic, co by stálo za ukradení.

I když to nebyla úplná pravda. Vzpomněla si, že na stole v obývacím pokoji, kam je krásně vidět, nechala notebook. Byl sice přes pět let starý a pro každého, kdo rozuměl elektronice, hrozivě zastaralý, ale pokud o něj přišla, bude si muset pořídit nový.

To je absurdní. Nikdo mi nic neukradl a já se nebojím.

Když vystoupila z výtahu a došla ke dveřím svého bytu, prohlédla si je, ale neviděla jediný náznak násilného vniknutí. Zkusmo vzala za kliku, ale ta se ani nepohnula. Dveře byly podle očekávání zamčené.

I když se nebála, pocítila obrovskou úlevu.

Jenom jsem si to vymyslela. Mám moc bujnou fantazii, protože jsem tvůrčí typ.

Neurčitý stísněný pocit, který ji předtím přepadl, přemohla zvědavost. Mary odemkla a otevřela dveře. Zhluboka se nadechla a vešla do bytu.

Když se rozhlédla po celém prostoru, zjistila, že všechno je v pořádku. Zdálo se, že od rána, kdy odešla shánět práci, se s ničím v bytě nehýbalo.

Vyplísnila se, že je strašpytel, a zavřela dveře. Zamkla je, zastrčila bezpečnostní západku a ještě je dala na řetěz. Prošla předsíní a prudkým pohybem rozhrnula záclony, aby oknem dovnitř dopadalo podvečerní světlo.

Pozorněji se kolem sebe rozhlédla. Ozdobné polštářky, jimiž si podkládala nohy, ležely na hromadě na pohovce, stejně jako když odešla. Na konferenčním stolku stála prázdná sklenice od pomerančového džusu. Byla na časopisu, aby neudělala kolečko na stolku, přesně jak ji tam ráno nechala.

Přistoupila ke klimatizaci v okně a zapnula ji na nejvyšší výkon. Chladný vzduch, který hučící přístroj postupně začal vyfukovat, jí dělal dobře. Když se otočila, sjela pohledem k nedalekému psacímu stolu, aby se ujistila, že na něm pořád leží její notebook. Věděla, že tam je, ale stejně se musela podívat.

Ležel tam.

Byl však otevřený a zapnutý.

Pocítila pochybnosti. Určitě počítač ráno vypnula. Nebo na to možná zapomněla? Nebyl připojený na internet, ale na modré ploše zářily ikony.

Mary k notebooku přistoupila a položila na něj ruku. Byl studený. Mohlo to znamenat, že je spuštěný krátce? Pokud ho nechala několik hodin zapnutý, neměl by být teplý? Nevěděla jistě. Nikdy nezkoušela, jak to funguje. Jak by to mohla vědět?

Rozsvítila lampu na stole, posadila se k počítači a připojila se na internet. Kurzorem najela na pole historie a klikla na něj.

Nedávno navštívené stránky jí byly povědomé. Objevila se tam její e-mailová schránka, protože ráno se dívala, jestli jí nepřišly nějaké zprávy. Pak také online vydání Timesů a Postu. Dále eBay, kde se dívala na zboží, ale nic nekoupila. A USA Today, kde zjišťovala, co se děje za hranicemi New Yorku.

Byla si jistá, že všechny stránky určitě navštívila ráno, kdy k notebooku naposledy usedla. Nezdálo se, že by na něm někdo hledal její osobní informace.

Na druhou stranu věděla, že si někdo mohl celý obsah jejího pevného disku zkopírovat na cédéčko nebo dokonce na flešku, aniž by to vůbec tušila.

Byla si jistá, jistá, že když ráno odcházela, monitor počítače byl tmavý.

Má však člověk na tomto světě jakoukoli jistotu?

Mary vstala od stolu a přiměla se prohlédnout zbytek bytu. Nejistou rukou sahala po vypínačích a rozsvěcela světla, ačkoli se ještě nesetmělo. Podívala se do skříní a dokonce nahlédla i pod postel, než se ujistila, že je sama.

Uvelebila se na pohovce a zula si boty. Snažila se uvolnit, ale stále se bála a měla vztek.

Nešlo o to, že se někdo – možná muž na schodišti – třeba dostal do jejího bytu, ale spíš o to, že jí vstoupil do života.

V lidském mraveništi velkoměsta se pohybuje spousta nebezpečných šílenců. Častokrát ji před nimi varovali. Na zalidněném Manhattanu je potkává snad denně.

Mary věděla, že některým mužům stačí pohlédnout na určitou ženu, aby se na ni upnuli. Posedne je jakási nutkavá láska.

Věděla, že někteří muži zabíjejí právě to, co milují.

10

Quinn v bistru Lotus dojídal večeři sestávající ze zapečeného tuňákového sendviče a hranolků. Najednou k němu přišla servírka Thel bez obvyklé konvice s kávou.

„Volá vám vaše kamarádka Pearl,“ řekla.

„Můžete mi telefon přinést ke stolu?“

„Klidně ho vytrhnu ze zdi a přinesu vám ho – co s ním pak provedete, bude už vaše věc.“

Když Thel někdo popichoval, brala to s nadhledem. Vždycky však měla pádnou odpověď. Byla to zavalitá žena středního věku, kterou ubíjela její práce. Neustále se mračila a vraštila čelo. Hluboké vrásky kolem úst neměla od smíchu. Její zažloutlé zuby volaly po rovnátkách, která si nikdy nemohla dovolit. Světem se protloukala díky své prostořekosti. Byl to dar, jehož hojně využívala, a někdy tím rozzlobila hosty. Majitel bistra měl Thel rád a tyto manýry jí toleroval, obzvlášť když zjistil, že to určitým zvrhlým způsobem přitahuje zákazníky. Měl z ní trochu strach, což podle Quinna nebylo na škodu.

Quinn se jí nebál. Předstíral, že ji neslyšel, utřel si ústa bílým papírovým ubrouskem a vyklouzl z boxu. Mobil měl vypnutý, aby se mohl v klidu najíst. Pearl s Feddermanem věděli, kde ho najdou, ale neobtěžovali by ho, kdyby mu nechtěli sdělit něco alespoň trochu důležitého.

Věděl, že telefon je připevněný ke stěně vedle dveří do kuchyně na konci barového pultu. Když se k němu blížil, spatřil, že sluchátko je vyvěšené a leží na zemi. Popadl šňůru a ručkoval po ní, dokud sluchátko nezvedl jako ulovenou rybu a nepřitiskl si ho k uchu.

„To jsi ty, Quinne?“ ozval se Pearlin hlas.

„Jsem to já,“ přitakal. „Zrovna jím tuňákovy sendvič a piju kafe. Je to důležité?“

„Myslíš stejně důležité jako tvůj sendvič?“

„Už na mě držkuje Thel, tak s tím nezačínej ještě ty. Co se děje?“

„Thel? Myslíš tu ženskou, co ji ještě nevyhodili? S tím jejím chováním a nevymáchanou hubou?“

„Tebe taky nikdo nevyhodil – tak proč by to měli dělat jí? Kvůli čemu voláš, Pearl?“

„Ozval se nám Harley Renz. Chce, abys mu zavolal do kanceláře. Včera prý už bylo pozdě.“

„Pověděl ti, co chce?“

„Abys mu zavolal.“ Pearl si do telefonu podle svého zvyku hlasitě povzdechla, jako by mluvila s nejapným puberťákem. „Je to policejní komisař, Quinne. Možná by ses mohl uráčit mu zavolat.“

„Máš pravdu,“ řekl Quinn a zavěsil.

Stiskl tlačítko na vidlici starého nástěnného telefonu a zase ho pustil. Potom na číselníku vyťukal přímou linku Harleyho Renze. Teď nebyl vhodný čas na dohadování s Pearl. Harley byl policejní komisař a možná chtěl něco důležitého.

Anebo měl nějaký dotaz.

Nebo něco požadoval.

Quinn poslouchal, jak telefon na druhém konci vyzvání. Rozhlédl se a zjistil, že Thel odešla od pultu, který utírala a kde poslouchala jeho rozhovor s Pearl. Stála u Quinnova stolu, ze kterého všechno sklidila, a detektivovi nevěnovala pozornost. Čmárala po účtence a počítala jeho útratu.

A své spropitné.

Vyzvánění telefonu v Quinnově pravém uchu ustalo a místo něj se ozvalo netrpělivé vrčení Harleyho Renze. „To je dost, že jste se mi ozval.“

„O co jde, Harleyi?“

„O vaše vyšetřování,“ odpověděl Renz. „Chci, abyste s tím přestali. Vraťte klientce peníze a řekněte jí, že končíte.“

„To nejde.“

„Pročpak?“

„Nemůžeme ji najít.“

„Chcete říct, že se vám ztratila? Jako kdybyste ztratili klíče?“

„Jako když se ztratí klientka.“

Renz dlouho mlčel a pak tiše, ale podrážděně řekl: „Zkrátka přestaňte pátrat, Quinne. Zatím vám jenom telefonuju. Nezajímá mě, jestli svou klientku najdete. Vůbec ne. Řekl jsem to dost jasně?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Quinn a zavěsil.

Mary Bakehouseová se už skoro zbavila znepokojení, které pociťovala v okamžiku, kdy se vrátila domů a našla zapnutý počítač. Prostě ho ráno zapomněla vypnout a neuvědomila si to. Nemělo smysl zbytečně se děsit.

Její situace se na první pohled lepšila. Po dalších pohovorech nabyla dojmu, že se jí personalisté přece jenom ozvou. A byt konečně přestal páchnout cigaretovým kouřem. Anebo si na ten odér zvykla?

Někdy, když z bytu odešla a po nějaké době se do něj vrátila, měla pocit, jako by tam ten příšerný zápach opět zavanul. Mary kouření nesnášela. Když jí bylo deset, zemřel její oblíbený učitel, silný kuřák, na rakovinu plic. Dost ji to poznamenalo a začala nenávidět tabákový průmysl a kouření obecně. Možná teď necítila kouř, ale pach své nenávisti.

Město samotné jí teď připadalo drsnější a nebezpečnější. Ještě donedávna takový pocit neměla, ale minulý týden ji na ulici oslovil bezdomovec a zdvořile ji požádal o drobné. Mary u sebe žádné neměla, ale muž se nechtěl nechat odbýt. Jeho chování se rychle změnilo. Když se mu pokusila utéct, popadl ji za rukáv kabátu a strhl ji zpátky k sobě.

Nedokázala zapomenout na výraz jeho vyhaslých modrých očí. Čišela z nich čirá nenávist. Když začal cosi nesouvisle drmolit o jejím „sobectví“ a poprskal jí obličej, nenávistný pohled mu oplatila. Neudržela se.

Toho dne jí město začalo připadat mnohem hrozivější než předtím. Zdálo se jí, že v potemnělých vchodech domů na ni číhá nebezpečí. Cítila se ohrožená hustou dopravou, pouličními prodejci pochybného zboží, žebráky a muži, kteří na ni potajmu, ale lačně hleděli ve vagonech metra, jež s houpáním a skřípěním svištěly do svého cíle.

Jeden muž v metru jí připadal obzvlášť nápadný. Viděla ho skoro pokaždé, když někam cestovala, jako by měli stejný denní rozvrh, ačkoli Mary žádný přesný harmonogram nedodržovala. Považovala ho za jednoho z bezdomovců, kteří v podstatě žijí v tunelech metra. Byl zarostlý a měl roztrhané oblečení. Baseballovou čepici nosil naraženou hluboko do čela, takže mu nebylo vidět do zastíněných přivřených očí, které vůbec nemrkaly. Jednou si pomalu olízl rty a usmál se na ni. Mary si byla jistá, že to udělal úmyslně. Vyslal k ní odporný, děsivý vzkaz. Jako by se živil jejím strachem a nasával ho přes rozhoupaný vagón do svého odporného nitra. Sytil se jím.

Snažila se to nerozebírat. Vždyť strniště je dneska oblíbené mezi filmovými a televizními herci a některé nové oblečení se upravuje tak, aby vypadalo sepraně a otrhaně. V některých případech dokonce špinavě. Neměla by zapomínat, že žije v době, kdy slavní lidé vypadají jako vandráci.

Tenhle muž ale páchl jako vyděděnec. Táhl z něho čpavý odér potu a moči. Zápach zoufalých a nebezpečných lidí.

Mary málem omdlela úlevou, když muž zůstal na sedadle a nepohnul se, aby s ní vystoupil v její stanici.

Díkybohu! Ať si vybere nějakou jinou. Ať si nějaká jiná užije pocitu, jak přichází o svou pečlivě budovanou ochrannou hradbu.

Po rozhoupaném vagonu metra jí betonové nástupiště připadalo pevné a bezpečné.

Ohlédla se. Uviděla, že muž přes ušmudlané a poškrábané okno vagonu sleduje, jak se přidává k davu, který pochoduje ke schodišti vedoucímu na ulici. Snažila se nedat nic najevo, ale věděla, že se prozradila – a že on si toho všiml.

Rozčílilo ji, že se může i takový zoufalec radovat z jejího strachu. Že mu to dovolí.

Mary byla silná, věděla to o sobě. Poslední dobou se však skoro pořád bála, dokonce i nevědomě. I když seděla v teplém slunečním světle, uvědomovala si, že se krčí a je jí zima. Došlo jí, že to způsobuje strach.

Zpočátku byla přesvědčená, že pokud se někdy vrátí do Jižní Dakoty, pak jedině na návštěvu. Tato jistota ji však opustila. V Jižní Dakotě se nebylo čeho bát. Nestály tam těsně vedle sebe vysoké budovy, mezi které nesvítilo slunce. Nehemžily se tam obličeje bez zájmu o druhé. V denních zprávách se tam nepopisovaly nevýslovné hrůzy. Nemusela se tam bát zajít za roh.

Pokud ji něco mohlo vyhnat z New Yorku, byl to právě strach.

Nikdy by ji nenapadlo, že se bude takhle bát.

11

Když Mary Bakehouseová vešla do svého bytu, zastrčila bezpečnostní západku na dveřích a dala na ně řetěz. Svlékla si šedý blejzr, který byl důležitou součástí jejího oděvu na pracovní pohovory, a pověsila ho na ramínko ve skříni. Potom si zula boty na vysokém podpatku.

Vrátila se domů po třech zbytečných pracovních pohovorech. Po každém jí řekli, že jí možná zavolají, ale ona dobře věděla, že to neudělají. Zatím se jí žádná firma neozvala. Nic jí nevycházelo. Dobře živení muži a nechutně štíhlé ženy v kostýmcích jí vysvětlovali, že problém spočívá v ekonomice. Kvůli špatné ekonomice je málo pracovních míst a o ta existující se svádí lítý boj. „Člověk aby se pomalu s někým vyspal,“ pošeptala Mary vychrtlá žena, která s ní čekala na pohovor.

Tak tohle ne, pomyslela si Mary. Než provozovat takovou špatně skrývanou prostituci, radši se vrátí k maloměstskému životu a malým cílům.

Převlékla se do džínsů a volného trička s nápisem DEATH CAB FOR CUTIE propagujícím koncert skupiny, který se před dvěma lety konal v Tulse. Z náhlého popudu si ho lacino koupila od pouličního prodavače, protože měla dojem, že dobře odráží její náladu.

Z plastového džbánu v lednici si nalila sklenici ledového čaje. Odnesla ji do obývacího pokoje, hodila sebou na pohovku a navyklým pohybem sáhla po dálkovém ovládání.

Chvíli se dívala na zprávy, ale ani trochu ji nepovzbudily. Vypnula televizi.

Když se člověk trápí, netouží po společnosti.

Několik minut zírala na protější stěnu a potom vstala. Vrátila se do kuchyně a postavila nedopitou sklenici vedle dřezu. Žízeň uhasila, ale teď dostala hlad. K obědu si na ulici koupila preclík a dietní colu, takže by si měla dopřát ranou večeři.

Lednice je prázdná.

Takže zase musím do bistra.

Když vyhlédla z okna, zjistila, že už se smráká a mrholení, které začalo, když dorazila k domu, ustalo. Pro jistotu ze skříně vyndala skládací deštník. Dnes už jednou pršelo, takže může začít znovu.

Bistro se nacházelo za rohem, dva bloky od Maryina domu. Cestou se rozhodla, že si zase dá kuře v pomerančové omáčce. Bylo to nejlepší jídlo, jaké měli, tak proč by si ho nedala dvakrát za sebou?

Přidala do kroku. Měla dojem, že cítí vůni, která se line z úzkého samoobslužného pultu uprostřed bistra.

Mám nos jako bígl.

Uvnitř jasně osvětleného podniku se cítila lépe. Z horké kovové varny si do bílé polystyrénové krabičky nabrala trochu kuřete v pomerančové omáčce a přidala k němu bílou rýži. U pokladny ji napadlo, že by si mohla koupit noviny, ale pak si řekla, že by neměla zbytečně utrácet, a nechala je ležet v regálu. Vedle nich byl čerstvý Rytmus města – jedny z menších newyorských novin, které mezi sebou soupeřily ve městě posedlém informacemi. Rytmus města byl zadarmo a vydělával na sebe inzercí, do níž patřily i soukromé inzeráty. Mary si je někdy zběžně četla a nechávala se unášet představami, ale na žádné z uvedených čísel rozhodně nehodlala zavolat.

Vzala si bulvární noviny a zastrčila je do tašky s jídlem a zavřenou láhví coly.

Cestou domů jí něco připadalo v nepořádku. Nevěděla přesně, proč je nesvá, ale přidala do kroku.

Zakrátko došla k domu, kde bydlela. Rychle vyjela výtahem do svého patra a zamkla se v bytě.

Opřela se zády o dveře a hned se cítila lépe. Je doma. V bezpečí před vším, co se děje venku.

Zhluboka se nadechla a ucítila podivný zápach. Nebyl to tabákový kouř, ale něco jiného. Pach byl slabý, ale vytrvalý. Určitě se nelinul z kuřete v pomerančové omáčce.

Připomínal spíš pot.

A moč.

Takhle páchl ten muž v metru!

Přemohla strach a přinutila se přemýšlet. Co bude dělat? Má se vrátit ven, kde číhá větší nebezpečí? A co pak? Půjde na policii a řekne tam, že má dojem, že jí někdo vlezl do bytu, protože tam cítí neznámý zápach?

Už vidí, jak jí to uvěří a hned k ní pošlou všechny své lidi.

Znovu začichala ve vzduchu, ale ucítila jenom vůni jídla z polystyrénové krabičky.

Nešálí mě smysly?

Určitě ano. Zcela jistě. Určitě!

Přestala myslet na slabý odér, který možná před chvílí cítila, odešla ode dveří a kráčela do obývacího pokoje.

Zhluboka se nadechla a hned jí bylo lépe.

Strachu je třeba čelit. A Mary mu rozhodně čelit bude!

Postavila polystyrénovou krabičku na konferenční stolek a přinutila své strachem ochromené nohy, aby ji nesly tam, kam chce.

Přiměla se prohlédnout celý malý byt. Podívala se pod postel, do skříní i za zatažený plastový závěs ve sprše. Když ho odhrnula, v hlavě jí zazněla hudba k vražedné scéně ve filmu Psycho. Pousmála se a zase závěs pustila. Už se tolik nebála.

Nikdo tu není. Jenom já a moje příliš bujná fantazie. Když si představím, jak to musí vypadat shora, jako v Hitchcockově filmu – žena ve zkrácené perspektivě bloudí po místnostech a nahlíží nejdřív do jedné a pak do druhé… Je to skoro směšné.

Zbývalo podívat se ještě na několik míst. Byly to velice nepravděpodobné úkryty. Mary se rozhodla, že je nebude zkoumat. Řekla si, že už se tolik nebojí, takže nemusí prohlížet celý byt.

Už jsem se nabláznila dost.

Stál v obývacím pokoji.

12

Quinn usoudil, že by měl Renzovi zavolat zpátky. Jestli komisař vyšetřování ukončí a pak se zjistí, že se v něm mělo pokračovat, Quinn chce, aby Renz dobře věděl, že kvůli svému rozhodnutí bude mít pořádné problémy.

„Jaké vyšetřování mám skončit?“ řekl do telefonu v bistru Lotus. Otočil se ke zdi pro případ, že by Thel, která dál postávala u jeho boxu a počítala útratu, poslouchala. „Myslíte to, které jste nedotáhli do konce?“

„To zní zajímavě,“ odvětil Renz, „ale já myslím, že oba víme, že je řeč o vraždách spáchaných Řezníkem.“

„Řezníkem… Není to ten, co znásilňoval a řezal své oběti?“

„Vidíte, že to víte.“

„To je hodně starý případ.“

„Kdybyste byl obětí toho darebáka, připadalo by vám to jako včera. Kdyby tedy některou z nich čekal nějaký zítřek.“

„Proč chcete, abychom nechali zrovna tohohle vyšetřování, Harleyi? Ten případ je určitě založený v policejním archivu.“

Quinn však věděl, proč to Renz chce. Politicky zaměřený komisař byl v době vražd kapitánem a vyšetřování měl na starosti. Nechtěl, aby se jeden z jeho významných nevyřešených případů vynořil z minulosti a pronásledoval ho v současnosti i budoucnosti.

„Kvůli těm vraždám už trpělo dost lidí,“ řekl Renz. „Rodiny obětí by měly mít klid.“

„Já mám dojem, že rodiny obětí by byly rády, kdyby se vrah našel a byl postaven před soud.“

„Jo, jasně. Definitivní vyrovnání se s tragédií a podobné kecy,“ ošklíbal se Harley. „Oba víme, že ti lidé ve skutečnosti chtějí, abychom toho hajzla zabili.“

„To taky,“ souhlasil Quinn. „A vy ve skutečnosti nechcete, aby Řezníkův případ někdo vyřešil potom, co jste z něj vy, zbytek newyorské policie a vaši političtí kamarádíčci udělali ohromnou mediální bublinu, a pak s ním nedokázali pohnout.“

„To je od vás velice kruté a přímočaré,“ odpověděl Renz. „A výstižné. Zrovna teď jsem obzvlášť zranitelný – mám v patách vlky, kteří touží po mojí pozici. Ten pičus Nobbier by hrozně rád vyhrabal případ, který se nepovedlo vyřešit v době, kdy jsem byl kapitánem, a použil ho proti mně. Chce mě dostat na pranýř.“ Nobbier byl kapitán Wes Nobbier, byrokratický prospěchář s přisluhovači rozlezlými po celé newyorské policii. Byl skoro stejně cynický a ambiciózní jako Renz.

„Vždycky je za tím politika,“ řekl Quinn. Politická rivalita byla jedním z hlavních důvodů, proč už nepracoval u policie.

„Ta je za vším.“

I za tím, že člověku na hrudi sedí maniak a odřezává mu bradavky?

„Za vším ne, Harleyi.“

„Nebuďte tak zásadový, Quinne. Na policii i mimo ni je plno lidí, kteří si nepřejí, aby se případ Řezníka znovu otevřel. Udělají cokoli, aby ho udrželi tam, kam stejně patří – u ledu. Mluvím o mocných lidech, Quinne.“

„Jako jste vy?“

„Jako jsem já. Buďte rád, že vás považuju za přítele. A poslechněte mě.“

„Jak jste se dozvěděl, že na tom případu pracuju, Harleyi?“

„Děláte si legraci? Jsem přece policejní komisař, sakra. Svoji pozici jsem nezdědil. Začínal jsem jako pochůzkář stejně jako vy, akorát jsem se dostal dál, protože jsem větší realista. Chápal jsem, o čem ta práce skutečně je. Mám po celém městě lidi a vím, kde se co šustne.“

„Něco své klientce dlužím,“ řekl Quinn.

„Dlužíte jí úplné hovno. Potřebujete něco udělat pro sebe. Chci, abyste ten vlak zastavil dřív, než se pořádně rozjede a všimnou si ho média. Když mi nepomůžete, skončíte pod jeho koly.“

„Vy taky.“

„Kdepak, já se znám s inženýrem, který tu mašinu sestrojil. Dokonce bych se jím sám mohl stát.“

„Tyhle železniční metafory mi lezou na nervy. Co kdybychom zkusili leteckou dopravu?“

„Ne. Letadla necháme odpočívat na zemi a já vám na rovinu povídám: jestli se na pátrání po Řezníkovi nevykašlete, budete toho litovat. Čeho bych mohl případně litovat já, vám může být jedno. Nemyslete na idealistickou etiku, ale na sebe. Vraťte své klientce peníze, pokud vám jde o tohle.“

„Jak vlastně víte, že je to klientka, a ne klient?“

„Vy a vaše dvě cvičené opice jste mluvili s pár lidmi – a my jsme s nimi mluvili taky. Copak vás nenapadlo, že rodiny některých obětí se na nás možná obrátí, když narušíte jejich klid a připomenete jim neštěstí, které je postihlo?“

Quinna to napadlo, ale pochyboval, že by se Pearl nebo Fedderman zmínili o totožnosti jejich klientky. On sám se toho rozhodně nedopustil. Možná, že je Renz nechal sledovat, možná jim dokonce bez povolení nechal prohledat kancelář. Quinn si řekl, že musí pečlivěji zamykat. A taky by měl prověřit, jestli se nikdo nedostal do počítačů.

„Jde o to dvojče,“ pokračoval Renz, „a o ty její mystické kecy o tom, že dvojčata k sobě mají tak blízko, že si dokážou navzájem číst myšlenky, i když jedno z nich je mrtvé.“ Renz předstíral, že se otřásá hrůzou. „Je to pěkně strašidelné. Dejte na mou radu – vraťte té čůze zálohu a řekněte jí, že to nemá smysl. Jakmile se tyhle hovadiny dostanou do novin, bude pozdě. Řeka Styx už bude překročená.“

„Asi jste měl na mysli Rubikon,“ opravil ho Quinn. „Jakmile ho překročíte, už není cesty zpět, ale pořád žijete. Styx přeplujete, až když jste mrtvý.“

„To je jedno. Můžu se spolehnout, že jste mě pochopil?“

„Určitě, Harleyi. Vezmu si to k srdci.“

„To mi zatím bude muset stačit,“ řekl Renz. „Ale zítra brzy po ránu mi dejte vědět, ať mám jistotu. Ne že byste měl na vybranou, ale vím, že jste tvrdohlavý jako mezek.“

„Zavolám vám.“

„Budu čekat. A ještě něco, Quinne – já vím, která řeka je která.“

13

Mary se pokusila zakřičet, ale při pohledu na muže z metra, který stál přímo v jejím bytě, se jí stáhlo hrdlo. Nemohla dýchat, natož křičet.

Byl to on a měl na sobě totéž pomačkané a špinavé oblečení jako v metru. Kšiltovku měl zase vraženou hluboko do čela, takže se zdálo, že na ni hledí přivřenýma očima. Na tvářích mu rostlo totéž naježené strniště. Stejně jako v metru hrozivě páchl potem, močí, ulicí a vším, co bylo na New Yorku syrové a nebezpečné.

Na okamžik to vypadalo, že je v šoku stejně jako Mary. Jako by mu připadalo divné, že ji našel v jejím vlastním bytě. Jako by ona překvapila a vyděsila jeho. Jako by sem ona nepatřila.

Dokonce se usmál. Měl křivé, zažloutlé zuby a jeden horní řezák napůl uražený. Zíral na ni a olízl si spodní ret.

Předklonil se a z jedné nohavice cosi vytáhl. Když se narovnal, Mary uviděla, že drží nůž s dlouhým tenkým ostřím. Věděla, že je to vykosťovací nůž. Podobný měla v zásuvce v kuchyni.

Není to její nůž?

Ne. Ten její měl dřevěnou rukojeť. Neviděla předmět v mužově ruce přesně, ale připadalo jí, že je celý z oceli.

Mary se nadechla, aby znovu zakřičela, a muž se k ní rychle přiblížil. Všechno se událo rychle, jako když někdo přetočí film. Muž jí najednou přímo mezi ňadra vtiskl své předloktí. Nůž pevně svíral v ruce a Mary cítila jeho chladnou ocelovou čepel na krku. Špička nástroje nedočkavě zkoumala místo pod její čelistí, ale skrz kůži nepronikla. Kdyby muž na nůž přitlačil a táhl ho vzhůru, čepel by jí projela do úst, proťala by jazyk a projela by patrem až do mozku. Mary si to dokázala představit. Skoro to cítila.

Stále byla ochromená hrůzou a nedokázala křičet. Cítila, že jí povolil močový měchýř a po nohou jí stéká teplá tekutina.

Muž s nožem si směsici hrůzy a ponížení, kterou pociťovala, uvědomil a široce se usmál. Jeho úsměv prozrazoval, že se jenom baví a je s Maryinou reakcí spokojený. Nebyl vysoký a nezdál se ani příliš svalnatý, ale Mary cítila jeho sílu, když ji štíhlou, ale mocnou paží postrčil o krok vzad.

Každou chvíli mě může bodnout.

Několikrát zachraptěla. Zvuk připomínal tlumené zadutí dud. Netušila, že je vůbec možné takhle se bát.

Celou vahou se k ní přitiskl a pozpátku ji tlačil z obývacího pokoje do krátké předsíně a odtud do ložnice. Mary se třásla po celém těle jako v elektrickém šoku.

Postel! Jakmile mě položí na postel, jsem ztracená!

Najednou do ní prudce strčil, takže se zapotácela a ztratila rovnováhu.

Než se stačila vzpamatovat, ležela na zádech na tvrdé dřevěné podlaze a hlava ji vzadu bolela, jako by měla lebku roztříštěnou na tisíc malých kousků.

Rozkročil se nad ní a dosedl jí na břicho. Zamával jí nožem před očima, aby ho dobře viděla.

Jediným mocným pohybem jí roztrhl tričko. Neměla podprsenku. Prsty volné ruky uchopil její bradavku a pořádně ji sevřel mezi palcem a ukazovákem.

Potom se z ní zvedl, takže se jí lépe dýchalo.

Mary se točila hlava. Přestože cítila bolest, uvědomila si, že se dívá na mužova záda a na temné půlkruhy potu na košili, které se mu udělaly v podpaží. Sledovala ho, jak rychle přechází k oknu. V ložnici byl jiný vzduch. Teplejší a vlhčí.

Mám otevřené okno. Zapomněla jsem ho dovřít.

Zalétla k němu pohledem a viděla, že má pravdu. Muž nechal okno otevřené, když jím vlezl dovnitř z požárního schodiště.

Ohlédl se a chvíli na sebe upřeně hleděli. Hypnotizoval ji nehybnýma očima jako had králíka.

S překvapivou elegancí a jistotou vylezl pozpátku z okna. Ani na okamžik z Mary nespouštěl své nevlídné, nenasytné oči. Pod přivřeným pohledem se usmívala ústa s ulomeným zubem. Jako by ji měl zcela ve své moci, znal každou její špatnost a každičké tajemství jejího těla.

Jeho úsměv napovídal, že si ji může kdykoli vzít. A až bude připravený, také to udělá.

Mary tomu rozuměla a věděla, že je proti němu bezmocná.

Stále ležela na zádech, ale podařilo se jí nadzvednout se na loktech, takže mohla muže za oknem sledovat. Otočil se k ní zády a začal scházet po požárním schodišti z černého železa. Ozvalo se téměř neslyšné šoupání kožených bot o kovové schody, jak sbíhal dolů a utíkal pryč. Mary se s každým jeho spěšným krokem cítila bezpečnější.

Lehla si zpátky na záda. Chvíli nehybně ležela a potom se převrátila na bok. Když se pokusila vstát, příšerně ji rozbolela hlava, takže se posadila vedle postele.

Zachytila se matrace a konečně se jí podařilo zvednout a schoulit se na posteli. Napřáhla ruku a na nočním stolku po paměti nahmatala telefon. Pomalu vzala sluchátko z vidlice, položila si ho do klína a sevřela ho mezi stehny, aby nespadlo na zem. Když se pootočila a zakaleným zrakem se podívala na telefon, znovu ji příšerně rozbolela hlava. Na číselníku vyťukala tísňovou linku.

Mluvila přidušeně, ale byla si jistá, že během nesouvislého, zajíkavého rozhovoru operátorovi určitě nadiktovala adresu.

Rozvzlykala se. Celá se roztřásla a začala se propadat do stále hustší tmy.

Vedle telefonu stál budík. Policie jí na dveře zabušila za patnáct minut, i když jí to připadalo jako patnáct sekund.

14

Tiše seskočil z železného požárního schodiště na dvůr a vydal se úzkým průchodem podél budovy na ulici. Byl si jistý, že ho nikdo neviděl. A i kdyby si ho někdo všiml, nepoznal by ho. Bez problémů unikl. Nevyšlo mu to přesně podle plánu, ale byl v bezpečí.

Nechtěl jí ublížit. Alespoň zatím ne. Jenom se o ní chtěl dozvědět něco víc.

Jmenovala se Mary. Mary Bakehouseová. Zjistil to, když se probíral věcmi v jejím psacím stole. Věděl, v jaké bance má účet, kolik dluží, kam dává špinavé prádlo a že její rodina žije v bohem zapomenuté Jižní Dakotě. Viděl fotografie, na nichž je s příbuznými z venkova, klanem Bakehouseových. Také se podíval na detailní snímek, na němž se nádherná Mary Bakehouseová v bílé halence zapnuté až ke krku usmívá od ucha k uchu. Zásuvky psacích stolů skýtají neuvěřitelné poklady.

Zrovna se chystal zapnout její počítač a dozvědět se o ní ještě víc, když zaslechl, jak za dveřmi bytu hledá klíče.

Tak tak stihl všechno shrnout zpátky do zásuvek, zavřít je a schovat se dřív, než vešla.

Poctivě prohledala ostatní místnosti a teprve potom vstoupila do obývacího pokoje, kde se jí rozhodl zjevit.

Věděl, že ji vyděsí, ale netušil, že se mu to podaří tak dokonale. Okamžitě pochopila, že mu patří. Když si uvědomila tuto hrozivou pravdu, stáhlo se jí hrdlo a nebyla mocna slova.

Proto si dal na čas. Nechtěl jí ublížit, ale to ona nevěděla. Ovládal se a dokázal ukázněně odejít. Nebude schopná dát policii rozumný popis. Nejspíš by ho ani nedokázala poznat v řadě mužů a rozhodně by ho nemohla s jistotou identifikovat. Byl úplně mimo nebezpečí.

Zcela jistě věděl, že když si na sebe vezme slušné oblečení, oholí se a vyndá si z úst umělý chrup, Mary ho nepozná. Mine ho na ulici nebo se naproti němu posadí v metru a možná jí bude připadat povědomý, ale nedokáže ho nikam zařadit.

Od nynějška ji bude neustále pronásledovat pocit nejistoty. Bude pochybovat dokonce i ve snech.

Myšlenky. Stane se obětí vlastních myšlenek, stejně jako je on obětí těch svých. Myšlenky nikomu neublíží, ale ona to neví. Ne ve svém srdci a ne s jistotou.

S úsměvem rychle kráčel na roh, kde si chtěl mávnout na taxík. Mary Bakehouseová možná až do konce života zůstane nejistá.

Představa, že jí něco takového může udělat a navíc tak snadno, že nad ní má takovou obrovskou moc, u něho vyvolala částečnou erekci. Trochu se při chůzi předklonil, aby to nikdo neviděl. A i kdyby si toho někdo všiml, tak co?

Mít někoho zcela ve své moci…

Erekce nepolevila. Mary objeví nepořádek v zásuvkách a dojde jí, že si prohlédl jejich obsah, ale to nevadí. Chce, aby to věděla. Nakonec to bude hrát v jeho prospěch.

Mary všechno nejspíš nahlásí na policii, ale brzy zjistí, že ochránci zákona jí nedokážou nijak pomoci a rozhodně nebudou schopni zaručit, že se to nestane znovu.

Bude si připadat ještě bezmocnější.

Během několika minut už pohodlně seděl v taxíku a vzpomínka na zážitek s Mary Bakehouseovou pozvolna bledla.

Dnes večer šlo jenom o myšlenky, ne o krev. Na tu dojde možná později, to nemohl a ani nechtěl popřít. Pokusí se tomu bránit, ale za výsledek neručí.

Možná Mary Bakehouseovou ještě jednou navštíví a možná také ne. Mary ví, že se to může stát, a on tím pádem může dnešní večer považovat za vítězství.

Nevydal se za ní, aby jí ublížil, a také jí nic neudělal. Přesto pro něho bylo dnešní setkání svým způsobem úspěch. Stačí se zeptat Mary. Kdyby dokázala být upřímná, přiznala by to.

Zda bude Mary žít, anebo zda zemře, závisí pouze na jeho rozmaru. Pamatuje si, jak se úplně přestala ovládat a jak jí z těla unikala teplá moč. V tu chvíli oba pochopili, že páchnoucí tekutina znamená její kapitulaci.

Patřila mu a v hloubi své duše, v temných zákoutích svého mozku, kde se proháněli démoni, to chápala.

Prozatím mu to stačilo.

V ranních Timesech ani Postu by z toho žádná velká zpráva nebyla, pokud by se to vůbec dostalo do novin. V televizi by se o tom také nemluvilo. Neexistovala žádná nahrávka. Žádný pitomec s kamerou v mobilu nedostane příležitost postávat poblíž a natočit videozáznam.

Policisté i nemocniční personál se k Mary chovali hezky. Lékaři ji zevrubně prohlédli a potvrdili, že nebyla znásilněná. Po martyriu v nemocnici podala velice podrobnou výpověď, kterou si policie zaznamenala. Policisté k ní přistupovali opravdu starostlivě, ale zároveň z nich byl cítit i všední nezájem. Podobných příběhů už slyšeli desítky. Žádný jí to neřekl, ale na všech to bylo vidět.

Incident se stane jenom dalším tuctovým vloupáním v New Yorku, kdy obyvatelka bytu překvapila a zahnala vetřelce. Nic se jí neztratilo a nikdo nebyl vážně zraněn. Maryino setkání s mužem, který ji málem zabil, nebude médiím stát ani za povšimnutí. V prudkém a povrchním víru velkoměsta není ani trochu důležité.

Pro Mary však význam má.

Quinn seděl dlouho do noci ve své pracovně a nechával volně vířit myšlenky. Nad doutníkem ve skleněném popelníku se vznášel tenký proužek kouře, který se rozplynul dřív, než doplul ke stropu. Na kulaté korkové podložce stál nedopitý šálek kávy. Byl vyrobený z anglického porcelánu a zbyl mu z doby, kdy žil se svou bývalou manželkou May, která teď byla vdaná za advokáta jedné realitní společnosti v Kalifornii. Jejich dcera Lauri také žila v Kalifornii, ale v jiné části než matka. Quinn měl za to, že May a Lauri se moc často nevídají, pokud vůbec, ale nevěděl to jistě. Lauri se rozešla se svým přítelem, hudebníkem Wormym, a pokud Quinn věděl, soustředila se na studium na vysoké škole v severní Kalifornii. Naposledy slyšel, že studuje žurnalistiku.

Potáhl z doutníku a vyfoukl kouř. Začal se soustředit víc na případ než na svůj osobní život. Na stole ležel zatím nepopsaný list žlutého papíru. Quinn vzal do ruky kuličkové pero a začal si dělat poznámky. Když si člověk srovná myšlenky a zapíše je na kus papíru, někdy se mu leccos vyjasní.

Tiffany Kellerová byla před lety poslední Řezníkovou obětí.

Její sestra Chrissie vyhrála super jackpot na nějakém automatu a najednou má poměrně dost peněz. Rozhodne se, že s jejich pomocí vypátrá sestřina vraha. Anebo přesněji – pomstí její smrt.

Newyorská policie nehodlá případ znovu otevřít.

Chrissie nejprve předstírala, že je Tiffanyin duch, aby upoutala Quinnovu pozornost. Nakonec přiznala, kdo je, a najala jeho detektivní kancelář, aby vypátrala Řezníka.

Zaplatila tučnou zálohu a zmizela.

Z novinových výstřižků ve složce, kterou Quinnovi nechala, odstranila veškeré Tiffanyiny fotografie.

Snímky na internetu odhalily, že Chrissie a Tiffany si vůbec nejsou podobné.

Quinnovi zavolal Renz a pokusil se ho přimět, aby se případem přestal zabývat.

Quinn si na papír poznamenal, že nemá věřit Chrissii. O Renzovi si to psát ani nemusel.

Odložil doutník zpátky do popelníku, opřel se a pohlédl na své poznámky.

Nebyl z nich o nic moudřejší než předtím.

Ještě je moc brzy, uklidňoval sám sebe. Nepříjemný pocit hluboko v jeho útrobách se tím však nezmenšil.

Uložil papír do mělké prostřední zásuvky psacího stolu a zavřel ji. Z doutníku zbyl už jen kousek, a tak z něj naposledy potáhl a típl ho o popelník. Když ochutnal kávu, zjistil, že je studená a nedá se pít.

Byl unavený, ale spát se mu nechtělo. Možná by měl zajít do Lotusu, dát si horkou čokoládu a vyměnit si s Thel pár urážek. Pokud je takhle pozdě v práci.

Ještě lepší však bude zamknout a jít spát. Třeba ho ve snu napadne něco, co bude souviset s jeho poznámkami. Ráno si na to vzpomene a všechno do sebe začne zapadat.

Pak si vzpomněl, že do sebe nikdy nic úplně nezapadá, a šel si lehnout.

15

Když Quinn druhý den ráno vešel do bistra Lotus, ze všeho nejdřív si všiml Thel. Jako obvykle byla jízlivá, což ho svým způsobem uklidňovalo.

Po snídani sestávající ze sušenek, třívaječné omelety, slaniny a dvou hrnků kávy se Quinn vydal z bistra do kanceláře v Západní sedmdesáté deváté ulici. Doktor Gregory, k němuž nepravidelně chodíval na kliniku na Columbus Avenue, by ho za složení snídaně jistě nepochválil, ale s procházkou by souhlasil.

Slunce ještě nezačalo pálit a bylo krásné ráno. Zlaté paprsky se odrážely od budov a oživovaly barvy na plátěných markýzách nad vchody domů a zahrádkami restaurací. Vzduch sladce voněl řezanými květinami a čerstvými potravinami ve stáncích. Ruch a shon města tvořil doprovodnou hudbu k milionům dramat. Celý New York byl smělý, halasný muzikál z Broadwaye, ale nevěděl o tom.

Quinnovi voněly dokonce i výfukové plyny. Rána jako to dnešní slibovala alespoň chvilkovou naději. Vysloužilý detektiv si ale uvědomoval, že to může být falešné, stejně jako zbytek města. New York lidi rád balamutil. A někdy i ohromoval.

Pearl s Feddermanem už byli v kanceláři. Pearl seděla u počítače a upírala tmavě hnědé oči na monitor. Nataženou pravačkou hbitě pohybovala myší po podložce jako ukazovátkem po spiritistické desce. Fedderman, který si s moderní technikou nerozuměl, se u svého stolu hrbil nad novinami. V černé kronice Postu se psalo o vniknutí do bytu Mary Bakehouseové a o jejím napadení, ale do Timesů se tento případ nedostal. Fedderman neměl o nějakém přepadení ani potuchy, poněvadž četl Timesy. Dnes už mu pro samou práci na žádné další noviny nezbude čas.

Quinn také myslel na úplně jiné věci než přepadení Mary Bakehouseové.

„Nemáme žádné vzkazy,“ řekla Pearl a střelila po něm pohledem.

Quinn zabručel a přistoupil ke stolu s kávovarem. Přístroj občas zabublal. Quinn si nalil třetí ranní kávu.

„Říkali jsme si, že nám třeba zavolá naše zmizelá klientka Chrissie,“ pravil Fedderman.

Quinn došel ke kolegům, zastavil se mezi jejich stoly a napil se kávy. Vůbec se nemohla rovnat té v Lotusu.

„Uzavřela jsem s Fedem sázku,“ vysvětlila mu Pearl. „Podle něho už Chrissii Kellerovou nikdy neuvidíme. Já myslím, že ji uvidíme a dostane se nám i vysvětlení, proč zmizela.“

„Jakého vysvětlení?“ zeptal se Quinn.

Pearl se usmála. „Nějakého, kterému nemusíme věřit.“

„Co když se nám nemůže ozvat, protože jí to Řezník překazil?“

Pearl o tom chvíli uvažovala, ale nepřipadalo jí to pravděpodobné. Vyloučit to však nemohla. „Na tu možnost bychom neměli zapomínat,“ řekla, „ale podle mě je to jinak. Chrissie mi od začátku připadala jako typ, který rád mizí. Od začátku s námi nehrála fér.“

„Zatím je to pořád naše klientka,“ připomněl jí Quinn. „Utrácíme její peníze, takže budeme dál pracovat na případu, ať si Renz říká, co chce.“

Oba se na něho podívali.

Fedderman složil noviny a řekl: „Renz?“, jako by se Quinn zmínil o vzácné a nepříjemné chorobě.

Quinn jim pověděl o včerejším telefonátu.

Když domluvil, Fedderman se zeptal: „Musí se ten chlap úplně pořád chovat jako vypočítavý debil?“

Quinn pokrčil rameny. „Je to politik.“

„No, vždyť to říkám.“

Pearl seděla u stolu a dívala se na Quinna. Na tváři jí hrál nenápadný úsměv. Nemusela se ptát, jestli budou pokračovat ve vyšetřování. Místo toho se zeptala: „Jak to uděláme?“

„Někomu zavolám,“ odpověděl Quinn. „A Harley Renz to nebude.“

Přímou linku Cindy Sellersové z Rytmu města našel rychle. Číslo měl schované z minulého případu, kdy je nenechala na pokoji.

Zvedla sluchátko po druhém zazvonění. Quinn si pomyslel, že reportérka z bulváru nejspíš musí pořád sedět u telefonu. Anebo se hovor přesměroval na její mobil.

Když se jí představil, Sellersová zpozorněla. „Jako vždycky vás moc ráda slyším, kapitáne.“

„Ten kapitán už patří minulosti,“ řekl Quinn. „Otevřel jsem si vlastní detektivní kancelář.“

„Pravda, vlastně jsem o tom slyšela.“ Chvíli vyčkávala. „Tak copak ode mě chcete…?“

„Vždycky se mi na vás líbilo, že se s vámi nemusí tancovat kolem horké kaše. Jste specifickým způsobem upřímná.“

Zasmála se. „Ale s vámi mě tancovat baví, Quinne. Občas mi sice přišlápnete palec, ale to je fuk.“

„Baví vás tancovat s Harleyem Renzem?“

„To je neuvěřitelně šikovný tanečník. Ale to vy víte.“

Jako by se do telefonu usmívala. Věděla, že Quinn něco chce. Jinak by jí nevolal.

„Takže k věci,“ řekl. „Mám nějaké informace, které by vás mohly zajímat.“

„Tak sem s nimi.“

„Já říkal, že jste velice upřímná.“

„To vy přece taky, ne?“

Quinnovi se na rty dral úsměv. Sellersová někdy dokázala chytračit stejně jako Pearl. „Vzpomínáte si na případ Řezníka?“

„Jistě. Byl to sériový vrah a řádil tu asi před pěti nebo šesti lety. Jeden z mála v tomhle městě, které jste nechytil. Není to vlastně ten, co…“

„Nikdy nebyl dopaden,“ přerušil ji Quinn. „Ale zjistilo se, že šlo jen o první kolo. Případ je znovu otevřený a myslíme, že teď se nám ho chytit povede.“

„Našly se nové důkazy?“

„To vám nemůžeme povědět.“

„Co policii přimělo znovu zahájit vyšetřování?“

„Nic. Vyšetřujeme to my.“

„My?“

„Detektivní kancelář Quinn a společníci.“

Sellersová chvíli mlčela. „A newyorské policii se nelíbí, že se do toho mícháte.“

„Přesně tak.“

„Renz vám pověděl, že od toho máte dát ruce pryč.“

„Tak tak. Nechce, aby se policie a její slavný komisař ztrapnili, kdyby se vytáhl starý případ, který nedokázali vyřešit. Bojí se negativní publicity, takže na nás tlačí, abychom přestali vyšetřovat.“

Cindy Sellersová se zasmála. „Což mu je houby platné, pokud se informace dostanou do médií, samozřejmě z anonymních zdrojů.“

„Přesně o to jde,“ řekl Quinn.

„Jdu do toho,“ slíbila mu Sellersová. „Ale musí to být něco za něco.“

„Jako jediné médium se vždycky všechno dozvíte jako první,“ ujistil ji Quinn. „S okamžitou platností.“

„Až do konce? Jestli teda nějaký bude.“

„Bude,“ řekl Quinn. „A vy budete u toho.“

Cindy se znovu odmlčela. Obvykle to nedělala. Myslela za pochodu a rovnou se ptala.

„Někdo vás musel najmout,“ řekla nakonec.

„Vrahova poslední oběť měla sestru. Dvojče.“

„Dvojče! A tohle dvojče je vaší klientkou?“

„Přesně tak.“

„Skvělé! Přeživší dvojče se chce pomstít. To je skoro poetické. Jako by vrah svou oběť zabil jenom zpola a teď…“

„Napište si to, jak chcete,“ řekl Quinn.

„Ujednáno, Quinne. Povězte mi víc.“

Vyhověl jí. Neřekl jí samozřejmě všechno, ale stačilo to.

Když zavěsil, zamyšleně si otřel ruce do kalhot, jako by mu je Sellersová po telefonu poslintala.

Fedderman se na něho zašklebil. „Renz zuřivostí praskne.“

„Já do něj moc ráda píchnu,“ poznamenala poněkud roztržitě Pearl.

Quinn pohled, který na něho vrhla, znal – tvářila se zamyšleně a trochu ustaraně, jako by objevila další rovinu jeho prohnanosti.

„Vyjde to,“ ujistil ji.

Její oči dostaly varovný výraz. Vyčetl z něj, že pravděpodobně provedl něco nemoudrého a nechutného. Jako by říkaly: „Kdo s čím zachází…“

„Když to dopadne špatně, ustojím to,“ řekl.

Přikývla a obrátila se zpátky k počítači. Věděla úplně přesně, co si Quinn myslí. Neuvěřitelné.

Možná měla pod myší místo podložky opravdu spiritistickou tabulku.

„Ale, ale, ale,“ poznamenala Pearl nad dalšími informacemi o Geraldině Knottové, mladé ženě, jež před osmi lety v Detroitu přežila napadení útočníkem, který se hodně podobal Řezníkovi.

Zůstala sedět u počítače. Quinn s Feddermanem se postavili za ni a přes rameno jí hleděli na monitor. Všichni si četli starý článek z archivu jedněch detroitských novin. K textu patřila rozmazaná černobílá fotografie. Stojící Geraldina Knottová se na ní odvracela od objektivu a oběma rukama si zakrývala obličej.

Tentokrát byl útok popsán podrobněji. Geraldina v článku vysvětlovala, jak ji maskovaný násilník srazil na zem, obkročmo se na ni posadil a přiklekl jí obě nadloktí k betonové podlaze garáže. Pak ukázal nůž a vysvětlil jí, co s ním hodlá udělat. Text uplakanou oběť citoval: „… prý mi uřízne bradavky, ukáže mi, kam všude se dá říznout, a pak mi pod bradou vykouzlí široký úsměv.“ Geraldina Knottová měla štěstí, že se útočník něčeho polekal a utekl.

„Dvakrát se zmínil o řezání,“ poznamenal Quinn.

„Mohl to být Řezník, když začínal,“ řekla Pearl. „Anebo nějaký úchyl, který se ho pokoušel napodobit.“

„Až na to, že tu ženu napadl ještě předtím, než lidi o Řezníkovi vůbec slyšeli,“ zdůraznil Fedderman.

„Možná, že o něm pachatel opravdu slyšel a napodobil ho ještě předtím, než se proslavil,“ napadlo Quinna.

„To je asi tak pravděpodobné, jako že si Fedderman oblékne obě ponožky po líci,“ prohlásila Pearl.

„To mám zase každou jinak?“ zeptal se automaticky Fedderman, podíval se na své kotníky a povytáhl nohavice.

„Jasně, že to vypadá na našeho pachatele,“ řekla Pearl. „Ukázal nůž a pověděl jí, co s ní udělá. Měl radost, že ji k smrti vyděsil. Anebo si náš úchylák v detroitských novinách přečetl tenhle článek, když byl čerstvý, a utkvělo mu to v mysli.“

„Vsadil bych na Fedovy ponožky,“ řekl Quinn.

„Takže si myslíš, že to byl Řezník, když začínal?“ zeptala se Pearl.

„To nevím.“

Fedderman se mimoděk zase podíval na své nohy. „Tak co s těmi informacemi provedeme?“

„Přihodíme je k tomu ostatnímu, co víme nebo si myslíme, že víme,“ řekl Quinn.

„A pak?“ zeptal se Fedderman.

„Počkáme a uvidíme, jestli to časem nezačne dávat smysl.“

16

HOLIFIELD, OHIO, 1992

Jerry Grantland, jemuž bylo minulý týden třináct let, se protáhl oknem svého pokoje na měkký trávník. Podíval se na fosforeskující zelené ručičky svých hodinek. Byla jedna ráno.

Tehdy se to obvykle stávalo.

Dojde k tomu i dnes?

Obloha byla zamračená a z měsíce zbýval jenom malý srpek, který připomínal zářící dřevěnou hoblinu. Jerry věděl, že jakmile se dostane na zastíněný kus trávníku, kam přes dům nedopadá tlumené světlo pouliční lampy, ocitne se v takřka naprosté tmě. Vše ostatní už půjde snadno. Hranici mezi pozemkem matčina domu a zahradou Kellerových lemoval dřevěný plot, který však byl pouze sto dvacet centimetrů vysoký. Hbitý Jerry se přes něj dokázal přehoupnout za několik sekund a přeběhl do stínu přerostlého zimolezového keře.

Skryl se za ním a pak kolem růží prošel mezi tisy, kde se mohl pod rouškou tmy skrčit a sledovat okno pokoje dvojčat Kellerových.

Věděl, kde o rok mladší dívky spí. Měly stejné postele s mosaznými čely. Tiffanyina postel stála u stěny a Chrissiina u okna.

Jerry našel své známé místečko, pohodlně si dřepl a nahlížel do pokoje mezerou pod napůl staženou roletou.

Obě dívky měly tenké bílé přikrývky vytažené až k bradě. Zdálo se, že spí.

Jerry však tušil, že pravděpodobně bdí. Že stejně jako on čekají.

Viděl, jak se obě zavrtěly a ztuhly. Tiffany se na posteli posadila a pak si zase lehla. Obě dvojčata se stočila na bok a předstírala spánek. Okno bylo pootevřené, aby do místnosti mohl noční vzduch. Jerry měl dojem, jako by slyšel tiché šustění přikrývek, když se pod nimi dívky pohybují.

I teď jako už tolikrát nechal myšlenky na sestry Kellerovy volně plynout. Kdyby dívky věděly, co v Jerryho představách dělají a dovolují dělat jemu, zděsily by se. Ale nepřekvapilo by je to. V určitém směru byly zaměnitelné. V jiném…

Jerry se nadechl jako vždycky, když se to stalo.

Dveře pokoje se tiše otevřely a zase zavřely.

Pan Keller – Ed Keller –, otec dvojčat, připomínal stín. Hmotný stín.

Jerry u okna polkl a snažil se pokud možno nehýbat. Věděl jistě, že pan Keller za dvojčaty přijde. S čímsi obchodoval a často jezdil na služební cesty. To, co prodával, mělo něco společného s auty a s Detroitem – alespoň to říkaly jeho dcery, když se jich Jerry na otce zeptal.

Pan Keller byl skoro celý týden služebně pryč a tohle byl první večer, který strávil doma. Proto Jerry věděl, že k dvojčatům zajde. Po návratu z delší služební cesty skoro vždycky za dcerami přišel.

Vysoký stín pana Kellera přistoupil k Tiffanyině posteli. Chrissie se na svém lůžku otočila na druhý bok a přitáhla si kolena skoro až k bradě. Sežmoulanou přikrývku si pevně přitiskla na uši. Ležela tváří k oknu, ale Jerryho určitě neviděla. Svraštila obličej do nehezké grimasy a pevně zavřela oční víčka.

Na stěně za jejími zády se začaly míhat stíny. Jerry zatajil dech a natáhl krk.

Rytmický, šílený tanec světla a tmy na zdi za několik minut zrychlil a byl stále divočejší. Nedalo se rozeznat, co je stín, co Tiffany a co její otec.

Z okna bylo slyšet tiché sténání, ale Jerry přesně nevěděl, jestli ho vydává Tiffany, anebo Chrissie.

Svíjení a sténání stále zrychlovalo a nabíralo zběsilé tempo. Jerry měl erekci a hladil se pravou rukou. Za několik minut dosáhl orgasmu.

Zkroucené postavy, jejichž stíny se míhaly na stěně, konečně zpomalily a pak se úplně přestaly pohybovat.

Vysoký stín pana Kellera se napřímil nad Tiffanyinou postelí a pohnul se směrem k oknu. Jerry, který dobře věděl, že ho ve tmě pod tisy není vidět, zůstal bez hnutí na místě a díval se dál.

Pan Keller se zběžně dotkl Chrissiina ramene. Věděl, že byla celou dobu vzhůru a všechno slyšela. Jerry si pomyslel, že určitě není jediná v domě, kdo o otcově počínání ví. Matka dvojčat přece musí někdy zaslechnout alespoň něco z toho, co se opakovaně děje v pokoji jejích dcer.

Určitě to ví.

Takový byl svět dospělých. Jerry si nebyl jistý, jestli mu někdy porozumí.

Sledoval, jak pan Keller po špičkách došel ke dveřím pokoje, otevřel je a rozplynul se ve tmě za nimi. Zavřel za sebou.

Ani jedno z dvojčat se dlouho nehýbalo. Potom si Chrissie sundala z uší zmuchlanou přikrývku a posadila se na posteli. Podívala se na Tiffany, která k ní ležela zády a dělala, že spí.

Chrissie si zase lehla a také předstírala spánek.

Jerry couval od okna a vyrazil k temnému kusu trávníku, kde mohl nepozorovaně přelézt do své zahrady. Mohl se vrátit do postele a předstírat, že vůbec nevyšel z domu a spí stejně jako dvojčata od vedle.

Všichni něco předstírali a noc se zatím nachýlila k ránu a dalšímu dni.

17

NEW YORK, SOUČASNOST

„Potřebuju se s vámi tajně sejít,“ řekl Harley Renz Quinnovi po telefonu. A tak teď Quinn čekal v Bryantově parku vedle knihovny na rohu Čtyřicáté druhé ulice a Šesté Avenue.

Park představoval příjemnou zelenou oázu v rušné části betonového města. Quinn seděl na lavičce nedaleko místa, kde se skupina lidí věnovala jakési hře, při níž účastníci podhmatem házeli na zem těžké koule a krátkým pohybem je směrovali co nejblíž k menší kouli na hřišti. Po nějaké době polovina hráčů pokaždé poskočila a začala se objímat, ale Quinnovi nepřipadalo, že by se na hřišti dělo něco zásadního.

Harley do parku vešel z Šesté Avenue a nevzrušeně se šoural ke Quinnovi. Měl ochablé držení těla, takže vypadal ještě zavalitější, než ve skutečnosti byl. Možná to způsoboval jeho odulý obličej se smutnýma očima a masitými rty, jejichž koutky měl skoro stále povislé. Vážnost mu neslušela. Měl na sobě drahý modrý oblek, který by jeho vizáž vylepšil, kdyby si ovšem zapnul sako. Občas mu pod něj zafoukal boční větřík z ulice, takže se objevil tenký kožený řemínek náramenního pouzdra na pistoli.

Když spatřil Quinna, pozměnil směr a kráčel přímo k lavičce. Pažemi dělal zvláštní krátké pohyby, jako by v každé ruce nesl těžký kbelík.

Když se na tři a půl metru přiblížil ke Quinnovi, roztáhl ústa v úsměvu připomínajícím tlamu policejního psa. Ve slunečním světle se mu zaleskl špičák. „Myslel jsem, že vás přistihnu, jak kouříte kubánský doutník, Quinne.“

„Není náhodou zakázáno kouřit ve veřejném parku?“

„Co já vím,“ opáčil Renz. Z kapsy košile vytáhl doutník v celofánu, rozbalil ho a roztržený obal si zastrčil zpátky do kapsy.

„Nemluvě o tom, že kubánské doutníky jsou taky zakázané.“

„O tom nemluvě.“ Renz ukousl špičku doutníku a vyplivl ji. Potom si doutník zapálil stříbrným zapalovačem. Tabák nehořel stejnoměrně a tiše zasyčel, což je u laciného kuřiva typické.

„Vy přestáváte kouřit?“ zeptal se Quinn.

Renz vyfoukl kouř a podržel doutník stranou, jako by i jemu páchl. „Kdybyste mi prozradil, kde kupujete kubánské, nemusel bych kouřit tahle sušená psí hovna.“ Znovu z doutníku potáhl, chvíli kouř převaloval v ústech a pak ho pomalu vyfoukl. „Samosebou nevím, jestli vám pořád můžu důvěřovat.“

„To jste nemohl nikdy,“ řekl Quinn.

„Ale v některých věcech jsem si myslel, že můžu, a proto jsem teď zklamaný.“ Renz si zastrčil doutník mezi zuby, z kapsy saka vytáhl složený pomačkaný Rytmus města a podal ho Quinnovi.

Quinn ranní vydání novin viděl, ale předstíral opak. Titulek hlásal: DVOJČE HLEDÁ VRAHA SVÉHO DRUHÉHO JÁ. Quinn očima přelétl text o znovuotevření pátrání po Řezníkovi a opožděné pomstě. Článek byl odvážný.

Vrátil noviny Renzovi. „Cindy Sellersová. Kde ty informace bere?“

Renz se na něho upřeně zadíval, jako by hráli poker a on očekával, že Quinn nevydrží tlak a prozradí se. „Někdo jí to vyžvanil. Tam je bere.“

„Možná,“ odpověděl Quinn s ledovým klidem. „Anebo si je vymýšlí.“

„Na tom, odkud je má, nesejde. Sellersová se nám rozhodla ztrpčovat život.“

„Podle prvního dodatku k ústavě na to má právo,“ podotkl Quinn.

„Jo, jasně.“ Renz Rytmus města zmačkal do malé kuličky a elegantně ji hodil do nedalekého odpadkového koše. Ztěžka dosedl na opačný konec lavičky, která se pod jeho vahou trochu zakývala. „Je jedno, kde bere informace. Stejně bude ty hovadiny psát dál,“ řekl.

„To je celá ona. Nedá se jí věřit.“

Renz se podíval na lidi s koulemi a otočil se k nim zády. „Co to tam ksakru hrají? Bocce ball? Je to zatracený bocce ball?“

„Nevím,“ odpověděl Quinn. „Osobně si dělám hlavu z něčeho úplně jiného.“

„Ale jste schopný pátrač. Například určitě víte, že když bude Sellersová psát a kecat o vyšetřování Řezníkova případu po celém městě, vrhnou se na to ostatní supi z médií. Asistentka mi říkala, že nám už začali houfně telefonovat novináři a televizní reportéři. Cestou sem jsem musel dávat dobrý pozor, jestli za mnou nejedou nějací zmetci od novin.“

Quinn přikývl. „Jo, Sellersová změnila situaci. Zčeřila vodu.“

Renz potáhl z doutníku a spokojeně se zadíval na jeho řeřavou špičku. „Proto jsem se rozhodl reaktivovat vás a váš tým. Nebo – abych se přesněji vyjádřil – newyorská policie najímá Quinna a společníky, aby jí pomohli se znovuotevřeným případem Řezníka.“

Quinn byl překvapený, i když se vlastně nebylo čemu divit. U Renze se vždycky dalo počítat s nějakým smělým protitahem. Obvykle s takovým, který mu pomůže v kariéře. „Takže oblíbený a odvážný policejní komisař jde kvůli veřejnému blahu a bezpečí opět žádat o pomoc lidi mimo policii.“

„Zapomněl jste říct vynalézavý,“ připomněl mu Renz.

„Jako by se stalo.“

„V minulosti jsme vždycky úspěšně spolupracovali. Případ Řezníka jsme tehdy nemohli uzavřít, protože jsme na něj nenasadili vás. Tentokrát spoléhám na to, že ho dostanete.“ Renz znovu vycenil zuby jako pes. „Seženu vám policejní odznaky, takže se svými lidmi budete moct bez problémů chodit na místa činu a možná i zadarmo dostanete nějaké koblihy.“

„Mám možnost s návrhem nesouhlasit?“ otázal se Quinn.

„Vlastně ne, když si vezmu, že Cindy Sellersová v klidu porušila naši předchozí úmluvu. Ta už teď stejně není k ničemu, když média o případu dostávají plno informací. Je jenom otázkou dnů, kdy výřečnější spoluobčané – mezi nimi i politici – začnou požadovat, aby se případ opravdu vyřešil.“

„Nejdřív jste se mě pokoušel zastrašit, abych případ nechal být, a teď mě chcete najmout, abych ve vyšetřování pokračoval,“ upozornil ho Quinn.

„Řekněme, že jsem na vás vyzrál.“

Quinn nevěděl, co by na to řekl. Koneckonců, vyšetřování mělo nejen pokračovat, ale dokonce mělo jít kupředu rychleji. Takže kdo na koho vyzrál?

„Zahájíte policejní vyšetřování a navážete na to, co jste zatím zjistili,“ řekl Renz. „Přidělím vám tým detektivů, kteří s vámi budou spolupracovat. Vy všechno samozřejmě povedete. A budete se zodpovídat mně.“

„Mám na vybranou?“ zeptal se znovu Quinn.

„Přestaňte se mě na to ptát. Rozčiluje mě to. Nechcete dostat na vybranou. Máte, co jste chtěl.“ Renz chvíli pozoroval lidi při hře s koulemi. „Ta koule, co jste posledně hodil na hřiště, to byla pěkná faleš,“ řekl.

„Máte na mysli tu konverzační kouli?“

„Třeba tu.“

Seděli a mlčky přihlíželi záhadné hře.

„Myslím, že se snaží dostat koule soupeřů z kruhu,“ řekl Quinn.

„Nesmíme zapomínat,“ pravil Renz s čoudícím doutníkem v koutku úst, „že jako ve většině her se oba týmy střídají.“

Quinn věděl, co mu naznačuje, ale bylo mu to docela jedno.

Renz vědoucně pokýval hlavou a zazubil se. Potom vstal z lavičky a loudal se směrem k Šesté Avenue.

Quinn zůstal sedět a díval se, jak odchází. Věděl, že až bude ambiciózní Renz na řadě, beze zbytku své příležitosti využije. A nebude se štítit nečestných praktik.

Když si člověk nic nedělá ze své nemorálnosti, musí to být ohromně osvobozující pocit.

Jakmile Renz zmizel, Quinn si zapálil kubánský doutník.

18

„Je to lepší, než kdyby nám nařídil vyšetřování zastavit,“ řekl Quinn, když se vrátil do kanceláře v Sedmdesáté deváté ulici a pověděl Pearl s Feddermanem o svém rozhovoru s Renzem.

Neměli příliš výkonnou klimatizaci a v kanceláři byl nehybný dusný vzduch, který jako častokrát páchl kouřem z doutníků, jež tam Quinn tajně kouřil.

Fedderman si svlékl sako a povolil kravatu. Měl rozepnutý límeček. Pearl se nad horním rtem leskl pot a kupodivu jí to slušelo.

Ani jednoho z Quinnových detektivů nenadchla představa, že newyorská policie jim drze vpadla do vyšetřování.

„Měli jsme takový vývoj v plánu?“ zeptala se Pearl.

„Ne tak docela,“ odpověděl Quinn. „Budeme muset improvizovat.“

„To dělají komedianti v klubech,“ poznamenal Fedderman.

„Budeme se snažit, aby z toho nebyla komedie.“

„Aspoň zase budeme dělat s Vitalim a Mishkinem,“ řekl Fedderman.

Detektivové Sal Vitali a Harold Mishkin z oddělení vražd s Quinnem, Pearl a Feddermanem pracovali na předchozím případu sériového vraha. Energický Vitali se skřípavým hlasem a zdánlivě mírný Mishkin byli schopní a dobře se s Quinnem a jeho týmem doplňovali.

Pearl, která pracovala na počítači, se odtrhla od monitoru a protáhla si paže. Několikrát přitom zaťala ruce v pěst a zase je povolila, jako by cvičila s malými míčky. „Bylo by to všechno fajn, kdyby nám ovšem nechyběla klientka.“

„Nechybí nám,“ řekl Fedderman. „Jenom ji nemůžeme najít. Pearl pořád hledá na internetu, ale Chrissie není na Facebooku, Twitteru ani dalších sociálních sítích. Zato se tam dají najít lidi, co si chtějí vyrazit na rande, takže Pearl hledá dál.“

„Já ti dám Twitter, to budeš koukat,“ zavrčela Pearl.

„Doufám, že budu mít na co.“

Pearl zuřila. Feddermanovi se to líbilo. Quinnovi ne, ale nechtělo se mu soudcovat, když si ti dva šli po krku. Neustálé hašteření jako by povzbuzovalo funkci jejich mozkových buněk.

„Uklidněte se,“ řekl jenom dost nepřesvědčivě.

Pearl se pootočila v kancelářském křesle a zpříma se na něho podívala. „Zmínil ses Cindy Sellersové, že jaksi nemůžeme najít klientku?“

„Na to jsem zapomněl.“

„Aha, jasně.“ Pearl nebyla tak naivní, aby mu věřila. Quinn slabou pamětí netrpěl.

Na okamžik pustila z hlavy Feddermana i jeho popichování a usmála se. Quinn si pomyslel, že je krásná, když se usmívá a přitom se ještě trošku vzteká. Nemohl pochopit, jak rychle dokáže střídat nálady. Připomínala závodní auto, jehož řidič bleskově řadí.

„Volala sem, když jsi byl venku s Renzem,“ řekl Fedderman.

„Sellersová?“

„Přesně ta. Mluvila s ní Pearl.“

„Já tu ženskou nemůžu vystát,“ prohlásila Pearl.

„To je jenom proto, že nemá žádný vkus, soucit ani morálku,“ poučil ji Fedderman.

„Tebe vystát dokážu,“ opáčila Pearl. „Jenom v malých dávkách a někdy je to na hraně, ale zvládám to.“

Quinna jejich slovní přestřelka přestávala bavit. Vždyť se hádají jako dva puberťáci! Věděl však, že to způsobilo zhacené vyšetřování. Nedokážou ani najít vlastní klientku. „Co Sellersová chtěla, Pearl?“

„To, co jindy. Odpovědi. Žádné ze mne nedostala.“

„A co z tebe dostala?“

„Tu fotku ze středoškolské ročenky. Tu, co jsme našli na internetu, když jsme zjistili, že mezi Chrissiinými výstřižky z novin nejsou žádné snímky. Sellersová chtěla Tiffanyinu fotku ke svému textu v Rytmu města.“

„Neremcala, že je ta fotka tak stará?“ zeptal se Fedderman.

„Ne. Udělá to, co my – prohledá internet a dá si dohromady vlastní fotogalerii.“

„To jí nejspíš dobře jde,“ řekl Fedderman. „Reportéři takhle dneska fungují. V práci už se moc nenaběhají. Na rozdíl od policajtů.“

„Hmm,“ udělala Pearl. Feddermana to rozčílilo, protože nedokázal odhadnout, jestli s ním souhlasí, anebo ne.

Poposedla si kupředu. „Ještě jednou jsem pro jistotu prošla výstřižky, které nám přinesla Chrissie. Byly mezi nimi fotky všech obětí kromě té poslední. Pak jsem znovu šla na internet.“ Přisunula se blíž ke stolu a zadala cosi do počítače. „Je tam pár skvělých fotek.“ Přejela myší po podložce a klikla. „Třeba tahle. Je ze starého vydání Daily News. Vypadá to, že jí v pubertě nechali v ateliéru udělat portrét. Byla opravdu nádherná.“

Quinn se natočil doleva, aby záře z okna nedopadala na Pearlin monitor a on viděl na nalezený dokument. Přistoupil blíž.

Dokument byl text z novin s fotografií oběti. Pod černobílým portrétem hezké brunetky s tmavýma očima a zářivým, trochu naivním úsměvem bylo vytištěno Tiffanyino jméno. Vedle něj nemělo stát Poslední Řezníkova oběť, ale spíš Mladá žena se zářnou budoucností.

„Byla přesně Řezníkův typ,“ řekla Pearl. „Atraktivní, tmavovlasá, tmavooká, s hezkými lícními kostmi a plnými ústy.“

Jako ty, pomyslel si Quinn, ale nahlas nic neřekl.

„Tiffany skvěle zapadá do jeho schématu. Naše klientka taky, ale ne přesně.“

„Nemůže to být Chrissie,“ řekl Fedderman.

„Kdo to tedy je?“ zeptal se Quinn. „A proč utekla?“

„Na první otázku ti možná budu schopná odpovědět,“ poznamenala Pearl. „Pokud si vzpomínám, ani jednou neřekla, že by s Tiffany byly jednovaječná dvojčata. Je to Chrissie Kellerová, Tiffanyino dvojvaječné dvojče.“

„Ale nechala nás, abychom si mysleli, že byly jednovaječná dvojčata,“ ozval se Fedderman. „Vezměte si to, že chtěla, aby si Quinn nejdřív myslel, že se kouká na Řezníkovu oběť. Chtěla ho přesvědčit šokem.“

„Fed má pravdu,“ souhlasil Quinn. „Přesně tak to bylo.“

„Takže lhala,“ řekla Pearl. „To je fakt ohromné překvapení.“

Quinn s Feddermanem se na sebe podívali.

Fedderman nad Pearlinými slovy zauvažoval. „Na tom, co říká Pearl, něco je,“ řekl. „Ty dvě mohly být dvojvaječná dvojčata. Osobně si nejsem až tak jistý.“

„Každopádně nás vodila za nos,“ prohlásila Pearl.

„A dělá to dál,“ doplnil Fedderman. „Pohrává si s námi.“

„Však my jí ukážeme,“ řekla Pearl.

Ona i Fedderman rázem zapomněli na svou rozmíšku a úplně se zabrali do pátrání. Quinnovi se na rty dral úsměv. Práce šlechtí…

„Potřebujeme přijít na to, proč lhala,“ řekl Fedderman.

Pearl přikývla. „Potřebujeme ji najít.“

19

Řezník seděl ve svém pokoji na středním Manhattanu. Sledoval, jak se dlouhý hranatý stín jeho domu, který se utvořil v odpoledním slunci, neúprosně jako osud sune po stěně protější budovy.

Poslední dobou si navykl sedat v pohodlném kancelářském křesle a pozorně sledovat tentýž výjev.

Nic zajímavého to vlastně nebylo – jenom dlouhé řady oken. Stejně jako ostatní newyorská okna i tato mátla zrak a z dálky působila neosobně.

Řezník vzdálenost překonával s pomocí skvěle vybaveného dalekohledu a blíže poznával lidi z kanceláří přes ulici. Vlastně jenom ty zajímavé. Obyčejní pracanti ho nezajímali. Neshledával na nich skoro nic zábavného.

Se zajímavými lidmi to bylo jinak. Samozřejmě chvíli trvalo, než je člověk objevil, a musel při tom být hodně pozorný. Ohromné bylo, že někteří pracanti se po určité době začali projevovat jako zajímaví lidé. Stačilo je blíž poznat a porozumět jim.

Například pojišťovací agent, který většinu času trávil masturbováním nebo házením šipek na plakát s Angelinou Jolie. Nebo manažerka, která se zamykala ve své kanceláři a příliš tam pila. Kromě toho měla vášnivou aférku se svou podřízenou a prováděla s ní sadomasochistické praktiky. Konvenčnější románek se pravidelně odehrával za oknem v místě, kde se budova zužovala a tyčila se dalších deset pater vzhůru. Plešatý muž středního věku, jehož pracovní pozici se Řezníkovi nepodařilo vydedukovat, si tam minimálně třikrát týdně dopřával sexuální hrátky s velmi atraktivní dlouhonohou blondýnou, která do příslušného poschodí docházela zřejmě jenom kvůli těmto okamžikům.

Že by drahá prostitutka?

Kdepak. Nevypadala prodejně a neměla u sebe kabelku ani velkou tašku. Asi pracovala ve stejné budově, i když Řezník nezjistil kde. Rozhodně patřila k zajímavým lidem.

Když vzal v potaz velikost budovy, nic z toho, co viděl, vlastně nebylo kdovíjak zajímavé. Ve skutečnosti se tím tak tak zabavil. Většina lidí, jež považoval za svou nic netušící „rodinu“, ho svým způsobem fascinovala, ale jejich atraktivita se s každým dnem snižovala. Všichni jako by ustavičně riskovali jenom proto, aby se od nich postupně odvrátilo štěstí. A to se, stejně jako všechno ostatní, od nich nakonec opravdu odvrátilo.

Řezník věděl, kdy nemá štěstí pokoušet a plýtvat jím. Výsledkem bylo, že dokázal přesně odhadnout, kdy je nejvyšší čas odejít.

Odcházel vždy ve správném okamžiku. Pětkrát mu prošla vražda. Policie jenom bezcílně pobíhala sem a tam a dostávala se do slepých uliček. Byl na to pyšný.

Experti se samozřejmě mýlí: sérioví vrazi se nemusí nakonec nutně stát oběťmi svého nutkání. Někdy všechno vychází přesně podle jejich přání. Uspokojí nutkání a naleznou klid.

Když se v televizi a v novinách najednou začaly objevovat znepokojivější informace než dřív, nenechal se tím vyvést z míry. I když se dozvěděl, že se znovu vyšetřuje Řezníkův případ a že na něm pracuje Frank Quinn.

Vždycky litoval, že v době svých největších úspěchů nemohl se slavným lovcem sériových vrahů změřit síly. Quinn tehdy utržil zranění a ležel v nemocnici. Pak ho přiměli odejít do důchodu a tahali ho po soudech. Nedostal příležitost pronásledovat Řezníka. Po slavném detektivovi se střílelo a byl vážně zraněn na místě činu, který s Řezníkem vůbec nesouvisel. Šlo o prachobyčejnou loupež v obchodě s alkoholem.

Teď však Quinna na případ nasadili. Po letech, kdy stopa vychladla natolik, že bude takřka nemožné zločiny objasnit.

Nic z toho, co se událo před více než pěti lety, teď nemělo valný význam a nemohlo to nijak pomoci ve znovuotevřeném vyšetřování. Čas vystavěl kolem Řezníka hradbu a pak i nedobytnou pevnost.

Dychtivě sledoval zprávy o průběhu současného vyšetřování: možná proto, že byl nezranitelný, možná očekával zprávy o Mary Bakehouseové. Zatím se žádné neobjevily. Ušetřil ji, ale ona v sobě napořád ponese kousek z něho, protože teď se stal její součástí. Žije v jejím mozku a v celé její bytosti. Možná se pro ni stane příliš těžkým a bolestným břemenem. Nejspíš se před ním pokusí skrýt nebo třeba utéct na opačný konec Států. Ale nebude jí to nic platné. Pořád bude s ní. Nepřekvapilo by ho, kdyby se jednoho dne v novinách dočetl, že spáchala sebevraždu. A třeba si ji nakonec přece jen vyvolí za svou další oběť.

Začne to všechno potom nanovo?

Ne! S tou dobou a těmi činy už skoncoval. Myšlenky. Nic víc teď nemá a nic víc ani nechce. Nepotřebuje smrt Mary Bakehouseové, aby rozdmychal staré vášně. Může na ni myslet, kdykoli a jakkoli se mu zachce.

Kvůli Mary sledoval zprávy a četl noviny. Z čiré zvědavosti.

Věděl, že se jenom obelhává. Na zprávy se díval, protože v něm ožily vzpomínky. To, co v něm dřímalo od vraždy, kterou považoval za svou poslední, se pomalu probouzelo a tepalo mu to v hrudi. Démon se probral ze spánku.

Děsil se ho.

Zároveň byl plný radosti.

Pearl toho večera vyšla z metra a vlekla se vlhkým soumrakem k domovu. Měkké světlo městu dodávalo snovou atmosféru, jako by se na něj dívala přes tenkou zástěnu. Jak tomu říkali v divadle? Průsvitná opona. Chvilkový surreálný pohled na New York byl svým způsobem krásný. Metropole působila jako místo, kde se může splnit každý sen, stejně jako každá noční můra.

Pearl se po setkání s Vitalim a Mishkinem cítila trochu nespokojená, i když nevěděla proč. Oba detektivové pozorně naslouchali, když je Quinn informoval o vyšetřování a dal jim kopie veškerých papírů, které měli k dispozici, včetně složek s výstřižky, jež jim přinesla Chrissie Kellerová. Pokud to ovšem byla Chrissie Kellerová. Vitali s Mishkinem Quinnovi a společníkům na oplátku předali kopie spisů o vraždách. Všichni se chovali zdvořile a profesionálně. Ve vyšetřování se v podstatě nic nezměnilo. Na případu jenom pracovali další dva lidé, čímž si Harley Renz politicky kryl záda. Když schůzka skončila, nikdo nebyl o nic moudřejší než před ní.

„Aspoň že nám za to platí,“ řekl Harold Mishkin zpod svého střapatého prošedivělého kníru. „Myslím vzhledem ke stavu ekonomiky a tak.“

„To je opravdu co říct,“ poznamenal Quinn a vyměnil si pohled se Salem Vitalim, který se usmíval.

„Harold se na všechno vždycky dívá z praktické stránky,“ podotkl Vitali.

Pearl se neudržela a řekla: „Nemůžeme najít svou klientku a k tomu vyšetřujeme víc než pět let staré vraždy. Spáchal je vrah, který může být mrtvý anebo žít v jiném městě. Na tom není nic praktického.“

„Cože?“ zaskřípal Vitali. „Ty se na to chceš vykašlat?“

Pearl si povzdechla. „Nemůžu.“

„Kvůli ekonomice,“ podotkl Mishkin.

„Kvůli té ne,“ oponovala Pearl.

Vitali na ni mrkl a pokrčil rameny. „My se budeme bít dál.“

„To je jediná praktická věc, jakou můžeme udělat,“ uzavřel debatu Quinn a vstal.

Porada skončila.

Díval se, jak jeho detektivové odcházejí z kanceláře. Ve tvářích měli pracovní zaujetí, ale i únavu. Věděli, že větší a těžší část případu je teprve čeká. Začala druhá fáze vyšetřování. Představovala křižovatku, kterou nikdo nepovažuje za významnou, dokud se po hlavě neřítí z útesu.

ČÁST DRUHÁ

Daleko od stáda zatoulané

Divoké, nezkrotné jsou

Hvězdou své zkázy dále hnané

Blouznivě za svým snem jdou

Richard Francis Burton, Černé ovce

20

Pearl zastavila a zůstala stát na obrubníku. Čekala, až na semaforu naskočí zelená. Její pohled zalétl k zářícímu neonu ve výloze na protější straně ulice: NÁHODY. Kolikrát kolem podniku prošla, a až teprve teď si všimla, že je to bar. Výloha byla tmavá, protože ji zevnitř zakrývaly žaluzie s tenkými škvírami. Viditelný byl jenom červeně zářící neon.

Neměla hlad, ale spíše žízeň. Byla ráda, že den plný marné práce bez výsledku končí. NÁHODY vypadaly dostatečně slušně. Možná proto, že se nacházely vedle květinářství Květy lásky, které se specializovalo na svatební kytice. Zdalipak je Pearl jediná, kdo mezi oběma podniky vidí souvislost? Nedohazují si zákazníky?

Řekla si, že po schůzce s Vitalim a Mishkinem, kdy musela čelit Quinnově stoickému přístupu a obvyklým Feddermanovým pitomým řečem, si zaslouží skleničku. Změnila směr a přešla křižovatku devadesát stupňů od své původní dráhy. Na zelenou to nestihla.

Zatroubilo na ni nějaké auto a ozvaly se nesrozumitelné výkřiky několika hlasů. Pearl se ani neobtěžovala ohlédnout, ale jenom ukázala směrem, odkud hlomoz přicházel, napřímený prostředník.

Interiér NÁHOD byl tlumeně osvětlený. Napravo stál dlouhý barový pult. Nalevo a vzadu se nacházely boxy. Na stěnách tlumeně svítily lampy vzdáleně připomínající lastury. Na dřevěném obkladu se skvěly výjevy z lovu na lišku a barové stoličky a sedadla v boxech měly potah z tmavě zelené kůže nebo koženky. Asi polovina boxů a tři barové stoličky byly obsazené. Podnik se celkově jevil jako nenápadná nálevna, kam si lidé zaskočí po večeři či cestou z divadla, nebo když se prostě chtějí odreagovat. Všichni hosté vypadali jako poměrně slušní lidé.

Pearl se posadila na stoličku zhruba v polovině barového pultu. Přiloudal se k ní příliš hezký barman v červené vestě, který se choval jako nezaměstnaný herec, a zapsal si její objednávku točeného piva. Každý jeho pohyb byl póza. Pearl si pomyslela: Chlapů jako ty je plné město. Ve větším počtu se tu vyskytují už jenom švábi.

Když jí přinesl pivo, dlouze se napila z oroseného půllitru a hned se cítila lépe.

Postavila půllitr na korkovou podložku, prohlédla si v barovém zrcadle podnik a usoudila, že se jí líbí. Nebyl ani trochu okázalý, možná s výjimkou loveckých výjevů. Vládlo tu hutné, uklidňující ticho a nezněla tu žádná reprodukovaná hudba. Nevisely tu televizní obrazovky s nekonečnými sportovními přenosy.

Další tři pijáci u baru seděli po Pearlině pravici. Byli to dva muži a jedna žena, usazení tak, že každého oddělovala od souseda minimálně jedna stolička. Všichni tři si všimli, že si je prohlíží, ale zdálo se, že jim to nevadí. Žena se dokonce pousmála a kývla na ni.

Když od nich Pearl odvrátila pohled a zvedla půllitr, aby se znovu napila piva, všimla si, že u baru sedí ještě jeden host. Předtím si ho nevšimla, protože byl po její levici ve stinném koutě na konci baru.

Byl to štíhlý muž s hustými bílými vlasy úhledně rozdělenými pěšinkou. Pearl zaujalo jeho oblečení. Měl na sobě dobře vyžehlené šedé kalhoty, na míru šité modré sportovní sako s knoflíky ze žlutého kovu a bílou košili se zlatými manžetovými knoflíčky. Oděv doplňoval zlatý prsten, hodinky a široká červená šála. Na první pohled byl bohatý a měl plno volného času. Scházela mu jen kapitánská čepice.

Slezl ze stoličky a kráčel k ní. Pohyboval se elegantně a rozvážně jako člověk, který v mládí na snobské soukromé škole chodil na hodiny tance a společenského chování.

To je skvělé! Zrovna teď potřebuju, aby se mě pokoušel sbalit nějaký pitomý Casanova. Chci si jenom v klidu vypít pivo.

Když se k ní přiblížil, s jistou úlevou spatřila, že kolem krku nemá pánskou šálu, ale jenom širokou kravatu s nápadným červeným vzorem uvázanou do velkého uzlu. Byl starší, než si zpočátku myslela. Mohlo mu být šedesát. Měl pravidelné rysy a opálený obličej s mírně ošlehaným nádechem, jenž mu časem ještě přidá na eleganci. Pearl si ho v duchu představila a dospěla k názoru, že za několik let bude vypadat jako ohromně světaznalý hezoun. Ve světle modrých očích jako by svítilo pobavení. Pearl hleděla přímo před sebe, sledovala ho v zrcadle za barem a čekala, kdy spustí.

„Teď,“ řekl.

„Cože?“

Nepřestávala se dívat do zrcadla a sledovala, jak si ji prohlíží. Dvojrozměrný odraz v zašlém zrcadle jí připomněl město v nadcházejícím soumraku, na které se dívala cestou domů.

„Oslovuju vás,“ řekl.

„Nějak se vám to nevede.“

Velice hezky se usmál. „Nenechala jste to na sebe zapůsobit.“

Je načase toho chlapa setřást.

„Jsem policajtka,“ řekla.

„Skvělé.“

„Z mravnostního,“ dodala.

Vyhoupl se na vedlejší stoličku. „Jste mravná? To jsem rád.“

Nejprve nevěděla, co na to říct, ale pak se musela držet, aby se neusmála. „Říkala jsem z mravnostního.“

„Aha! Potíráte lidské slabosti.“

„A pokud mi nedáte pokoj, zatknu vás za obtěžování příslušnice policejního sboru.“

„Chcete říct, že jsem se dopustil zločinu obtěžování?“

„Chci říct, že vás šoupnu do basy pro kecaly.“

„To bylo hodně dobré,“ řekl a rozzářil se. „A rychlé. Chytrá a krásná.“

„Ale horákyně nejsem.“

„Nádhera!“

Proboha, přistoupila jsem na jeho pitomou hru!

Něco na něm však bylo. Napovídalo to, že ty vtíravé řeči jsou jenom slupka, pod níž se skrývá něco hlubšího. A on je… důvěryhodný? Možná je milý, protože chce, a nemá žádné postranní úmysly.

Pearl nebyla hloupá. Musela pochybovat. Narazila na skutečně milého člověka, anebo na talentovaného podvodníka? Nedokázala si pomoci. Neubránila se úsměvu. Objevil se jí na tváři, přestože se chovala chladně, a prozradil ji.

Sama sobě musela přiznat, že její úsměv znamená ano, zajímáte mě.

Je to jenom proto, že se mnou začal hrát tu svou hru.

Jako vždycky hned všechno analyzovala. Přitom sama byla hráčka.

Vytušil to snad?

„Jsem Yancy Taggart,“ řekl a napřáhl k ní ruku.

Vzdala se. Zpříma se podívala do jeho modrých očí a potřásla mu silnou suchou rukou. „Pearl.“

Na příjmení se jí nezeptal, ale během deseti minut mu ho stejně sama pověděla.

S tímhle mužem se velice dobře povídalo. Jako by oba měli napsané role a nějakým zázrakem věděli, co mají říkat. Soukromá škola, kde se učil tancovat, obrousila všechny hrany. Yancy Taggart nebudil rozpaky a v jeho přítomnosti se každý rychle uvolnil.

Chvíli seděli u baru a pak si pití odnesli do boxu, kde je nikdo nemohl slyšet. Taggart očividně dovedl okouzlovat opačné pohlaví, ale Pearl si říkala, že s podobnými typy má dostatek zkušeností, takže ho zvládne. Přesto ji uchvátila jeho elegance, příjemné řečnění a to, jak snadno z ní dovedl vymámit osobní informace. Buď byl nejlepší obchodník na světě, anebo šikovný podvodník.

„Víte, že jsem policajtka,“ řekla nad dalším oroseným půllitrem. „Ale ještě jste mi neřekl, co děláte vy.“

„Zkuste hádat.“

„Jste obchodník.“

„Svým způsobem.“

„Ten způsob si dovedu představit,“ řekla Pearl a pousmála se.

„Jsem lobbista,“ řekl. „Pracuju pro Národní sdružení pro větrnou energii. Mám za úkol přesvědčit bohaté a vlivné lidi, aby finančně podpořili snahu převést New York City na větrnou energii.“

„To jako že by se na střechách mrakodrapů postavily větrné mlýny?“

Usmál se. „Ne tak docela. Byla by to krytá zařízení řízená počítačem tak, aby na ně vždycky foukal vítr. Zakomponovala by se do stávající architektury, vyčnívala by ze zdí budov a využívala by větry, které často vanou na širokých ulicích. Takto získaná energie by mohla být doplňkovým zdrojem stávající sítě a…“ Zarazil se uprostřed vysvětlování. „Ale vás technické detaily stejně určitě nezajímají.“

„Bude to opravdu fungovat?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Ale lobbujete za to.“

„Protože jsem profesionální lobbista. Přesvědčovat lidi je moje práce.“

Pousmála se. „To jste trochu jako obhájce, který ví, že jeho klient je vinen.“

„Přesně tak. Akorát nevím jistě, jestli větrná energie náhodou opravdu není správným řešením. To vlastně neví nikdo. Já jenom dělám, že vím.“

„To je hrozné!“

„Jenom pokud projekt nebude fungovat. A já nevím, jestli nebude.“

„Důležité je, že nevíte, jestli fungovat bude.“

„Opravdu těžko říct,“ přiznal Yancy. „Proto si taky sdružení najalo profesionálního lobbistu.“

„To není etické, Yancy.“

„Máte naprostou pravdu. Ale protože jsem lobbista, tak lobbuju. Neřídím se pevným etickým kódem.“

Zasmála se. „Ježíši! Tady přece nejde o žádný etický kód. Je to jenom…“

Přerušily ji první čtyři tóny z melodie ke starému krimiseriálu Zátah.

„Zvoní mi mobil,“ vysvětlila mu a vytáhla telefon z kabelky. Napadlo ji, že na policajty a mobily určitě také existuje nějaká vtipná průpovídka.

Volal jí Quinn.

Když se ohlásila, řekl: „Pearl, máme mrtvou ženskou v Západní osmnácté ulici číslo pět set. Měla bys tam vyrazit.“

„Je to Chrissie?“ zeptala se Pearl.

„Není, ale vypadá to, že Řezník asi zase začal řádit.“

Proboha! „Hned tam jedu.“

„Jsi někde venku, nebo doma?“

„Venku,“ odpověděla. Svůj osobní život si hodlala nechat pro sebe.

„Vitali pro tebe může poslat policejní auto.“

„Pojedu taxíkem. Bude to rychlejší,“ řekla Pearl a podívala se na Yancyho Taggarta.

Ukončila hovor dřív, než Quinn stihl odpovědět.

„Zločin volá?“ zeptal se Yancy.

Pearl už odcházela z boxu. „Ano. Promiňte, musím jít.“

„Připadáte mi rozrušená. Doufám, že vám neřekli špatné zprávy.“

„Pro mě špatné nejsou,“ řekla Pearl. Vzápětí si uvědomila, že to myslí vážně. Ačkoli s poslední Řezníkovou obětí soucítila – pokud se ukáže, že Quinn má pravdu –, do určité míry byla i ráda, že k vraždě došlo. Znamenalo to, že vyšetřování se pohnulo vpřed. Začalo se něco dít.

„Takže vy opravdu jste policejní vyšetřovatelka.“

„To opravdu jsem.“

„Co kdybychom se tu zítra večer sešli zhruba ve stejnou dobu?“

„Dobře,“ souhlasila Pearl.

Možná, že Yancy má kromě nepevného etického kódu i jachtu. Někdy se na ni dá vydělat právě neetickým jednáním.

„Nezapomeňte si přinést pouta!“ zavolal za ní, když kráčela ke dveřím.

Takhle to začalo.

21

Zatímco taxík nadskakoval po výmolech na Osmé Avenue, Pearl nemyslela na místo činu, na které uháněla, ale na Yancyho Taggarta. Připadalo jí to zvláštní.

Zavolal by jí?

Je to pro ni důležité?

Protože sama sobě nikdy nelhala, přiznala si, že odpověď na obě otázky je kladná.

Čím ji ten chlápek zaujal? Vždyť je minimálně o patnáct let starší než ona a není její typ.

Pak si uvědomila, proč ji asi tolik přitahuje: byl tak trochu opak Quinna. Zatímco Quinn měl smysl pro povinnost a byl vytrvalý, Taggartovi nečinilo problém strávit dopoledne v baru u kávy a s dostihovou listinou v ruce. Taggart byl ochotný sázet. Quinn byl ochoten riskovat cokoli, ale hazard nesnášel. Taggart byl štíhlý, elegantní a nikam nespěchal. Quinn byl vysoký a robustní. Dovedl být klidný, ale i prudký. Taggart se hezky oblékal a byl upravený. Quinn nikdy nezapřel, čím je – policajtem v obleku. Měl věčně rozcuchané vlasy, i když si je učesal. Taggart v sobě nesl eleganci a klasický půvab. Quinnova přitažlivost tkvěla v určité prostotě a obyčejnosti.

Možná, že Yancyho Taggarta potřebuje, aby mohla z hlavy úplně vypudit Quinna.

A možná je časem z mysli vyžene oba.

Pearl spatřila žlutou pásku, jíž se označují místa činu, a začala zase myslet na to, kde je a proč. Požádala taxikáře, aby zastavil u chodníku o půl bloku dál. Chtěla se na místo podívat z odstupu. Někdy bylo rozumné začít pohledem z dálky.

Na ulici parkovalo několik policejních aut. Všechna stála v prapodivném úhlu k chodníku. Vozy působily jako hračky obrovského dítěte, které se jich už nabažilo a pohodilo je na zem i s blikajícími majáky na střeše. Za policejními auty bylo vidět Quinnův černý lincoln. Dvěma koly stál na chodníku, aby ulicí mohla projet ostatní vozidla. Pearl si až teprve teď všimla, že staré auto má pneumatiky s bílými lemy. Domnívala se, že se už takové obutí nevyrábí, i když Quinn určitě věděl, kde ho sehnat. Stejně jako kubánské doutníky.

Když prošla kolem vozu, slyšela, jak motor lincolnu v horku tiše klape, protože pomalu vychládá. V lichoběžníku ohraničeném žlutou páskou se skupina urostlých mužů skláněla nad něčím, co vypadalo jako hromada zmačkaných šatů.

Když se k nim Pearl přiblížila, uviděla, že ve skutečnosti je to žena.

Jeden z mužů postávajících nad mrtvou byl Quinn. Jakmile zahlédl Pearl, gestem jí naznačil, že má jít blíž. Uniformovaný policista nadzvedl pásku, takže se mohla sehnout a protáhnout se pod ní jako boxer při vstupu do ringu. Podíval se na ni a zatvářil se, jako by na ni chtěl mrknout. Snad si ten idiot nemyslí, že v životě neviděla mrtvolu?!

Tuto část Osmnácté ulice stavitelé vylepšovali, nebo spíše hyzdili moderní architekturou. Záleželo na vkusu pozorovatele. Většina nových budov byla hranatá a postavená z lesklého skla a kovu. Některé se nezdály příliš dobře ukotvené v základech. Stavba, u které se našlo tělo, byl téměř dokončený bytový dům. Podle překližkové tabule opřené o stěnu vedle skleněných dveří do budoucího vestibulu se budova jmenovala Erbovní dům. Optimistický billboard neuváděl ceny bytů.

Quinn na Pearl kývl a ustoupil, aby jí v hloučku udělal místo. Pearl na něho také kývla. Quinn měl zkroucený límec sportovního saka a na tvářích mu rašilo strniště. Pearl znovu překvapilo, jak se liší od Yancyho. Od výřečného lobbisty Yancyho bez etických zásad. Quinn byl málomluvný nástroj spravedlnosti s morálkou hodnou Mojžíše, která někdy přesahovala lidské zákony.

Pearl zanechala pochybných úvah o mužích a zase se soustředila na práci.

Nad mrtvou se skláněl nesnesitelný patolog Julius Nift, který vypadal a choval se jako Napoleon. Pearl se neobtěžovala kývnout mu na pozdrav.

Když se podívala na oběť, zvedl se jí žaludek. Mrtvá byla oblečená do roztrhaných šatů. Měla špinavý obličej, černé nehty a zacuchané hnědé vlasy. Bezdomovkyně. Pearl pocítila nával soucitu a odporu zároveň. Žena měla v ústech nacpané kalhotky. Kromě toho jí z nich trčel tenký kousek stříbra, zřejmě rukojeť nějakého nástroje.

„To je lžíce,“ řekl Nift. „Zemřela se stříbrnou lžící v ústech.“

„Mohla se jí udusit dřív, než jí podřízl hrdlo?“

„S jistotou to budu vědět až později, ale pochybuju. Nemá na sobě žádné další známky dušení. Žádnou cyanózu, petechie ani nateklý jazyk.“ Z Niftova tónu bylo zřejmé, že Pearl si absence příznaků měla všimnout sama.

Ošuntělé šaty byly roztržené a odhalovaly ňadra a břicho. Pachatel ženě odřezal bradavky a do trupu vyřízl krvavé X, které začínalo těsně pod mezerou mezi prsy. V krku zela otevřená rána připomínající šarlatový náhrdelník. Mohlo jí táhnout na padesátku. Měla křivý nos, předkus a nebyla by atraktivní, ani kdyby byla umytá a o dvacet let mladší. To je zvláštní, pomyslela si Pearl. Ostatní Řezníkovy oběti byly krásné.

Nift po ní pokukoval a bavil se jejími rozpaky.

„Vypadala jako mezek,“ řekl, „ale jak vidíte, měla dost pěkné kozy. To je vidět, i když nemá bradavky.“

„Vy jste takový pitomec,“ řekla Pearl. „Bradavky tu nikde nejsou?“

„Pokud na nich nestojíte, tak ne,“ odpověděl Nift.

Pearl zaťala ruku v pěst.

„Pearl,“ ozval se Quinn varovně. Už dávno jí říkal, že si Niftových poznámek nemá všímat. Neměla by nesympatickému patologovi dávat najevo, že se jí dostal pod kůži – vždyť ho tím akorát potěší.

Věděla, že Quinn má pravdu. Nift se rád zvráceně bavil tím, že svým děsivým řemeslem naháněl ostatním hrůzu. Všichni policisté si pomáhali černým humorem, aby zvládli některé věci, které zažili v práci, ale Niftův smysl pro humor přestával být odreagováním a stával se prostředkem k uspokojení zvrhlé potřeby.

Pearl rozevřela pěst a roztáhla prsty. Nejradši by Nifta škrtila tak dlouho, dokud by se mu na těle neobjevila cyanóza.

Patolog se usmál.

„Jak dlouho je mrtvá?“ zeptal se Quinn.

„Už jsem vám to zopakoval…“

„Chci, abyste to řekl vyšetřovatelce Kasnerové.“

„Déle než deset hodin. Víc vám budu schopný říct, až ji budu mít na pitevně a trochu si s ní pohraju.“ Řekl to schválně kvůli Pearl.

„Měla u sebe nějaké doklady?“ zeptala se Pearl Quinna.

Odpověděl jí Nift. „Děláte si legraci? Neměla kabelku ani peněženku. Všechny kapsy má prázdné. Tahle panička nejspíš celé týdny, možná i měsíce žila na ulici. Byla úplně na dně, a pokud u sebe vůbec něco měla, vrah jí to nejspíš ukradl.“

„Posraný život,“ pronesl jeden detektiv v civilu.

„A pěkně posraná smrt,“ dodal druhý.

„Vy jste z vražd, pánové?“ zeptal se Quinn.

„Z mravnostního. Slyšeli jsme hlášení a byli jsme jen o pár bloků dál, tak jsme se přijeli podívat, co se tu děje.“

„Já už jsem viděl dost,“ dodal jeho kolega, ale k odchodu se neměl. „Co říkáte na tu lžíci?“

„Je to špatný vtip,“ řekl Quinn.

„A hodně nevkusný,“ dodal první detektiv z mravnostního oddělení.

Quinn po něm vrhl pohled, po kterém oba muži zmlkli.

„Když vezmu v potaz, že jí podřízl krk, je tu kupodivu málo krve,“ řekla Pearl.

„Správně,“ opáčil Nift. „To je tím, že ji zabil jedinou ranou do srdce.“ Při řeči roztržitě šťouchl špičatým ocelovým nástrojem do jednoho znetvořeného ňadra oběti. Mrtvá se tvářila trochu dotčeně.

„Co kdybyste jí zatlačil oči?“ zeptala se Pearl.

„Co kdybyste jí položila pár otázek? Já si udělám svoje a vy si dělejte taky svoje. Nic nevidí, stejně jako nemůže mluvit.“

„Byla nacpaná za tou překližkovou tabulí, co je opřená o dům,“ řekl Quinn, dřív než mohla Pearl Niftovi odpovědět. „Máme za to, že ji zabil včera večer nebo dneska brzy ráno. Našli ji teprve před půl hodinou.“

Pearl si všimla ženy v šedých teplácích a mikině s kapucí, která stála na druhé straně ulice a zírala na ně. Paže měla svěšené podél těla a nehýbala se. Její obličej skrýval stín, ale Pearl něčím připadala povědomá.

„Kdo ji našel?“ zeptala se.

„Sousedka odnaproti. Uletěl jí klobouk. Běžela za ním a náhodou se podívala za tu tabuli. Je ve svém bytě a sedí tam s ní uniformovaný policajt. Ještě se neprobrala z šoku.“

Pearl to chápala. Uprostřed excentrické architektury pro zbohatlíky mohlo nehezké připomenutí chudoby a smrti působit obzvlášť drasticky.

Když se Pearl znovu podívala přes ulici, zjistila, že žena v teplácích je pryč. Jenom se tu zastavila, aby zjistila, co se děje. Přesto na ní bylo cosi povědomého. Pearl si byla jistá, že už ji během vyšetřování někde viděla. Špehuje nás, napadlo ji.

Najednou se objevil Fedderman. Měl zmačkané sako a v místě, kde obvykle bývá kravata, se mu skvělo cosi, co vypadalo jako skvrna od kečupu. Za ním stáli Mishkin a Vitali. Vypadali jako zmatený účetní a jeden z bratrů z filmu Kmotr.

Bylo zřejmé, že v lichoběžníku ohraničeném páskou bude plno, a tak oba detektivové z mravnostního kývli na rozloučenou a odešli.

Dorazivší detektivové si prohlédli místo činu. Fedderman se tvářil neproniknutelně, Vitali velice zaujatě. Mishkin, který byl proslulý svým slabým žaludkem, zbledl jako stěna a otočil se k výjevu zády.

„Informuj je, Pearl,“ řekl Quinn.

„Můžu si odvézt tělo?“ zeptal se Nift.

„Jestli po něm tak toužíte,“ odpověděl Quinn. Otočil se k Pearl a řekl: „Přesvědčí se, že pod ním není nic zajímavého.“

„Jako třeba jedna nebo dvě bradavky,“ dodal Nift.

Narovnal se do celé své napoleonské výšky a mávl na čekající záchranáře, aby tělo odnesli.

Quinn poodešel stranou a vyťukal na mobilu jakési číslo. Stál těsně u žluté pásky a tiskl si telefon k uchu.

„Komu volá?“ zeptal se Vitali. „Vždyť je tady celá newyorská policie.“

Pearl pokrčila rameny. Nevěděla jistě, kdo je příjemcem Quinnova telefonního hovoru, ale předpokládala, že kdyby tipovala Cindy Sellersovou, nebyla by daleko od pravdy.

Ďábel si vybíral odměnu.

22

Druhý den Quinnovi do kanceláře zavolal Nift a vnesl trochu světla do případu ženy nalezené v Osmnácté ulici. Měla v krvi vysokou hladinu alkoholu a stopy pervitinu. Příčinou smrti byla bodná rána v hrudníku. Pachatel oběť po smrti zbavil bradavek, do trupu vyřízl X a pak jí podřízl hrdlo. Všechna zranění nejspíš byla způsobena stejným nožem.

„Byla zfetovaná, když umřela?“ zeptal se Quinn.

„Pochybuju. Úplně namol nebyla a neměla v sobě dost drogy na to, aby se dalo mluvit o zfetování. Nemůžu říct, že obě látky užila současně. Pervitin zůstává v krvi jeden až tři dny a v moči vydrží dokonce déle.“

„Kdy zemřela?“ zeptal se Quinn.

„Řekl bych, že mezi půlnocí a třetí ráno. A ještě něco, Quinne – vykazuje všechny příznaky dlouhodobého intenzivního užívání drog. A nejen pervitinu. Byla to prostě feťačka a už to měla za pár. Na obou pažích a mezi prsty na nohou jsem našel vpichy. Minimálně týden se nekoupala. Tahle šmudla nejspíš smrděla míň po smrti než zaživa.“

„Byla to něčí dcera nebo sestra,“ připomněl mu Quinn. „Tak nemluvte jako nechutný debil.“

„Hele, taky jsem něčí syn. I když bráchu nemám. Proč se hned tolik ježíte, Quinne? Jenom se vám pokouším nastínit, v jak příšerném stavu byla tahle oběť ještě předtím, než jí kdosi strčil do pusy lžíci a probodl jí srdce. Kdyby ji nedostal vrah, o moc déle by tady stejně nebyla.“

„Ještě ji nikdo neidentifikoval?“

„Ne. Kdo by o ni taky stál?“

„Stála by o vás vaše matka?“

„To byste se jí musel hezky zeptat.“

„Ještě něco?“

„Jo. Příště se mi pokuste sehnat lepší oběť.“

Nift zavěsil dřív, než mu Quinn mohl vynadat.

Quinnovi to nevadilo. Myslel na jiné věci.

Quinn seděl u psacího stolu a hleděl na telefon. Dál přemýšlel o svém rozhovoru s Niftem.

S výjimkou smrtící rány do srdce byl na mrtvé z Chelsea dobře znát Řezníkův rukopis. Jenže Řezník své oběti pokaždé nejprve pořezal a teprve pak jim podřízl hrdlo.

Začínal se snad mírnit?

To nebylo pravděpodobné. Sadističtí vrazi se nemění.

Až na jednu výjimku všechny ostatní oběti zabil v budově, většinou v bytě. Jedinou Rhondu Nathanovou zavraždil v její kanceláři. Možná se poučil. Třeba z nějakého důvodu musel ženu z Osmnácté ulice zabít venku a snažil se co nejvíc omezit krveprolití. Kdyby jí nejdřív znetvořil prsa a břicho a teprve potom podřízl hrdlo, neměl by se kde umýt. Z velkých krčních tepen obvykle prudce stříká krev. Bodnutí do srdce je poměrně čisté. Způsobí okamžitou smrt a omezí krvácení z následných ran na minimum.

Do lejster na Quinnově stole zavanul proud teplého vzduchu, když do kanceláře vešla Pearl a kývla mu na pozdrav.

„Dáš si koblihu?“ zeptala se a zvedla ruku s pytlíkem firmy Krispy Kreme.

S díky odmítl a pověděl jí, že právě dotelefonoval s Niftem.

„To jsem ráda, že jsem s tím mrňavým pitomcem nemusela mluvit takhle brzy po ránu,“ řekla Pearl. Přistoupila ke kávovaru a nalila si do hrnečku trochu silné černé tekutiny. Na tmavý pramínek na okamžik dopadlo světlo lampy, takže dostal krásně jantarovou barvu. Pearl do kávy přidala sušenou smetanu, která už nebyla tak inspirující.

Zatímco Pearl seděla u stolu a žvýkala koblihu, Quinn jí pověděl o svém rozhovoru s Niftem.

Olízla si z prstů polevu. „Když si vezmeš, že v novinách se píše o novém vyšetřování Řezníkova případu, mohl to klidně být jenom napodobitel.“ Hbitě si olízla palec. „Zkrátka nějaký šílenec, který si myslí, že se vražda přičte Řezníkovi a jemu to projde.“

„Anebo Řezník po letech prostě změnil modus operandi. Nutkání ho hnalo k tomu, aby všechno provedl víceméně stejně, ale z nějakého důvodu to chtěl trochu pozměnit. Možná se na věc dívá praktičtěji.“

„Cože?“ Pearl se napila kávy.

Quinn jí vyložil svou teorii o vrahově snaze co nejvíc omezit krveprolití, aby na sobě pokud možno neměl žádné viditelné a usvědčující skvrny.

„Možná,“ pravila Pearl, ale v hlase jí zněly pochyby. Rozhlédla se. „Kde je Fedderman?“

„Vzal si civilní auto a jel do Osmnácté ulice. Vyzpovídá lidi, kteří bydlí nebo pracují v okolí místa, kde se našlo tělo. Třeba si někdo něčeho všiml. Mishkin jel s ním.“

„A co Vitali?“

„Ten je na stanici a využívá ohromné zdroje newyorské policie.“

„Anebo podává hlášení Renzovi.“

„Lepší, když to dělá Vitali, než kdybych to měl dělat já,“ řekl Quinn.

Všiml si, že Pearl na papírovém ubrousku na svém stole nechala nedotčenou koblihu s cukrovou polevou. Podlehl pokušení a otevřel ústa, aby ji o ni požádal, když znovu zazvonil telefon.

Tentokrát to byl Vitali.

„Tak co máš, Sale?“ zeptal se Quinn.

Vitali mu začal přeříkávat výsledky pitvy oběti z Osmnácté ulice, ale Quinn ho přerušil a pověděl mu, že už mluvil s Niftem.

„Máme tu ale něco nového,“ řekl Vitali. „Právě se povedlo identifikovat tu mrtvou. Zjistilo se, že v policejních záznamech jsou otisky jejích prstů. Je to Maureen Sandersová, čtyřiačtyřicet let, bez trvalého bydliště, neprovdaná a nejspíš nemilovaná. Má tu záznam. Před rokem ji dvakrát zatkli za přechovávání kokainu. Před dvěma lety ji třikrát zatkli za prostituci. Jednou ji za drogy odsoudili. Byla v podmínce, ale kurátor ji několik měsíců neviděl.“

„Tulačka.“

„Spíš feťačka,“ řekl Vitali. „Pořád se snažím zjistit, jestli má nějaké příbuzné. Jen tak mimochodem – ta lžíce, kterou měla zaraženou v ústech, byla opravdu stříbrná.“

„Pocházela z nějaké soupravy?“

„Kdysi určitě. Ale vypadá staře a připadá mi, že mohla celé roky cestovat po různých bazarech a blešácích. Hodila by se do televizního pořadu o starožitnostech, ale jako vodítko není celkem k ničemu.“

„Zemřela se stříbrnou lžící v ústech,“ řekl Quinn. „Tenhle ironický vtip k Řezníkovi sedí. Poskytneme médiím fotku z pitevny. Třeba se k Maureen Sandersové někdo přihlásí.“ Quinn si vzpomněl na Cindy Sellersovou. „Sale, co nejdřív mi tu fotku odfaxuj, ano?“

„Jasně.“

„Poslal jsem Mishkina s Feddermanem do Chelsea, aby prošli ulice v okolí místa, kde se našlo tělo Sandersové. Budeš Mishkina potřebovat?“

„Říkal jsem si, že by nebylo marné podívat se na násilné činy spáchané za posledního půl roku na jižním Manhattanu,“ řekl Vitali. „A taky, jestli tam nedošlo k něčemu, co by se nějak podobalo vraždě Sandersové. Na to by se mi Harold hodil.“

„Pošlu ti ho,“ slíbil Quinn.

Zavěsil, vstal a oblékl si sako. Mohli by s Pearl zajet do Osmnácté ulice v jeho lincolnu. Cestou by jí mohl povědět, co zjistil Vitali.

Vzpomněl si, že na jejím stole ležela kobliha. Otočil se, aby se jí zeptal, zda mu ji dá, ale zjistil, že zmizela. Pearl si zase olizovala palec.

„Jdeme,“ řekl. „Připojíme se k Fedovi s Mishkinem.“

Pearl vstala, ještě jednou se napila kávy a zmačkala bílý ubrousek, na němž ležela kobliha. Vložila ho do sáčku s nápisem Krispy Kreme, ten také zmačkala a hodila ho do koše pod svým stolem. Papír v kovové nádobě tichounce zašelestil.

„Ty jsi snědla všechny koblihy?“ zeptal se Quinn.

„Jo. Všechny tři.“

„Umřeš na předávkování cukrem.“

„Až ty umřeš na závidění koblih.“

Uhodla snad, o co ji chtěl požádat? Někdy mu až nahánělo hrůzu, jak Pearl dokáže číst myšlenky.

Celou cestu k lincolnu zaparkovanému před kanceláří už neřekl o koblize ani slovo.

Když ale vyjížděl na ulici, zeptal se: „Netloustneš náhodou?“

Pearl se usmála.

23

Quinn s Feddermanem byli v terénu. Pearl strávila většinu deštivého odpoledne sama u počítače v kanceláři. Nové spojenectví s newyorskou policií jí umožnilo přístup do vybraných databází, ale o Maureen Sandersové zatím příliš mnoho užitečných informací nezjistila.

Její pátrání však nebylo zcela bezvýsledné. Otisky Sandersové a záznamy o jejích zatčeních Pearl přivedly na stopu jejích kontaktů s různými dobročinnými organizacemi v New Yorku. Na monitoru se postupně objevoval smutný životní příběh: narodila se roku 1966 v Kansas City. Její rodiče před pěti lety zemřeli v rozpětí několika měsíců. Maureen chodila na Kansaskou státní univerzitu, odkud ji v devatenácti vyhodili za falešné obvinění profesora historie ze znásilnění. O několik dní později ji zatkli za držení kokainu. Tvrdila, že jí drogu někdo nastrčil do auta. Možná to byla pravda, protože soud po nějaké době obvinění zrušil.

Přesto mezi řádky snadno vyčetla, že Sandersová si vytvořila silnou drogovou závislost. Po vyhození z Kansaské státní univerzity chodila dva měsíce na Univerzitu v Missouri, ze které sama odešla. Potom už vyšší vzdělání nejspíš vzdala. Tři roky pracovala v Kolumbii v Missouri jako servírka a pak ji zatkli za okrádání zaměstnavatele. Přestěhovala se do San Franciska, kde občas pracovala jako exotická tanečnice. Před osmi lety, kdy ji poprvé zatkli za prostituci, odjela ze San Franciska do Las Vegas, údajně pracovat jako krupiérka v kasinu.

Tam kusé informace o Maureen Sandersové končily. Pearl o jejím působení v Las Vegas nenašla žádné záznamy. Jako by někde hibernovala, dokud ji před třemi lety v Trentonu v New Jersey dvakrát nezatkli za prostituci. Potom se nepřihlásila kurátorovi a zase zmizela. Před dvěma lety se objevila jako příjemkyně podpory v záznamech newyorské správy sociálního zabezpečení a dvakrát ji zatkli za přechovávání drog. Newyorská policie kdovíproč nic netušila o obviněních z New Jersey, stejně jako v New Jersey nevěděli o obviněních z Kalifornie. Možná to bylo tím, že žila na ulici a neměla žádnou stálou adresu. Pearl usuzovala, že než se Sandersová objevila v New Yorku, živila se prostitucí. Potom se na ní začala podepisovat drogová závislost a její životní styl, takže s tímto řemeslem musela skončit.

Pearl se opřela v kancelářském křesle a dívala se, jak na okno obrácené do Západní sedmdesáté deváté ulice drobounce mží. Myslela na to, že Maureen Sandersová nebyla jediná, kdo vedl bezútěšný život. Její tragický osud až příliš často postihoval lidi v ulicích New Yorku a nepochybně i všech ostatních velkoměst. Maureen jenom náhodou padla za oběť vrahovi, a nikoli lahvi alkoholu, stříkačce s drogou nebo krutému mrazu.

Pearl vstala a chtěla si nalít hrnek kávy, ale pak si to rozmyslela a udělala si šálek instantní horké čokolády. Pohled ven jí připadal tak bezútěšný, že si řekla, že jí náladu spraví spíš čokoláda.

Vrátila se k počítači a rozhodla se, že si na chvíli odpočine od zjišťování informací o Maureen Sandersové. Nic víc se o ní stejně už nejspíš nedozví. Navíc ji pouhé čtení o jejím promarněném životě hrozivě deprimovalo. Právě to, a ne počasí nejspíš vedlo k jejímu rozhodnutí, že si místo kávy dá čokoládu.

Pearl pomalu přejížděla konečky prstů po tvrdé plastové klávesnici. Dotýkala se jí jenom zlehka. Venku nepřestávalo pršet a kapky vydávaly vytrvalý, hlasitý kovový zvuk.

Sama sebe přesvědčovala, že jméno Yancyho Taggarta zadala do vyhledávače úplnou náhodou.

Za okamžik se do své činnosti zabrala natolik, že z čokolády jenom jednou usrkla.

Yancyho plné a zřejmě i skutečné jméno znělo Yancy Rockefeller Taggart. Narodil se v roce 1954 v Pasadeně v Kalifornii (byl tedy o dvanáct let starší než Maureen Sandersová, ale vypadal mnohem mladší). Pearl se ulevilo, když o něm nenašla nic v policejních záznamech. Měl diplom z Brandonovy univerzity, čtyři roky sloužil u Pobřežní stráže na pozici, jíž se říkalo informační specialista, a své vojenské povinnosti zakončil v Norfolku ve Virginii. Po návratu do civilního života pracoval v tiskovém oddělení firmy Philip Morris, a když se společnost přeměnila v Altrii, lobboval za ni. Jako lobbista byl registrovaný ve Washingtonu, D. C., i když v té době žil v Severní Karolíně. Před dvěma roky se přestěhoval do New Yorku a krátce poté rezignoval na svůj post v Altrii.

Lobbista. Jaký člověk se přizná, že je lobbista? Navíc pro výrobce cigaret?

Teď ovšem lobboval za jakési sdružení pro větrnou energii. Velmi zvláštní.

Pearl ťukala do klávesnice a klikala myší.

Národní sdružení pro větrnou energii skutečně existovalo, i když na svých stránkách neuvádělo všechny zaměstnance.

Pearl dlouze vydechla a opřela se v kancelářském křesle.

Takže je to pravda. Vůbec mi nelhal. Skutečně pracuje jako lobbista pro nějaké Národní sdružení pro větrnou energii, které sídlí v New Yorku. Větrné mlýny na mrakodrapech. Třeba je to možné. Někteří lidé si to aspoň myslí. Jejich lobbista Yancy k nim možná nepatří, ale někdo je o tom přesvědčený.

Pearl zavřela navštívenou stránku, klikla na ikonu Historie a vymazala z ní všechno, co se týkalo Yancyho Taggarta. Yancy byl její osobní záležitost a Quinnovi ani Feddermanovi do něho rozhodně vůbec nic nebylo.

Opravdu se k němu zachovala nespravedlivě. Skoro ho, chudáka, obvinila, že je lhář. Proč vždycky mužské tlachání a komplimenty považuje za lži nebo urážky? Vážně je tak cynická?

Rozhodla se, že Yancymu zavolá a navrhne mu, aby spolu zašli na večeři. Určitě přijme. Dají si něco dobrého a zapijí to vínem v nějaké příjemné tiché restauraci a on ji skoro jistě pod nějakou záminkou přemluví, aby s ním šla k němu.

Pearl se rozhodla, že půjde. Chvíli sice bude dělat drahoty, ale půjde.

Už sahala přes stůl, aby Yancymu zavolala na mobil, když zazvonil telefon na Quinnově stole.

Pearl stiskla svítící tlačítko a přesměrovala hovor k sobě. Volajícímu oznámila, že se spojil s detektivní kanceláří Quinn a společníci.

„Tady Sal,“ zaskřípal ve sluchátku Vitali. „Je tam někde Quinn?“

„Teď jsem tu jenom já. Ty nemáš číslo Quinnova mobilu?“

„Jo, mám, ale ty budeš stačit. Vlastně to byla jenom taková zdvořilostní fráze. Mnohem radši bych mluvil s tebou.“

„Ty tak kecáš, až se divím, že se mi nepráší z telefonu.“

Kruci! Už zase!

„No, dejme tomu,“ pokračoval Vitali, „ale myslím, že byste něco měli vědět. Harold na počítači přezkoumával násilné činy spáchané na ženách v New Yorku a okolí a našel něco zajímavého. V noci před třemi dny ve Village napadl chlápek s nožem nějakou Mary Bakehouseovou v jejím bytě. Chtěl ji pořezat, ale pak ho něco vystrašilo a on utekl. Mohl by to být náš člověk.“

„Stalo se to před třemi dny. Proč to ohlásila až po takové době?“

„Policii zavolala hned, ale smysluplnou výpověď byla schopná podat až teď. Ten chlap jí vyhrožoval, že o tom nesmí nikomu říct. Tři dny sbírala odvahu. Navíc nebyla jen vyděšená, ale taky se styděla. Všechny ženské nemají koule jako ty, Pearl.“

„Ó, něco tak hezkého jsi mi ještě neřekl, Sale. Neměla bych si upravit suspenzor a jít tu křehulku vyslechnout?“

„To měl být kompliment, Pearl.“

„Já vím, Sale.“

„Chtěli jsme s Haroldem jít oběť dneska vyzpovídat, dokud na to máme čas. Jenom jsem vás o tom chtěl informovat.“

„Díky,“ řekla Pearl. „Dám vědět Quinnovi.“

„Fajn. Zítra se stavíme. A Pearl…“

„Co je?“

„Není ti něco?“

„Není. Mám se dobře. Koule a všechno ostatní je v pořádku.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Tak proč ses ptal?“

„Nevím. Připadáš mi nějaká roztěkaná.“

Pearl se málem začervenala. Ježíšikriste!

„Nic mi není, Sale. Jenom jsem unavená z vysedávání u počítače. Zjišťuju si smutná fakta o Maureen Sandersové.“

Nepřestávala myslet na to, že chce zavolat Yancymu, dokonce ani když Vitalimu líčila, co zjistila o Sandersové.

„Bezva život,“ poznamenal, když skončila.

„Takhle žije hodně lidí.“

„Máš pravdu, Pearl. Tak zítra.“

Když Pearl zavěsila, zadumaně zůstala sedět u stolu.

Opravdu je roztěkaná. Myslí na Yancyho Taggarta a chytrý Vitali to jemným policajtským instinktem odhalil.

Tak dost, řekla si. Bude se soustředit na práci. Zavolá Quinnovi a poví mu, co zjistila o Maureen Sandersové. Taky mu řekne o té potenciální oběti, kterou odhalili Vitali s Mishkinem.

Napřáhla ruku a sáhla po telefonu. Na neuvěřitelného, ale zřejmě upřímného Yancyho Taggarta bude mít večer dost času.

Opravdu je jeho druhé jméno Rockefeller?

Quinn se rozloučil s Feddermanem a jel domů přemýšlet. Posadil se ke stolu ve své pracovně se šálkem kávy, ale doutník si zakázal.

A možná právě v tom spočíval jeho problém. Proto nedokázal přimět mozek, aby pracoval. Potřeboval si zapálit doutník.

Z miniaturního humidoru v zásuvce stolu vyndal kubánský doutník, ořízl ho gilotinkou a zapálil si. Opřel se v křesle a sledoval, jak se spirály kouře vznášejí ke stropu.

Chvíli bubnoval prsty do desky stolu, pak si poposedl dopředu a z úzké zásuvky vytáhl poznámkový blok. Podíval se, co do něj zatím napsal, a pak pod tím udělal čáru a pokračoval:

Maureen Sandersová mrtvá. Rány nevypadají na Řezníkovu práci, jsou moc mělké. Stříbrná lžička v ústech zapadá do Řezníkova úchylného smyslu pro humor. Řezník je teď starší, tedy váhavější? Mary Bakehouseová napadená dřív než Maureen Sandersová. Zahnala Řezníka?

Quinn toho o Bakehouseové zatím mnoho nevěděl. Sal s Haroldem mu o ní něco poví. Nechat oběť žít nebyl Řezníkův styl. Stačil by jediný řez nožem a pak rychle pryč.

Chrissie stále nezvěstná. Je Řezníkovou oběti?

Quinn hleděl na žlutý papír. Je kolem toho příliš mnoho otazníků. Hodil blok na stůl a zabořil se do kancelářského křesla. Doutník svíral mezi zuby.

Sledoval, jak se kouř vlní ke stropu, a myslel na to, kde je a co dělá. Vzpomněl si, jak May nesnášela, když doma kouřil. Pořád jí v sobě kousek měl, i když byli celé roky rozvedení. May a Lauri. Když byla Lauri malá… byly to dobré časy.

Pak následovalo osamění a potom přišla Pearl.

A pak zase osamění.

Quinn si stále pamatoval, jaké to bylo, když s ním žila Pearl. Pořád v bytě cítil její přítomnost. Někdy na ni myslel po probuzení. Byla plná života a dokázala rozdávat lásku, když se zrovna… kvůli něčemu nevztekala. Vlastně se vztekala kvůli všemu. Pearl nebyla spokojená. Byla posedlá a měla plno nutkavých představ.

Quinn musel přiznat, že je na tom podobně. Jeho představy však byly komplexnější a nenapadaly ho znenadání jako Pearl. Navíc mu chyběla její výbušnost.

Scházel mu ale její vhled do věcí. Pearl jako by měla po celém těle anténky, jimiž dokázala zachytit tiché signály od druhých lidí. Mohl k ní mít výhrady, ale rozhodně jí nemohl upřít, že je skvělá vyšetřovatelka.

Quinn se zabořil hlouběji do křesla a usmál se s doutníkem v ústech. Myslel na jejich soužití. Zvali přátele na večeři a chodili na dlouhé procházky. Vyráželi do divadla, a když se z něj vrátili, milovali se tak příjemně a pomalu, jako by čas vůbec neplynul a oni nemuseli vstát z postele. Vzpomínal na výraz Pearliných očí po milování. Byly temné a neuvěřitelně hluboké. Kdyby tou hlubinou dokázal proniknout, viděl by až na opačný konec kosmu.

Rád by tu dobu vrátil zpět.

Jenomže nechoval moc velkou naději, že je to možné.

Pearl to zařídila.

Dál se díval, jak kouř stoupá ke stropu, a myslel na ni.

Dokáže se chovat jako pěkná mrcha.

24

Klimatizace zůstávala vypnutá a v bytě se udělalo příšerné vedro. Mary Bakehouseová seděla předkloněná na poslední židli, která tu zbyla. Zvedla hlavu k Vitalimu s Mishkinem. Pohovku tam hodlala nechat společně s ostatním zařízením, s nímž si byt pronajala. Nebylo ho moc. Věci, které koupila na výzdobu či zařízení obývacího pokoje, zmizely. Dva zpocení muži ve zmačkaných šedých kalhotách a bílých tričkách s krátkým rukávem s hekáním a funěním vynášeli matraci ze dveří. Poblíž dveří stála kartónová krabice se stínidlem lampy a několika tretkami. Stěhováci přes ni málem upadli.

Mary po srdčitém obličeji stékaly čůrky potu. Zoufale hledala slova. Je to hezounká ženská, pomyslel si Harold Mishkin. Hezounká a hrozně vystresovaná, protože ví, že její utrpení možná ještě neskončilo. Návštěvníci jako ten její se někdy vracejí.

„Řekl vám přímo, že s vámi ještě neskončil?“ zeptal se Mishkin.

Jako by svou otázkou Mary Bakehouseovou na okamžik vyvedl z míry. „Vlastně ne, ale dával mi najevo, že se může vrátit, kdy se mu zachce. Že mi může udělat, co bude chtít.“

„Tyhle typy to dělají často,“ řekl Mishkin, „ale obvykle se nevracejí.“ I když si tím nemůžeme být jistí. „Baví se vědomím, že se kvůli nim budete dlouho bát.“

„To sadistické zvíře!“ vyjekla.

„Přesně jste ho vystihla. Ale když víte, co je zač, už nemusíte mít takový strach. Těmhle chlapům často jde jenom o to, aby své oběti vyděsili. Nejspíš si najde nějakou další, nic netušící ženu.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Rozhodně. Kolem se pohybuje plno potenciálních obětí. Nejspíš se vámi už nebude zabývat. Kromě toho se stěhujete. Nebude se namáhat, aby vás hledal ve městě plném dalších možných obětí.“

Vitali trpělivě čekal, až Mishkin přestane Mary uklidňovat. Harold měl očividný sklon utěšovat oběti zločinů, zejména pokud byly zranitelné, a především pokud to byly ženy. Mary Bakehouseová v hloubi duše věděla, že útočník se docela dobře může vrátit a dokončit, co začal. Možná za ní půjde až do horoucích pekel, aby ji mohl mučit a zabít. Všechno závisí na tom, jak velký je to hajzl, a to nikdo nevěděl.

Když Mishkin konečně domluvil, Vitali se rozhlédl po skrovně zařízeném bytě. „Stěhujete se jenom kvůli tomu, aby vás nenašel?“

„Ano,“ odpověděla Mary. „Nebo aby to aspoň neměl tak snadné.“

„Dokázala byste ho identifikovat, kdybyste ho znovu viděla?“ zeptal se Vitali.

„Myslím, že ano, ale nejsem si jistá. Zřetelně jsem ho viděla, ale všechno se to přihodilo rychle a… Ježíšimarjá, vůbec jsem nevěděla, čí jsem.“

„To je pochopitelné,“ řekl Mishkin.

„Pokuste se nám ho co nejpodrobněji popsat,“ požádal ji Vitali.

Vyhověla mu. Když při vyprávění musela znovu prožívat, co se stalo, očividně dostávala větší strach. Vitali ji sledoval a začínal chápat Mishkinův postoj. Sám byl na útočníka naštvaný.

Vidím, že vás připravil o klidný spánek a sladké sny, Mary.

„Připadalo vám, že jste ho překvapila?“ zeptal se. „Anebo myslíte, že na vás čekal?“

„Čekal na mě. Ale nemůžu to říct jistě.“

„Vůbec to nevypadalo, že jste vyrušila zloděje?“

„Ne.“

„Nic se vám neztratilo?“

„Ne. Podle mého to nebyl zloděj. Připadalo mi, že ho zajímám já, ne nějaký lup.“

Vitali se podíval na záznam její předchozí výpovědi. „Uvedla jste, že měl nůž.“

„Ano. Myslím, že ho měl připevněný ke kotníku.“ Popsala jim nůž i to, jak ho útočník vytáhl a ohrožoval ji s ním. Jak jí ho držel před očima, takže se musela dívat na ostrou čepel. Byl to vykosťovací nůž určený na snadné oddělení masa od kostí a chrupavek.

„Popsal vám, co bude s nožem provádět?“ zeptal se Vitali.

Mary Bakehouseová zbledla a zamítavě zavrtěla hlavou. „Za celou dobu na mě ani jednou nepromluvil. Jako by nás někdo očaroval. Jako by se mělo stát něco hrozného, pokud jeden z nás něco řekne. Usmíval se. Připadalo mi…, že se dobře baví.“

„Promiňte, že se ptám,“ začal Mishkin. „Ale…“

„Jen pokračujte,“ vybídla ho. „Ptejte se, na co musíte.“

„Jenom si potřebuju něco potvrdit. Říkala jste, že vás štípl do pravé bradavky?“

Když Mishkin viděl Maryiny rozpaky a zdráhám, trápilo ho, že se jí vůbec ptal. Měl to přenechat Salovi.

Beze slova přikývla.

Vitali Mishkinovi naznačil pohledem, že dál se bude ptát on. Mishkin se cítil stejně nepříjemně jako oběť.

„Mával tím nožem, když vám ho držel před obličejem?“ zeptal se Vitali.

Opět přikývla.

„Pokusil se vám naznačit, že… vám bradavku uřízne?“

„Samozřejmě, že ano! Přesně to chtěl.“ Sklonila hlavu a tiše se rozeštkala.

Mishkin si před ní klekl na jedno koleno, jako by ji chtěl požádat o ruku. Vzal její ruku do svých dlaní. „No tak, neplačte. Musíme se vás na to zeptat. Je nám to stejně nepříjemné jako vám.“

„Jo, to určitě!“ zakřičela na něho Mary Bakehouseová.

Mishkin ohromeně ucukl. Vstal a ustoupil vzad. „Nelžu, opravdu…“

„Harolde,“ řekl varovně Vitali. Potom se obrátil k oběti: „Slečno Bakehouseová, pro nás může být hodně důležité tyhle věci vědět. Nebo o nich mít aspoň nějaký pojem.“

Popotáhla a otřela si nos zpoceným předloktím. Vlasy měla v horku celé rozcuchané a divoké prameny se jí lepily na lesklé čelo.

„Nechtěl mě pořezat,“ řekla pokorným, poraženeckým tónem. „Kdyby to měl v úmyslu, udělal by to. Ale on ze mě jenom vstal, vylezl oknem ven a utekl po požárním schodišti.“

Stěhováci se vrátili do bytu. Zastavili se ve dveřích a podívali se na Mary i oba detektivy, jako by se Mary chtěli zeptat, jestli nepotřebuje pomoc. Taková dvornost! pomyslel si Vitali. Zdálo se, že tato žena v mužích probouzí ochranitelské pudy. Dokonce i Harold, který rozhodně nepatřil ke galantním rytířům, se nadouval jako holub.

„Vezměte si tohle,“ řekl Vitali. Stěhováků si nevšímal a dal Mary svou navštívenku. „Pokud si na něco vzpomenete…“

„Anebo pokud budete potřebovat pomoc,“ skočil mu do řeči Mishkin a také jí podal vizitku. „Určitě nám zavolejte. Rychle k vám někoho pošleme.“

Urostlí stěhováci uraženě odkráčeli do ložnice. Na jednu dámu v nesnázích tu bylo příliš mnoho zachránců.

Mishkin krátce položil ruku na Maryino roztřesené rameno. Společně s Vitalim jí poděkoval za ochotu a spolupráci a nechal ji sedět zhroucenou na židli.

„Člověku to úplně rve srdce z těla,“ řekl Mishkin venku na ulici.

Vitali zavrtěl hlavou. „Hlavně ať nedostaneš infarkt, Harolde. Jenom jsme vyslýchali svědkyni.“

„Myslíš, že ten útočník byl náš člověk?“

„Nevím. Dělal, jako by si s sebou chtěl odnést bradavku. Náš člověk má rád suvenýry. Ale nepořezal ji.“

„Proč myslíš, že utekl?“

„Nejspíš mu nevyhovovalo, jak se to vyvinulo. Bakehouseová se možná nečekaně vrátila domů a překvapila ho, a on tudíž dokonale neovládal situaci. Setkání se neodehrálo tak, jak si představoval.“

„Anebo na ni možná čekal, přesně jak říkala, a tentokrát ji jenom chtěl vyděsit,“ řekl Mishkin. „Ale to neznamená, že by se nenechal unést a nakonec by ji nezabil.“

„Máš pravdu,“ přitakal Vitali. „Ale stejně mi to nepřipadá na Řezníka. Pocitově.“

„V tom s tebou musím souhlasit,“ řekl Mishkin a otevřel dveře neoznačeného policejního auta. „Ale zároveň nemůžeme úplně vynechat toho chlápka z metra.“

„Pokud Bakehouseovou skutečně napadl ten muž z metra.“

„Přesně,“ přitakal Mishkin a počkal, až Vitali obejde auto a posadí se na místo spolujezdce.

„Co ti napovídá instinkt?“ zeptal se ho Mishkin.

„Udělal to stejný pachatel,“ odpověděl Vitali.

„Taky si myslím,“ souhlasil Mishkin.

Když se Vitali připoutal, Mishkin nastartoval.

„Naše práce je pěkná věda, Sale.“

Vitali souhlasně zabručel: „Tak jeďte, doktore Mishkine.“

Mary sešla dolů za stěhovákem. V rukou držela poslední kartónovou krabici se zlomky svého života. Opouštěla byt, který od počátku považovala za své útočiště. Stěhování odsud jí kupodivu působilo větší bolest než stěhování z domova do New Yorku. Pro to se sama rozhodla, kdežto byt opouštěla, protože musela. Kdyby to neudělala, už by se tam nikdy necítila v bezpečí.

Samozřejmě si nebyla stoprocentně jistá, že se v novém bytě bude cítit bezpečněji, i když je ve vyšším patře domu s celodenní ostrahou, jede se tam jinou trasou a vetřelec by ho musel hledat. Nemyslela si však, že by se kvůli ní muž z metra namáhal. Oběti si nejspíš vybírá náhodně.

Alespoň si to namlouvala. Věděla, že kdyby byla předmětem jeho choré fixace, dokázal by udělat cokoli, jen aby ji našel, jako by byla grál, který má daleko do svatosti.

Nesla v sobě sémě strachu, které jí zasel do duše svýma očima a lesklým ostřím nože. Co s ní provede, pokud se mu ji podaří vystopovat?

Mary věděla, že tuto otázku si bude klást už napořád a stále se bude děsit odpovědi. Muž z metra jí nic neudělal, ale rozhodně to měl v úmyslu. Nebyla pro něho člověkem, ale pouhým prostředkem k uspokojení zvráceného vrtochu, hračka pro jeho temné tužby. Takhle a právě jenom takhle ji viděl – jako předmět. A nebyl sám. Po městě se potulovali další muži jako on, kteří na ni pohlíželi úplně stejně a měli tytéž temné myšlenky. Jakmile někam šla, stačilo, aby se na ni podívali, a hned věděli, jak je zranitelná. Dovedli vycítit její strach. Uměli vystopovat její poraněnou duši jako dravci kořist.

Napovídala jí to její mysl i srdce.

Úplně všechno se tím změnilo.

Zavřela dveře domu a snažila se neohlížet.

25

Pearl úmyslně vypila příliš mnoho vína.

Tři sklenice drahého rulandského modrého.

Seděli v restauraci U Russerie jen několik bloků od Yancyho bytu na Páté Avenue. Pearl toho schválně moc nesnědla.

Yancy navrhl právě tuto restauraci, neboť kdovíjak věděl, že dnes večer se to stane. Že by mu to nějak naznačila? Dokážou jí muži tak snadno číst myšlenky? Quinn…

Teď nebude myslet na Quinna.

Znovu se napila vína. Měli jim přinést zákusek – čokoládový dort se šlehačkou a malinami.

Yancy jí prozradil, že má z bytu výhled na Central Park. Jak také jinak? Jednoho dne se v něm bude svítit energií z větrného mlýna. Pro Pearl bylo těžké zcela věřit anebo vůbec nevěřit čemukoli, co jí říkal.

Možná, že jenom lže, jako když tiskne. To se obvykle zjistí až u soudu.

Yancy však není žádný zločinec. Etika není zákon.

Když jedli zákusek, prohlížela si ho přes stůl. Byl dokonale oblečený do tmavě hnědého sportovního saka a bezvadně nažehlených světle hnědošedých kalhot, bílé košile a kaštanově hnědé pletené vázanky. Z kapsy saka mu vykukoval kapesník stejné barvy jako kravata. Připomínal jí ostříleného, kultivovaného Caryho Granta. Asi tak v době, kdy ho ve filmu pronásledovalo letadlo.

„V New Yorku je taky dost páry,“ říkal Yancy. „V potrubí, které vede pod velkou částí města. Pamatujete si, jak před několika lety u Grand Central praskla roura?“

Pearl si na to vzpomínala. Došlo k ohromnému výbuchu, po němž ze země vytryskl gejzír přehřáté páry a horké vody, který dosahoval výšky nedaleké budovy Chrysleru. Lidé na něj nevěřícně zírali a panikařili. Minimálně jeden člověk přišel o život.

„Byla to pěkná ukázka nesprávně uvolněné síly,“ řekl Yancy. „Ale tahle síla může mít i pozitivní využití. Už teď město zásobuje teplem a elektřinou, ale má mnohem větší potenciál. Naše sdružení hledá způsoby, jak se efektivněji napojit na parní systém. Ten chce rozšířit i mimo město, aby se jednoho dne spojil s dalšími parními systémy, začal otáčet turbínami a produkoval neuvěřitelné množství energie. Povedlo se mi zaujmout několik lidí blízkých guvernérovi.“ Usmál se. „Asi bychom se měli přejmenovat na Národní sdružení pro větrnou a parní energii.“

Spíš na Sdružení větrné a parní energie a pitomostí, pomyslela si Pearl. Yancy se však svou prací zdál nadšený.

V duchu si řekla, že pokud jde o Yancyho, zdá se má zcela zásadní význam.

„Opravdu to považujete za možné?“ zeptala se. „Myslíte, že jde přeměnit městský parovod na podzemní obdobu Hooverovy přehrady?“

Hrál si s vidličkou. „To nevím. Ale dokážu o tom přesvědčivě mluvit, takže je to třeba možné.“

Ochutnala kousek dortu a pozorovala, jak se jí Yancy dívá na rty, když z úst vytahuje hladkou stříbrnou lžičku.

Hezky se na ni usmál a podíval se na ni modrýma očima. „Ale já pořád mluvím o práci. Přitom vy jste mnohem důležitější.“

„Důležitější než větrná a parní energie? Víte to jistě?“

„Samozřejmě, Pearl. Vy v sobě máte energii, která roztáčí svět. Ne nějaké větrné mlýny a turbíny.“

Napila se vína, naklonila se přes stůl a zblízka se na něho podívala. „Lobbujete u mě?“

Přikývl. „Přiznávám, že ano. Berete úplatky?“

Přikývla. „Jako správná kongresmanka, která slouží druhé období.“

„Dojíte zákusek, kongresmanko Pearl?“

„Ne, jenom dopiju víno.“

Nenápadně přivolal číšníka, který se objevil s jejich účtem. Yancy zaplatil v hotovosti a nechal mu nechutně vysoké spropitné, asi aby na Pearl udělal dojem.

Během několika minut vyšli do horké noci. Pearl měla po víně trochu lehkou hlavu. Všechno šlo ráz na ráz. Yancy zřejmě nechtěl připustit, aby si to rozmyslela.

Pearl věděla, že si nic rozmýšlet nehodlá. Působila na ni kombinace červeného vína a čokoládového dortu. Připadala si nádherně… povolná.

Tento pocit nezažívala často, takže proč by se neuvolnila a neužila si ho? Člověk se nemůže pořád kontrolovat.

Mávl na taxík, který se objevil stejně záhadně jako předtím číšník.

„Myslela jsem, že váš byt je jenom pár bloků odsud,“ poznamenala Pearl.

„To je, ale proč bychom chodili, když se můžeme svézt?“

„Kvůli menší uhlíkové stopě,“ řekla kongresmanka.

„Příště půjdeme pěšky,“ ujistil ji Yancy. Uvnitř taxíku ji políbil, ožužlával jí ušní boltec a zlehka ji do něj kousl.

„Co to mělo být?“ zeptala se.

„Moje stopa na tvém uchu.“

„Vidím, že se držíš tématu.“

„Ty jsi moje téma,“ řekl. „Téma, předehra i celá symfonie.“

Hraje na mě jako na hudební nástroj, pomyslela si Pearl. Nejen v přeneseném významu.

Jeho byt se nacházel na Páté Avenue a opravdu měl výhled na park. Byl prostorný a na naleštěných parketových podlahách ležely drahé koberce. Stály tam polstrované židle potažené kůží, stoly se skleněnou deskou a na stěnách visely moderní grafiky. Nad pravděpodobně falešným krbem visel pravděpodobně pravý Mondrian. V jednom rohu dokonce stál naleštěný klavír.

Prostor celkově působil pohodlně a uspořádaně. Bylo znát, že jeho obyvatel je majetný.

Pearl si však obývací pokoj mohla jenom zběžně prohlédnout, na víc neměla čas. Ne že by jí to bylo líto.

Ložnice byla obrovská. Dominovala jí veliká postel, u jejíchž nohou stála lavice potažená hnědou kůží. Stěny byly bílé, závěsy béžové a tlustá přikrývka měla barvu smetany.

Na stropě naštěstí nebylo jediné zrcadlo.

Očekávala snad Pearl nějaké?

Po pravdě řečeno se tomu muži stále snažila porozumět.

V posteli byl dominantní, ale něžný. Dovedl ji skoro k vrcholu a pak ji nechal zase zklidnit, aby vnímala jenom své tělo a myslela pouze na to, co s ní dělá. Hrál si s ní a ona mu činila potěšení způsobem, který vzrušoval i ji samotnou.

Postupně ji přibližoval tomu, po čem toužila. Nepřestával.

Nepřestával.

Nějaká žena jejím hlasem vykřikla jeho jméno.

Když skončili, zlehka se od ní odvalil a políbil ji na ucho, do kterého ji kousl v taxíku. Podívali se na sebe přes bílé podušky.

Nezeptal se, jak se jí to líbilo, ale bylo mu vidět na očích, že ho to zajímá.

„Bylo to důmyslné a zábavné,“ řekla.

Usmál se. „Stejnou měrou?“

Zamyslela se. „Myslím, že ano. Mám jenom jednu výtku.“

Zatvářil se udiveně a ublíženě. „Vážně? A jakou?“

„Vůbec se ti nerozcuchaly vlasy. Ani jediný vlásek na hlavě.“ Otočila se k němu, zajela mu prsty do husté bílé kštice a udělala mu z ní vrabčí hnízdo.

Ohromeně zjistila, že má tmavé kořínky.

26

HOLIFIELD, OHIO, 1994

Jerry Grantland se nemohl dočkat soumraku. Byl doma jenom s matkou.

Jeho otec se v dohodnutých návštěvních dnech ukázal jen výjimečně. Dnešek nebyl žádnou výjimkou. Den uplynul, aniž by zazvonil telefon, aniž by se Jerry nebo jeho matka zmínili o otci.

Jerry tiše ležel v posteli a čekal, až matka v obývacím pokoji vypne reprízu pořadu Riskuj!. Mumlám hlasů a šumění potlesku z televize téměř neslyšel, ale ve skulině pode dveřmi svého pokoje viděl záři obrazovky a věděl, že matka je stále vzhůru. Nejspíš pije další sklenici sody s ginem z láhve, kterou má ve skříňce nad dřezem.

Uplynula hodina. Potom dvě. Slyšel, jak matka chrápe, a usoudil, že nejspíš celou noc stráví na pohovce, kde usnula. Takhle to většinou dopadlo, když se dívala na Riskuj! a pila přitom gin se sodou.

Jerry se převalil na bok a podíval se na budík s fosforeskujícími číslicemi vedle postele. Bylo dvacet minut po půlnoci. Jerry věděl, že by měl počkat asi do jedné hodiny. Tehdy se to obvykle stávalo, když paní Kellerová spala. Sledoval budík, ale minuty neubíhaly. Radši zavřel oči a myslel na paní Kellerovou. Brzy ucítil erekci. Nechápal, proč pan Keller provádí takové věci, když má za manželku paní Kellerovou.

Stejně dobře se mohl ptát, proč nepěkné věci provádí jeho matka. Pro Jerryho byli dospělí záhadou. Jednoho dne ji určitě rozluští. Až vyroste.

Deset minut před jednou už měl pocit, že jestli ještě chvíli zůstane v posteli, vyskočí z kůže. Vstal, vklouzl do džínsů a na bosé nohy si nazul tenisky. Ačkoli byla horká noc, vytáhl ze skříně tmavou košili a oblékl si ji přes bílé tričko, ve kterém spal.

Potichu přistoupil k oknu a vytáhl ho nahoru. Dřevěný rám ani nezaskřípal. Když byl Jerry před dvěma dny sám doma, namazal ho tukem na pečení, který vzal v kuchyni.

Okno se rychle otevřelo, Jerry se jím protáhl a seskočil několik desítek centimetrů do zahrady.

Byla temná noc a na nebi nesvítil měsíc, přesně jak to Jerry měl rád. Venku létali komáři, ale moc neotravovali. V dálce viděl hejno třepotavých můr, které kroužily kolem pouliční lampy. Trochu připomínaly sněhové vločky hnané větrem.

Odplížil se kousek od okna, pak se rozběhl a zmizel v temné prázdnotě trávníku mezi domy.

Ocitl se ve tmě pod keři vedle domu Kellerových, poblíž okna dvojčat. Do paží ho i přes košili škrábaly ostré listy cesmínového keře, a tak ustoupil stranou do relativně měkkých tisů.

Tisy představovaly úkryt a bezpečné útočiště. Naučil se mezi nimi cítit jako doma, jako by byl divoké zvíře. Věděl, že riskuje všechno, ale stejně se kdovíproč nejbezpečněji cítil právě tady. Patřil sem, pod roušku tmy a do úkrytu v keřích. A jestliže sem patří, pak to, co dělá, nemůže být tak špatné.

Cikády na okolních stromech jako na povel začaly hlasitě, pronikavě cvrkat při páření. Jerry byl rád. Kdyby tiše zašelestil, pravděpodobně by ho nikdo neslyšel a nenašel by ho.

Přiblížil se k oknu. Jako obvykle bylo zastíněné roletou, pod níž zůstala mezera, aby z vnitřního parapetu nespadlo některé keramické zvířátko z Tiffanyiny sbírky. Spodek rolety končil pár centimetrů nad žirafou, takže do pokoje bylo dobře vidět.

Jerry se pohodlně usadil na měkké zemi, aby mohl nahlížet dovnitř, aniž by se musel hýbat a šelestit v křoví. Nebál se, že si ho někdo všimne. V pokoji dvojčat přes noc vždycky svítilo tlumené světlo, takže uvnitř bylo jasněji než venku. Jerry si byl jistý, že když se nebude hýbat, z místnosti ho přes tmavé sklo vůbec nebude vidět. Zjistil to při experimentech s oknem ve svém pokoji. V noci se sklo proměnilo v zrcadlo, jaké je k vidění ve filmech a v televizi, kde policisté vyslechnou podezřelého a pak ho nechají samotného v místnosti, aby se učesal nebo si prohlížel zuby, a přitom neviděni stojí na druhé straně okna a hledí přímo na něho.

Jerry byl na straně, kde obvykle stáli policisté. Pokud se v místnosti z nějakého důvodu nezhasne, je v bezpečí.

Pan Keller začal toho večera brzy. Už ležel s Tiffany v posteli. Stinný pokoj byl jen tlumeně osvětlený, takže Jerry neviděl, co se přesně děje. Stíny na stěně za Tiffanyinou postelí však dávaly jasně tušit, co se tam asi odehrává. Jerry bez dechu přihlížel, sjel rukou dolů a začal se hladit.

Zuřivá stínohra nabrala na intenzitě. Jerry si byl jistý, že dokonce slyší skřípění pružin v matraci.

Paní Kellerová určitě ví, co se děje. Musí to…

Chrissie celou dobu, co se pan Keller zabýval Tiffany, ležela schoulená na boku zády k sestřině posteli, ale Jerryho neviděla. Otevřené oči měla bez výrazu a cucala si palec. Byla už dost stará, ale pořád si cucala palec.

Když pan Keller skončil s Tiffany, vstal z postele a upravil si bílé spodky. Vykročil směrem k oknu a Jerrymu poskočilo srdce v hrudi. Stáhl se dozadu, připravený prchnout do stínu mezi domy. Zatajil dech a přiměl se zůstat bez hnutí na místě.

Pan Keller se však na okno nedíval. Soustředil se na Chrissii. Jerry viděl, že drží nějakou smyčku. Byl to pásek od kalhot. K dvojčatům přišel jenom ve spodkách, ale pásek si přinesl s sebou.

Prudce Chrissií trhl, aby si lehla na břicho. Potom jí vyhrnul noční košili a stáhl jí kalhotky. Nevzpírala se a nehnula jediným svalem ve tváři.

Pan Keller se sklonil a něco jí řekl. Nejspíš aby byla zticha. Potom ji začal páskem šlehat přes holý zadek a zadní stranu stehen. Její tělo se s každou ranou napjalo a uvolnilo, znovu se napjalo a uvolnilo a potom už zůstalo napjaté, zatímco bití pokračovalo. Jerry věděl, jak se Chrissie asi cítí. Uvědomil si, že tiše pláče a zatíná nehty do dlaní, až ho to bolí.

Když pan Keller skončil, stáhl Chrissii noční košili přes zadek, posadil se na kraj postele, sklonil obličej těsně k jejímu a políbil ji na tvář. Vstal a pohladil ji po vlasech. Potom se otočil a vyšel z pokoje. Pomalu, pečlivě za sebou zavřel dveře.

Kam teď pan Keller jde? Za paní Kellerovou? Jerry si byl jistý, že spolu spí, ale ložnici měli v patře a zvenku do ní nebylo vidět. Mohl se jenom dohadovat, co tam asi dělají.

Chrissie chvíli ležela bez hnutí a pak se otočila na bok, zády k Jerrymu. Na druhé straně pokoje na boku ležela Tiffany obličejem k sestře a oknu, za nímž všechno pozoroval Jerry. Dvojčata se nehýbala a bezvýrazně na sebe hleděla. Jerry měl za to, že obě mlčí.

Dosáhl vrcholu a v rozkroku džínsů ucítil vlhko.

Přemohl rozechvění, nadechl se a odcouval od okna mezi škrábavé cesmínové keře. Na obličeji se mu perlil pot a pálil ho v očních koutcích jako kyselina. Nebo to byly slzy?

Do noci bez přestání vřískaly pářící se cikády.

Jerry se otočil a rozběhl se tmou ke svému oknu ve svém domově.

Za zády mu zběsile cvrlikal hmyz a na paty se mu lepila tma.

27

NEW YORK, SOUČASNOST

„Určitě kvůli mně zuříte,“ řekla Chrissie, která stála před Quinnovým psacím stolem.

Chovala se spíš jako puberťačka přistižená venku po večerce než jako pomstychtivá lovkyně, jež mluví s najatým detektivem.

Byli v kanceláři sami. Když vešla, Quinn překvapeně zvedl hlavu. Bylo horko a Chrissie se potila. Nejprve ji nepoznal. Bílá halenka bez rukávů se jí lepila na úzký hrudník a nad okem jí visel pramen zplihlých špinavě blond vlasů. Měla na sobě hodně obnošené džínsy a úplně nové sandály z hnědé kůže.

Když viděla jeho údiv, vykouzlila na tváři polovičatý úsměv. „Tohle bych v životě nezvládla,“ řekla.

Nejprve nevěděl, co má na mysli, ale pak mu došlo, že mluví o tom, o co se pokouší on sám – udržet šekovou knížku, na jednom prstu. „Skoro bych řekl, že já taky ne.“

Přestala se usmívat a zatvářila se provinile. „Vím, že jste se se mnou pokoušeli spojit.“

„Teď máte modré oči a krátké blonďaté vlasy,“ řekl Quinn.

„Předtím jsem měla hnědé kontaktní čočky a paruku. Ale trochu jsem se jí v obličeji podobala, ne?“

„Ani ne,“ řekl Quinn.

Mlčel a pokoušel se přijít na to, o co jí jde. Marně.

„Obvykle to bývá obráceně,“ řekl. „Klient je až moc aktivní a bombarduje detektivní kancelář, aby mu hlásila každý nový pokrok.“

Nervózně přenesla váhu z jedné nohy na druhou jako tenista čekající na soupeřovo podání. Jako by hledala rovnováhu.

„Omlouvám se, že jsem se vám vyhýbala,“ řekla. „Opravdu.“

„Možná jste k tomu měla dobrý důvod.“

„Nejsem si jistá, jestli byl dost dobrý. Po nějaké době mi došlo, že jste si nejspíš našli fotky všech Řezníkových obětí a dali jste si dohromady, že jsem vás nechala klamně věřit, že Tiffany a já jsme – jsme byly – jednovaječná dvojčata. Bála jsem se, že by vám nemuselo dojít, že jsme byly dvojvaječné, a mohli byste si myslet, že jsem podvodnice a lhala jsem vám.“

„To jste taky udělala,“ řekl Quinn. „Lhala jste.“

„Spíš jsem vás zavedla na nesprávnou cestu.“ Chvíli se kousala do spodního rtu. „Zavedla na nesprávnou cestu?“ zkusila znovu zvuk toho výrazu.

„Nebudeme se kvůli tomu zbytečně dohadovat,“ řekl Quinn.

„Ale pak jsem utekla. Poslední dobou mě opouští odvaha.“

„Ale vrátila jste se.“

„Když jsem ve zprávách viděla, že Řezník zabil tu ženskou v Chelsea, tu Maureen Sandersovou, a pak zaútočil na tu druhou, nemohla jsem zůstat stranou. Musela jsem zjistit, na co jste přišli.“

„Vlastně na to samé, co jste viděla ve zprávách.“

Zadívala se na něho. „Děláte drahoty. Nedůvěřujete mi.“ Místo kajícnosti se v její tváři objevila zlost.

Musel se pousmát. „Mám důvod vám důvěřovat?“

„Možná ne. Ale jsem vaše klientka. Copak nemáte nějakou zákonnou povinnost povědět mi všechno, co víte?“

„Zákonnou i morální. Pokud nevzniknou zvláštní okolnosti.“

„Například?“

„Například když nám klient zmizí.“

Zastrčila si konečky prstů do kapes džínsů. Byla nejen zpocená, ale i zachmuřená. Blond vlasy, na které si Quinn nemohl zvyknout, měla zplihlé. Lepily se jí k hlavě.

„Víte, že se do vyšetřování aktivně zapojila policie?“ zeptal se.

„Ano. To jsem nechtěla. Akorát to zvrtají, nemyslíte?“

„Nejspíš ano.“ Pohrával si s kuličkovým perem, které držel, když se zabýval šekovou knížkou a výpisem z účtu. „Ale neměli jsme na vybranou. Když byla Řezníkovým stylem zabita a pořezána Maureen Sandersová, policie si to přirozeně spojila a znovu případ otevřela. Spadají do něj všechny vraždy spáchané Řezníkem včetně vraždy vaší sestry.“

„Nedokázali ho chytit napoprvé, takže moc nevěřím, že se jim to povede teď. Neměli se do toho míchat.“

„Jde tu i o politiku,“ řekl Quinn. „A taky o ty otravné věci, kterým se říká zákony.“

„Nepřipadá mi to moc smysluplné. Možná byste mi mohl vysvětlit, co všechno se stalo, a povědět mi, co jsem za své peníze získala.“

Quinn si ji prohlížel. Nechtěl se znovu nechat nachytat. Nenechal se zmást jejími náhlými změnami nálad ani zjevnou neznalostí zákona. Věděl, že není zdaleka tak naivní, jak vypadá.

Odložil pero a ukázal na nejbližší kancelářské křeslo. Patřilo Pearl. „Přitáhněte si sem to křeslo a posaďte se.“

Když ho poslechla, sdělil jí nejnovější vývoj vyšetřování.

„Takže kdo je ta tajemná žena, která sleduje vyšetřování?“ zeptala se Chrissie, když skončil. „Napadá vás něco?“

Quinn se úmyslně zmínil o ženě, které si všimla Pearl. „Podle jedné teorie jste to vy.“

Chrissie se zatvářila překvapeně, ale možná to jenom uměla dobře zahrát. Zdálo se, že přemýšlí o tom, co Quinn řekl. Roztržitě si hladila bradu. Mohla to jenom předstírat, ale Quinn už ji to gesto viděl dělat. Bylo nevědomé. Všiml si, že ani na jedné ruce nemá hodinky. Vlastně neměla žádné viditelné šperky.

„No, chápu, že jste si mysleli, že jsem to já,“ řekla, „protože jste se se mnou nějakou dobu nemohli spojit. Ale já jsem to opravdu nebyla.“

„Taky nás napadlo, že se vám možná stalo něco zlého a nemohla jste se s námi spojit.“

Zatvářila se zahanbeně a nevesele. „To mi opravdu vůbec nedošlo. Netrklo mě, že by vás moje zmizení mohlo znepokojit. Ale vaše starost mě dojímá.“

V jejích slovech nezněl sarkasmus. Quinn byl přesvědčený, že to myslela vážně.

Nebuď si tak jistý. Neber za samozřejmost, že ta ženská mluví pravdu.

„Kde jste tedy byla?“ zeptal se.

„Kde jsem byla a co jsem dělala, nemá s tímhle vůbec nic společného,“ odpověděla Chrissie.

Quinn její větu v duchu rozebíral. Chrissie zatím vstala z Pearlina křesla a poklepala na malou kabelku z hnědé kůže, kterou měla u sebe.

„Zase jsem si zapnula mobil,“ řekla. „Máte moje číslo.“

„Kde bydlíte?“

„Zrovna si něco hledám. Dám vám vědět.“ Hlasitě vydechla a usmála se. „Jsem ráda, že jsme zase v kontaktu. Potřebujete další peníze?“

Zavrtěl hlavou. „Zatím nám to stačí.“ Kloubem poklepal na šekovou knížku a výpis z účtu rozložený na stole. „Aspoň si to myslím.“

Přistoupila o krok blíž ke stolu. „Ze všeho nejvíc chci, aby sestřin vrah za svoje činy pořádně pykal.“

„To chceme všichni.“

Přikývla, neobratně přešlápla z jedné nohy na druhou a vyrazila ke dveřím.

„Mimochodem,“ řekl Quinn. „Vaše obavy nebyly namístě. Došlo nám, že jste Tiffanyino dvojvaječné dvojče.“

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděla. „Máte přece skvělou pověst.“

„Napadlo to Pearl.“

„Za vším hledej ženu.“

S úsměvem vyšla ze dveří.

28

Na policii se obrátila žena z domu, kde došlo k útoku na Mary Bakehouseovou. Tvrdila, že si možná vzpomněla na něco důležitého. Jmenovala se Ida Frostová. Mishkin ji už jednou vyslechl a byl skeptický.

Bylo však třeba vzít v úvahu každé vodítko.

Vitali zaklepal na dveře jejího bytu. Mishkin se k nim přiblížil, aby ho Ida Frostová poznala, pokud by se na chodbu podívala špehýrkou.

Otevřela skoro hned. Byla to malá, shrbená, skoro osmdesátiletá stařenka s křivými zuby, které však nijak nekazily její zářivý úsměv. Podívala se na Vitaliho s Mishkinem jasnýma ostražitýma očima.

Ustoupila, aby mohli vejít. V bytě bylo teplo, ale nebylo tam nepříjemně.

„Upekla jsem čokoládový koláč,“ řekla.

Najednou rychle odběhla směrem, kterým pravděpodobně byla kuchyně.

Vitali s Mishkinem se na sebe podívali.

Ida Frostová se za chvíli vrátila a dvěma chňapkami držela obdélníkový plech s nakrájeným čokoládovým koláčem hojně posypaným práškovým cukrem. Nádherně voněl.

„Zrovna jsem ho vytáhla z trouby,“ řekla. „Je to recept po matce, a ta ho zdědila po své matce.“ Nabídla jim.

„Tak bohatou historii nemůžu odmítnout,“ řekl Mishkin a opatrně si vzal krajní kus koláče.

Vitaliho napadlo, že koláč by klidně mohl být otrávený. Usmál se a zavrtěl hlavou. Ida Frostová k němu moučník přistrčila blíž. Zvedl ruku a nepřestával se usmívat. Horký plech se skoro dotýkal jeho kravaty. Ida se na něho naléhavě usmívala a nepřestávala ho k němu přistrkovat. Kdyby neustoupil, popálila by mu břicho.

„Je skvělý, Sale,“ prohlásil Mishkin. V huňatém kníru a na kravatě měl drobky a práškový cukr. „Měl by sis taky kousek vzít.“

Vitali podlehl a kus koláče si vzal. Ida Frostová ustoupila z jeho osobního prostoru.

„Když jste nám volala, povídala jste, že jste si na něco vzpomněla,“ řekl Mishkin a znovu se zakousl do moučníku.

„Vážně? Ach, ano.“ Ida Frostová se podívala na Vitaliho a nedojedený kus koláče v jeho ruce. „Chutná vám, detektive?“

Vitali s plnými ústy zahuhlal, že ano.

„Na co jste si vzpomněla?“ zeptal se Mishkin.

Ida Frostová se zatvářila překvapeně.

„Zavolala jste na stanici a chtěla jste mluvit s detektivem Mishkinem,“ připomněl jí Vitali. „Nechala jste mu vzkaz, že jste si vzpomněla na něco ohledně případu Mary Bakehouseové a na naši žádost voláte.“

„Měla jsem Mary ráda,“ řekla Ida Frostová. „Škoda, že se odstěhovala.“

„Nejspíš je pro ni lepší, že bydlí jinde,“ podotkl Vitali.

Zdálo se, že Ida Frostová o tom uvažuje. Potom se usmála. „Ano. Jestli se odstěhovala z města, nejspíš je ve větším bezpečí. Lidé v těchhle velkých bytových domech se neznají. Nemají čas se seznamovat. Všichni pořád chvátají sem a tam ponoření do svých myšlenek a stále jsou v jednom kole. Obávám se, že žijeme velice izolovaně a city v našich životech nemají místo.“

„Všichni bychom se měli víc zajímat o druhé,“ řekl Mishkin.

„Ano. Všichni na tom svým způsobem neseme vinu.“

„Všichni s vámi souhlasíme,“ řekl otráveně Vitali, aby Frostovou i Mishkina udržel u tématu a trochu je popohnal. Co se to s tím Haroldem někdy děje? „Pokud jde o váš telefonát, madam…“

Ida Frostová ještě víc roztáhla koutky úst. „Jsem podezřelá?“

„Ježíši, to rozhodně ne,“ ujistil ji Mishkin a vzal si další kus koláče.

Viděla, že Vitali dojedl, a znovu se k němu přiblížila s plechem. I když trochu kulhala, byla rychlá. „Jen si vezměte ještě kousek, detektive. Je nestoudně dobrý.“

„Měli by ho zakázat,“ poznamenal Mishkin a společně s Idou Frostovou se zasmál.

Vitali si v sebeobraně vzal. Alespoň si to tak odůvodnil. Čokoládový koláč pro něho znamenal závažné porušení životosprávy. „Takže jste zavolala na stanici,“ připomněl Idě Frostové. „Na co jste si vzpomněla, madam?“

„Na klobouk. Pokud vím, tak ten darebák, co napadl Mary, měl na hlavě klobouk.“ Udělala dramatickou odmlku.

„Klobouk,“ zopakoval Mishkin.

„Toho večera jsem viděla muže v klobouku. Stál venku a vypadal podezřele. Prošla jsem kolem něho, když jsem šla na svou každodenní procházku.“

„V kolik hodin to bylo, madam?“

„To nevím.“

„Bylo venku ještě světlo?“

„Venku? Ano.“

„Jak vypadal?“ zeptal se Mishkin.

„Byl to… Prostě muž v klobouku. Tedy spíš v čepici. Takové té s kšiltem.“

Mishkin se podíval na Vitaliho a skoro nepostřehnutelně pokrčil rameny. Nedokázal si vzpomenout, jestli se před Idou Frostovou zmínil, že útočník měl na hlavě kšiltovku. „Vzpomínáte si, jakou měla barvu, madam?“

„Modrou. Anebo šedou? Spíš obě. Když o tom teď tak přemýšlím, určitě na ní bylo logo Brooklyn Dodgers,“ řekla Ida Frostová. „Často chodím kolem místa, kde stával jejich stadion, takže čepici Dodgers poznám.“

„Myslíte losangeleské Dodgers, madam?“ zeptal se Vitali. Hnědé sako měl poprášené cukrem. „Dodgers v Brooklynu už hodně dlouho nehrají.“

„V dětství jsem na jejich zápasy často chodila se svým otcem.“

„Dodgers nám všem scházejí,“ podotkl Mishkin.

„Ten muž v čepici vypadal jako Pee Wee Reese.“

Mishkin roztáhl ústa v širokém úsměvu. „Vidím, že jste opravdová fanynka.“

„Vždycky jsem pro Pee Weea měla slabost. Nedáte si k tomu koláči sklenici mléka? Pro všechny návštěvy mám dobré studené mléko.“

Vitali s Mishkinem se na sebe podívali. Vitaliho oblek a hřbet pravé ruky pokrýval cukrový poprašek. Mishkin měl nabílený knír a kravatu. Nejspíš měl pocukrovanou i bílou košili, ale na té to nebylo vidět, pokud se člověk nepodíval zblízka. Trocha cukru se mu snesla na pravou botu.

„Mléko si dám moc rád,“ prohlásil Mishkin. Vitali se k němu přidal.

Ida Frostová položila plech s koláčem na časopis na konferenčním stolku a znovu odběhla do kuchyně. Oba detektivové mlčky zavrtěli hlavou. Tahle svědkyně jim neposkytne žádné cenné informace. Dostanou od ní jedině čokoládový koláč. Ida Frostová patřila k osamělým stařenkám, které obývají malé manhattanské byty s regulovaným nájemným. Potřebovala společnost – někoho, kdo by jí pochválil čokoládový koláč. Teď našla dva takové lidi. Možná, že na policii zavolala jenom proto, aby se necítila tolik osamělá.

Mishkin si vzal další kus koláče, zatímco Vitali si oprašoval ze saka cukr.

„Pee Wee,“ řekla jim Ida Frostová, když se vrátila z kuchyně se dvěma vysokými sklenicemi mléka na tácu, „by Mary Bakehouseové nikdy neublížil.“

V tom s ní naprosto souhlasili.

Když Vitali s Mishkinem vyšli z bytu Idy Frostové, oklepávali si z oblečení zbytky práškového cukru. Cestou k výtahu se za nimi udělal bílý oblak.

Oba ji spatřili ve stejném okamžiku. Za výtahem poblíž konce chodby stála žena a pozorovala je. Měla na sobě tmavý pršiplášť a tmavý klobouk s širokou krempou staženou tak, aby jí nebylo vidět do tváře.

Jako by si jich všimla až teď. Otočila se a rychle odcházela. Na konci chodby zašla za roh a zmizela detektivům z dohledu.

„Jdu za ní,“ řekl Vitali. „Ty jeď výtahem, ať jsi ve vestibulu dřív než ona, Harolde. Bude mezi námi a dostaneme ji.“

Vyrazil.

Výtah stál v přízemí a chvíli trvalo, než k čekajícímu Mishkinovi dojel.

Když zdviž přijela, detektiv rychle nastoupil, stiskl tlačítko přízemí a pak tlačítko zavírání dveří.

Výtah zastavil o patro níž a nastoupila do něj žena se dvěma úplně stejnými corgii na červených kožených vodítkách. Jeden pes začal Mishkinovi olizovat pravou botu.

O další patro níž přistoupila postarší, ale ostražitá žena s hliníkovou holí. Ženy se psy si nevšímala a ani ona jí nevěnovala pozornost. Mishkin jako by tam nebyl. Jenom corgi mu olizoval botu.

Když dorazili do přízemí, Mishkin nechal obě ženy i psy vystoupit jako první. Udělal to ze zvyku a také proto, že se dámy tlačily ven. Opustil zdviž ve chvíli, kdy se rozlétly dveře vedoucí na schodiště a vyklouzl z nich zadýchaný, říčný Vitali.

Oba se podívali na automatické dveře budovy, které se pomalu zavíraly. Ženy i psi zmizeli ve tmě.

„Nechci zranit tvé city, Sale,“ řekl Mishkin, „ale mám dojem, že naše paní Tajemná ti po schodech utekla a už je venku.“

„Jak to, že máš mokrou botu, Harolde?“

„Co? Jo, to ten pes.“

„Nejspíš utekla, Harolde, ale možná taky vůbec nevyšla z domu. Přivoláme nějaké uniformy, ať projdou budovu.“

O dvě hodiny později měli prohlédnuté všechny byty a stihli legitimovat jejich obyvatele. Záhadná žena opět unikla.

„Nerozumím tomu, Harolde,“ řekl Vitali, když všichni opouštěli budovu. „Po těch schodech jsem letěl jako namydlený blesk.“

„Nic si z toho nedělej,“ uklidňoval ho Mishkin. „Měla před tebou velký náskok.“

Vyšli do noci.

U chodníku stále parkovala tři policejní auta. O jedno se opírali dva uniformovaní policisté a tři další postávali opodál na chodníku a povídali si.

Z domu se vynořila Ida Frostová vyzbrojená plechem s čokoládovým koláčem.

29

V bistru U Čtvrťáku na Broadwayi postavila Joyce Houseová před hezouna snídani sestávající z vajec, palačinek a kávy.

Začala ho v duchu titulovat hezoun, protože velmi dobře vypadal. Byl štíhlý, měl kudrnaté černé vlasy a neodolatelné modré oči. Pokaždé byl trochu okázale a draze oblečený. Dnes ráno měl značkové džínsy, špičaté boty nejspíš z pštrosí kůže a na míru šitou černou košili s krátkým rukávem a bílými knoflíky. Stříbrná přezka jeho pásku měla tvar plachtícího orla. V každém ušním boltci se mu leskla stříbrná náušnice. Nemá žádný vkus, pomyslela si Joyce. Kupodivu mu to odpustila.

Joyce také nevypadala vůbec špatně. Byla středně vysoká, štíhlá a hezky zaoblená. Byla na ni radost pohledět i ve žlutobílé uniformě servírky. Měla rovné hnědé vlasy s ofinou, dokonalou světlou pleť a daleko od sebe posazené oči, které se podobaly klidným temným jezerům.

Mick, majitel bistra a vedoucí v kuchyni, se sklonil a přes výdejní okno se na Joyce podíval. Už několik hodin vydával jednu snídani za druhou a masitý brunátný obličej se mu celý potil. Měl růžovou pleť, jako by pořád nosil příliš těsnou kravatu. Blížila se desátá hodina a bistro bylo prázdné až na postarší pár u jednoho zadního stolu a hezouna v předním boxu u okna.

„Teď moc lidí nebude,“ řekl Mick Joyce. „Co kdybys mi šla dozadu pomoct umýt nádobí?“

Joyce přikývla. Takhle to chodilo vždycky, takže nevěděla, proč se jí Mick vůbec ptá.

Pokladní Alice zůstala na svém místě za pultem, aby mohla uvítat hosty, kteří se do podniku zatoulají v době mezi snídaní a obědem, kdy je tam mrtvo. Alice náruživě žvýkala a barvila si vlasy hennou. Kdysi bývala burzovní makléřkou, ale před pěti lety svět financí opustila kvůli jednoduššímu životu s Mickem. Celou věčnost plánovali, že se jednou vezmou.

„Když koukám na tebe a tamhle pana Krasoně, nemůžu se ubránit dojmu, že vidím dvě nádherné božské bytosti,“ řekla Alice. „Pravidelně sem chodí už několik týdnů. Zkusil to na tebe někdy?“

„Nevšimla jsem si,“ řekla Joyce.

„Není gay?“

„Hmm, to ne.“

„Ženatý?“

„To není důležité.“

„Tak to bys k němu možná měla jít a popovídat si s ním. Zapříst konverzaci o jeho palačinkách. Jestli to neuděláš, udělám to za tebe já.“

Joyce se zasmála. „To určitě. Když má Mick v kuchyni po ruce plno nožů.“

„Třeba je v showbyznysu nebo tak,“ řekla Alice a sledovala, jak si hezoun vkládá vidličkou do úst kousek palačinky. „Když na něj tak koukám, připadá mi, že jsem ho v něčem možná viděla.“

„Třeba potřebuje dolít kafe,“ prohlásila Joyce.

Vzala z plotýnky skleněnou konvici s kávou bez kofeinu a přistoupila k hezounovi, který žvýkal a díval se z okna.

Zachytil její obraz v okně, ale neotočil se. Počkal, až k němu přijde.

„Chcete ještě?“ zeptala se Joyce.

Napočítal do tří a otočil se na tvrdém dřevěném sedadle. Usmál se na ni. „Prosím?“

„Chcete dolít kávu?“

„Jistě.“ Kývl směrem ke konvici. „Je bez kofeinu?“

„Samozřejmě. Konvice s oranžovým víčkem je vždycky bez kofeinu.“ Nalila kouřící tekutinu do jeho zpola vypitého hrnku. „Tamhle moje kamarádka si myslí, že jste možná někdo. Jako v showbyznysu.“

Zasmál se. Měl bělostné rovné zuby. Vypadaly ještě bělejší díky opálení, které zřejmě pocházelo ze solária. Na jeho vlasech bylo vidět, že je asi nemá tak tmavé a barví si je. Takže možná je slavný a musí pečovat o svůj vzhled. Nevypadal jako člověk, který pracuje venku. Leda v divadle v parku.

„Jste herec,“ řekla.

Roztáhl ústa v širokém úsměvu. „Ano, jsem Brad Pitt.“

Joyce mu úsměv oplatila. „V tom případě jsem Angelina Jolie.“

Vzal ze stolu malý stříbrný džbánek a nalil si do kávy smetanu. „Opravdu byste byla Angelina, kdybych byl Brad?“

Konvice s kávou byla těžká, a tak ji postavila na stůl. „Proč ne? To by bylo dokonalé.“

Nepřestával se usmívat. Opřel se dozadu a pozorněji si ji prohlédl. Znejistěl ji, ale nebylo to nepříjemné. „Dokonalé…“

„Jenže ve skutečnosti je to úplně jinak,“ dodala. Vzala konvici s kávou, přitiskla loket k tělu a pohnula jím dozadu, aby se jí blůza uniformy napnula přes pravé ňadro.

„Neodcházejte.“

Polilo ji horko a rozbušilo se jí srdce.

„Mám práci,“ řekla. „Promiňte.“

Otočila se od něho a doufala, že ji zavolá zpátky. Čekala…

Mě nezískáš snadno. Je to se mnou těžké, ale stojí to za to… No tak…

„Jestli odejdete, budu si muset ještě něco objednat, abyste se musela vrátit,“ řekl.

Sláva! Usmála se. Opravdu si připadala jako božsky krásné stvoření. Způsobil to hezoun.

Otočila se k němu a snažila se tvářit neutrálně.

„Jenom jsem si chtěl popovídat, nic víc,“ řekl.

„O čem?“

„Proč se to tu jmenuje U Čtvrťáku? V jídelním lístku nic za čtvrťák není.“

„Lidi o Mickovi – to je majitel – vždycky říkali, že ze země zvedne každý čtvrťák.“

„Zajímavé. Vidíte, chvilku jsme si povídali a já se něco dozvěděl.“

Usmála se. „Ale já ne.“

„Na to spolu mluvíme moc krátce. Není vám někdy smutno? Netoužíte si třeba s někým popovídat?“

Postavila konvici zpátky na stůl. „Na obě otázky odpovídám ano.“

„Jaké máte číslo bot?“

Cože? „Třicet sedm a půl,“ odpověděla. „Proč se ptáte?“

„Koupím vám boty. Jsem v New Yorku, abych pomohl s navrhováním obchodu s obuví.“

„Vy nejste herec?“ zeptala se s předstíraným zklamáním.

„Ne, ale nemám do něj daleko,“ odpověděl. „Jsem hvězda obuvnického byznysu.“

„Ježíši,“ řekla a zakoulela očima.

Muže se smyslem pro humor měla ráda.

„Koupím vám boty,“ zopakoval. „Nosíte ráda lodičky?“

„Joyce!“

Od pultu na ni volala Alice. Když se na ni Joyce podívala, kývla hlavou směrem ke kuchyni. Znamenalo to, že Mick by se mohl začít zajímat, kde Joyce je a co dělá. Dokázal by ztropit pořádnou scénu. V tom se podobal prudké bouři s hromy, ale bez blesků. Výjimkou bylo, pokud si myslel, že Joyce flirtuje s hostem. Potom se k hromům přidaly i blesky. Zakládal si na tom, že jeho servírky s nikým neflirtují. Prohlašoval, že v jeho bistru je to výslovně zakázané.

„Měla bych jít něco dělat,“ řekla hezounovi. „Šéfovi vadí i pouhá představa, že by se servírka mohla příliš ochotně seznamovat s hosty.“

„Zase tolik se přece neznáme. Ale já bych vás rád blíž poznal. Neříkám to jen tak, Joyce. Myslím to vážně.“

Málem se ho zeptala, odkud zná její jméno, ale pak si vzpomněla, že na ni Alice před chvílí zavolala. Navíc ho psala na všechny účtenky za snídani a kreslila k němu malý smajlík.

„Jsem Loren Ensam,“ řekl a napřáhl k ní hubenou pravici s dlouhými prsty. Měl ruce jako pianista.

Potřásla mu rukou. Měl překvapivě silný stisk, i když jí ji nemačkal prsty.

„Joyce Houseová,“ představila se.

„Máte telefon, Joyce?“

„Joyce!“ zavolala na ni znovu Alice. Její hlas zněl naléhavěji než předtím.

„Až vám půjdu spočítat útratu, napíšu na kopii účtenky číslo,“ řekla.

Usmál se na ni. „Dobře. Budu upřímný. Zrovna se rozvádím. Není to ani trochu příjemné a mohlo by mi přitížit, kdyby se moje skoro exmanželka dozvěděla, že se vídám s jinou ženou. A kdyby se o nás dozvěděl váš šéf, mohla byste přijít o práci a já bych musel začít chodit snídat jinam. Takže náš vztah udržíme v tajnosti.“

„Třeba to bude fajn.“ Joyce se už vzdalovala od boxu.

„Třeba,“ zaslechla za sebou jeho hlas.

Jistě. Tos ještě neviděl, jak to vypadá, když se Mick vzteká.

Když se vrátila za pult, Alice se na ni usmála a zeptala se: „Tak co?“

„Je ženatý a má tři děti,“ odpověděla Joyce bez váhání. Lhala nerada, ale copak mohla říct pravdu Alici, která spí s Mickem?

Joyce si uvědomila, že se jí najednou zkomplikoval život. Tajnosti, lži, sex. Ten vlastně zatím ne, i když na něj nevyhnutelně dojde.

Joyce se na to všechno těšila. Cítila vnitřní zmatek, který jí však vůbec nevadil. Prožívala něco, o čem se píše v knížkách. Bylo to tak krásné, že to snad nemohla ani být pravda.

Co když nezavolá?

Když mu spočítala útratu, napsala na účet své jméno a nad něj jako obvykle nakreslila malý smajlík. Netvářil se tak šťastně jako jindy. Třásla se jí ruka.

Zavolá. Proč by neměl?

Na kopii účtu pro hosta pečlivě připsala své telefonní číslo a pro jistotu připojila i předčíslí. Pokud ji Mick pozoruje, nejspíš si pomyslí, že pilně rozepisuje ceny jednotlivých položek.

Dávala si dobrý pozor, aby se na hezouna ani nepodívala. Přistoupila k jeho boxu a položila před něho účtenku.

Zavolá. Má moje číslo.

30

Celý tým včetně Vitaliho s Mishkinem seděl v kanceláři. Detektivové pili kávu, podávali si koblihy s cukrovou polevou a probírali včerejší zjevení a následné zmizení záhadné ženy v domě, kde bydlela Mary Bakehouseová.

„Vaši taktiku považuju za správnou,“ řekl Quinn. „Jeden z vás ji pronásledoval pěšky po schodech a druhý sjel výtahem do vestibulu, takže jste ji měli v pasti.“

„Existuje několik důvodů, proč to nevyšlo,“ poznamenal Fedderman. Polovinou zadku seděl na svém psacím stole a namáčel si koblihu do kávy. Přitom se snažil nepokapat si kravatu víc, než už byla. Měl však hrnek daleko od úst a štěstí mu nepřálo. „Výtah jel moc pomalu a ta ženská je možná mladá a čiperná, takže byla rychlejší. Anebo to Salovi s přibývajícím věkem už neběhá tak jako zamlada.“

„Jdi do háje,“ zaskřípal Vitali.

Quinn zvedl ruku, aby je umlčel, a gestem naznačil Feddermanovi, aby pokračoval.

Fedderman se ještě trochu pokapal kávou, protože si nestihl do úst dost rychle strčit poslední kousek nasáklé koblihy. Rozžvýkal ho, polkl a pokračoval: „Další možností je, že se cestou dolů schovala do některého bytu a zůstala tam, dokud jsme nepřestali prohledávat dům.“

„Anebo se proměnila v někoho jiného,“ ozvala se Pearl a všichni se zarazili. Ruce s koblihami zůstaly ve vzduchu.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Vitali. „Že vlezla k někomu do bytu, když nebyl doma, a dělala, že tam bydlí?“

„Kdoví, vždyť tam může být v nájmu,“ řekla Pearl.

Pearl uvažovala v úplně jiné dimenzi. Quinnovi zacukaly koutky úst.

„Chápu, jak to myslí,“ řekl Mishkin, který seděl ve Feddermanově kancelářském křesle. „Jelikož nemáme nejmenší potuchu, kdo ta ženská je, může to být kdokoli. Tvůj úhel pohledu leccos osvětluje, Pearl.“

„Někdy mám dojem, že dovede číst myšlenky,“ podotkl Fedderman.

„Ta paní Tajemná, nebo Pearl?“ otázal se Mishkin a zatvářil se poněkud zmateně.

„Nevšímej si ho,“ instruovala ho Pearl. „Je vidět, že s Feddermanem nepracuješ dost dlouho, takže nevíš, že pořád kecá pitomosti.“

„Ale hodně dlouho pracuješ se Salem,“ řekl Quinn Mishkinovi. „Myslíš, že by po těch schodech seběhl tak pomalu, že ta ženská stihla z domu vyběhnout dřív, než jste se dostali do vestibulu?“

Mishkin se na Sala podíval. Očividně nevěděl, co má říct. Salovi už začaly šedivět vlasy a dokonce se mu trochu dělalo bříško. Mishkin ho musel v zájmu objektivity shodit.

„Jo, je to možné,“ řekl. „Promiň, Sale,“ dodal.

„Možná to bylo tím čokoládovým koláčem,“ řekl Vitali.

„Čokoládovým koláčem?“ zeptala se Pearl.

Vitali pokrčil rameny. „Jako bych nic neřekl.“

„Koláče a koblihy, Sale. Příští rok nebudeš na schodech o nic rychlejší.“

„Nech ho na pokoji,“ okřikl Pearl Fedderman. „Taky už se skoro nevejdeš do…“

„To stačí, Fede,“ přerušil ho Quinn.

Pearl se na Feddermana nasupeně dívala. „Asi ti předvedu úplně nový styl jedení koblih.“

„Uzavřeme to,“ navrhl Quinn. Věděl, že nejisté příměří mezi Pearl a Feddermanem sice napomáhá vyšetřování, ale může se snadno změnit v čiré nepřátelství. Důležité bylo zadusit jiskry neshod ještě v zárodku, aby z nich nevyšlehl oheň nebo rovnou nedošlo k výbuchu. „Má někdo představu, co ta ženská mohla být zač?“

„Myslíš, že máme zkusit hádat?“ zeptal se Mishkin.

„Jistě,“ přitakal Quinn. „Kdoví? Třeba nás všechny napadne stejná osoba.“

„Já to tipuju na Chrissii,“ řekl Fedderman. „Zatím s námi ani jednou nejednala na rovinu.“

„Ta ženská v domě u Bakehouseové mohla být Chrissie,“ řekl Vitali.

„Podle mého je to Cindy Sellersová,“ odhadla Pearl.

„Anebo nějaká neznámá,“ dodal Mishkin. „Třeba příbuzná některé z ostatních obětí. Anebo je to Tiffanyin duch.“

Pearl se zvědavě podívala na Quinna. „Co si myslíš ty?“

„Já nehádám,“ odpověděl Quinn. „Tohle není žádná společenská hra.“

„Je to zatracená záležitost, ve které se nehraje fér,“ řekla Pearl.

„Co kdyby nás všechny napadla stejná ženská?“ zeptal se Vitali.

„Pak bychom se snažili zjistit proč,“ řekl Quinn. „A možná bychom na něco přišli.“

„Například na Tiffanyina ducha,“ podotkla Pearl.

Když se ozvaly první čtyři tóny nesmrtelné melodie ze Zátahu, nadskočila. Ozývaly se z kabelky na rohu jejího stolu. Popadla kabelku, vytáhla z ní telefon a podívala se, kdo jí volá.

Někdo z domu s pečovatelskou službou Zlatý podvečer.

Matka. Proč jí musí volat, zrovna když s kolegy provádí brainstorming ohledně vyšetřování vraždy?

„Ježíšikriste,“ ujelo jí.

„Tak to radši zvedni,“ poradil jí Fedderman.

Pearl hovor přijala, přitiskla si telefon k uchu a ohlásila se. Celou dobu kráčela ke dveřím.

„Pearl?“

Samozřejmě to byla matka.

„Venku je lepší signál,“ řekla Pearl na obranu proti chladným pohledům, které ji stíhaly.

„Říkala jsi něco, Pearl?“ otázala se matka.

Fedderman se pousmál. Ostatní se na ni jenom dívali. Pearl vyšla ze dveří.

Venku v dopoledním horku řekla: „Mám plno práce, mami.“

„To já tady v tom příšerném domově důchodců taky, Pearl.“

Její matka o domě s pečovatelskou službou Zlatý podvečer tvrdošíjně mluvila jako o domově důchodců. Pearl už přestalo bavit neustále ji opravovat. Jak roztržitě kráčela k Amsterdam Avenue, uvědomila si, že její mobil má mimo kancelář opravdu o dost silnější signál.

„Pearl?“

„Slyším tě, mami, ale nemůžu moc dlouho mluvit. Vyslýchám podezřelého. Navíc tě nějak hůř slyším.“

„Nemůžeš dlouho mluvit? Je pro tebe nějaký kriminálník důležitější než vlastní matka, miláčku?“

„To neříkej.“

„A co ty, miláčku?“

„Voláš kvůli něčemu…“

„Ano, kvůli něčemu volám. Jmenuje se to Yancy Taggart.“

Cože? Odkud matka ví o Yancym? Jak se vůbec dozvěděla o jeho existenci?

„Jak určitě víš, mluvím o hezkém, draze nafintěném Yancym. O floutkovi, se kterým jenom marníš čas, místo abys ho trávila se slušným mužem jako je doktor Milton Kahn nebo ten tvůj poctivý policejní kapitán Quinn, který…“

„Už není kapitán, mami. U policie už nepracuje.“

„No tak jsem to neřekla úplně přesně, ale i tak…“

„Jak jsi zjistila, že se vídám s Yancym?“

„Od sojky na větvi rozhodně ne, miláčku. Paní Kahnová, Miltonova teta, která bydlí tady v domově důchodců, jak jistě víš, má sestru, která má nevlastní sestru, jejíž dcera chodí do baru, kde had Yancy balí ženské. Když jednou byla tady v domově na návštěvě, viděla tvoji fotografii a poznala tě, protože tě s hadem Yancym viděla v jiném baru.“

Pearl zuřila. „Do toho, kde nebo s kým jsem byla, nikomu nic není. Hlavně ne té neteři přes dvě kolena, nebo co je sakra zač.“

„Ne, miláčku. Je to dcera nevlastní sestry sestry paní…“

„To je mi úplně fuk, mami, hergot!“

„Nebuď hned hrubá, miláčku. Nebo se ti ulevilo? Ano?“

Neulevilo se jí. „Yancy není žádný had. Je to lobbista!“

„Ale miláčku, kdyby ses podívala do slovníku…“

„Ať se paní Kahnová radši podívá do slovníku na význam slova čmuchal!“

„Ale fakta jsou fakta, miláčku. Nezáleží na tom, z jakého zdroje pocházejí. Podle mého je mou mateřskou povinností aspoň tě upozornit, že ten had Yancy, se kterým chodíš, se schází i s jinými ženami.“

„Já se taky scházím s jinými muži, mami.“

„Ale ne s několika najednou, miláčku. Nejprve se s jedním rozejdeš, než si najdeš druhého. O hadovi Yancym se říká ledasco a něco z toho hraničí s perverzitou, jestli víš, co tím myslím. Zatím je to jenom spekulace, ale mohla by se snadno potvrdit, takže bys možná měla zabrzdit a přehodnotit váš vztah.“

„Tou spekulací myslíš dohady,“ řekla Pearl. „Já nehádám.“ Quinnova slova. Sakra, Quinne! Nesnášela, když se jí muži dostali do hlavy, a Quinn obzvlášť.

„V žádném případě nikoho neobviňuju z něčeho špatného, Pearl. Ale matka určité věci ví, prostě protože je to matka a jako taková má povinnost svou dceru upozornit a – radši to rovnou řeknu – varovat, když jistá loď, obrazně řečeno, najíždí na útes milostného dobrodružství ve velice rozbouřeném moři…“

Pearl hovor přerušila a vypnula mobil.

Nedokázala si pomoci.

Při hovoru s matkou stále přidávala do kroku a odešla daleko od kanceláře. Když se vrátila, Vitali s Mishkinem byli pryč. Quinn s Feddermanem seděli za svými psacími stoly.

„Je máma v pořádku?“ zeptal se Quinn.

Jako by tě to zajímalo.

„Vypadáš naštvaně, Pearl,“ řekl Fedderman.

Pearl se nenamáhala odpovědět. Byla naštvaná. Na svou matku, na paní Kahnovou a její… kdovíkterou příbuznou. Na Feddermana, Quinna a na všechny muže.

Na všechny muže!

Co vlastně ví o Yancym?

Rázně přistoupila ke kávovaru a nalila si hrnek kouřící tekutiny. Přitom pro sebe cosi bručela.

„Co říkáš?“ zeptal se Fedderman, který ji zaslechl, ale nerozuměl jí.

„Povídala jsem, že na lobbistech není nic špatného,“ odpověděla Pearl. Nasypala si do hrnku sušenou smetanu a zamíchala ji tak prudce, až káva vyšplouchla ven.

Quinn s Feddermanem se na sebe udiveně podívali.

„Všichni jsme boží stvoření,“ pravil Fedderman.

Pearl po něm střelila pohledem, a tak se nenápadně usmál.

Zachránil si tím život.

31

Pomilovali se. Pearl stála u okna v Yancyho bytě a dívala se přes širokou ulici do parku. V ložnici byl chládek, ale přesto cítila, jak za okny sálá slunce. Blížil se soumrak a park vypadal jako pozlacený. Pearl takřka přímo pod sebou viděla maličké chodce. Někteří z nich šli v párech. Na klikaté cestě v parku dva mladí skateboardisté terorizovali pěší.

Omotala si kolem těla bílé lněné prostěradlo, které vypadalo jako tóga. Yancy zůstal v posteli za jejími zády. Cosi ho zaujalo v Timesech, zabral se do čtení a nevěnoval Pearl přílišnou pozornost. Ještě před deseti minutami to bylo jinak.

Pearl se otočila zády k oknu a podívala se na Yancyho opálené nahé tělo. Vypadal mladší, než byl, a věk mu neubral na štíhlosti ani svalnatosti. K tomu měl výdrž mladého muže. Na druhou stranu projevoval zkušenost staršího člověka. Usmála se. Byl plný protikladů, které z něho však dělaly velmi dobrého milence.

Může takovému muži věřit?

Rozhodla ses, tak s tím teď žij. Neuvažuj pořád jako policajtka.

Přeložil roh novin a podíval se na ni. Četl bez brýlí. Buď měl mladé oči, anebo si je nechal operovat laserem.

Pearl byla všímavá. Zkrátka policistka.

Co si tak dychtivě čte?

„Tváříš se zvědavě,“ řekl. „Už ti někdo pověděl, že když se tváříš zvědavě, připomínáš malého teriéra?“

Ve skutečnosti se jí to už stalo, ale Pearl nepovažovala za nutné mu to říkat.

„Jenom mě napadlo, co tě tak zaujalo v novinách.“

Rozložil si Timesy na klíně, jako by se chtěl cudně zakrýt, i když ostýchavostí rozhodně netrpěl. „Tenhle Řezník,“ řekl. „Chlápek, co před lety přestal vraždit a najednou zase začal. To je u sériových vrahů normální?“

„Na lidech, kteří zabíjejí jednoho člověka za druhým, toho moc normálního není,“ řekla. Ale ne s několika najednou, miláčku. Nejprve se s jedním rozejdeš, než si najdeš druhého. „Ani na zvrhlících, kteří ve stejné době mají několik sexuálních partnerů najednou.“

Zvláštně se na ni podíval. „Na tom se shodneme, Pearl. Ale ty jsi policajtka, i když mi to připadá neuvěřitelné. Myslel jsem, že možná trochu vidíš do zločinné mysli. Do mysli vraha.“

„Už nejsem policajtka, Yancy. Jsem soukromá vyšetřovatelka.“

„Jako soukromé očko vůbec nevypadáš, lásko. Pojď ke mně.“ Pokynul jí pravou rukou a ve slunečním paprsku mu zasvítil zlatý prsten.

„Ty taky nevypadáš jako člověk, který se zabývá větrnou energií, Yancy.“

„Beru to jako kompliment.“

Musela se zasmát, ale blíž k posteli nepřistoupila.

„Nemohla jsem si na tobě něčeho nevšimnout,“ řekla.

„Máš na mysli moje třetí varle?“

„Ne, tvé vlasy.“

„Myslíš to, že se nikdy nerozcuchají? Navykl jsem je. Trvalo mi to celé roky. Od dvanácti let je češu stejným směrem. Tehdy jsem s tím začal, protože jsem chtěl dostat Amy Dingleovou.“

„Vsadím se, že jsi ve dvanácti byl pěkné číslo.“

„Amy Dingleová by ti to potvrdila.“

„Kvůli tomu jsem o tvých vlasech nemluvila. Všimla jsem si, že je máš přirozeně černé a odbarvuješ si je na bílo.“

„Samozřejmě. To abych vypadal starší. Lobbisty, kteří vypadají jako šedé eminence, všichni berou mnohem vážněji. Musím hrát svou roli, Pearl.“

„Chtěl jsi říct žít ve lži, ne?“

„Ne. Jenom žít určitým způsobem. Ale můžeš tomu říkat lež. Nauč se dobře lhát. Teprve pak budeš mít respekt.“

„Nemyslím, že ten citát je přesný.“

„Pokud hraješ golf, tak ano, Pearl.“

„Ale já ho nehraju.“

„Žijeme v nepřesném světě.“

„Yancy, ty jsi ten nejpohotovější lhář, jakého jsem kdy potkala.“

„Červenám se.“

„Ale tak, aby si toho nikdo nevšiml.“

„Chtěl jsem říct tvrdnu.“

„Toho jsem si všimla.“

Přesto se k posteli nepřiblížila.

„Neznáš náhodou nějakého Kahna?“ zeptala se.

„Jistě. Doktora Miltona Kahna.“

To ji trochu vyvedlo z míry. „Odkud ho znáš?“

„Seznámil jsem se s ním včera. Sedl si vedle mě v baru a začal si se mnou povídat. Představil se mi a varoval mě před tebou.“

Cože?

V Pearl se začínal vařit vztek. „Varoval tě?“

„Povídal, že máš vážné charakterové vady a jsou s tebou potíže. Do podrobností nezašel. Mrkl na mě. Jelikož jsme oba světáci, rozuměli jsme si beze slov.“

„Ty ses ho nezeptal, co tím myslí?“

„Bylo mi to jedno. Pořád mi to je jedno.“

„Řekl jsi mu to?“

„Ne.“

„A co jsi tedy udělal?“

„Uvažoval jsem, že mu dám jednu do nosu.“

Představa, že se kvůli ní perou muži, Pearl docela vzrušila. Potom se na sebe rozzlobila. Není žádná plyšová pouťová trofej.

Přesto…

„A dal jsi mu ji?“ zajímala se.

„Nedal. Přemluvil jsem ho, ať mi zaplatí pití, a taktně jsem ho poslal pryč. To ho naučí.“

Pěkný souboj kvůli cti dámy! Ale pořád lepší než nic.

Yancy se na ni usmál. „Jako římské konkubíně ti to moc sluší.“

Pearl přistoupila blíž k posteli.

Tóga se svezla na zem.

32

Mick by se zbláznil, kdyby věděl, co provádí.

Joyce Houseová toho dne začala s prací v šest ráno a byla unavená. Věděla, že Loren na ni čeká za rohem na protější straně ulice, aby ho nebylo z bistra vidět.

Mick a ta jeho pravidla, pomyslela si. Šéf měl i dobré vlastnosti, ale většinou se choval jako diktátor.

Hlasitě se rozloučila se Sheilou, která po ní přebírala večerní směnu. Večer do bistra vždycky chodilo méně lidí než na snídani a na oběd. Dnes to nebude jiné. Podává se naložené solené hovězí se zelím.

Joyce byla unavená, ale když přešla ulici a z úkrytu ve dveřích obchodu s pánským oblečením vystoupil Loren, pohled na něho jí dodal energii.

Přiskočili k sobě a bouřlivě se objali. Políbil ji nejprve na čelo a pak na rty.

Zajela mu prsty do tmavých vlasů a usmála se. Odtáhla se od něho a otočila hlavu. „Pojďme trochu dál od bistra, než s něčím začneme, Lorene.“

Zasmál se. „Proč? Myslíš, že tě někdo špehuje?“

„Možné to je. Třeba si tvoje exmanželka najala soukromé detektivy.“

Nepřestával se usmívat a znovu ji políbil na čelo. „To už máme za sebou,“ řekl.

„Takže není návratu?“ Tuhle frázi během dne slyšela na CNN. Utkvěla jí v paměti, pořád se vracela a děsila ji. Možná proto, že věděla, že pro ni také není návratu.

„Přesně tak,“ potvrdil.

„Na jejím místě bych si tě ze všech sil snažila udržet.“

Zatvářil se vážněji a sklopil modré oči. „Kdysi by se o to možná snažila, ale dnes už ne. A od té doby, co jsem tě potkal, vůbec nepochybuju, že moje manželství skončilo.“

Aniž by se jeden z nich vědomě rozhodl, vykročili spolu po zalidněném chodníku.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl a napřáhl k ní ruku, v níž něco držel.

„Lístky do divadla!“ vykřikla.

„Zmínila ses, že máš ráda divadlo, tak jsem si řekl, že tě překvapím. Zítra večer jdeme na Manhattan Nocturne.“

Sevřela mu paži. „To je prý skvělé.“

Poplácal ji po ruce. „Máme lístky do šesté řady v přízemí.“

„To jsi neměl, Lorene. Musely tě stát celé jmění.“

„Ty jsi moje jmění,“ řekl.

Šla vedle něho rušným městem a myslela na to, jak je úžasné, že Loren vždycky ví, co má říct. Jako by jí četl myšlenky. Určitě má stejné pocity jako ona a ví, že čím víc času spolu stráví, tím víc k sobě patří. Patří jeden druhému. Koupil lístky do šesté řady na Broadwayi. Jistě nebyly nijak levné. Ohromně ji těšilo, že do ní investoval tolik peněz.

Loren se v duchu usmíval. Vycítil štěstí a majetnictví, které z Joyce vyzařovalo. Věděl o něčem, co ani netušila, a měl z toho radost.

Měl nad ní moc.

Pobavilo ho, že když Joyce myslí na zítřejší večer, představuje si budoucnost, která po něm bude následovat. Věděl, že ji vůbec žádná budoucnost nečeká.

Manhattan Nocturne bude jejím posledním broadwayským muzikálem.

Vitali seděl za volantem neoznačeného fordu, v němž se s Mishkinem vracel na služebnu mravnostního oddělení. Ani jednomu se z auta nechtělo. Bylo pět let staré a část karoserie mělo natřenou základní barvou. Bylo jedním z mála neoznačených policejních aut, na kterých se na první pohled nedalo poznat, co jsou zač.

„Dneska musíme udělat ještě jednu věc, Harolde,“ připomněl Vitali svému partnerovi, když objel dlouhý kloubový autobus městské dopravy. Tyhle krámy jsou do centra moc velké.

„Ty musíš udělat jednu věc,“ odpověděl Mishkin. „Se mnou se Renz vůbec nebaví.“

„Na to, co mu řeknu, jsme přišli oba, Harolde.“

„Tím chceš říct, že pokud to nedopadne dobře, utopím se ve stejné bryndě jako ty.“

Vitali se zašklebil. „Přesná trefa.“ Srovnal volant, takže jel rovně a autobus nechal za sebou. „Renz se má k večeru sejít s Quinnem.“

„Takže možná ví víc než my.“

„Jenže on chce vědět něco úplně jiného.“

„Nepřipadáš si někdy trochu jako špeh, Sale? Chci říct, že Quinn je rovný chlap. Práskání mi vadí vždycky, ale na něho donáším opravdu nerad.“

„Ví, že nemáme jinou možnost,“ řekl Vitali. „Je to jako hra. Stejně ví o všem, co Renzovi povíme. Takže si jako špeh nepřipadám. A ty by ses tak taky neměl cítit. Vždyť na Quinna vlastně nepráskáme. Není to žádná Valerie Plameová nebo tak.“

„Kdo je to, Sale?“

„Nikdo, Harolde. Dávná historie.“

„Aha, já vím, kdo to je. Plumová, ne? Nejmenovala se Valerie Plumová?“

Vitali chvíli mlčky řídil.

„Možná, Harolde,“ řekl nakonec.

„Až s tebou Renz skončí,“ pokračoval Mishkin, „určitě hned zavolá té příšerné novinářce Cindy Sellersové a pokusí se ji přinutit, aby nepsala o paní Tajemné.“

„Tak to prostě je, Harolde. Pořád běháme dokolečka jako krysy v kleci.“

„Máš na mysli křečky, ne?“ poznamenal Mishkin.

„Křečky,“ přitakal Vitali.

„Někdy si připadám jako krysa,“ řekl Mishkin.

„Vypadá to, že zase zmizela,“ pronesl Fedderman. Oblékal si vestoje sako a chystal se odejít z kanceláře.

„Naše paní Tajemná?“ zeptal se Quinn. Právě se vrátil ze schůzky s Harleyem Renzem v baru na nádraží Grand Central Station, kde si dali jedno z nejlepších martini ve městě a Quinn policejnímu komisaři sdělil nejnovější vývoj vyšetřování.

„Naše klientka,“ řekl Fedderman. „Chtěl jsem si jí říct o nějaká další jména. Jména společných známých, které třeba se sestrou měly. Celý den se jí snažím dovolat na mobil.“

Quinn si uvědomil, že Chrissie mu vůbec neřekla, kde bydlí. Mohli se s ní spojit pouze přes mobil a teď se zdálo, že znovu vzala do zaječích.

Ale proč?

„Má ho vypnutý,“ pokračoval Fedderman.

Quinn přikývl, přistoupil ke svému stolu a posadil se za něj. „Naší klientce se prostě nedá věřit, Fede.“

„To jo. Co tím podle tebe sleduje?“

„Hraje jinou hru než my.“

„Je to jako rozdíl mezi šachy a dámou.“

„Potřebujeme mít jistotu, že nás nevyšachovala,“ řekl Quinn.

„Máme za dnešek ještě něco jiného?“ zeptal se Fedderman.

„Ne. Jdi domů a trochu si odpočiň. Nebo si zajdi do kina nebo na nějakou hru na Broadwayi.“

Fedderman se podíval doleva, jako by si na něco snažil vzpomenout. „Na Broadwayi jsem byl naposledy na Cats.“

„A jak se ti to líbilo?“

„Byla tam jedna dobrá písnička, ale už si ji nepamatuju.“ Fedderman mávl na rozloučenou, až se mu manžeta rukávu zatřepotala jako praporek, a vyšel na Západní sedmdesátou devátou ulici.

Quinn sledoval, jak jeho vysoká, nesouměrná postava s hlavou nachýlenou kupředu potácivě kráčí v nekonečném proudu chodců, kteří se vlečou z práce domů. Fedderman vždycky vypadal zadumaně. Možná opravdu stále o něčem přemýšlel.

Quinn se znovu usadil do kancelářského křesla a z humidoru ve spodní levé zásuvce vytáhl kubánský doutník.

Zapálil si a chvíli jenom seděl a kouřil. Věděl, že Pearl bude zítra ráno nejspíš nadávat kvůli zápachu tabákového kouře.

Hodnou chvíli přemýšlel a snažil se z paměti vylovit dobré písničky z Cats, ale nedokázal si na žádné vzpomenout.

33

Když Quinn dorazil do svého bytu, zjistil, že není unavený. Byl až moc nabuzený. Vypil příliš mnoho kávy a možná svou roli sehrály i doutníky, které vykouřil.

Nedal si ani kávu, ani doutník, vešel do pracovny a posadil se ke stolu. Nemohl si nevšimnout, že v bytě je dusno a páchne to tam kouřem. Kdyby s ním stále bydlela May, ztropila by kvůli tomu scénu. Pearl také. Ženy nejspíš nemají doutníky v lásce. Že by pro to existoval nějaký nevědomý důvod?

Freud by nejspíš tvrdil, že ano.

Quinn z mělké prostřední zásuvky vyndal blok.

Znovu si přečetl své dosavadní záznamy a zamyslel se nad nimi.

Tiffany Kellerová před lety poslední Řezníkovou obětí, její dvojče Chrissie na automatu vyhrává super jackpot a najednou má docela dost peněz. Rozhodne se je použít k nalezení sestřina vraha. Anebo přesněji řečeno k pomstění sestřiny smrti. Newyorská policie neprojevuje zájem o znovuotevření případu. Chrissie nejdřív předstírá, že je Tiffanyin duch, aby upoutala pozornost, ale nakonec přiznává, kdo je, a najímá Detektivní kancelář Quinn a společníci, aby našli Řezníka. Nejdřív zaplatí tučnou zálohu a pak zmizí. Pearl si všímá, že Chrissie od novinových článků ve složce, kterou dala Quinnovi, odstřihla úplně všechny Tiffanyiny fotografie. Fotografie na internetu odhalují, že Chrissie a Tiffany si vůbec nejsou podobné. Volá Renz a pokouší se Quinna a společníky přimět, aby případ nevyšetřovali.

Následovala poznámka o Chrissiině nedůvěryhodnosti. V tom směru všechno zůstalo při starém.

Další zápis v bloku obsahoval následující:

Maureen Sandersová mrtvá. Rány nevypadají na Řezníkovu práci, jsou moc mělké. Stříbrná lžička v ústech zapadá do Řezníkova úchylného smyslu pro humor. Řezník je nyní starší, tedy váhavější? Mary Bakehouseová napadená dřív než Maureen Sandersová. Zahnala Řezníka? Vybral si Sandersovou jako bezmocnější oběť?

Chrissie stále nezvěstná. Je Řezníkovou obětí?

Stejně jako při předchozím zápisu do bloku si Quinn všiml, že na papíře je příliš mnoho otazníků.

Vzal ze stolu pero a připsal:

Renz se vyšetřování pokouší zastavit.

Quinn volá Cindy Sellersové, aby mu pomohla zatlačit na Renze, ať vyšetřování nechá běžet. Informace proudí oběma směry.

Chrissie se vrací (předtím měla hnědé oči, teď je má modré – předtím měla kontaktní čočky, aby se víc podobala Tiffany.)

V domě Mary B. skoro chycena paní Tajemná.

(Nikomu radši nevěřit.)

To je asi tak všechno, pomyslel si Quinn a uložil blok zpátky do zásuvky psacího stolu. Nebyl si jistý, zda to má považovat za pokrok, nebo jenom za další zbytečnost.

Vešel do kuchyně, do sklenice na vodu si nalil na dva prsty skotské a přihodil k ní několik kostek ledu.

Potom se šel dívat na televizi. Na veřejnoprávním kanálu dávali francouzský film. Quinn měl pro francouzskou kinematografii slabost, protože člověk nikdy nevěděl, jak se film bude vyvíjet. Stejně jako v životě.

„Měla by ses ke mně nastěhovat,“ navrhl Yancy Pearl.

„Vždyť se skoro neznáme.“

„Známe se povrchně, ale tak je to nejlepší.“

Snídali v jeho kuchyni. Pearl udělala sýrové omelety. Kolem pasu měla uvázanou krajkovou, nicméně funkční zástěru. Yancy chtěl, aby si vzala jenom ji, ale Pearl to zavrhla a oblékla si kalhoty, pletený svetr a teprve pak zástěru. Po letech si zase připadala jako hospodyňka.

„Chci říct,“ pokračoval Yancy, „že tady stejně trávíš noci a části dnů, takže proč bys nemohla hodit do kufru pár hadříků a zůstat tu se mnou?“ Byl osprchovaný a oblečený, včetně košile a kravaty. Díval se na ni, jako by na sobě měla jenom zástěru. Pohrával si s představami.

Ukousla kousek omelety a chvíli žvýkala. Nechala Yancyho, ať si myslí, že o jeho návrhu uvažuje. „Není to tak jednoduché, Yancy.“

„Tak si přivez i nějaký nábytek.“

„Tak jsem to nemyslela. Jde o…“

„O co? Jak to bude vypadat?“

„Ne, na to kašlu. Mluvím o tom, jaké by to bylo mezi námi.“

„Stejné jako teď, jenom intenzivnější.“

„Ne, nebylo by to přesně takové. Brzy by se z nás stal… pár.“

Hezky se na ni usmál. Bezvýraznost jeho tváře jí připadala osvěžující.

„Ano, to předpokládám.“

„Navrhuješ mi něco jako sňatek. Kdybychom tak spolu žili nějaký čas, vlastně by se z nás stali druh s družkou.“

Vidličkou si do úst vložil další kousek omelety, spolkl ho a napil se kávy. „To je jenom úřední škatulka.“

„Na oficiální soužití nejsem stavěná.“

„Ani bych neřekl. Skvěle vaříš a v té zástěře vypadáš senzačně.“

„Ee! Vidíš, už se ze mě snažíš udělat hospodyňku.“

„Chci tě zkrotit jako divokou klisnu v ohradě,“ dodal.

Přirovnává mě ke koni, když na sobě mám zástěru jako dokonalá žena v domácnosti? Co to má kruci znamenat?

Právě tohle by mohl být problém. Yancy se sice zdánlivě choval průhledně, ale někdy uvažoval způsobem, který Pearl vyváděl z míry. Anebo jenom složitými výrazy nazývala skutečnost, že je prohnaný a šikovně lže?

Pearl sama sebe varovala: Nedělej z jednoduché věci složitý problém. Anebo ještě lépe – nevytvářej problém tam, kde žádný není.

V Yancyho modrých očích se objevil výraz pobaveného porozumění. „Nebo si myslíš, že jsem na tebe moc starý?“

„Ne. Starý mi vůbec nepřipadáš.“

„Třeba se ti nelíbí moje bílé vlasy,“ řekl.

„Spíš jejich tmavé konečky.“

„Už jsem ti vysvětlil, proč…“

„Ano, ale připadá mi to nepoctivé.“

Zatvářil se trochu překvapeně. „Není to nepoctivé. Není to dokonce ani nelegální, nemorální a ani se po tom netloustne. Jsem to prostě já, jenom z praktických důvodů trochu pozměněný.“

„Ale mně připadá, že si z praktických důvodů upravuješ skoro všechno.“

„A proč ne, když se mi to hodí?“

Usmála se, aby zmírnila urážlivost svých slov. „Abych ti pravdu řekla, drahý, o všem, co říkáš, lze pochybovat.“

„Málokterý muž je dokonale pravdomluvný. Kromě toho je pravda beztvarý pojem.“

„Ale ty tvoje lži se mi líbí. Jsou praktické.“

„Tak se ke mně nastěhuj. Sousedům namluvíme, že jsme sourozenci. Ať si myslí, že spolu provádíme hrozné nechutnosti.“

Fuj! Pearl však musela přiznat, že na té frašce je něco, co oslovuje její zvrácenou stránku. Nešlo o představu sexu mezi sourozenci – ten jí připadal naprosto odporný. Jeho nechutnost ji však svým způsobem přitahovala jako možnost pozlobit druhé. Ano, pobuřovat sousedy může být zábavné.

Ne, ne, ne!

Ďábelská část její mysli o tom však chvilku uvažovala. Právě v tomhle ji blízký vztah s Yancym znepokojoval. Zdálo se, že rozumí celému spektru jejích emocí, a dokáže na ně hrát jako na harfu. Pearl se proto cítila zranitelná. Předstírat pro zábavu nezákonný vztah mezi bratrem a sestrou, když spolu budou prostě žít? Quinn by něco tak nechutného nikdy nenavrhl, a to ani z legrace.

Vážný, zarputilý Quinn.

Znovu jí přišlo na mysl, že Yancy ji možná zaujal právě tím, že se vůbec nepodobá Quinnovi.

Co je na tom tedy špatného?

„Anebo můžeme lidem tvrdit, že jsme dvacet let svoji, pokud ti to připadá přijatelnější,“ řekl Yancy. „A že dokonce někde máme děti z předchozích manželství. Taky tchány a tchyně. I když já nemám ani jedno.“

Další lži.

„Máš tady v okolí rodinu?“ zeptal se.

Pearl váhala. Proč by však Yancymu lhala?

„Jenom matku,“ odpověděla. „V New Jersey.“

„Fakt? Tak to bych se s ní rád seznámil. Víš, co se říká – když se chystáš předstírat, že jsi ženatý, měl by ses seznámit s matkou své vyvolené.“

„Ne,“ oponovala Pearl. „To bys neměl.“

„Tak o mém návrhu uvažuj,“ řekl Yancy.

„Teď uvažuju o tom, že musím jít do práce,“ řekla Pearl. Vstala ze židle a začala sklízet ze stolu, i když Yancymu na talíři zbývalo ještě několik kousků omelety.

Yancy se opřel na židli a zkřížil ruce na prsou. Sledoval Pearl a lascivně se přitom usmíval.

„Ta zástěra!“ řekl. „Na sexy ženě v zástěře opravdu něco je.“

„Zkus myslet na něco jiného.“

„Na mytí nádobí nahoře bez?“

„To na mě v žádném případě nezkoušej,“ pohrozila mu Pearl.

34

Renz se nakonec vzdal a souhlasil, že s tou ženou promluví. Nelitoval.

Jmenovala se Adelaida Priceová a pocházela z Detroitu. Poslala Renzovi několik dopisů, v nichž mu vysvětlila, že ji před šesti lety přepadl maskovaný útočník. Při potyčce ho ze sebe setřásla a vyplížila se ze svého bytu na chodbu. Útočník za ní vyběhl a vtáhl ji zase dovnitř. Potom ji z nějakého nevysvětlitelného důvodu – nejspíš se bál, že ji na chodbě někdo viděl – nechal být a utekl.

Přetvořila napadení v příležitost: vydala bestseller místního významu, vystudovala psychologii a trestní právo a několikrát se objevila v médiích. Detroitská televize ji pravidelně zvala do svých pořadů jako expertku na zločin a zločince. Její sláva trvala déle než příslovečných patnáct minut. Měla dobrý ohlas a bylo možné brát ji vážně.

Teď na Renze dotírala, aby ji přizval k obnovenému vyšetřování Řezníkova případu jako policejní psycholožku, která vytvoří profil pachatele. Nejenže za své přijetí osobně lobbovala, ale navíc požádala o pomoc několik významných lidí v Detroitu, kteří možná znají několik významných osob v New Yorku. To upoutalo Renzovu pozornost.

Nakonec se s ní rozhodl sejít hned z několika důvodů, mezi nimiž hrály důležitou roli její reference. Jako policejní psycholožka na volné noze přispěla k několika zatčením a odsouzením v Detroitu a kapitán Mark Drucker ji vehementně doporučoval. Tak vehementně, až Renz nabyl podezření, že jeho starý přítel Drucker, notorický sukničkář, má k tomu, aby Adelaide Priceové pomohl, velice osobní důvody. Renzovi to nevadilo. Dlužil Druckerovi laskavost a mezi lidmi jejich typu se protislužby počítaly.

A tak ji tu měl.

Adelaida Priceová byla překvapivě atraktivní, vysoká žena po třicítce s tmavě plavými vlasy, plnými rudými rty a hnědýma očima, jež díky fialovým očním stínům vypadaly modře. Měla štíhlou sportovní postavu a hezké dlouhé nohy, které se zřetelně rýsovaly pod její krátkou hnědou sukní.

Renz se na ni usmál a ona mu to oplatila. Renz dobře chápal, proč po ní Drucker nejspíš vyjel.

„Měli bychom k sobě být upřímní,“ řekl.

Přikývla a podívala se na něho hnědomodrýma očima. Věděla, jak s nimi zacházet, aby to vypadalo, že se na Renze dívá zespodu, ačkoli seděla na stejné úrovni jako on.

„Upřímnost je ze všeho nejdůležitější,“ přitakala.

Renze napadlo, že právě takhle mluví neupřímní lidé. Rozhodl se, že jí trochu upřímnosti předvede a podívá se, jak bude reagovat.

„Dobře,“ řekl. „Takže pokud jsem dobře pochopil, co mi říkali někteří lidé z Detroitu, jste ctižádostivá, nelítostná mrcha.“

„To je dost výstižné,“ souhlasila Adelaida Priceová. „Přátelé mi říkají Addie.“

Její hrdelní sexy hlas mu někoho připomněl, ale nedokázal přesně určit koho.

„Nejsme zatím sice přátelé,“ řekl, „ale budu vás oslovovat Addie. Vy mi můžete říkat komisaři Renzi.“

Adelaida – vlastně Addie – se tvářila, jako by se jí urážka nedotkla. „Chci ten úkol, protože jsem ctižádostivá,“ řekla. „Mám to v sobě hluboce zakořeněné. Snahu někam to dopracovat jsem nikdy nepovažovala za zločin ani za nevýhodu.“

„Je to kladná vlastnost,“ poznamenal Renz, který v ní poznal člověka své krevní skupiny. „Takže když odhlédneme od pouhé ctižádosti – povězte mi, proč o tu práci tak stojíte.“

„Slovo pouhá bych v souvislosti s ctižádostí nepoužila, ale chápu, jak to myslíte. Jde mi taky o pomstu.“

„Myslíte, že vás v Detroitu napadl Řezník?“

„Možná ano, když uvážím, jak mi ukázal nůž a mával jím kolem sebe. V Detroitu byla takhle napadená ještě jedna žena, možná stejným mužem. Také ho zahnala. Ale upřímně, k tomu, abych se tak zasazovala o tuhle práci, mě vedla hlavně ctižádost. Připadá mi, že by to mohl být dobrý námět na knihu. Už jsem jednala s agentem, který by ji rád nabídl nakladatelům.“

Kniha… To Renze vůbec nenapadlo. Mohl by něco napsat o svých hrdinských činech a svém raketovém postupu z pozice pochůzkáře do vedení newyorské policie. Možná by měl zauvažovat o agentovi a o smlouvě. Nějakého troubu, který to za něj napíše, sežene vždycky.

„Toho úchyláka, který napadl vás a tu druhou ženu, pokud to opravdu byl tentýž člověk, nikdy nechytili?“ zeptal se.

„Bohužel ne.“

Natáhla zkřížené dlouhé nohy a znovu si jednu přehodila přes druhou. Renz při šustění nylonových punčoch málem dostal erekci.

„Myslím, že bych vám mohla být užitečná,“ nadhodila.

Bože můj, a jak!

Renz na svém povadlém obličeji nedal nic znát, ale byl si jistý, že Addie Priceová si je dobře vědoma svého účinku na muže.

„A teď, když jsme si to vyjasnili, byste mi mohl zřetelněji nastínit, co můžu očekávat, pokud mě do případu angažujete,“ řekla.

Nyní došlo na směnný obchod. Na protislužby. Renz je měl rád a uměl v nich chodit.

„Můžete očekávat, že se budete zodpovídat výhradně mně,“ řekl. „Bez vědomí ostatních.“

„Budu vaše neoficiální tajná agentka.“

„Hlavně si pamatujte, že neoficiální. Ale neměli bychom zapomínat ani na důvěrná. Teď jsme spolu vůbec o ničem nemluvili.“

Z toho, jak se usmála a přikývla, usoudil, že na podobné potměšilosti je zvyklá a dokonce si v nich libuje. Stejně jako on. Napadlo ho, jestli nemají společného víc, než si původně myslel. Kdo mohl předvídat, jakým směrem se jejich vztah vyvine? Třeba je možné mít spřízněnou duši i bez duše.

„Quinnovi a jeho týmu jsem už dal k dispozici dva policisty,“ řekl jejím nohám. „Mají se mi zodpovídat stejným způsobem jako vy.“

„A dělají to?“

„Nejsem si jistý.“

„Nevěříte jim?“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

Renz zvedl zrak a podíval se jí do očí. „Frank Quinn dokáže být hodně přesvědčivý. Lidé mají tendenci nechat se jím vést. Taky není dobré ho rozzlobit. Dokonce i ostřílení policajti jako mí detektivové se ho možná bojí vodit za nos. Dokáže zamířit na cíl jako radarem vedená střela. Pohání ho posedlost a nejedná vždycky v mezích zákona.“

„Proto jste Quinna najal?“

„Ano. Rozumíme si, a máme to tak už dlouho.“

„Nerozlučná dvojka.“

„Přesně tak.“

Renz si najednou uvědomil, koho mu připomíná její hlas. Lauren Bacallovou zamlada, když sváděla Humphreye Bogarta. V její přítomnosti měl pocit, že se ocitl ve filmu. Bylo to příjemné.

Dlouho se na sebe dívali. Renzovi se prudčeji rozbušilo srdce.

„Není v tom ještě něco jiného?“ zeptala se Addie Priceová.

Spřízněné duše. „Je. Existuje ještě jeden důvod, proč svým dvěma lidem nasazeným na případ – Vitalimu a Mishkinovi – nemůžu stoprocentně důvěřovat. Je to proto, že jsem povýšil a stal se policejním komisařem. Teď ve mně všichni vidí především politika, a ne policistu. Už k nim nepatřím. Aspoň podle lidí jako jsou Vitali a Mishkin.“

„Jsou to dobří policajti?“

„Vynikající. To samé můžu říct o Quinnovi a jeho týmu. Dokážou pěkně lézt na nervy, dokonce i jeden druhému, ale odvádějí dobrou práci.“

„Dá se některý z nich ovlivnit?“

„Ne. Všichni jsou neskutečně poctiví.“

„To je dobře. Takže jsou předvídatelní.“

„Ani bych neřekl,“ oponoval Renz. „Poctivý vždycky neznamená zákonný.“

„Jestli mě vezmete, budu se na setkání s Quinnem těšit.“

„Beru vás,“ ubezpečil ji Renz. „Za stejných podmínek jako Quinna a jeho lidi. Pracují v Quinnově kanceláři v Západní sedmdesáté deváté ulici.“

„Vím, kde to je.“

Renz ji obdařil psím úsměvem. „O tom nepochybuju. Dneska zavolám Quinnovi a oznámím mu, že jste se přidala k týmu. Ale nedivte se, jestli vás nepřivítají jako dlouho ztraceného rodinného příslušníka.“

„Získám si je,“ řekla Addie.

„O tom vůbec nepochybuju. Budete na tomhle případu pracovat jako policejní psycholožka.“

„A vaše spolehlivá špionka,“ dodala Addie. „Která k nim nepatří.“

„Protože patří ke mně,“ řekl Renz a vstal dřív, než mu to erekce nedovolí.

Addie narovnala nohy, vstala ze židle a uhladila si na dlouhých stehnech sukni.

„Dobře,“ řekla hlasem Lauren Bacallové. „Patřím k vám. Smluvíme si tajné heslo nebo něco na ten způsob.“

Renz se rychle posadil a sledoval, jak Addie otevírá dveře a odchází.

35

Joyce Houseová ležela v posteli a hleděla na praskliny na stropě ložnice. V tlumeném světle je téměř nebylo vidět. Joyce navíc měla trochu zamlžené oči, protože se s Lorenem právě vášnivě pomilovali.

Obrazec nad sebou znala. Jemná pavučina prasklin v bílé omítce připomínala automapu její budoucnosti. Představovala si, že pukliny jsou dálnice, na které se dívá z velké vzdálenosti. Vedly k různým cílům a byly na nich důležité křižovatky. Věděla přesně, kde se právě nachází. Kdyby zahnula vlevo, zajela by do temného lesa. Kdyby se dala vpravo, dorazila by do města na pláži, kde je všechno vybělené sluncem. Kdyby jela pořád rovně, dostala by se do města jako je New York.

Loren vedle ní pravidelně oddechoval. Usnul vyčerpáním. Večer spolu zhlédli hru Manhattan Nocturne, která měla šťastný konec, a potom zašli na večeři. Joyce celou dobu věděla, že Loren potom hodlá jít k ní domů. Nijak ho od toho záměru neodrazovala.

Dobře udělala. Netušila, že je tak skvělý v posteli.

Byla opilá, protože si při večeři dala příliš mnoho vína. Usmála se. Vlastně byla pod obraz. Částečně proto si skoro nic nepamatovala. Celý večer jí připadal jako vrstevnatý sen, ale přitom věděla, že se to všechno stalo. Loren ji dráždil jazykem, až z toho málem šílela. Nic víc. Měla dojem, že tomu říkal záloha. Pokud si takhle představoval předehru, Joyce byla jedině pro.

Teď zpátky k mapě na stropě.

Připadalo jí dobré zůstat na dálnici do New Yorku.

Představila si, jak se po ní řítí k báječným zítřkům. Jemná prasklina ve stropě byla silnicí vedoucí do lepšího světa.

Joyce projela zatáčkou, pokračovala vzhůru a pak se propadla do tmy. Usnula.

Probudila se ze sna, v němž měla na hrudníku hrozivě těžké závaží, které ji tisklo na měkkou matraci.

Nezdá se jí to! Ta tíha je skutečná!

Pokusila se posadit, ale nešlo to.

Na okamžik zpanikařila. Pak si uvědomila, že ji tíží Lorenovo tělo. Měl na sobě jenom nátělník. Seděl na ní a zarýval kolena do jejích paží. Holý zadek měl těsně pod jejími ňadry. V místnosti se udělalo teplo a Loren se potil. Ložnice už nebyla šerá. Na toaletním stolku svítila lampička.

Měl erekci a usmíval se na Joyce.

To bude nějaká hra.

Dobře, bude hrát s ním, i když si není jistá, co chce.

Ale jestli se to bude aspoň trochu podobat včerejšímu večeru…

Uvolnila se a také se na něho usmála. Měl krásné oči a úsměv. Takřka nábožně zašeptala jeho jméno a on jí na rty přitiskl ukazovák na znamení, že má mlčet. Palcem a ukazovákem druhé ruky jí stiskl tváře a jemně ji přinutil otevřít ústa.

Zase začne pracovat jazykem…

Cosi jí cpal do úst. Nějakou jemnou látku.

Zděšeně si uvědomila, že to jsou její kalhotky. Zmuchlal je do objemné koule a vtlačil jí je mezi rozevřené rty. Jakmile se pokusila otočit hlavu na stranu, přetáhl jí přes ni nohavičku a nějakým způsobem ji svázal za krkem. Joyce se smotaný nylon zaryl hluboko do úst, až za zuby. Loren to udělal tak obratně, že věděla, že si to pořádně nacvičil anebo už v tom má praxi.

Joyce se tahle hra nelíbila. Alespoň prozatím. Potlačila nutkání zvracet a pokusila se zůstat klidná, aby se zmuchlanou látkou neudusila.

Tohle je nechutné!

Pokud se hodlá dál chovat drsně, bude mu to muset povědět a jasně mu dát najevo, že tohle není nic pro ni. Kalhotky v ústech jí něco připomněly. Něco, co četla nebo slyšela…

Ve zprávách?

Proboha! To ne, ne, NE!

Sklonil se k ní blíž, takže na obličeji ucítila jeho teplý dech. Cítila z něj sex, jejich milování.

Zuřivě zavrtěla hlavou a zaskučela přes zmačkanou látku, aby mu naznačila, že nechápe, co to provádějí, co od ní chce. V zoufalství se pokusila úpěnlivě zaprosit.

Přenesl váhu dopředu a jeho kolena se zabořila hlouběji do jejích paží. Pevně a bolestivě jí je přitiskl k posteli. Láskyplně na ni shlížel, cosi vytáhl a ukázal jí to.

„A teď ti povím, co s tím nožem udělám,“ řekl s úsměvem.

Tiše a do nejmenších podrobností jí popisoval všechno, co s ní udělá, dokud ho nepřestala vnímat.

36

Quinn si pomyslel, že jestli se dnes ráno udělá ještě větší horko a vzduch ještě více zvlhne, všechno možná začne plavat.

„Takže u vraždy Sandersové existují oproti předchozím případům malé odchylky v modu operandi,“ řekl Fedderman. Holé temeno se mu pod přehazovačkou ze zbylých vlasů potilo. „Řezník si dal pauzu a teď se nemůže dostat do formy.“

Pearl seděla na kraji svého psacího stolu. Ze všech tří byla jediná, kdo nevypadal, že je mu nesnesitelné vedro. Quinnovi se dnes líbila ještě víc než jindy. Měla na sobě přiléhavé béžové kalhoty, žlutou blůzu z jemného materiálu a místo obvyklých mohutných černých bot si vzala bílé lodičky na nízkém podpatku. Lesklé černé vlasy měla sčesané dozadu a sepnuté stříbrnou kulatou sponou. Očividně se pečlivě nalíčila. Dnes ráno si na sobě dala záležet, místo aby jako jindy prostě vylezla z postele, osprchovala se a ještě mokrá se oblékla. Co se děje? Quinn se na to neodvažoval pomyslet.

„Fed má pravdu,“ řekla. „Lidi se časem mění. Platí to i pro sériové vrahy.“

„Tak moc se zase nezměnil,“ oponoval Quinn.

Pearl v jemné halence pokrčila rameny. Quinnovi se to moc líbilo.

„Rozhodně si ho těžko spleteme s jiným chlapem, který ženy zbavuje bradavek, vyřezává jim do těla X a podřezává hrdla.“

„Možná. Bohužel ale existuje docela dost chlapů, kteří by chtěli odpovídat takovému popisu.“

„Neviděl ji na místě činu náhodou ještě někdo?“ zeptal se Fedderman.

Pearl se na něho podívala. „Koho? O čem to sakra mluvíš?“

„O paní Tajemné v šedém. Když jsme mluvili s Niftem, stála na protější straně ulice. Viděl jsem ji. Nift něco řekl, takže jsem otočil hlavu, a když jsem se podíval zpátky, byla pryč.“

„Měla na sobě tepláky a mikinu s kapuci?“ zeptal se Quinn.

Fedderman přikývl.

„Viděl jsem v podstatě to samé.“

„Všimla jsem si jí,“ řekla Pearl. „Ale nemyslíte, že to mohla být jenom nějaká ženská ze sousedství, která si šla zaběhat a zastavila se, aby se podívala, proč je tam takový rozruch?“

„Ne,“ odpověděl Fedderman. „Stoprocentně mě něčím děsila.“

„Protože ses chtěl nechat vyděsit. Oba jste na paní Tajemnou mysleli.“

„Já tak snadno nezblbnu,“ prohlásil Fedderman.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se Pearl.

Přistoupila ke kávovaru a nalila si hrnek kávy. Fedderman z ní nespouštěl oči. Quinn je oba pozoroval jako člověk, který sleduje, jak se na obloze stahují mraky.

Vtom se otevřely dveře a vstoupila do nich jakási žena.

Všichni se na ni podívali.

Byla stejně pěkně upravená jako Pearl, ale nic víc společného neměly. Příchozí byla vysoká a štíhlá jako modelka. Měla na sobě tmavě šedý blejzr a světle šedé kalhoty. Na nohou měla boty s nízkým podpatkem a stříbrnými přezkami. Tělo modelky zdobila hlava modelky s výraznými rysy, vystouplými lícními kostmi, plnými rty a zvláštníma očima, které na první pohled vypadaly modře, ale ve skutečnosti byly hnědé.

Usmála se, ale než se stihla představit, Quinn to udělal za ni. „Tohle je Adelaida Priceová,“ řekl. Postupně kývl na Pearl a na Feddermana a představil jí je. Sebe nechal na konec. „Paní Priceová se k nám přidá,“ dodal.

Pearl špatně snášela, když jí Quinn přichystal překvapení. Obvykle to znamenalo, že začnou potíže. „Jak to myslíš, že se k nám přidá? Jdeme se snad všichni někam cpát koblihami, nebo co?“

„Říkejte mi Addie,“ požádala je žena. „Těší mě, že vás všechny poznávám, a proti koblihám bych vůbec nic neměla.“

Pearl se nelíbil její zastřený sexy hlas. Byl zhoubně přitažlivý. Vůbec se jí nezamlouvalo, jak na tu ženskou kolegové zírají.

„Předpokládám, že komisař Renz se s vámi kvůli mně spojil,“ řekla Addie.

Quinn jako by se probral z transu. „To ano, Addie, ale ještě jsem o vás nestihl informovat Pearl s Fedem – Feddermanem.“

„Stačí Fed,“ řekl Fedderman Addii, která ho za to oblažila úsměvem.

Posadila se na židli, kde obvykle sedávali klienti. Quinn Pearl a Feddermanovi vysvětlil, že Addie se od nynějška bude účastnit vyšetřování jako policejní psycholožka. Nabyla hodně zkušeností během spolupráce s detroitskou policií, při práci na volné noze a v médiích. Napsala knihu. Jasně a přitom nenápadně jim naznačil, že si to vymyslel Renz a oni nemají na vybranou.

„S Vitalim a Mishkinem jsem se už seznámila,“ řekla Addie Priceová, když Quinn domluvil.

„Skvělé,“ řekl. „Přivezou vám sem psací stůl, ale nejdřív dneska odpoledne. Pearl a já budeme dopoledne v terénu a Fed vám zatím poví, jak pokračuje vyšetřování.“

„Nějaké informace už mám,“ řekla Addie. „Tenhle případ mě hodně zajímá.“

„To mi Renz vysvětlil,“ podotkl Quinn.

Pearl čekala, že řekne něco víc, ale mlčel. Addie Priceová také.

„Stává se z nás pracovní skupina,“ pronesla Pearl neutrálně.

Policejní psycholožka přidělená Renzem, která se bude aktivně podílet na vyšetřování. Pearl se to ani trochu nezamlouvalo.

„To se nedá nic dělat,“ řekl Fedderman. Pokud šlo o Addii Priceovou, nehodlal se přidat na Pearlinu stranu. „Můžete si sednout k mému stolu,“ nabídl nové kolegyni. „A budeme vám muset sehnat hrneček na kafe s vašimi iniciálami.“

„Vyvedenými ve zlatě,“ dodala Pearl.

Addie se na ni podívala. V očích se jí jasně zračilo: Jsme samy ve světě plném mužů a musíme táhnout za jeden provaz. Dejte mi šanci, propánakrále.

„Co ta vaše kniha?“ zeptal se Fedderman.

Addie se snažila tvářit skromně. „Ale, je to jenom takový suchý akademický spis. Profil zločince v kontextu moderní společnosti. Je to trochu delší verze mé doktorandské práce.“

Pro boha živého, pomyslela si Pearl.

„Budu s Pearl v Chelsea,“ řekl Quinn. „Pokusíme se najít někoho, kdo Maureen Sandersovou znal, anebo viděl či slyšel něco neobvyklého. Možná ji znali někteří tamní bezdomovci.“

Vzal si z drátěného věšáku sako a přehodil ho přes paži. Několika dlouhými kroky se ocitl u dveří.

„Rád jsem vás poznal, Addie,“ řekl a podržel Pearl otevřené dveře.

„Vítejte na palubě, Addie,“ prohodila Pearl se širokým vřelým úsměvem. „Uvítáme každou pomoc.“

Vyzvědačko, pomyslela si.

Do města jeli Quinnovým lincolnem. Quinn usedl za volant a Pearl otevřela dveře na místě spolujezdce a vklouzla na sedadlo vedle něho. Připoutala se a hleděla přímo před sebe.

Quinn nevyjel hned. Chvíli seděli s nastartovaným motorem a nechávali ho tiše příst. Klimatizace udatně bojovala s vedrem. Pearl neměla náladu na Quinnovo kázání, ale vycítila, že se jí ho dostane.

„Připadá mi milá,“ řekla, ale na Quinna se nepodívala. Možná by mohla chvíli jen tak plkat a stočit rozhovor jiným směrem.

„Vymyslel to Renz,“ řekl Quinn. „On je neviditelná ruka, která řídí vyšetřování.“

„Nevšimla jsem si, že by na našich tužkách a blocích bylo jeho jméno. Nebo jméno Addie Priceové.“

„Ani Vitaliho a Mishkina,“ doplnil Quinn. „Teď pracujeme pro město, Pearl. Nejenom pro naši pravidelně mizící klientku.“

„Myslíš, že by mohlo jít o střet zájmů?“

„Pokud naše klientka není zapletená do nějakého zločinu, tak ne.“

„Hmm,“ zabručela Pearl a konečně se na Quinna podívala. „Doufám, že si uvědomuješ, že Renz na nás nejspíš Addii Priceovou nasadil, aby nás měl pod kontrolou. Je to jeho soukromá Mata Hari.“

„Ano, to si uvědomuju. A taky si uvědomuju, že pro nás může být cenným kanálem, kterým se k Renzovi dostanou všechny informace, o které se s ním budeme chtít podělit.“

Pearl se proti své vůli trochu znechuceně zasmála. „Ty jsi takový prohnaný darebák, Quinne.“

„Zdá se mi, že na to občas zapomínáš.“ Zařadil a odlepil se s velkým lincolnem od obrubníku. „Addie Priceová je navíc možná dobrá ve své profesi.“

„V něčem dobrá určitě je,“ řekla Pearl a uvelebila se na sedadle.

V půli cesty z Broadwaye do Chelsea vítr přihnal černé mraky a na domy i širokou ulici se snesly obrovské stíny. V dálce zaburácel hrom. Chodci trochu přidali do kroku a nenápadně se dívali na oblohu, jako by se báli, že budou přistiženi venku a za trest do nich uhodí blesk. Obchodníci, kteří své zboží vystavovali na chodníku před krámky, rychle začali sklápět markýzy a stahovat ocelové rolety, aby jim nic nezmoklo. Lincoln měl úplně čisté přední sklo, což znamenalo, že z nebe zatím nespadla jediná kapka deště, ale někteří pouliční prodavači už vytáhli deštníky. Takové, které se při prvním prudším poryvu větru otočí naruby a pak už nejsou k ničemu.

„Blíží se bouřka,“ poznamenal Quinn.

„Neříkej,“ opáčila Pearl jedovatě.

„Ježíšimarjá, přestaň se mračit, Pearl.“

„Já se vůbec nemračím,“ odpověděla.

37

HOLIFIELD, OHIO, 1994

Toho chladného zimního rána byl kopec Hardware Hill pokrytý dvanácti centimetry sněhu a ledovou krustou. Než na něj Jerry Grantland došel se sáněmi, na které se skoro nevešel, děti, jež ve škole dostaly kvůli sněhu volno a dělaly venku skopičiny, svah uklouzaly, takže byl celý zledovatělý.

Kopec patřil městu. Byl to široký, docela prudký svah, který končil v mělkém jezeře. Nebýt hrozby namočení v ledové vodě, byl by Hardware Hill ideální na sáňkování.

Město přes zimu nechalo na břeh jezera naskládat balíky slámy, aby rozvášnění sáňkaři nevletěli na zamrzlou hladinu nebo nezapadli do ledové vody. Po stranách kopce často plály ohně, u kterých se hřáli ti, kdo zůstali příliš dlouho venku nebo se jim podařilo projet slámovým zátarasem. Nahoře na kopci stálo Mungerovo železářství, kde se prodávaly dřevěné saně, plastové talíře a dokonce i lyže. Když bylo v zimě hodně sněhu a ledu, Mungerovi dobře vydělávali a platili městu vysoké daně. Všichni se radovali ze sáňkování, koulování či vydělávání peněz.

Jerry za sebou sáňky táhl na prádelní šňůře, kterou k nim přivázal. Na sobě měl starou zelenou bundu s kapuci lemovanou kožešinou, černou pletenou čepici, tlusté manšestráky a gumové sněhule s kovovými přezkami.

Počkal, až bude svah úplně prázdný, pak sáňky uchopil oběma rukama, přitiskl si je k pravému boku a rozběhl se. S každým krokem se trochu víc přikrčil a nakonec běžel celý shrbený. Vrhl se kupředu, zasunul sáňky pod sebe a nalehl na ně břichem. Pevně sevřel prádelní šňůru. Všechno šlo krásně hladce.

Sáňky nejprve jely pomalu a pak začaly nabírat rychlost. Bude to prima jízda!

Projel kolem dvou dívek na pomalejších sáňkách. Dostal se na zledovatělé místo a jako blesk proletěl kolem malých dětí, které se válely ve sněhu. Konečně opravdu jel. Studený vítr mu nadouval kapuci a štípal ho do uší.

Dole pod kopcem nenarazil do balíků slámy jako mnozí jiní sáňkaři, ale trhl levou rukou se šňůrou dozadu a přenesl váhu napravo, až se levá ocelová sanice zvedla do vzduchu. Sáňky prudce zatočily doleva a zabořily se do sněhu, takže Jerry z nich sletěl a zapadl do měkké slámy.

Dokonalé!

Vstal a oklepal si z bundy a kalhot sníh. Ještě si ho trochu vytřásl zpod límce.

V tu chvíli uviděl, jak se k němu řítí další sáňky. Ležela na nich drobná postava v modré bundě. Chrissie Kellerová na něho koukala, široce se usmívala a křičela, ať uhne. Poznal ji i zdálky. Z dvojčat to byla ona, kdo nosil tlustou, dlouhou, dole ohrnutou čepici. Takovéhle podrobnosti si o sousedkách dobře pamatoval.

„Jerry! Uhni!“

Mohl ustoupit, ale proč by to dělal? Sáňky nejely tak rychle. Když zvedne nohy a bude předstírat, že se snaží uskočit, možná dopadne do slámy spolu s Chrissii. Při té představě ucítil povědomé pnutí v rozkroku.

Trhl pravou nohou vzad a těsně uhnul před sanicí. Potom dělal, že ztratil rovnováhu, a dopadl na Chrissii a její sáňky. Převalili se na balíku slámy a zůstali si ležet v náruči. Byli zakleslí pod převrácenými sáňkami.

Dopadli do měkkého a nic se jim nestalo.

Oba se usmívali.

„Jsi celá?“ zeptal se Jerry.

„Nic zlomenýho nemám,“ odpověděla Chrissie.

„Určitě?“

Jeden druhému pomohli vstát a oprášili ze sebe sníh.

„Určitě,“ ujistila ho Chrissie. Jerry viděl, jak se jí dech ve studeném vzduchu sráží na páru.

„Někdy se musíš osahat, aby sis mohla být jistá,“ řekl Jerry. Přistiskl ji k sobě a zajel jí rukou pod bundu. Pod vytaženým svetrem nahmatal její teplé pevné břicho.

Chrissie zareagovala, jako by měl ruku z ledu. „Kruci, Jerry! Nech toho!“

Jenomže on nechtěl přestat a bylo mu jedno, jestli je někdo vidí.

Popadla ho za zápěstí a odstrčila jeho ruku. Při té námaze neudržela rovnováhu a upadla. Jerryho stáhla s sebou. Pak seděli ve sněhu a zády se opírali o balíky slámy.

„Bojíš se, že by nás někdo mohl vidět?“ zeptal se Jerry.

Chrissie se nepokusila vstát. „Není to správný. Už mi nikdy nic takovýho nedělej.“

„Všichni máme nějaký tajemství,“ řekl Jerry a sledoval, jak se mu dech sráží na páru.

„My dva žádný tajemství mít nebudeme.“

„Já o tom tvým ale vím,“ řekl Jerry a polkl. „Mám stejný.“

Chvilku se tvářila zděšeně. Věděla, o čem mluví. Nejdřív ji napadlo, že by se mu mohla svěřit. V očích měla nerozhodnost.

Pověz mi to, Chrissie. Svěříme se jeden druhýmu. A všechno bude v pořádku. Nebo aspoň lepší.

Pootevřela rty, ale pak nasadila nepřístupný výraz.

„Nevím, o čem mluvíš, Jerry.“

„Ale víš.“ Zhluboka se nadechl, sebral odvahu a pokusil se ji políbit.

Prudce ho odstrčila a snažila se vstát, ale podklouzly jí nohy a upadla zpátky na zem.

„Do háje, Jerry! Tohle už nikdy nezkoušej! Nikdy!“

„Netušil jsem, že umíš nadávat. Ale vím, že dovedeš jiný věci.“

„Jsi na mě moc starej, Jerry.“

„Cože? Jsem jen o rok starší.“

„Byl bys pro mě starej, i kdyby mi bylo třicet a tobě jednatřicet.“

Vrhl na ni pohled, který ji vyděsil. „Kdyby nám bylo tolik…“

„Tak co?“

„Nic.“

Vstala bez jeho pomoci a podruhé už neupadla. Oklepávala si z bundy sníh. „Pamatuj si to, Jerry. Nic. I kdybys byl poslední kluk na Zemi.“

„Jsme na tom stejně,“ řekl.

Dělala, že neví, o čem mluví, ale věděla to. Byl si jistý, že Chrissie ví, že je někdy v noci sleduje. Obě dvojčata to věděla.

„Jsme na tom stejně,“ zopakoval. „Ty, já a Tiffany.“

Najednou se zjevila Tiffany na zbrusu nových sáňkách. Měly jasně červené, zahnuté ocelové sanice a na bílém sněhu jen zářily.

Skoro ve stejné chvíli, kdy se objevila, obratně otočila sáňky stranou a zabořila vysoké boty do sněhu. Hladce zastavila a vstala. Vzala sáňky do ruky a opřela se o ně.

„Co má být s tebou, mnou a Jerrym?“ zeptala se sestry.

Chrissie však hleděla za ni směrem k vrcholku kopce.

Všichni tři se tam podívali.

Stál tam otec dvojčat a díval se na ně. Byl doširoka rozkročený a pěsti měl založené na bocích.

„Nic,“ odpověděl Jerry.

Vzal za šňůru a pomalu táhl sáňky do kopce. Šel však stranou, aby se vyhnul panu Kellerovi.

„Nic,“ zopakovala za ním Chrissie jako ozvěna.

Zoufalství, které jí zaznívalo v hlase, mu navždy utkvělo v mysli.

Když se Jerry vrátil domů, matka mu řekla: „Mluvil jsi s Chrissií Kellerovou.“ Svlékl si bundu pokrytou sněhem a čepici. Zul si boty a všechno nechal ležet na hromadě v předsíňce vedle kuchyně.

Matka seděla v bílém froté županu u stolu a ruce měla složené v klíně, takže je nebylo vidět.

„Jasně,“ řekl Jerry. „Bydlí přece vedle a chodí se mnou do stejný školy.“

Vzduchem proletěla prázdná láhev a rozbila se o stěnu vedle něho. V té chvíli si vůbec poprvé uvědomil, že matka je opilá. Obvykle se začala nezřízeně napájet ginem v podvečer, když přišla z restaurace U Vellieho, kde pracovala jako servírka a kde se podávaly jenom snídaně a obědy. Dnes však měla volno.

Když se rozmáchla, župan se jí rozevřel a objevilo se její obnažené ňadro. Rychlým pohybem pravé ruky se navykle zahalila.

„Na něco jsem se tě ptala a ty mi nebudeš odmlouvat.“

„Ale já jsem…“

Zvedla pravici dlaní dopředu a zuřivě zakývala hlavou. „Slyšíš mě? Slyšíš, co jsem řekla?“

„Ano.“

Jerry věděl, že když s ní bude ve všem nenápadně souhlasit, udrží křehkou rovnováhu, aby všechno šlo hladce. Matce se začne chtít spát a přestane ji bavit navážet se do něho.

Buď to, anebo…

„Chrissiin otec viděl, jak si s ní povídáš. Zavolal mi a říkal, že jsi jí musel říct něco, co ji rozhodilo. Prej brečela.“

„Nic jsem jí… No, možná jo. Ale jestli jo, tak jsem to nemyslel vážně.“

„Snažíš se tý malý důře dostat do díry?“

Jerry zrudl. „Mami!“

„Důra – díra.“ Zvrátila hlavu vzad a zasmála se nechtěnému rýmu.

Rázem však přestala. „Nechci mít žádný potíže se sousedama, rozumíš?“

Začínal se jí motat jazyk. Bude hůř.

„Ano,“ přitakal Jerry.

Nejistě vstala. Láhev, kterou mrštila na stěnu, byla prázdná. Ta, kterou držela v levé ruce, byla poloprázdná. To nebylo dobré znamení.

„Že nemáš otce, eště neznamená, že se můžeš chovat blbě,“ řekla matka.

„Ne.“

Civěla na něho, jako by ho pozorovala nesprávným koncem dalekohledu.

„Teda chtěl jsem říct ano.“

„Neznamená to, že ti nikdo nenařeže na tu tvoji mizernou prdel, dyž to bude potřeba.“

Jerry nevěděl, co má říct. Jenom přikývl a doufal, že je to správná reakce.

Mýlil se.

Matka se vypotácela z kuchyně a vrátila se s tenkou, bezmála metr dlouhou rákoskou. Byla ze dřeva bílého ořešáku. Jako by materiál nějak povyšoval a ospravedlňoval to, k čemu se ji chystala použít. Učí se za svištění ořechové rákosky… zpívalo se v jedné prastaré písni ze školního prostředí. Jerry její slova znal nazpaměť. Podle jeho matky výprask k výchově kluků prostě patří. Nejen podle ní, ale i podle všech, kdo by se o Jerryho měli zajímat nebo mu pomáhat.

Necháte-li rákosku ležet ladem…

U Grantlandových něco takového nepřicházelo v úvahu.

„Do ložnice, mládenče,“ přikázala mu matka.

Jerry ji poslechl.

„Potřebuješ se naučit držet jazyk za zubama,“ prohlásila za jeho zády.

Jerry věděl, co má dělat. Za několik málo minut už tam stál jenom v ponožkách a celý se třásl. Horní lem jedné ponožky měl stále mokrý od toho, jak se mu do boty dostal sníh.

Matka se na něho upřeně dívala, dokud se neohnul přes bočnici postele a neopřel se lokty o matraci.

„Dybych nemusela, tak to nedělám,“ řekla mu matka. „Ale donutil si mě k tomu.“

Jerry pevně zavřel oči a čekal.

Rákoska zasvištěla vzduchem.

Dopadala na něho v pravidelných intervalech. Po každém zasvištění hlasitě lupla o jeho obnažené hýždě a zadní stranu stehen. Bolest se proměnila v nekonečné pálení.

Takhle by se mnou neměla zacházet, jsem už moc velký. Není to spravedlivé. Není to správné.

Jerry dobře věděl, že nesmí vydat ani hlásku. Na bolest si už dostatečně zvykl, takže dokázal mlčet a jenom občas mu uniklo zanaříkání, které se podle matky nejspíš nepočítalo. Ze všech sil zaťal zuby. Matku bití začínalo vysilovat. Dech jí nasládle páchl ginem.

Doširoka se nohama v bačkorách rozkročila, aby se mohla pořádně rozpřáhnout a údery měly větší sílu. Musí přece Jerryho ukáznit. Z dlouhodobého hlediska to pro něho bude nejlepší.

Začínala mezi údery dělat větší přestávky. Zadýchávala se a s každým nádechem pronikavě zasípala. Nadělala víc hluku než Jerry.

Chlapec se zavřenýma očima hleděl do svého temného nitra a čekal, až to skončí.

Kdyby to tak nebolelo, mohl by si klidně myslet, že se to děje někomu jinému.

Někdy se to stávalo Chrissii Kellerové, kterou její otec miloval.

Jerry po bití zůstal ve svém pokoji. Ležel schoulený na posteli a naslouchal bubnování deště, který brzy rozmočí sníh. Pokud teplota znovu spadne pod bod mrazu, venku se udělá ledovka.

V matčině přítomnosti ho kdovíproč úplně opouštěly síly. Mohla si s ním dělat, co chtěla. Bylo to… dětinské a on se za to styděl.

Několik hodin se ani nepohnul. Déšť zcela neustal, ale teď zněl spíš jako kroupy.

Zaslechl rachot a chřestění řetězů na kolech auta. Zvuk byl hlasitý, takže vozidlo už nepochybně dorazilo před dům.

Vůz se zastavil. Jerry se neobtěžoval vyhlédnout z okna, aby zjistil, kdo sedí za volantem. Určitě je to nějaký neznámý muž. Anebo – ještě hůř – známý. Bouchly dveře a kdosi vkročil na verandu. Nemusel zvonit, protože dveře se samy otevřely.

Za několik minut se otevřely i dveře Jerryho ložnice a nakoukla do nich matka. Byla oblečená do šatů, vlasy měla upravené a ofinu pečlivě sčesanou do čela. Byla nalíčená.

„Jdu na chvíli ven, miláčku,“ řekla. „Kdybys měl hlad, tak v ledničce jsou zbytky.“

Jerry se ani nepohnul a mlčel.

Asi za dvacet sekund zaslechl, jak se dveře domu otevírají a zavírají a na verandě zní kroky. Auto na příjezdové cestě nastartovalo a Jerry znovu slyšel tiché chřestění řetězů, když vycouvalo na ulici a odjelo.

Pro jistotu pomalu napočítal do sta, potom vstal a vešel do matčiny ložnice. Zadek a stehna ho stále bolely, a tak se pohyboval pomalu.

Když vstoupil do ložnice, jako by ucítil matčino tělesné teplo. V místnosti voněl růžový pudr a aromatické sáčky.

Postavil se před toaletní stolek s vysokým zrcadlem a trochu se natočil stranou. Vzadu na slipech viděl krvavé skvrny. Po bledých stehnech se mu táhly červené šrámy od rákosky.

Usmál se na sebe do zrcadla, sehnul se a otevřel spodní zásuvku toaletního stolku.

38

NEW YORK, SOUČASNOST

Pearl do kanceláře dorazila jako první a seděla tam sama. Venku se spustil jemný letní deštík a proměnil barevnou ulici za oknem v impresionistickou malbu. Světlo v kanceláři změkčily kapky stékající po skleněných tabulích. Takového světla se člověk mohl skoro dotknout a cítit ho na kůži.

„To je šílené,“ řekla do telefonu Pearlina matka.

Pearl sevřela mobil tak pevně, že ho málem rozmáčkla. „Myslela jsem, že to budeš chtít vědět. Vždycky tě hrozně zajímá můj osobní život, a já teď měním adresu.“

„A stěhuješ se k hadovi Yancymu. Není to moudré, Pearl.“

„Rozhodla jsem se pro to srdcem, mami. Jako když sis ty vzala tátu.“

„Dej pokoj se srdcem,“ opáčila její matka. „Tvůj otec – dodneška mi moc chybí – a já jsme byli dva roky zasnoubení, než jsme se vzali. Navíc to všechno bylo předem domluvené.“

„No, já za Yancyho nejsem vdaná, a i kdyby, tak dneska už se sňatky nedomlouvají. Aspoň ne v téhle zemi. V tomhle směru jsme pokročili.“

„Všimla sis, jaké procento manželství se rozvádí, Pearl?“

„Ale procento vražd mezi partnery se snížilo,“ zalhala Pearl.

„Co si o tvém novém bydlišti myslí kapitán Quinn?“

„Už jsem ti říkala, že Quinn už není policejní kapitán. A zatím o tom neví.“

„Ve svém mateřském srdci vím – a ty jako milovaná dcera jistě taky –, že kapitánu Quinnovi by se to nelíbilo.“

„No a?“

„Takže tebe nezajímá názor světaznalého muže, který zažil a přežil nejednu bouři, je předvídavý a pověděl by ti, že v horizontu…“

„Vždyť Yancyho ani nezná.“

„Ale viděl už mnoho jemu podobných lidí, miláčku. A jejich obětí.“

„Ty Yancyho taky neznáš, mami. Jak to, že o něm víš, že je tak hrozný?“

„Znám lidi, kteří znají jeho, Pearl. Řeči se rychle šíří a nejsou zrovna pěkné. Syn sestřenice paní Kahnové, který sám není zrovna nadějný mladý muž, se v přítomnosti hada Yancyho ocitl mnohokrát. A to v místech, kde se tihle lidé scházejí. Tenhle syn sestřenice paní Kahnové kdysi studoval psychologii na Newyorské univerzitě, dokud ke konci jeho studia takzvaně nedošlo k nedorozumění kvůli ukradenému univerzitnímu majetku. Leccos viděl a slyšel a trochu se vyzná v hadových lžích, podvodech a naprostém nedostatku zodpovědnosti. Viděl ho i s jinými ženami, než jsi ty. Popíjely s ním a smály se, z čehož logicky vyplývá…“

„Nejsem jediná ženská, která chodí do barů, pije tam a směje se, mami.“

„A nebyla bys jediná žena, která by padla za oběť takovému nočnímu hadovi a…“

„Musím končit, mami. Policejní práce volá.“

Pearl rychle zavřela mobil.

S matkou o osobních záležitostech moc dlouho mluvit nedokázala, protože brzy měla sto chutí vybuchnout a začít říkat věci, kterých by potom litovala. Pearl se naučila nenechávat to dojít tak daleko. Přinejmenším ne tak často jako dřív. A o policejní práci ani moc nelhala. Byla přece v kanceláři, a tam v poslední době pracovala stejným stylem, jako když byla u policie.

Když se chystala strčit mobil do kapsy, najednou jí zavibroval v ruce.

Viděla, že jí volá Yancy, a usmála se.

„Pořád mě miluješ?“ zeptala se s telefonem u ucha.

„Jenom když pro mě něco uděláš,“ odpověděl Yancy.

„To víš, že udělám.“

„V tom případě tě pořád miluju. Zmínila ses matce, že se stěhuješ?“

„Ano. Není z toho nadšená. Není ráda, že jsme spolu.“

„Vždyť mě vůbec nezná,“ řekl Yancy překvapeně.

„Myslí si, že tě zná z vyprávění.“

„Z vyprávění nemůže nikdo nikoho znát. Představ nás, lásko. Získám si ji.“

„Nemůžeš si získat každého, koho potkáš, Yancy.“

„Ale můžu. Nejspíš o mně slyšela něco špatného od někoho, kdo mi tě závidí. Věř mi, že dokážu vyjasnit jakékoli nedorozumění a změnit její názor.“

„Nazvala tě nočním hadem,“ podotkla Pearl.

„To nic neznamená. Je to jenom metafora. Dokážu si ji získat.“

Pearl viděla, že jeden impresionistický chodec na ulici zamířil ke dveřím kanceláře a sklapl deštník. Byl vysoký a mohutný. Quinn.

„Musím končit, Yancy. Jdu se věnovat zločinu.“

„Já si tvou pozornost zasloužím taky, miláčku.“

„Yancy…“

„Ty jsi zkrátka vždycky ochotná všeho nechat a začít pátrat. Dnes večer?“

„Dnes večer.“

Pearl zastrčila telefon do kapsy ve chvíli, kdy Quinn vešel do kanceláře. Kývl jí na pozdrav a otřepal vodu z černého deštníku. Pak ho odložil do staré mlékařské konve, kterou používali místo stojanu na deštníky.

Pearl sledovala, jak přistoupil ke kávovaru a nalil si hrnek čerstvě uvařené kávy. Nasypal si do ní sušenou smetanu, zamíchal ji, napil se a udělal obličej. Jenom hrál divadlo, protože kávu uvařila Pearl. Oba věděli, že policisté dokážou vypít jakoukoli černou šlichtu.

„Uspořádala jsi poznámky ke včerejším svědeckým výpovědím?“ zeptal se, přistoupil ke svému psacímu stolu a posadil se za něj.

Pearl k němu přistoupila, vzala složku se svědeckými výpověďmi a položila ji před něho.

„Říkala jsem si, že bych mohla zajít za Cindy Sellersovou a promluvit s ní,“ navrhla. „Pořád mi připadá, že by opravdu mohla být paní Tajemnou.“

Quinn si propletl prsty za krkem a podepřel jimi hlavu. Pohnul lokty dozadu, dopředu a protáhl se. „Sellersová umí dobře zapírat,“ řekl.

„A já zase dovedu poznat, když někdo zapírá.“

„To je pravda.“ Quinn se na Pearl poprvé pozorně zadíval. Slušelo jí to. Měla na sobě tmavé kalhoty a světle hnědý blejzr. Vlasy si sčesala dozadu a na zátylku je stáhla do uzlu. Quinn si vzpomněl, že když si je rozpustí, má vlasy překvapivě dlouhé. Splývají jí pod ramena a oválně rámují obličej. Pearliny oči pak vypadají větší a její rysy se zdají jemnější.

„Quinne?“

Stále čekala na jeho odpověď.

„Tím nic nezkazíš,“ řekl. „Třeba se něco dozvíš, i když ti Sellersová bude lhát. Zajdi za ní a popovídejte si jako žena se ženou.“

„Myslíš jako žena s piraňou,“ opravila ho Pearl.

Quinn věděl, že čeká, až se zeptá, kterou z nich má považovat za piraňu, ale byl moc chytrý na to, aby to udělal.

Když vycházela ze dveří, podívala se na něho. Na okamžik našpulila rty a nasadila zcela zjevný rybí výraz. I tentokrát přesně věděla, na co Quinn myslí.

Dělal, že ji nevidí, a začal listovat materiály, které mu položila na stůl.

Zvedl hlavu, teprve když uslyšel, že se dveře zavřely. Zamumlal si něco, co docela dobře mohlo být „piraňa…“.

39

Quinn si myslel, že se Pearl vrátila, ale když zvedl hlavu, zjistil, že do kanceláře vešla Addie Priceová. Vlasy měla zmáčené deštěm, ale jejich neupravenost jí zvláštním způsobem slušela. Džínsy a zelená tunika na ní také vypadaly dobře. Usmála se, otřela si z čela dešťovou vodu a pozdravila.

„Brýtro,“ odpověděl Quinn. „Omlouvám se kvůli vašemu stolu. Ještě ho nepřivezli,“ dodal.

„To nevadí. Chvíli se můžu s Feddermanem dělit o ten jeho.“ Přešla přes místnost a posadila se na okraj Pearlina stolu. Vypadala přitom úplně jinak než Pearl. Vysoká Addie na hraně seděla pohodlněji, možná proto, že měla delší nohy než Pearl a celou plochou jednoho chodidla se dotýkala země. „Máte něco nového?“

„Ne,“ odpověděl Quinn.

Narovnala se. Volná mokrá tunika se jí lepila na tělo a Quinn zauvažoval, jestli pod ní vůbec má podprsenku. Pod takovým množstvím látky se asi nic nenosí. Navíc je vytáhlá a hubená, takže nebude mít žádné kozy.

Je ti snad patnáct?

„Budu se dál seznamovat s tím, co máme,“ řekla Addie a zarazila se. „Jestli vám to nevadí.“

„Právě jsem vám to chtěl navrhnout,“ odpověděl Quinn. „Jste tu nová, takže třeba přijdete na něco, co my už nevidíme.“

Obešla stůl a zapnula Feddermanův počítač. Potom ze skříňky vyndala několik spisů o vraždách. Fedderman měl stejné heslo jako všichni ostatní, takže se na jeho počítači snadno přihlásila a dala se do práce. Zdálo se, že porovnává informace ve spisech s údaji v počítači a hledá nesrovnalosti. Quinn se zahloubal nad tím, že hledání nesrovnalostí vlastně tvoří značnou část jejich práce. Svět je plný nesrovnalostí.

Addie se na něho asi po půl hodině podívala a zjistila, že ji pozoruje. Musela o sobě vědět, že je atraktivní. Usmívala se, jako by byla zvyklá na to, že si ji muži prohlížejí.

Quinn se na ni také usmál. „Promiňte, že na vás tak zírám. Jenom jsem zvyklý na tom místě vídat Feda. Na vás je hezčí pohled.“

„To bych mohla považovat za sexistickou narážku.“ Nepřestávala se usmívat.

„Jestli jsem vás urazil…“

„Já vím. Můžu jít…“

„Ne, kdepak!“ zasmál se Quinn. „Jenom jsem se chtěl omluvit, nic víc.“

„To byste mohl u oběda.“

Rychle se podíval na hodinky. „Je teprve půl jedenácté.“

„Já vím. Myslela jsem, že bychom si mohli s předstihem zarezervovat stůl.“ Věnovala mu další hezký úsměv. Byl něčím záhadný, stejně jako ona.

Quinn přesně nevěděl, co se děje. Pokouší se ho sbalit, anebo si to jenom vsugeroval? To by mu bylo podobné, něco si namlouvat a udělat ze sebe hlupáka.

„Mohli bychom probrat vyšetřování,“ řekla. „Byl by to pracovní oběd.“

„Dobře. Pokud máte ráda italskou kuchyni, vím o jednom podniku, kam se odsud dá dojít pěšky.“

„To by bylo příjemné,“ řekla.

„Zavolám tam a zarezervuju stůl,“ slíbil jí Quinn. „Vyhovuje vám to v poledne?“

„Ano.“ Addie se znovu obrátila k počítači.

Quinn věděl, že Addie vystudovala psychologii a má v ní praxi. Co má asi za lubem? Nejspíš si všimla, že je stále napůl zaháčkovaný na Pearl, i když nebylo žádným tajemstvím, že Pearl chodí s tím Yancym. Pokouší se zaujmout její místo?

Quinn tu myšlenku zahnal. To jeho mužské ego! Addie si ho nejspíš pokouší obtočit kolem prstu, aby s ním mohla manipulovat.

Podíval se na ni. Přelétala pohledem od monitoru k otevřenému poznámkovému bloku, do kterého cosi zapisovala pahýlem žluté tužky.

Quinn si řekl, že by neměl být tak hrozně podezíravý vůči ženě, která s ním chce jenom poobědvat. Nakonec si mají hodně co říct a ona je ctižádostivá a dychtí po vědomostech.

Zavolal do Pasta Paradiso na Columbus Avenue a zarezervoval na poledne stůl. Potom vstal a šel do umývárny kousek od stolu s kávovarem. Opláchl si obličej a v zrcadle nad umyvadlem se podíval na svůj obyčejný kostnatý obličej. S věkem zdrsněl a nepřipadal si jako kdovíjaký ideál. Bylo nepravděpodobné, aby se o něho Addie zajímala jako o případného milence. Mokrými prsty si prohrábl vlasy a osušil ruce papírovou utěrkou.

Pak utěrku zmačkal do malé mokré kuličky a hodil ji směrem ke koši. V duchu si řekl, že když se do něj trefí, bude mít celý den štěstí.

Kulička se odrazila od kovového okraje a dopadla na zem.

Když se Quinn vrátil do kanceláře, našel Addii ve stejné pozici u Feddermanova stolu. Na židli pro klienty před Quinnovým stolem seděla jakási žena.

Uprostřed kroku se zastavil a zíral.

Žena byla atraktivní, měla tmavé vlasy a oči a podobala se mrtvé Tiffany Kellerové.

Už zase? To snad ne!

Když se uklidnil a přiblížil se k ní, zjistil, že je starší. Bylo jí přes čtyřicet. V koutcích hnědých očí měla vějířky jemných vrásek a začínaly se jí napínat šlachy pod bradou, jak se to některým čtyřicátnicím stává. Zub času zatím hlodal opatrně a zjišťoval její slabiny. Quinn rychle odhadl, že žena pravděpodobně zůstane do konce života atraktivní.

Byla štíhlá, měla na sobě modrý kostýmek a lodičky na středně vysokém podpatku. Byla oblečená jako na pracovní pohovor.

Když se k ní Quinn přiblížil, vstala a na tváři vykouzlila nervózní úsměv. Potřásli si rukama. Měla pevný a chladný stisk. Addie je se zájmem pozorovala. Kdyby na hlavě měla antény, byly by úplně vytažené.

„Jsem Erin Kellerová,“ řekla žena. „Chrissiina matka.“

Quinn jí gestem naznačil, aby si zase sedla. Přistoupil ke svému stolu a posadil se do otočného kancelářského křesla.

Stále mlčel a nechával na ní, aby promluvila jako první.

„Vím, že vás Chrissie najala,“ řekla a vyslala k němu další nejistý úsměv. „Doma v Ohiu jsem to viděla v televizních zprávách.“

„Takže víte všechno,“ řekl Quinn. „Teď hledáme Chrissii.“

„Ona zmizela a nedala vám nic vědět? Ani nenaznačila, kam má namířeno?“

„Prostě zmizela z vyšetřování i z našich životů,“ řekl Quinn. „Nebrala telefony, ani nám nezavolala. Odhlásila se z hotelu.“

„Musela k tomu mít nějaký důvod. Nic se neděje jen tak.“

„Opravdu?“

Erin Kellerová se chvíli kousala do spodního rtu. „Když Chrissie odešla z Holifieldu, nepřekvapilo mě to. Vyhrála plno peněz a nemohla chvíli posedět. Obávám se, že začala být posedlá touhou dostat sestřina vraha do rukou spravedlnosti. Najednou si uvědomila, že když má tolik peněz, mohla by udělat něco pro dopadení té zrůdy.“

„To je docela pochopitelné,“ poznamenal Quinn.

„Hazardu obvykle neholduje. Povídala, že když ty peníze vyhrála na automatu, je to znamení, že musí pomstít Tiffanyinu smrt. Jinak by prý nevyhrála. Viděla v tom své poslání.“

„Tomu taky rozumím.“

„Ale já nějak ne. Ať dosáhne čehokoli, Tiffany nám to stejně nevrátí. Ani to nevzkřísí žádnou z těch ostatních mladých žen.“

Quinn viděl, jak Addie za zády Erin Kellerové stále sedí bez hnutí a poslouchá. Tvářila se naprosto neproniknutelně. Quinn si všiml, že si nasadila brýle s želvovinovými obroučkami. Viděl je na ní poprvé. Jako by chtěla vidět úplně všechno, co se mezi Erin a Quinnem odehrává.

„Když Chrissie odjela,“ pokračovala Erin, „našla jsem v jejím pokoji turistické průvodce po New Yorku a kopie starých novinových výstřižků o Tiffanyině… odchodu. Umíte si představit, jak mi při tom bylo… jak mi pořád je.“ Do hnědých očí jí vstoupily slzy. „Ta zrůda mi svým způsobem vzala obě dcery. Tiffany mučila a zabila, a teď se ztratila i Chrissie… Možná to tak mělo být. Víte, dvojčata, osud…“

„Tomu nerozumím,“ řekl Quinn.

A ostatní taky ne.

Addie vstala a Quinn si myslel, že půjde Erin utěšit. Místo toho na něho kývla a tiše vyšla z kanceláře. Jako by měla pocit, že by tak osobnímu hovoru neměla naslouchat.

Nebo si spíš řekla, že Erin se otevře a sdělí soukromé informace, jenom pokud s Quinnem zůstane sama.

„Ještě předtím, než jsem ve zprávách viděla, co se tady v New Yorku děje, jsem snadno uhodla, kam Chrissie zmizela,“ řekla Erin a zmačkaným papírovým kapesníčkem, který vytáhla z malé kabelky, si otírala napuchlé oči.

Quinn vstal a obešel stůl. Poplácal Erin po hřbetu studené ruky. Pod kůží jí prosvítala spleť modrých žil. „Dobře to dopadne,“ ujistil ji. „Hodláme najít Chrissii a chytit Tiffanyina vraha.“

„Než se dostane ke Chrissii?“

Quinn o této možnosti zatím příliš neuvažoval, ale možná by měl. Vrah – vrah Maureen Sandersové – po Chrissii možná pátrá stejně jako oni.

A ona po něm.

Každopádně tím vznikla výbušná situace. „Chrissie mi připadala jako mladá žena, která se o sebe dovede postarat,“ řekl.

Uslzená Erin přikývla.

Quinn přistoupil ke skříňkám na spisy. Z jedné vyndal složku s novinovými výstřižky, kterou jim přinesla Chrissie, a položil ji na stůl tak, aby na ni Erin dosáhla.

„Tohle nám přinesla,“ řekl.

Zůstal stát a otevřel složku, aby se společně mohli podívat na její obsah.

„Něco z toho jste už nejspíš viděla,“ podotkl. „Většinu,“ potvrdila Erin.

Prozkoumala obsah složky, pomalu otočila poslední výstřižek a našla pod ním skicu Chrissiina obličeje.

„To je jedna z desítek kopií,“ vysvětlil jí Quinn. „Ten obrázek vytvořil policejní kreslíř. S jeho pomocí se ji snažíme najít.“

„Ji?“ zeptala se Erin Kellerová a zatvářila se udiveně.

„Chrissii. Z nějakého důvodu…“

„Mluvíte o téhle ženě?“ zeptala se Erin a dotkla se skici růžově nalakovaným nehtem.

Quinn zmateně přikývl. „Připadá nám, že si je hodně podobná.“

„To možná ano, ale tohle není Chrissie. Tahle ženská se jí ani Tiffany vůbec nepodobá.“

„Tvrdila, že s Tiffany byly dvojvaječná dvojčata. Takže nemusely nutně vypadat stejně.“

„Moje dcery jsou – vlastně byly – jednovaječná dvojčata.“

„Vypadaly… stejně?“

„Ano, úplně stejně. Tiffany s Chrissií byly k nerozeznání.“

Quinn obešel stůl a ztěžka se posadil zpátky do křesla. Zaklonil se a kdovíproč zatoužil, aby si mohl zapálit doutník. Před Erin Kellerovou to však udělat nemohl.

Kdo je ksakru naše klientka?

„Ať je ta žena kdokoli,“ řekla Erin Kellerová pevně, „Chrissie to není.“

ČÁST TŘETÍ

Matka má přede mne předstoupila.

A já se rozplakal

Shakespeare, Jindřich V.

40

Pearl udělala několik kroků ke dveřím, zastavila se a rozhlédla se kolem sebe.

Kanceláře Rytmu města připomínaly kulisy filmů ze třicátých let, ve kterých postavy mluví rychle a krátce. Redakce malých novin se nacházela ve třetím patře víceméně opuštěné kancelářské budovy z červených cihel na dolním Manhattanu. Stálo tam několik zelených, otlučených ocelových stolů, na nichž ležely hromady papírů. U většiny z nich seděli novináři a pracovali, nebo se na otočných dřevěných židlích natáčeli sem a tam a mluvili – případně křičeli – na kolegy. Nad touto vřavou pomalu rotovaly stropní větráky.

Hektickou scénu osvětlovaly bledé zářivky zavěšené na řetězech. Nikdo neměl v ústech doutník ani tužku zastrčenou za uchem. Na stolech místo rozměrných černých psacích strojů stály počítače. Jinak Pearl připadalo, jako by se náhle ocitla na natáčení filmu Na titulní straně.

Cindy Sellersová, středně vysoká žena s krátkými hnědými vlasy, oblečená do béžové sukně a bílé halenky s červenou pánskou vázankou, prošla mezi stoly, vynořila se z moře neutuchající aktivity a hovoru a potřásla si s Pearl rukou.

„Máme chvíli před uzávěrkou,“ řekla, aby vysvětlila horečnou činnost kolem sebe.

„Vážím si toho, že jste si na mě našla čas,“ řekla Pearl a Sellersová ji vedla k malé místnůstce oddělené od zbytku prostoru stěnami z matového skla v kovových rámech.

Sellersová se ohlédla přes rameno a usmála se. „Potěšení je na mé straně. Možná budete hlavním tématem našich novin.“

Pearl se také usmála. Zastavte tiskařské stroje! To vám přikazuje Pearl…

Věděla však, že není v New York Times.

„Tohle je moje kancelář,“ řekla Sellersová, když se ocitly v relativním soukromí stísněného prostoru plného věcí. Usadila se k zelenému ocelovému stolu a gestem naznačila Pearl, ať se posadí na tvrdou dřevěnou židli, která vypadala, jako by ji vyrobila náboženská sekta, jež sezení považuje za hřích.

Pearl se posadila.

Sellersová se na ni pousmála. „Teď se na vás podívám a řeknu palte. I když říkat takovou věc někomu od policie asi není bezpečné.“

„Jenom někomu,“ podotkla Pearl.

„Tak palte, vyšetřovatelko.“

„Možná se budeme bavit o vás,“ řekla Pearl.

„Cože?“

„Mluvím o paní Tajemné.“

Sellersová hrála překvapenou a pak vydala zvuk, který se dal popsat jako řehot.

Ano, pomyslela si Pearl, řehot.

„To jste na špatné stopě,“ řekla Sellersová. „Ale chápu, jak jste se na ni dostali. Jenže já vám nepovím, odkud beru informace.“

„Dovedu si to představit,“ řekla Pearl. „U nás je plno kecalů.“

„Tak podle vás si hraju na jakousi tajemnou ženu, abych si užila zábavy a přitáhla čtenáře? Takové věci nedělám, Pearl. Jsem novinářka, profesionálka.“ Sellersová zamávala rukou, jako by se z ní pokoušela něco setřepat. „Ten chaos v hlavní kanceláři vám možná připadá zmatečný a triviální, ale my to všichni bereme vážně. Možná jsme naivní a altruističtí, ale dodržujeme etiku.“

„Kecy,“ řekla Pearl.

Sellersová se usmála. „Dobře, lhala jsem. Vlastně napůl. Nejvíc nás zajímají příběhy. Kdyby mě napadlo vymyslet si tu záhadnou ženu nebo se jí sama stát, možná bych to udělala. Ale není to tak.“ Na znamení přísahy si okatě přitiskla prst na místo na hrudi, kde ostatní lidé mají srdce. „Nelžu.“

„Nepřísahala jste na bibli,“ řekla Pearl.

„Kdybych ji měla…“ Sellersová na židli popojela trochu dozadu, aby mohla zkřížit nohy a trochu se otáčet ze strany na stranu. „Co vás vedlo k představě, že když sem přijdete a zeptáte se mě, řeknu vám pravdu?“

„Protože věřím, že na přímou otázku můžu dostat přímou odpověď.“

„To já taky. Jak se vám spolupracuje s vaší novou psycholožkou?“

„Addie mi připadá fajn.“

„Jenom fajn?“

„Teď se pokoušíte vytvořit si příběh.“

„Všechno, co jsem vám řekla o své profesi, nebyly výmysly, Pearl. To jistě víte. Obě pracujeme tak trochu ve stejném oboru – hrabeme se v různých věcech a děláme to dobře. Dokážeme leccos vyhrabat.“

Pearl se rozhodla chytit za návnadu. „Na co jste přišla u Addie Priceové?“

„Nejspíš na nic, co už sama nevíte. Byla napadená v Detroitu a útočník by ji zabil, kdyby toho najednou nenechal a neutekl.“

Pearl mlčela.

„Ze své situace vytěžila maximum a proměnila srážku se smrtí v příležitost. Vystudovala kriminologii a psychologii a udělala si styky v místních médiích. Stala se z ní celebritka, která v rádiu a v televizi vykládá své teorie, kdykoli je spáchán závažný zločin. Kromě toho o ní moc nevím.“

„Ale zjistila jste toho dost,“ řekla Pearl.

„Nechcete k tomu něco dodat?“

„Nemám co. Čím vás Addie zaujala?“

„Nejsem si jistá. Jenom mi na ní něco nesedí. Vy ten pocit nemáte?“

„Ne,“ zalhala Pearl.

„Obchoduju s protislužbami,“ řekla Sellersová. „Proto jsem si na vás ve svém nabitém pracovním dni udělala čas. Proto jsem vám právě řekla, co vím o Adelaide Priceové. A myslím, že jsem vás uklidnila, když jsem vám řekla, že nejsem vaše paní Tajemná. Za to chci jenom to, abyste mi řekla všechno další, co o Addii Priceové zjistíte.“

„Myslíte cokoli spojeného s vyšetřováním, co by se vám hodilo do novin?“

Sellersová pokrčila rameny. „Jistě. Její osobní život mě nezajímá.“

Obě se zasmály.

Sellersová potom Pearl překvapila. „Vy a Quinn to mezi sebou ještě nemáte úplně vyřešené,“ řekla.

„On to možná nemá vyřešené,“ odpověděla Pearl, „ale mezi námi je konec.“

Sellersová na ni mrkla. „Kvůli Yancymu Taggartovi?“

Pearl zrudla. Věděla, že Sellersová bude mít radost, že se kvůli ní červená. „Odkud o Yancym víte?“

„Říkala jsem vám, že mám v popisu práce zjišťovat, co se kde děje. Yancy má vztah s členkou vyšetřovacího týmu, takže by se mohl stát součástí mého příběhu.“

„S tím nesouhlasím.“

„Yancy se dokáže stát důležitou součástí všeho, k čemu se nachomýtne. Byla byste překvapená, jaké má styky. Jinak by těžko lobboval za ty blázny, co chtějí stavět větrné mlýny na mrakodrapech.“

„Nejsou to žádní blázni a nechtějí stavět větrné mlýny. Jde o větrné turbíny a ten projekt je smysluplnější, než se na první pohled zdá.“

Sellersová se na ni beze slova usmála.

„No, možná ne,“ dodala Pearl.

„O Yancym vím, že je neskutečně přesvědčivý. Dokáže lidem namluvit, že ty větrné turbíny jsou rozumné řešení. Bude je prosazovat minimálně tak dlouho, dokud dokáže z bohatých sponzorů ždímat peníze. Kdyby nepřestal lobbovat za výrobce cigaret, všichni by pořád kouřili.“

Pearl ani nehnula brvou a mlčela. Bylo jí jasné, že Sellersová se pokouší potvrdit si věci, které neví jistě. Anebo měla nějaký jiný důvod?

„Chlapi jako Yancy dokážou být vzrušující,“ pokračovala novinářka. „Jsou šarmantní a roztomilí. Ale někdy mají i vlastnosti, které byste zpočátku nečekala. Vyrovnávají jimi svou osobnost. Ale tak to máme všichni. Asi byste tomu nevěřila, ale já jsem někdy taky laskavá.“

Pearl se na ni klidně podívala. „Chcete si mě ještě víc zavázat tím, že mě varujete před Yancym?“

„Varuju? To by bylo příliš silné slovo. Ale řekla bych, že u muže jako je on, který se vyzná a umí čachrovat, byste měla být opatrná.“ Sellersová vstala na znamení, že spolu mluvily dost dlouho a ona se musí vrátit k novinářské práci. „Ale jste policajtka. Taky se vyznáte a vidíte do lidí. Žádné varování nepotřebujete, ovšem neublíží vám, když si vyslechnete člověka, který toho třeba ví víc než vy.“

Pearl věděla, o co jí jde. Sellersová jí nabízela informace o Yancym výměnou za jakékoli informace o vyšetřování nebo Addii Priceové. Informacemi se koneckonců zabývaly obě.

Pearl poprvé od chvíle, kdy do maličké, dusné kanceláře vstoupila, zauvažovala, jestli si novinářka jejich rozhovor nenahrává. Sellersová byla typ, který si nejspíš nahrává úplně všechno. A pak to použije bez ohledu na následky. Ale vždyť je to fuk, pomyslela si Pearl. Byla si jistá, že neřekla nic kompromitujícího či nesmyslného, a ani něco takového nezamýšlela vypustit z úst.

Vstala. „Díky, ale dokážu se o sebe celkem dobře postarat sama.“

„O tom nepochybuju,“ řekla Sellersová. „A doufám, že jsme si vyjasnily ten problém s paní Tajemnou.“

„Jistě,“ opáčila Pearl.

Sellersová ji provedla bludištěm zelených stolů, otočných židlí a vírem aktivity. Kráčela o pár kroků před ní jako průvodkyně vedoucí turistu nebezpečnou džunglí.

Jedna lež za druhou. Samá lež, myslela si Pearl celou cestu do džungle dole na ulici.

Když Pearl opustila kancelář Rytmu města, jela v neoznačeném policejním autě domů. Rozhovor s Cindy Sellersovou ji rozrušil víc, než byla ochotná připustit.

Jakmile se ocitla v bytě, rozhodla se dát si brzký oběd a pak u kuchyňského stolu pracovat na notebooku. Quinn nepotřebuje vědět, kde přesně je. Pokud s ní bude chtít mluvit, může jí zavolat na mobil.

Zula si boty. Když klimatizace ochladila kuchyň a zbavila ji vlhkosti, Pearl se usadila u stolu s balením zralého čedaru, slanými keksy, plechovkou studené dietní coly a notebookem.

Cindy Sellersová jí prozradila, že se šťourala v Yancyho záležitostech. A protože Cindy byla spojená s vyšetřováním, stal se i Yancy součástí vyšetřování – což vlastně znamená, že Pearl u svého kuchyňského stolu, se sýrem, keksy a colou pracuje.

Usmála se, protože věděla, že Quinn by jí takové úvahy neodsouhlasil.

To nevadilo. Nehodlala mu je vnucovat.

Jednou rukou si do úst vkládala jídlo a druhou pracovala na počítači. Klikala na důležité i méně důležité odkazy a zjišťovala všechny možné informace o registrovaném lobbistovi Yancym Taggartovi, které se daly najít na internetu. Poháněla ji touha zjistit o něm něco víc a dozvědět se všechno, co ví Cindy Sellersová. Možná i něco, o čem novinářka nemá ani potuchy.

Takže Yancy kdysi lobboval za výrobce cigaret. A co má být? Nejspíš věřil v klady kouření, stejně jako teď věří v zásobování mrakodrapů větrnou elektřinou.

Klikala na neznámé odkazy a navštěvovala stránky, které předtím neviděla.

Zdálo se, že Yancy byl vůči ní upřímný a otevřený. Pověděl jí o práci v tabákovém průmyslu a o mnoha dalších věcech, které si potvrdila. Opravdu vystudoval komunikaci a svého diplomu, temperamentu a prohnanosti dokázal dobře využít. Pearl neobjevila nic, co by nasvědčovalo, že je nebo byl ženatý nebo že by měl nějaké děti.

Našla fotografii, na níž pózoval s několika úspěšnými obchodníky a příslušně krásnými ženami. Snímek byl pořízen před dvěma lety na jakémsi kongresu. Yancy objímal v pase nádhernou blondýnu v šatech, které vypadaly, jako by jí je někdo roztrhl na těle. Pod fotografií byla uvedená jména mužů, ale jména žen nikoli.

Hmmm, pomyslela si Pearl.

Zadala do Googlu jména ostatních pěti mužů a strávila u počítače další dvě hodiny. Tři z nich byli lobbisté, jeden pracoval v pojišťovnictví a poslední byl starosta maloměsta v Texasu. Všichni byli neškodní.

Yancy se podle všeho nikdy nedopustil ničeho nezákonného.

Pearl dopila zbytek zteplalé coly a vypnula notebook. Potom ho zavřela, opřela se a s úsměvem myslela na Yancyho.

Prošel.

Uvědomila si, že má pořád hlad, a snědla další keks.

Co to bylo? Nehraje tu nějaká hudba?

Naslouchala pozorněji a skládala si tiché tóny dohromady. Byla to melodie ze Zátahu. Linula se z jejího mobilu v kabelce, kterou nechala na pohovce v obývacím pokoji.

Pearl vstala od stolu a vyběhla z kuchyně. Namířila si to rovnou ke kabelce a jediným pohybem z ní vytáhla telefon, otevřela ho a stiskla tlačítko pro přijetí hovoru.

„Kde jsi, Pearl?“ ozval se v mobilu Quinn.

„Zrovna lezu do auta a jedu do kanceláře,“ odpověděla Pearl.

Lži, lži a zase jenom lži.

„Změň směr. Máme další Řezníkovu oběť.“

Pearl si vzala ještě jeden keks a vyrazila.

41

Zdržel ji provoz na Broadwayi, ale zkrátila si cestu přes Druhou Avenue. Ohrozila životy několika chodců a dorazila na dolní Manhattan v dobrém čase.

Adresa, kterou jí Quinn dal, patřila staré cihlové budově s fasádou z červené žuly. Před ní se objevila obvyklá změť neoznačených policejních aut a aut s majákem. Všechna stála v nezvyklých úhlech k chodníku. Nechyběla ani sanitka. Seděli v ní dva záchranáři, kteří nechali spuštěný motor, aby mohla běžet klimatizace. Majáky vozu stále blikaly, stejně jako maják na střeše jednoho policejního auta.

U širokých betonových schodů vedoucích ke dveřím stáli tři policisté v uniformě. Dva měli nohu na spodním schodu. Pearl jim ukázala odznak a jeden z nich, mládenec s nosem jako Cyrano z Bergeracu, jí řekl poschodí a číslo bytu.

Byt oběti se nacházel dost blízko výtahu, takže jakmile Pearl ze zdviže vystoupila, stála přímo u otevřených dveří, kde už postával Fedderman s Haroldem Mishkinem. Fedderman na Pearl kývl. Mishkin se na ni nevýrazně usmál. Knír měl pomazaný mentolovým fujtajblem, který si na místě vraždy vždycky dával pod nos. Pearl z toho zápachu málem začaly slzet oči.

„Quinn se Salem jsou vevnitř,“ řekl Mishkin.

Byli tam i forenzní technici. Nanášeli všude prášek, sbírali malé i velké předměty a ukládali je do sáčků na důkazy. Všude se míhaly jejich bílé rukavice. Pearl dávala pozor, kam šlape a čeho se dotýká. Prošla obývacím pokojem a předsíní. Nahlédla do koupelny, aby se ujistila, že tam neleží tělo.

Quinn a Sal Vitali stáli v ložnici u nohou postele a sledovali, jak nesnesitelný zakrslý patolog Nift ohledává oběť. Silně to tam páchlo krví, výkaly a počínajícím rozkladem. Pearl pochopila, proč si Mishkin pomazal knír mentolovou mastí.

Nahá oběť ležela na zádech, s hrudníkem pokrytým zaschlou zčernalou krví, která byla i na prostěradle pod ní. Hrdlo měla rozříznuté takřka od ucha k uchu. I přes vrstvu krve bylo zřejmé, že pachatel jí odřízl bradavky a do hrudníku vyřízl X, jehož linie se křižovaly mezi jejími jinak neporušenými ňadry.

Pearl zauvažovala, co asi krvavé X znamená. Že by označovalo bod na těle? Nebo že vrah oběť vymazal ze života? Případně by to mohla být iniciála, X jako Xavier?

Anebo to nebylo ani jedno.

Nejspíš se to nedozví, dokud toho lumpa nechytí.

„Seznam se s Joyce Houseovou,“ řekl Sal hlubokým skřípavým hlasem.

„Pracovala jako servírka v bistru U Čtvrťáku. Dvaatřicet let, svobodná, žila sama.“

Oběť byla Řezníkův typ. Mezi dvacítkou a čtyřicítkou, s hnědými vlasy, atraktivní. Hnědé, panenkovsky vykulené oči měla rozšířené hrůzou, i když se usmívala. Vlastně se usmívalo její podříznuté hrdlo. Její ústa…

„Co to má v puse?“ zeptala se Pearl.

„Roubík,“ odpověděl Nift, aniž se na ni podíval. Potom zvedl hlavu a roztáhl koutky úst. Jeho úsměv nebyl tak příšerný jako úsměv oběti, ale svým způsobem byl skoro stejně odporný. „Vlastní kalhotky.“

Pearl se podívala na Quinna se Salem. Zmuchlanými kalhotkami své oběti umlčoval Řezník.

„Podívejte se na toaletní stolek,“ řekl Nift.

Poslechli ho a spatřili jednoduchý domeček z karet. Quinn přistoupil blíž a pořádně si ho prohlédl. Domeček sestával ze samých králů, královen, svršků a spodků. Všechny karty byly otočené tváří ven, takže křehká stavba byla barevná. Zbytek balíčku ležel úhledně složený vedle. Byly to úplně obyčejné hrací karty, které se nedaly vystopovat. Quinn naprosto jasně věděl, že na nich nebudou žádné otisky prstů.

„Chápete?“ zeptal se Nift. „Domeček z karet… Joyce Houseová… House je anglicky dům. Další vtip, jako ty kalhotky v její puse.“

„Vám bych taky nejradši něco vrazila do pusy,“ zavrčela Pearl.

„Jsem vám vždy k dispozici,“ řekl se smíchem Nift.

„Zase se dostal do formy,“ poznamenal Quinn.

„Vždycky to byl prasák,“ ulevila si Pearl.

„Myslel jsem Řezníka, s tím roubíkem z kalhotek,“ vysvětlil jí Quinn. „Drž se tématu, Pearl.“

„S tou Sandersovou jako by si moc nevěděl rady,“ podotkl Sal.

„Ale teď už je očividně zpátky v sedle,“ prohlásil Nift a poklepal stříbrným špičatým nástrojem na proříznuté hrdlo.

Pearl sebou instinktivně trhla. Pozor, ať jí neublížíte!

„Taky začíná mít lepší vkus,“ řekl Nift. „Tahle byla zaživa kočka. Podívejte se na ty kozy. Byla stavěná jako vy, Pearl.“

„Jak by se vám líbilo umřít jako ona?“ otázala se Pearl.

Nift se usmál.

„Co ty modřiny na pažích?“ zeptal se Quinn.

„Něco jí na nich leželo a tisklo ji k matraci,“ řekl Nift. „Nejspíš vrahova kolena. Tipoval bych, že si na ni obkročmo sedl a klekl jí na paže, aby se nemohla bránit, až si s ní začne hrát.“

„Chcete říct, že se to všechno stalo, dokud byla naživu?“ zeptal se Sal.

Nift se při odpovědi podíval na Pearl. „Ale jistě, všechno cítila. Nejspíš si schválně dával na čas. Musela se podělat strachy.“ Kývl k pánvi oběti a ke skvrně, která se u ní utvořila, když jí po smrti povolila střeva. „Však se podí…“

„Zavřete hubu, sakra!“ vyjela na něho Pearl.

Quinn se na ni podíval a pak Nifta provrtal pohledem.

„Na vašem místě bych ji poslechl,“ varoval patologa.

Nift pokrčil rameny a pokračoval v ohledání těla. Očividně se dobře bavil tím, že Pearl vyvedl z míry.

„Víte, v kolik asi zemřela?“ zeptal se Vitali klidně, aby utlumil vášně. Snažil se rozhovor směrovat pouze k práci. Věděl, že Pearl je jako neodpálená dynamitová nálož.

„Je mrtvá minimálně dvanáct hodin,“ řekl Nift. „Takže už trochu zraje. Proto tu není váš partner Mishkin.“

„Nemusíme tu být oba,“ odtušil Sal.

„Čas úmrtí dokážu blíž určit, až ji budu mít na pitevně,“ pokračoval Nift. Tón Salova hlasu ho varoval, aby se radši držel zpátky. „Nebude to trvat dlouho. Na tuhle se spěchá a já ji nějak vmáčknu do svého nabitého programu.“

„Kdo ji našel?“ zeptala se Pearl.

„Sousedi si stěžovali na zápach, který se ventilací šířil z bytu,“ odpověděl Sal. „Správce si odemkl, uviděl ji a rychle se odporoučel. Harold s ním sjel dolů a vyslechl ho.“

„Má na sobě nějaké známky znásilnění?“ zeptal se Quinn.

„Nemá žádné známky po proniknutí, ale třeba stihli jenom drsnou předehru, která se vymkla kontrole.“ Nift se narovnal, nehezky se usmál a sáhl si do rozkroku. „Jedno je jisté – bylo to drsnější, než čekala.“

Pearl udělala krok k posteli, kde se Nift už zase skláněl nad obětí. Quinn zvedl ruku a Pearl zůstala stát, protože věděla, že by ji chytil, aby nemohla jít dál. Nechtěla, aby se jí dotýkal. V té chvíli by nesnesla dotek žádného muže. Stála o jediné: dát Niftovi ránu.

„Bradavky jsem tu nenašel,“ řekl Nift. „Pachatel si je jako obvykle odnesl jako suvenýr. Dělá si docela pěknou sbírku.“

Znovu se narovnal a ustoupil od postele. Hodil ocelový nástroj, s nímž šťouchal do oběti, do krabice s dalšími potřebami, a sundal si latexové rukavice. „S touhle mladou dámou jsem až do pitvy skončil. Můžete ji nechat odnést, kdy budete chtít. Dělejte si s ní, co chcete.“ Nacpal rukavice poruby k nástrojům a zavřel ji. „Jenom nezapomeňte, že poslední rande má se mnou.“

„Vy nekrofilní hovado,“ zavrčela Pearl.

Nifta nevyvedla z míry. „Prostě mám rád svou práci.“ Usmál se na ni. „Vám by se možná taky líbilo, kdybych na vás zapracoval.“

Pearl k němu znovu vykročila, ale narazila na Quinnovu mohutnou paži, která ji zastavila jako závora na železničním přejezdu.

Zůstala stát a zhluboka se nadechla. Pokusila se paži odstrčit, ale marně. Vlastně jí to ani nevadilo. Prvotní vztek ji už v té chvíli přešel.

„Zkuste ty své pitomé kecy na živou ženskou a uvidíte, jak to dopadne,“ doporučila patologovi z útočiště za Quinnovou paží.

Byla tam v bezpečí – ne před Niftem, ale sama před sebou. Jinak by mu mohla provést něco, čeho by později litovala.

Nift posbíral své věci a vzal do ruky černou lékařskou brašnu. „Můj perverzní šarm funguje i na ty živé,“ informoval Pearl. „Člověk jenom musí vědět, jak se ženským dostat pod kůži. Jakmile se v nich rozbouří emoce, budou třeba chtít cítit i něco jiného.“

Mrkl na ni a vyšel ze dveří.

Quinn se Salem se na sebe podívali. Co když má Nift ve svém cynickém postoji vůči ženám pravdu? Rozzlobí je, aby v nich vzbudil city?

„Debil,“ utrousila Pearl polohlasně.

Patologova sváděcí technika na ni očividně nezabírala.

„Jenom si hraje,“ řekl Quinn. „Chce tě vyprovokovat, Pearl. Neměla by ses nechat strhnout.“

„Kdyby ses prostě soustředila na práci a vykašlala se na ty jeho blbé kecy, bylo by to pro tebe jednodušší,“ dodal Sal.

„Chcete říct, že nic nedělám?“

Sal zvedl obě ruce. „Ne, to ne…“

„Nift má vrozené vlohy nasírat druhé,“ řekla Pearl.

„Ano,“ ozval se Quinn. „Na tom se všichni shodneme. Potvrdil by nám to každý, kdo se s ním setkal. Teď se uklidníme a rozpomeneme se, kde jsme.“

Byli v místnosti s mrtvolou.

Všichni tři se naposledy rozhlédli. Ani jeden z nich se nepodíval na Joyce Houseovou.

Technici už byli s tělem hotovi a končili i s prací v místnosti. Nezanechali po sobě skoro žádné stopy. Museli však rozebrat domeček z karet a nanést na něj daktyloskopický prášek, i když si všichni byli jistí, že na kartách najdou jenom šmouhy od rukavic.

„Je načase pořádně vyzpovídat sousedy,“ prohlásil Sal. „Nift spěchá. Mám říct saniťákům, ať odvezou tělo?“

„Ještě ne,“ řekl Quinn. „Nejdřív se na chodbě dohodneme, kdo vyslechne nájemníky.“

„Nift může na dámu klidně počkat,“ podotkla Pearl.

Oba muži se usmáli.

Pearl zůstala zamračená.

42

Sousedé Joyce Houseové jim moc nepomohli. K zločinu došlo za zavřenými dveřmi a v soukromí její ložnice. Oběť měla v ústech roubík. Pachatel ji nezastřelil ani ji neuhodil tupým předmětem. Nedopadla bezvládně na zem. Možná se ozvalo škrábnutí nože o kost, ale jinak jeho ostrá čepel odvedla svou práci v tichosti.

Žena, která bydlela několik dveří od Joyce, povídala, že ji před několika dny viděla jít po ulici nedaleko domu s nějakým mužem. Dokázala o něm však říci pouze to, že byl střední výšky a váhy. Celý den pršelo a Joyce i muž kráčeli lijákem s otevřenými deštníky. Drželi je nízko nad hlavou, takže jim do obličeje bylo vidět jenom chvilkami.

Jinak si žádný z Joyceiných sousedů nevzpomínal, že by ji viděl v pánském doprovodu.

Záchranáři odvezli tělo. Forenzní technici odjeli a Joycein byt se zaplomboval. Žlutou policejní pásku venku z větší části odstranili a poblíž dveří bytového domu hlídal jenom jeden uniformovaný policista. Přihlížející lidé se rozešli.

Už je tam nic nezajímalo.

Když Quinn, Pearl, Fedderman a Vitali vyšli z domu, uviděli ženu, která nehnutě stála na protější straně ulice a upřeně na ně hleděla. Měla na sobě šedou větrovku a tmavě modrou kšiltovku. Ruce držela zkřížené na prsou a váhu těla přenesla na jednu nohu. Vypadalo to, jako by na něco nebo někoho čekala.

Najednou se zpoza rohu vynořilo černé auto a zajelo k chodníku před domem.

Byl to Mishkin v neoznačeném policejním autě. Přijel z bistra, kde pracovala Joyce Houseová. Vyslýchal tam lidi, kteří ji znali.

Mishkinův příjezd na okamžik rozptýlil jejich pozornost. Když se znovu podívali přes ulici, žena byla pryč.

„Do háje!“ vyrazil ze sebe Vitali a rozběhl se přes ulici. Pearl ho následovala.

Fedderman se rozběhl za nimi, ale po několika krocích zpomalil, založil si ruce v bok a rozhlédl se. Sal doběhl na konec bloku a zahnul za roh.

Quinn se rozhlédl po ulici, ale nedělal si velkou naději, že by ženu mohli dohonit. Existovalo příliš mnoho možností úniku.

Pearl s Feddermanem se brzy vrátili.

Zadýchaný Sal přišel za několik minut.

„Zmizela jako duch,“ řekl.

„Naše paní Tajemná?“ zeptal se Mishkin.

„Mohla to být ona,“ řekl Quinn. „Kdyby se tu jenom na chvíli zastavila a očumovala, nezmizela by tak rychle. Určitě nechtěla, abychom ji chytili.“

„Další voda na mlýn Cindy Sellersové,“ poznamenala Pearl.

„Jak zjistí…,“ začal Mishkin, ale hned se zarazil. Ostatní se na něho podívali. Renzovi nemohli ženinu přítomnost zatajit a všichni věděli, že Cindy Sellersová informaci dostane od něho. Dělat tajnosti znamenalo informaci jenom pozdržet v jejím předvídatelném oběhu.

„Možná se jenom zbytečně lekáme,“ řekla Pearl. „Lidi se přece pořád pohybují, když se na ně člověk nedívá, takže jakmile se znovu koukne, jsou pryč. My tu ženskou jenom hledáme, a tak skoro očekáváme, že ji uvidíme. Proto se nám možná zjevuje.“

„Nepřipadalo mi, že by Sal honil přelud,“ namítl Quinn.

„Vždycky má na sobě něco, co jí skrývá obličej,“ doplnil Fedderman.

„Jo, a tentokrát to byla kšiltovka,“ opáčila Pearl. „To je teda maska! Měli jsme si snad myslet, že vidíme Dereka Jetera?“

„Měla kšilt stažený do čela,“ řekl Fedderman. „Tak hluboko, že jí stínil celý obličej.“

„Když mi do očí svítí slunce, nosím kšiltovku taky takhle,“ ozvala se Pearl.

„Ale tys tu s námi stála, takže víme, že jsi to nebyla ty,“ řekl Fedderman.

Pearl ho probodla očima. „Hrozně mi vadí, když ze sebe děláš pitomce, Fede. Přitom to vůbec není potřeba.“

Mishkin udělal grimasu a Vitali se skřípavě zasmál. Pearl měla obě ruce zaťaté v pěst, což nikdy nebylo dobré znamení.

„Co jsi zjistil v bistru?“ zeptal se Quinn Mishkina, aby hovor přehodil na jinou výhybku a zabránil tak střetu.

„Všichni měli Joyce moc rádi,“ odpověděl Mishkin.

„Nezmínili se o někom, kdo vypadal, že ji taky má moc rád?“

„Ne. To bistro není typ podniku, kde se personál vybavuje s hosty, pokud jim zrovna nenese jídlo nebo účet.“ Mishkin zastrčil ruce do kapes a zakýval se dopředu a dozadu. „Majitel a provozovatel podniku, nějaký Mick, zřejmě nerad vidí, když se jeho zaměstnanci chovají k hostům příliš familiárně. Jako by se bál, že se spiknou a ukradnou mu nejlepší kousky z kuchyně.“

„Takže kdyby mezi Joyce a někým, s kým se seznámila v bistru, vznikl vztah, mohli ho tajit, aby nepřišla o práci.“

„Což znamená, že vrah mohl být v bistru častým hostem,“ řekl Fedderman. „Měli bychom prověřit stálé zákazníky.“

„Po pravdě jsem měl na mysli někoho, kdo tam možná přestal chodit,“ řekl Quinn.

„Nějakého tichošlápka,“ podotkla Pearl.

„Ticho? Šlapka?“ řekl Fedderman.

„Myslíš, že bychom se tam měli vrátit?“ zeptala se Pearl a nevěnovala Feddermanovi pozornost.

„Na snídani,“ řekl Quinn. „Pokud si vzpomínám, Joyce chodila na ranní. Ty a Fed tam zítra zajdete a dáte si na účet města snídaňové menu. Potom si promluvíte s šéfem a všemi ostatními, kteří byli v práci ve stejnou dobu jako oběť.“

Pearl se zašklebila. „Snídaně s Feddermanem. Přesně takhle si představuju příjemný začátek dne.“

„Bude to jako rande, Pearl,“ řekl Fedderman s předstíraným veselím.

„Dopadne to jako většina tvých rande,“ odfrkla si Pearl. „Jenom tě z toho bude bolet břicho, jinak nic.“

Quinn se rozhlédl. „Když vás tu mám všechny, myslím, že bych vás mohl poinformovat o dalším vývoji.“

Potom jim pověděl o návštěvě Erin Kellerové.

43

Po návratu do kanceláře Quinn svým detektivům včetně Vitaliho s Mishkinem sdělil jméno hotelu, kde se Erin ubytovala – Melbourne –, a podrobněji jim popsal průběh jejich schůzky.

Všichni mu pozorně naslouchali a na chvíli zapomněli na horko, hučení a občasné cvakání klimatizace.

Ze všeho nejvíc je zaujala Erinina reakce na fotografii jejich klientky.

„Takže teď máme dvě nezvěstné,“ poznamenal Sal. „Chrissii a osobu, která si na ni hrála.“

„Navíc si vůbec nejsou podobné,“ dodal Fedderman.

Quinnovi na stole zazvonil telefon. Quinn kývl na Pearl, aby zvedla sluchátko. „Quinn a společníci.“

Quinnovi stále dělalo potíž ohlásit se do telefonu jménem vlastní firmy. Příliš dlouho pracoval pro newyorskou policii.

Pearl k němu napřáhla ruku se sluchátkem a bezhlasně naznačila, že volá Renz.

„Máte něco nového o Houseové?“ zeptal se Renz, když se mu Quinn ohlásil.

„Nic, co by vás mohlo zaujmout,“ odtušil Quinn.

„Nechal jsem v rychlosti udělat předběžné shrnutí výsledků pitvy. Oběť žila až do chvíle, kdy jí pachatel podřízl hrdlo. Na kalhotkách, které měla v ústech, bylo plno krve, ale všechna patřila jenom jí. Technici našli nějaké vlasy, které můžou být číkoli. Věci, kterých se vrah určitě dotkl, byly otřené, takže se na nich nenašly žádné otisky. Byly tam jenom nějaké šmouhy od rukavic. V odpadcích našli láhev od vína. Od merlotu. Nebyly na ní žádné otisky ani DNA. V myčce stály dvě sklenice na víno, taky bez otisků. Oběť měla v žaludku červené víno totožné se zbytkem v láhvi. Museli spolu nejdřív pít a dobře se bavit.“

„Jenom do určité chvíle,“ řekl Quinn.

„Anebo jenom za určitou hranici. Každopádně máme ty vlasy. Na některých jsou i kořínky, ze kterých se odeberou vzorky DNA. Najdeme podezřelého, porovnáme to a možná budeme mít vraha.“

„Najít podezřelého bude problém,“ řekl Quinn. Pomyslel si, že pokud byl pachatel v bytě Joyce Houseové několik dní před vraždou, vlasy a DNA mohou pocházet z dřívější návštěvy a nebudou příliš pádným důkazem.

„Vypadá to, že přišli k ní domů s láhví vína, anebo ji tam možná už měla. Museli se znát a mít spolu nějaký vztah.“

„Pokud se nepotkali toho večera. A pokud ji neznásilnil.“

„Nift si je dost jistý, že nebyla znásilněná. Opravdu nikdo nevěděl, s kým ta holka šuká?“

„Zatím jsme nikoho takového nenašli,“ odpověděl Quinn. „Mohla mít nějaký tajný vztah.“

„S ženáčem?“

„Anebo s někým z práce, i když to mi nepřipadá moc pravděpodobné. Ale mohla chodit s nějakým hostem a dělat, že ho nezná. Její šéf striktně zakazoval míchat potěšení s prací a kvůli takovému vztahu by jí mohl hrozit vyhazov.“

„Láska se vždycky prosadí,“ poznamenal Renz. „Vyšetřujete stálé hosty bistra?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděl Quinn. Nehodlal Renzovi sdělovat žádné podrobnosti.

„Stojí to za námahu,“ řekl Renz. „Chce to zjistit, jestli tam některý stálý host najednou nepřestal chodit, aby mohl tajně šukat s Joyce.“

„Dobrý nápad.“

„Jak to vypadá s naší milou Addií Priceovou?“ zajímal se Renz.

„Dobře. Ví, co dělá.“

„Měla skvělé doporučení. A taky to umí s médii. Pokud bude mít nějaké návrhy, jak s těmi hyenami zacházet, bedlivě jí naslouchejte.“

„Myslíte s hyenami jako je Cindy Sellersová?“

„Tu už jsem zkrotil,“ řekl Renz.

Quinn se do telefonu málem zasmál. Otočil hlavu, aby ho Renz neslyšel.

„Aspoň částečně.“ Renz možná něco zaslechl. „Průběžně mě informujte, Quinne.“

Quinn mu to slíbil a ukončil hovor.

Potom všem pověděl, co mu Renz řekl o výsledcích pitvy a nálezech forenzních techniků.

„Máme pěkné kulové,“ pronesl Vitali.

„Až na toho tichošlápka,“ řekl Fedderman. „Ten stojí za proklepnutí.“

„Právě to říkal Renz,“ informoval ho Quinn. „Začínám se děsit,“ řekl Fedderman.

O dvě hodiny později Fedderman položil Quinnovi na stůl list bílého papíru. „S tichošlápkem to nějak nevyšlo. Majitel a zaměstnanci říkali, že ze stálých hostů do podniku přestali v poslední době chodit tři. Dvě byly ženy. Muže jsme nechali nakreslit.“

Quinn si prohlédl portrét, který vytvořil policejní kreslíř podle ústních popisů. Muž byl průměrného vzhledu, měl krátké vlasy, pevnou bradu a nebyl ani moc tlustý, ani moc hubený.

„Byl by z něj dobrý špion, co?“ poznamenal Fedderman.

„Jo. Připadá ti povědomý?“

„Ne, to ne. Ale má takový tuctový obličej.“

„To je asi všechno,“ řekl Quinn.

„V bistru ho nijak nevystopujeme,“ řekl Fedderman. „Pan Nikdo.“

„Možná to tak naplánoval.“

„Nejspíš je to jenom obyčejný chlápek,“ řekl Fedderman. „Třeba našel v jídle vlas a začal chodit jinam. To se může stát každému.“

„Totéž se dá říct i o tom, co se stalo Joyce Houseové.“

Quinn se večer posadil ke stolu ve své pracovně. S už zapáleným doutníkem si tam přinesl sklenici whisky s ledem a trochou vody. Byl jenom v ponožkách a napůl rozepnutá košile mu plandala přes kalhoty. Bylo to pohodlné.

Otevřel prostřední zásuvku stolu a vyndal z ní žlutý poznámkový blok. Pero nenašel, a tak vzal do ruky aspoň trochu ostrou tužku s okousaným koncem a ošoupanou gumou. Všiml si, že má stejnou barvu jako papír v bloku.

Začal ledabylým, ale čitelným písmem psát:

Do hry vstupuje Addie Priceová. Donáší Renzovi? Na scéně se objevuje Erin Kellerová. Vidí Chrissiinu fotku, ale Chrissie to není. Naše Chrissie není s Tiffany vůbec příbuzná. Teď jsou nezvěstné už dvě Chrissie. Falešná a skutečná. Nalezeno tělo Joyce Houseové. Na místě činu se znovu objevuje paní Tajemná.

Quinn odložil tužku, opřel se a prohlédl si záznamy v bloku. Nic z nich nevydedukoval, ale začal mít nepříjemný pocit. V tomhle případu bylo hodně nesrovnalostí. Zatím přesně nevěděl, jakých, ale cítil je tam. Nedovedl hádanku rozluštit, ale řešení měl před sebou. Ačkoli ho neviděl, cítil jeho beztvarou přítomnost.

Soustředil se na doutník a whisky a cítil se zvláštně spokojený. Někam se posouval, i když přesně nevěděl kam.

Musí to přijít brzy. Člověk může čekat jenom určitou dobu a jenom určitou dobu dokáže přemáhat takové nutkání. Nepoddat se mu znamená nechat se jím zničit. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by to mohlo dopadnout takhle, že by jeho potřeba mohla přicházet tak náhle a s takovou silou.

Nepříjemné bylo, že návaly touhy po ženách přicházely ve stále kratších a nepředvídatelnějších intervalech. S předvídatelnými intervaly se dalo snáz plánovat. Ovládat se.

Šlo jenom o míru ovládání určenou osudem. Jakmile začal, musel vytrvat, pokud to bylo dané.

Nepoddat se znamenalo nechat se zničit.

Joyce Houseová byla nejlepší. Zápasila se svým osudem tak, že to bylo zajímavé a uspokojilo to jeho potřebu. Nebila se však tolik, aby mu vážně zkomplikovala situaci nebo ho dokonce ohrozila.

Výraz jejích očí se nezměnil příliš brzy. Když k tomu došlo, změna byla dokonalá. Byla odsouzená k smrti a věděla to. Pak už mohla jenom vyvádět a do toho se s vervou pustila. Byla připravená to skončit a vyřídit sama sebe. Ukončit svou budoucnost, minulost i současnost a vstoupit na věčnost.

Možná proto, že mu Joyce přinesla takové uspokojení, se jeho potřeba znovu ozvala dřív, než čekal. V jeho nitru se ještě zcela neutvořil démon, ale už se rodil.

V duchu před sebou viděl Joyceinu tvář a její oči, když spatřila nůž a pochopila, že jeho ostří neunikne. Když ucítila laskání jeho špičky a jeho pohyb.

Ostří.

Její oči.

Její oči.

Opakování musí přijít brzy.

44

Povečeřeli a popili červené víno v restauraci U Orza poblíž Pearlina bytu. Dala si ravioli se čtyřmi druhy sýra a Yancy si objednal jehněčí s novými bramborami. Než z podniku odešli, Yancy zašel k baru a koupil ještě jednu láhev merlotu. Cestou do Pearlina bytu ji nesl v obyčejné tašce z hnědého papíru.

Pearl ho nechala udávat tempo – a on nespěchal. Byl klidný chladný večer a město halila řídká mlha, která se udělala, už když seděli v restauraci. Ulice osvětlovala rozpitá záře lamp a číselníky v palubních deskách taxíků obestírala světelná svatozář. Pearl napadlo, že by to byla hezká fotografie na pohlednici s nápisem: Nechtěli byste taky být v New Yorku?

Když došli na křižovatku, zastavili se a čekali na zelenou. Yancy si papírovou tašku přendal do druhé ruky, jako by byla těžká.

„Budeme něco slavit?“ zeptala se Pearl a kývla směrem k tašce.

Yancy se na ni usmál. „Možná. Mám pro tebe překvapení.“

Na semaforu naskočila zelená a Pearl s Yancym přešli ulici.

„Jsem rád, že ses nezeptala, jaké,“ řekl Yancy.

„Zbytečné otázky nekladu,“ prohlásila Pearl.

„Zato já ti budu klást všechny možné. Začíná si tvoje matka už trochu zvykat na představu, že jsi se mnou?“

„Moje matka si na představy nezvyká. Pořád je zdrcená, že jsem si začala s lumpem, jako jsi ty, a já po pravdě taky. Ale v těchhle záležitostech člověk nemá vždycky na výběr.“

„Což je pro lumpa, jako jsem já, výhoda.“ Chvíli kráčeli mlčky. „Opravdu o mně mluvila jako o lumpovi?“

„Vlastně ne,“ odpověděla Pearl. „Ale myslím, že říkala něco jako hejsek.“

„To zní líp.“

„Jsi lobbista,“ řekla Pearl.

„Lobbuju za zelenou energii.“

„Copak tobě opravdu záleží na tom, za jakou energii oroduješ?“

„Vlastně ani trochu. Jsem najatý obhájce. Zastávám přesvědčení, že každý by měl dostat možnost uskutečnit, co chce. Každá organizace nebo skupina se zvláštními zájmy. Dělám to profesionálně. Jako advokát.“

„O advokátech se říká plno vtipů.“

„O policajtech taky.“

„To bolí.“

Obešli půl bloku v naprostém tichu plném očekávání. Pearl si uvědomila, že se jí potí dlaně. Kvůli tomu zatracenému Yancymu. Možná měla matka v něčem pravdu.

Došli skoro k Pearlinu bytu.

„Dobrá večeře, trochu vína… Myslel jsem, že to odlehčí náladu,“ řekl Yancy.

„Nálada je odlehčená,“ prohodila Pearl. „Mně to tak nepřipadá.“

Pearl zvolnila krok a postavila se před Yancyho. Políbila ho na rty a přejela mu po nich jazykem. Ucítila, jak ji rukou pevně sevřel v týlu.

S úsměvem se od něho odtáhla.

„Taková je nálada,“ řekla.

Sehnul se a políbil ji na čelo. „To jsem rád.“

Zbytek cesty se drželi za ruce.

Sotva vešli do bytu, Pearl si zula boty.

Yancy se sehnul a postavil papírovou tašku s vínem na zem. Potom k sobě Pearl přitiskl a políbili se stejně jako předtím venku na chodníku. Jediným pohybem jí rozepnul zip na zádech šatů, jako by si to stokrát nacvičil.

Šaty se jí s jemným šustěním svezly z ramen a Pearl svěsila ruce, aby jí mohly sklouznout až k nohám. Yancy ji k sobě znovu přitiskl, pravou rukou zajel pod kalhotky a pohladil ji po hladkých křivkách boků a hýždí. Levou ruku položil na záda a rozepnul podprsenku, která sklouzla dolů.

Ježíšikriste! On snad má tři ruce!

Podprsenka jako by z ní spadla sama od sebe. Ramínka se zastavila v loketních jamkách. Yancy se sklonil a políbil jí obě bradavky. S úsměvem ustoupil a Pearl úplně svěsila ruce, takže podprsenka dopadla na zem k šatům.

Kalhotky jí Yancy zatím nesvlékl. Než se vzpamatovala, zvedl ji ze země a nesl do ložnice. Zaslechla tiché šustění papíru a uvědomila si, že se mu nějak podařilo vzít i tašku s vínem.

Jemně ji položil na postel a vyndal láhev z tašky. Viděla, že má povytažený špunt, aby snadno vyklouzl z hrdla. V tašce byly i dva plastové kelímky s logem restaurace.

„To je na potom,“ řekl Yancy a postavil láhev a kelímky na noční stolek.

„Na potom budeme myslet… potom,“ řekla Pearl. Na okamžik ji napadlo, jestli matka přece jenom neměla pravdu.

Pak na ni úplně zapomněla.

Když skončili, Pearl ležela na zádech a stranou se přes polštář dívala na Yancyho. Byl po milování ještě celý zadýchaný a hleděl na strop, jako by o něčem usilovně přemýšlel.

„Teď už je potom,“ připomněla mu Pearl.

Podíval se na ni a usmál se. Pak se posadil a natočil, aby dosáhl na víno a kelímky. Jeden jí nalil. Pearl si taky sedla a posunula se dozadu, takže se zády opírala o zmuchlaný polštář v čele postele. Vzala plastový kelímek a napila se. Víno bylo dobré a lahodilo jejímu jazyku i krku. Po tom, jak se milovali, ani nebylo divu. Sex a víno jsou dobrá kombinace, pomyslela si. Lidé si ji nejspíš dopřávají už po staletí.

Yancy vstal z postele a podíval se na Pearl se směsicí obdivu a přemítání, jako by zvažoval, jestli ji má požádat, aby mu pózovala na fotografii.

Pak se otočil a vyšel z místnosti.

„Nedáš si taky víno?“ zeptala se Pearl.

„Nejdřív to překvapení,“ řekl a ohlédl se na ni přes rameno.

Pearl si povzdechla, napila se a čekala.

Víno bylo velice dobré a silné. Uvolňovalo. Zaklonila hlavu a zhluboka vdechla vůni jejich teplých těl. Byla spokojená. Musela uznat, že Yancy ví, jak se chovat k dámě.

Když se stále nahý vrátil do ložnice, jednu ruku měl za zády. Blížil se k posteli s něčím v dlani.

Pearl se na něho usmála, ale on její úsměv neopětoval. Jeho hezký obličej měl zvláštně vážný výraz. Vážnost mu neslušela. Jako kdyby si na hlavu nasadil příliš velký klobouk.

„Yancy?“

Přitiskl si na rty ukazovák, aby jí naznačil, že má mlčet, a posadil se vedle ní na postel. Vytáhl ruku zpoza zad.

Najednou pochopila a vyrazilo jí to dech. Viděla, co drží v dlani, a taky přesně věděla, co to znamená.

Otevřel malou čtyřhrannou krabičku ze zakulacenými rohy, vyndal z ní zásnubní prsten s diamantem a navlékl jí ho na prst.

45

HOLIFIELD, OHIO, 1996

Byl letní sobotní večer a v Holi-Burgeru měli otevřeno. Když chtěl člověk někoho sbalit, zajel právě tam. Restaurace vypadala jako krabice ze skla a cihel. Sklo převažovalo. Vnitřek zalévalo jasné světlo a podnik působil jako vitrína. Přes sklo byli vidět číšníci ve žlutých tričkách, kteří za barovým pultem poletovali jako pilné včelky, a dvě řady hostů, co trpělivě čekali na objednané pití nebo si teprve chtěli objednat.

Restaurace stála uprostřed velkého asfaltového parkoviště. Parkovací místa byla vyznačená žlutými čarami po obvodu prostranství, takže se budova dala kruhem objet, aniž bylo nutné vyjíždět na silnici nebo do ulice lemované malými komerčními budovami, které na severu sousedily s parkovištěm. Kolem Holi-Burgeru se pořád projížděli chlubilové v nablýskaných autech, ale nejvíc jich tu bylo v pátek a v sobotu večer.

Holi-Burger neměl výdejní okénka, u nichž by si člověk mohl objednat přímo z auta. Zákazníci museli zajít do restaurace, kde stálo několik stolů, a odnést si jídlo s sebou do vozů odstavených na parkovišti. Tam pak mohli sedět, jíst a dívat se na objíždějící řidiče.

Auta teenagerů byla většinou upravená. Některá měla snížený podvozek nebo uřízlou střechu. Jiným čněl předek nad koly na vysokých pérech. Pick-upy měly obrovské pneumatiky s výrazným reliéfem, které by se hodily spíš na traktor. Auta, která si někteří návštěvníci půjčili od rodičů, tak zajímavá nebyla. Novější vypadala, jako by právě přijela z autosalonu.

Jerry Grantland seděl v matčině osmiletém zeleném chevroletu, který rozhodně nepatřil k autům pro chlubily. Jeden bok měl odřený a pomačkaný od toho, jak do něj před dvěma lety kdosi ze strany narazil. Jerryho matka Miriam se rozhodla, že si peníze vyplacené z pojistky nechá a auto nedá do servisu. Bez problémů jezdilo i s pomačkaným bokem a ona peníze potřebovala na jiné věci.

Jerry pomalu žvýkal cheeseburger a zapíjel ho točenou colou z velkého promáčeného kelímku z voskovaného papíru. Sledoval přitom auta, která pomalu a hrdě objížděla restauraci. Kolem projel starý červený Ford Mustang, za jehož volantem seděl tlustý kluk s vlasy na ježka. Řidič se na Jerryho podíval a ukázal mu prostředník. Jerry vůbec nechápal, proč mu dává najevo pohrdání. Ostatní řidiči většinou upírali zraky před sebe a tvářili se ve svých uměleckých kreacích na čtyřech kolech jako velcí páni.

Kolem projel pick-up na vysokých pérech. Jeho kaštanově hnědá kapota se blýskala v sodíkových světlech lemujících parkoviště Holi-Burgeru. Za volantem seděl Adam Clement. Byl o rok starší než Jerry, vysoký a příšerně hubený. Měl rozcuchané blonďaté vlasy a brýle s tlustými čočkami a obrovskými obroučkami.

Jerry na chvíli přestal žvýkat a naklonil se dopředu. Ve vysoké kabině pick-upu s Adamem někdo seděl. Nějaká dívka. Dalo se to poznat podle výšky postavy a vlasů. Vypadala jako Chrissie Kellerová.

Chrissie se poslední dobou držela Adama a jeho party, takže spolu možná chodili.

Jeny nechápal, co Chrissie na neohrabané tyčce, jako je Adam, vidí. Navíc nebyl ani nijak extra chytrý. Ve škole potřeboval asistenta a každou chvíli zůstával po škole. Co ji na něm tak přitahovalo? Jerry pochyboval, že se Chrissii líbí jeho auto. Ale u holek – u ženských – člověk vlastně nikdy neví.

Jerry trpělivě čekal, až se hnědý pick-up zase přiblíží. Měl v autě stažená okna, takže slyšel řev motorů a kakofonii hudby z rádií. Kdosi poslouchal přenos z baseballového zápasu a komentátorova řeč kupodivu dokázala občas přehlušit tlumenou změť ostatních zvuků. Jerrymu se na levý loket posadila obrovská můra. Setřásl ji a schoval paži, kterou měl vystrčenou z okna, zpátky do auta.

Tentokrát se na hnědý pick-up lépe podíval a nabyl jistoty, že vedle Adama sedí Chrissie.

Určitě je to ona.

Mýlil se však a záhy to také zjistil.

Přes betonový okraj příjezdové cesty se přehoupl šedý minivan a zajel na volné parkovací místo asi patnáct metrů od Jerryho auta. Vystoupila z něj Chrissie, počkala, až se mezi projíždějícími vozy udělá mezera, a rychle a odhodlaně kráčela k restauraci. Měla na sobě bílý nátělník, šortky z ustřižených džínsů a gumové žabky. Hnědé vlasy se jí při chůzi natřásaly. Džínsy měla ustřižené tak nakrátko, že se její opálené nohy zdály neuvěřitelně dlouhé.

Jerry patřil k několika málo lidem, kteří od sebe dvojčata dokázali okamžitě rozeznat. Hodně dlouho je pozoroval a studoval. Chrissie chodila graciézně, ale trochu se přitom předkláněla a lokty tiskla k tělu víc než Tiffany.

Jerry si byl naprosto jistý, i když se na ni pořádně nepodíval. Nepochyboval o tom, že v autě vedle Adama sedí Tiffany.

Sledoval, jak Chrissie vešla do restaurace a postavila se do fronty u pultu, kde se objednávalo.

Jerry se zhluboka nadechl, vystoupil z auta a přeběhl přes parkoviště směrem k restauraci.

Podařilo se mu postavit se do fronty hned za Chrissii. Stál za ní tak blízko, že cítil vůni jejího parfému. Nebo to byl šampon? Příjemnější však bylo slabé teplo jejího těla a vůně jejího potu.

Dělala, že ho nevidí, ale když už ho nemohla dál ignorovat, podívala se na něho, kývla a zase se otočila zpátky.

Nevěděl, co by řekl, a tak jenom prohodil: „Chrissie.“

Obrátila se k němu. „Čau, Jerry.“

Měl stažené hrdlo a došla mu slova. „Koukám, že jsi přijela dodávkou,“ zaskřehotal. Na víc se nezmohl.

Neobtěžovala se na jeho nejapnou poznámku reagovat.

„Příští sobotu je, ehm, taneční večer,“ vypravil ze sebe.

Když se pohnula, aby na něho pohlédla, zpozoroval koutkem oka pohyb zlatých nohou.

„Nejdu, Jerry.“

„Proč ne?“ zeptal se. „Fakt, proč ne?“

„Co proč ne?“

„Proč se mnou nechceš jít ven?“

„Protože nechci.“

„Ale…“

„Dej mi pokoj, Jerry.“

„To jako fakt?“

Jerrymu hořely tváře. Proboha! Tomu se říká rozhovor na úrovni! Když mluvil s Chrissií, vždycky se mu stáhlo hrdlo a nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

„Budete si vy dva objednávat?“ zeptal se čtyřicátník za pultem. Měl napuchlý obličej a načerno obarvené vlasy sčesané do čela tak, aby skryl počínající pleš.

„Nejsme tu spolu,“ řekla Chrissie.

Objednala si dvojitý hamburger, hranolky a dietní colu. Na nerezový pult vyskládala přesně odpočítané bankovky a drobné.

„Máš číslo sto deset,“ řekl muž za pultem. Shrábl z pultu peníze a uložil je do příslušných přihrádek v pokladně.

Chrissie si vzala účtenku a ustoupila dostatečně stranou. Jerry udělal totéž. Stáli u výlohy v dostatečné vzdálenosti od fronty objednávajících i od stolů. Když nebudou mluvit moc nahlas, nikdo je neuslyší.

„To jako fakt?“ zopakoval Jerry.

„Oba víme, že jsi úchyl, Jerry. Voyeur. To je člověk, kterej kouká na lidi, když to dělaj.“

Jerryho začal v žaludku pálit pocit trapnosti.

Nejradši by se otočil a šel pryč, ale zůstal stát.

Zadíval se na Chrissii. „Díváš se na to, co se děje Tiffany, a nijak se to nesnažíš zastavit. Pak dostaneš na holou a ještě se ti to líbí, a mně budeš říkat, že jsem úchyl?“

Konečně na ni dokázal promluvit. Zlost mu rozvázala jazyk.

A dělalo mu to dobře.

Chrissie se zatvářila ohromeně. „Líbí se mi to? Ty si myslíš, že se mi to líbí? Ale tebe baví se na to koukat. To jenom dokazuje, jakej jseš úchyl.“

„Ale ty víš, že se koukám.“

„Co tím myslíš? Vždycky necháváme pootevřený okno, aby dovnitř šel vzduch. Kdybychom ho zavřely, vypadalo by to divně.“

„Chrissie…“

„Sto deset!“ zvolal hlas za pultem.

Chrissie nechala Jerryho stát, vyzvedla si u pultu bílý papírový sáček a kelímek s plastovým víčkem a vypochodovala z restaurace.

Jerry tam stál a zuřil. Chlapík za pultem se na něho usmál a pokrčil rameny, jako by chtěl říct: To víš, ženské. Jerry vyrazil z restaurace.

Ženské!

Ženské! Ženské!

Než dorazil k matčinu autu, Chrissie už v šedém minivanu odjížděla z parkoviště. Když odbočila vpravo na okresní silnici, autu zakvílely pneumatiky.

Jerry tam stál a díval se, jak hranatý vůz rychle ujíždí pryč.

Fajn! Snad si nemyslí, že za ní pojedu?

Nasedl do auta a nastartoval. Když zvedl hlavu, uviděl, že kolem opět projíždí hnědý pick-up. Dívka vedle Adama teď byla dobře vidět a vůbec se nepodobala Tiffany ani Chrissii.

Očekával snad Jerry, že vedle Adama uvidí jedno z dvojčat a že to bude Chrissie? Klame ho mysl? Začíná šílet? Stává se z něho úchyl, jak řekla Chrissie?

Pálení v žaludku se proměnilo v oheň. Při startování málem ohnul klíč v zapalování. Ženské! Prudce zařadil a sešlápl plyn až k podlaze. Velké auto s kvílením pneumatik vyrazilo z místa a zůstal po něm zápach spálené gumy. Jerry málem narazil do modro-krémového nablýskaného chrysleru. Ostatní řidiči začali troubit. Jerry odbočil vlevo do ulice vedle parkoviště.

Nezastavil na stopce a nepouštěl nohu z plynu. V autě vířil vzduch, cuchal mu vlasy a ochlazoval zpocený obličej. Měl v sobě příslib svobody. Rychlost omamovala. Kdyby mohl jet dost rychle a dost daleko, možná by dokázal uniknout svým potížím.

Po straně silnice se mihla řada nízkých budov, pak Mungerovo železářství a benzínová pumpa. Jerry vyjel z komerční zóny.

Světlo předních reflektorů dopadalo na rovnou silnici, která přímo vybízela k rychlé jízdě. Jerry se ochotně podvolil. Když projížděl několika mírnými zatáčkami, cítil, jak se auto houpe.

Najednou se vůz otřásl. Pravé přední kolo sjelo z asfaltu a zapadlo do měkké krajnice. Volant se při nárazu otočil a málem Jerrymu zlomil palec. Jerry se pokusil dupnout na brzdu, ale protože na sedadle hodně nadskakoval, minul pedál a auto ještě nabralo na rychlosti.

Ozvalo se pronikavé skřípění plechu a vůz pravým nárazníkem zavadil o strom, ale nezpomalil. Jerry konečně našel pedál brzdy a prudce ho sešlápl. Zabořil se přitom hluboko do sedadla. Následovalo několik prudkých nárazů, při nichž se určitě protrhla pneumatika. Jerry slyšel, jak cáry zběsile plácají o silnici. Auto dostalo smyk, zpomalilo a předkem se prudce naklonilo z kopce. Volant připomínal lapené zvíře, které se Jerrymu snaží vysmeknout z rukou a zuřivě se brání jeho pokusům ho udržet.

Najednou přestal vzdorovat.

Všechno se zastavilo.

A zůstalo stát.

Auto pravým předním blatníkem uvízlo v příkopu u silnice a zhasl mu motor. Jerry slyšel, jak opodál cvrlikají cvrčci.

Podařilo se mu otevřít dveře, i když na několik sekund zůstaly zaseknuté a hlasitě to v nich prasklo. Ze všech sil do nich zatlačil a vylezl ven. Nikde se vůbec nic nehýbalo. Myšlenky mu stále neuspořádaně vířily v hlavě. Když vstal, zamotala se mu hlava. Bál se, aby neupadl, a tak napřáhl levou paži a zachytil se hladké kovové střechy vozu. Zlehka se o ni opřel, aby udržel rovnováhu.

Když se ohlédl, zjistil, že strom, o který zavadil, je ve skutečnosti kovová schránka na dřevěném sloupu. Obojí leželo v trávě.

Na něčím trávníku…

Jerrymu začínalo docházet, že má skutečný průšvih.

Na verandě nejbližšího domu se rozsvítilo světlo. Opodál se hlasitě rozštěkal pes.

Z domu s osvětlenou verandou vyšel muž s baterkou v ruce a kráčel k Jerrymu.

V protisměru o kousek dál vyjelo zpoza rohu auto a blížilo se k místu nehody. Na střeše mu začal blikat červenomodrý maják.

Jerrymu vyskočilo srdce až do krku, takže nemohl polknout.

Muž s baterkou byl blízko. Šel opatrně, jako by ho bolely nohy. Měl na sobě zmačkané kalhoty, světle modrý, špatně zapnutý kabátek od pyžama a modré manšestrové bačkory. Byl starý a šedé vlasy měl sestřižené na kratičkého ježka.

Podíval se na Jerryho. Nezdálo se, že se zlobí. Vlastně to vypadalo, že s ním soucítí.

„Máš komu zavolat?“ zeptal se.

„Asi matce.“

„U té má každý kluk největší zastání,“ řekl muž.

„Krucifix, Jerry!“

Kožený pásek zasvištěl vzduchem a sekl ho do holého zadku. Matka při bití chrčela námahou jako zvíře. Málem se rozeštkala zuřivostí.

„Krucinál! Vždyť víš, že autem potřebuju jezdit do práce. Zatracenej zmetku!“

Pásek znovu pročísl vzduch a udělal Jerrymu šrám na zadní straně pravého stehna. Chlapec se ohlédl a uviděl, že matce po tvářích stékají slzy. „Co jsi to proboha provedl? Krucifix!“ Zase napůl zachrčela a napůl vzlykala. Dech jí sladce zaváněl ginem.

Znovu se ozvalo svištění pásku.

Zaťal zuby, aby vydržel bolest. Pokusil se od ní v duchu oprostit a představovat si, že se to děje někomu jinému. Kdyby tak mohl být jiným Jerrym, který postává stranou a jenom přihlíží. Nebylo to tak, že by ho matka nemilovala. Byla naštvaná a měla na to veškeré právo. Navíc pila.

Byla to jeho vina. Trest si jedině zasloužil.

Jednou kdesi četl o člověku, který byl v zajateckém táboře a naučil se tam přežít bití tím, že dokázal přijmout bolest. Skoro ji vítal. Pak ji začal mít rád.

„Krucifix, Jerry!“

46

NEW YORK, PŘÍTOMNOST

Dveře kanceláře se otevřely a zase zavřely. Dovnitř zavanul teplý vzduch a smísil se s malinko chladnějším vzduchem, který vyfukovala statečně hučící klimatizace.

„Jdeš pozdě,“ řekl Quinn.

Pearl se podívala na hodinky. Bylo devět hodin a dvacet dvě minuty. Neobtěžovala se Quinnovi odpovědět, rovnou přistoupila ke svému stolu a posadila se. Byla vzpřímená a měla rychlý krok. To něco znamenalo.

Zlobí se?

Fedderman s Addií Priceovou byli u Feddermanova stolu. Addie stála a dívala se Feddermanovi přes rameno na monitor počítače.

Quinn seděl u svého stolu. Už vyslal Vitaliho s Mishkinem, aby dál pátrali po obou Chrissiích Kellerových. Oba odjeli neoznačeným policejním autem.

Pearl se začala přehrabovat v papírech a přerovnávat věci na svém stole. Zase měla jednu ze svých nálad a zřejmě nehodlala nikomu nic říkat. Nejspíš se stalo něco závažného.

V kanceláři bylo teplo a vzduch tam trochu páchl doutníkovým kouřem (Quinn se neubránil svému tajnému zlozvyku). Klimatizace se přepnula a téměř neslyšně předla. Dokonce i zvuky aut venku se ztišily. Ticho začínalo hutnět a hrozilo, že ztvrdne na beton.

Fedderman si odkašlal. „Měla jsi náročnou noc, Pearl?“

Pearl nechala přerovnávání lejster a podívala se na něho, jako by na ni promluvil cizím jazykem.

„Máš černé pytle pod očima,“ vysvětlil jí Fedderman.

Pearl pokrčila rameny, nevěnovala mu pozornost a pokračovala v práci.

Quinn začal být zvědavější. Vstal a přistoupil ke kávovaru na stolku v rohu místnosti. Nenuceně nalil kávu – jednu sobě a jednu Pearl do hrnku s jejími iniciálami. Do její kávy nasypal sušenou smetanu tak, jak věděl, že to má ráda, a oba hrnky odnesl k jejímu stolu. Ten její postavil na korkovou podložku vedle klávesnice.

Napil se své kávy. Byla moc horká, takže si spálil jazyk.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

Zvedla k němu hlavu překvapivě se na něho usmála. „Stalo. Něco dobrého.“ Napřáhla k němu levou ruku. Spatřil diamant na jejím prsteníku, ale zprvu nechápal, co to má znamenat.

Věděl však, že si špatně vyložil Pearlino mlčení i její náladu.

Addie Priceová k nim přišla od Feddermanova stolu a ze vzdálenosti metru a půl si prsten prohlížela. Také se usmívala.

„Vy jste se zasnoubila,“ řekla.

Pearl se rozzářila a souhlasně přikývla.

Propánakrále, pomyslel si Quinn.

Fedderman vstal a už u nich také stál. „Blahopřeju, Pearl,“ řekl upřímně.

Pearl mu poděkovala.

Quinn s Addií se přidali s blahopřáními.

„Tak proto jsi dneska přišla pozdě,“ podotkl Fedderman.

Jeho poznámku si mohla vyložit různě, ale nechala ji být.

„A kdo je ten šťastlivec?“ otázala se Addie, jako kdyby uváděla televizní kviz. Všichni to dokázali uhodnout, i když tomu nechtěli věřit.

„Yancy Taggart,“ řekla Pearl.

Tak! Už je to venku a všichni si na to prostě budou muset zvyknout.

Chvíli nikdo nepromluvil a potom se ozval Quinn: „Blahopřeju i Yancymu.“

„Kdy bude svatba?“ zajímala se Addie.

Pearl si všimla, že Addie si prohodila místo s Feddermanem a nyní stojí vedle Quinna. „Na datu jsme se ještě nedohodli. Asi se vezmeme v Las Vegas.“

„Pěkný hazard,“ zabručel Quinn.

„Cože?“ otázala se Pearl ostře.

„Nic,“ odpověděl Quinn. „Jenom si povídám sám se sebou.“

Znovu se podíval na její levý prsteník a odhadl, že pokud je diamant pravý, musí mít minimálně celý karát. Ale u snoubence, jako byl Yancy Taggart, člověk nikdy neví.

„Ten prstýnek je moc pěkný,“ řekl.

„Viď?“ přitakala Pearl.

Fedderman k ní napřáhl ruku, aby jí s ní potřásl. Addie k ní přistoupila blíž a políbila ji na tvář. „Podle mě je nádherný.“

„Podle mě taky,“ souhlasila Pearl.

Quinn se usmál a přikývl, ale Pearl zachytila bolestný výraz v jeho očích a náhle pocítila… cosi. Provinění? Soucit?

Lítost?

Tu ne, kruci! Lítost ne!

„Zatímco se náš šťastný svět točí dál,“ řekl Quinn, „točí se i svět Chrissie Kellerové a Řezníka.“

„Měla bych něco vědět?“ zeptala se Pearl, protože přišla pozdě.

Quinn si pomyslel, že toho je spousta, ale řekl: „Na Chrissiině zmizení pracují Sal s Haroldem. Chtěli jsme porovnat svědecké výpovědi o vraždě Joyce Houseové a podrobněji se podívat na všechny nesrovnalosti.“

„Myslíš, že Renz by chtěl, abychom to udělali takhle?“ zeptala se Pearl. Věděla, že prohnaný komisař by byl radši, kdyby jeho přisluhovači od policie, Vitali a Mishkin, místo pátrání po Chrissiích Kellerových vyšetřovali vraždy.

„Vyšetřování v terénu nevede on, ale já,“ řekl Quinn.

Pearl jeho úvahám rozuměla. Z více než zřejmých důvodů byl rozhodnutý vést vyšetřování. Čím blíž bude mít k vraždám, tím větší přehled bude mít o tom, co se Renz dozví. Informace byly páka a kdoví, kdy se mohou hodit?

„Všechno to patří ke stejnému případu,“ řekl Quinn. „Jinak by nám Renz nedal k dispozici Sala s Haroldem. A Addii.“

Pearl si řekla, že Addie, která seděla na rohu Feddermanova stolu, se na Quinna dívá dost hloubavě. A ukazuje mu nohy.

Když je teď Pearl zasnoubená, Quinn se stal snadnou kořistí. Možná by uvítal nějakou útěchu. Addie ví, že Quinn je na Pearl beznadějně zaháčkovaný a cítí se zraněný a odmítnutý. Zdá se, že je ochotná podat mu pomocnou ruku, aby to překonal.

Pearl to bylo jedno.

Alespoň si to říkala. Věděla, že když je Quinn na stopě, je prací úplně posedlý a nic jiného nevnímá. Tím pádem si nevšimne očividných nástrah ženy, jako je Addie, a nedovede se bránit, protože jim věnuje jenom minimální pozornost. Jelikož se žene za kořistí, stane se pro Addii snadným úlovkem.

Jen do toho, Addie, a hodně štěstí. Mně je to úplně jedno.

Pearl však nedokázala potlačit neklid ve svém srdci a mysli. Nenápadnou zlost a… majetnictví?

Proboha, snad nežárlím?

Řekla si, že nemá nejmenší důvod chtít Quinna vlastnit nebo na něho žárlit. Nepatří jí. A co je důležitější – ona nepatří jemu.

Nepatří, kruci!

47

Lilly Branstonová stála ve svém bytě na Park Avenue, který si brzy nebude moci dovolit, a uvažovala o svých možnostech.

Byt byl luxusní a nacházel se ve velice žádané lokalitě poblíž Muzea moderního umění. Lilly dříve prodávala luxusní nemovitosti jako makléřka společnosti Willman Group a dařilo se jí dobře, dokud nezačal padat trh. Nejen ten realitní, ale i trh s cennými papíry.

Ceny nemovitostí v New Yorku a poptávka po nich se udržely beze změn déle, než bylo možné na chřadnoucím trhu očekávat. Potom přišel prudký pád akciových trhů, po něm finanční zmatek a záchranná opatření.

Když se začala hroutit Wall Street a došlo na propouštění v brokerských a finančních firmách, situace se ještě zhoršila. Na realitním trhu nastala stejná situace jako na Wall Street a Lilly zůstala bez práce.

Brzy zjistila, že návrat nebude snadný. Ceny nemovitostí se časem sice trochu zvýšily, ale většina fungujících makléřů a přežívajících realitních kanceláří trpěla propadem prodeje. Trh zůstával na drsném dně a lidé se nestěhovali ani nic nekupovali.

Lilly táhlo na čtyřicítku a byla atraktivní. Měla štíhlou postavu a tmavě hnědé vlasy i oči. Její oválný obličej s dokonale vykrojenými rty a úzkým nosem jako by vystoupil ze středověkého obrazu. Na vysoké dokonce stávala malířům modelem, aby si něco přivydělala. Přitom se seznámila s manželem, jehož podporovala při studiu práv a jenž své dovednosti potom využil, aby při rozvodu získal co nejvíc. Teď se v Kalifornii věnoval firemnímu právu a za manželku měl ženu, která ho na vysoké učila trestní právo. Lilly této disciplíně od rozvodu říkala kurví právo.

Naštěstí z toho průšvihu nevzešly žádné děti.

Lilly se z toho poučila. Poté z nutnosti zjistila, že má dar prodávat nemovitosti. Začala s domy v New Jersey a záhy se přesunula do výdělečnější sféry luxusních bytů v osobním vlastnictví v New York City. Pomohla firmě Willman Group stát se jednou z nejúspěšnějších realitních kanceláří ve městě. Počet jejích prodejů i akvizic nabízených nemovitostí se však poslední dobou snížil, na což firma reagovala oznámením, že jí sníží provizi, a to se u Willman Group rovnalo vyhazovu.

Lilly nebyla překvapená. Už dávno zjistila, jak to na světě chodí. Někdy člověk jedl malé ryby. Jindy se sám takovou rybou stal.

Po měsíci nezaměstnanosti si uvědomila, že se cítí osamělá. Když se člověk trápí, skutečně potřebuje společnost.

Chtěla muže. Někoho, s kým by si mohla povídat, o koho by se mohla opřít a na koho by se mohla spolehnout. Kdo by ji opíchal, až by v tomto nesmyslném světě křičela jako smyslů zbavená.

Lilly tímto způsobem uvažovala nerada, ale život byl drsný a ona si nedokázala pomoci. Zvážila své možnosti. I když měla dost času, nechtěla ho trávit v barech pro nezadané nebo na oblíbených místech k seznámení, jako jsou knihkupectví a oddělení s čerstvými potravinami v obchodech. Bylo jí skoro čtyřicet a podobné hlouposti ji už nebavily.

Pak zasáhla náhoda. Když v čekárně u zubaře pročítala luxusní časopis Svět manažera, všimla si v něm něčeho, co ji hned zaujalo. Byl to malý inzerát společnosti s názvem K&K.com. Když si ho Lilly přečetla, zjistila, že K&K znamená Káva a konverzace a jedná se o seznamovací agenturu. Inzeráty měli jen ve vybraných časopisech, takže získat heslo a s jeho pomocí se seznámit s lidmi podobného zaměření mohla jenom úzká skupina lidí. Mohli se tak seznamovat filatelisté, návštěvníci plesů nebo realitní makléři. Lilly v K&K neviděla jenom možnost k seznámení s mužem, s nímž by měla něco společného, ale i příležitost dostat se přes nové známé zpátky do branže a získat post makléřky, který by měl skutečnou budoucnost.

Podle inzerátu bylo na agentuře K&K nejlepší, že zaručovala naprosté soukromí. Její klienti mezi sebou navazovali styk přímo, nikoli přes agenturu. Tím pádem neexistovaly žádné záznamy a nic, kvůli čemu by si člověk mohl připadat trapně nebo co by na něho mohlo v budoucnu vyskočit při pracovním pohovoru a nadělat mu problémy.

Druhý den odpoledne Lilly po zcela zbytečném pracovním pohovoru navštívila internetovou stránku agentury K&K, zaregistrovala se a zaplatila rozumný poplatek. Prohlédla si profily různých mužů, kteří by připadali v úvahu. Rozhodla se pro Geralda Lonea, hezkého muže (alespoň tak se popsal, ale do detailů nezašel), který dříve prodával komerční nemovitosti ve velké realitní kanceláři na středozápadě a poslední tři roky měl vlastní malou kancelář ve městě. Podle něho se v New Yorku daly najít výnosné nemovitosti, ale člověk to musel umět. A pak je musel být schopný prodat.

Když to Lilly četla, usmála se. Kontakt s Geraldem Lonem by pro ni mohl být výnosný.

Když o tom tak uvažovala, jeho osobní profil připomínal špatně maskovaný inzerát hledající placené společnice. Lilly to nevadilo. Představa zaměstnání a sexu k tomu činila případné setkání s tímto mužem ještě lákavější. Možné vedlejší úmysly ji neodradily. Pokud kromě povyražení hledá i dobrou makléřku, Lilly to docela vyhovuje.

Přistoupila k velkému zrcadlu v dlážděné vstupní hale svého bytu a pokusila se na sebe podívat očima člověka, který se s ní setkává poprvé. Na nohou měla černé lodičky s osmicentimetrovými podpatky, jež jí dělaly hezké kotníky. Její poměrně malá postava se díky nim zdála vysoká. Vloni si je koupila v obchodním domě Saks na Páté Avenue poté, co prodala drahý byt v lepší rezidenční čtvrti. Měla na sobě stříbrné a nepříliš výrazné šperky – malý prsten s diamantem a opálem, kruhy v uších. Umně střižené šaty dělaly s jejím krkem zázraky, takže vypadal delší a ladnější, než byl.

Krásná labuť.

To by si o ní pomysleli při prvním setkání.

Alespoň v to doufala.

Gerald Lone seděl v boxu kavárny hotelu Worthingham poblíž Times Square. Worthingham byl starý, ale stále módní a cenově dokázal obstát v konkurenci starších levných hotelů, které se v této čtvrti ještě udržely. Jeho restaurace, kolem níž proudily davy turistů a potloukaly se postavičky z Times Square, byla malá a útulná. Byla vybavená dřevěnými boxy, jejichž sedadla měla vysoká opěradla, která hostům zajišťovala soukromí.

Před Geraldem stál šálek horké čekankové kávy. Občas z něj usrkl a neustále přitom sledoval dveře restaurace vedoucí na ulici a vchod z hotelové lobby. Jak Lilly vypadá, věděl jenom z popisu v jejím profilu na stránkách seznamovací agentury. Jako mnohé ženy a poměrně vysoký počet mužů, kteří byli klienty agentury, Lilly odmítla na internet umístit svou fotografii.

Gerald to chápal. Někteří lidé se za seznámení přes agenturu stále stydí. Většina klientů, stejně jako Gerald, navíc touží po anonymitě. Vzhledem k přímému kontaktu e-mailem nebudou v agentuře žádné záznamy o tom, kdo se s kým setkal. Nebylo možné spojit si dva klienty, ledaže by si dali tu práci a identifikovali počítače, z nichž byly seznamovací e-maily odeslány.

A v jeho případě by to stejně k ničemu nevedlo, protože počítač, z něhož Gerald kontaktoval Lilly, stál v internetové kavárně a zajišťoval mu naprosté soukromí.

Pochvaloval si, že je to dobrý systém, který ho nijak osobně neohrožuje. Jeden klient seznamky mohl najít druhého, spojit se s ním a sejít.

Anebo s někým, kdo se za takového klienta vydává.

Gerald Lone se opřel, upil čekankové kávy a čekal. Zrovna ve chvíli, kdy usoudil, že se Lilly neukáže a chtěl to vzdát, najednou přišla.

Určitě to byla ona. Popis na ni přesně seděl, včetně černých šatů.

Byla starší, než čekal. Jistě jí táhlo na čtyřicítku. Ale vůbec ho nezklamala. Byla sebevědomá a elegantní. Upravená. Měla dlouhý ladný krk jako labuť. Takový krk by rád…

Okamžitě ho zahlédla. Usmála se a vykročila k němu. Její úsměv se mu líbil. Byl to úsměv ženy, která touží po dobrodružství.

Také se usmál, vyklouzl z boxu a napřímil se. Byl vyšší než ona, i když měla boty s vysokými podpatky.

Když si potřásli rukama a podívali se jeden druhému do očí, byl si jistý, že se stane jeho další trofejí. Všechno půjde hladce.

Je to ona.

48

„Zase jsme ji viděli,“ řekl Fedderman, když se všichni vrátili do kanceláře. Nastal čas večerní rekapitulace a vytyčení strategie na další den.

Na město se pozvolna snášel soumrak, ale nikdo se neobtěžoval rozsvítit zářivky na stropě, protože všichni postupně rozsvítili lampy na svých stolech. V tlumené záři se kancelář nezdála tak strohá a holá. Měla měkký žlutavý nádech. Možná právě díky lichotivému osvětlení, jež leccos skrylo, vládla v kanceláři uvolněnější atmosféra.

„Koho? Paní Tajemnou?“ zeptal se Quinn.

„Přesně tak. Pearl i já jsme ji viděli, když jsi odjel sem. Zase stála přes ulici, blízko místa, kde byla posledně. Ruce měla zkřížené na prsou, jak to obvykle dělá. Pak kolem projel kloubový autobus dlouhý jako malý vlak, a když jsme se mohli znovu podívat přes ulici, nebyla tam. Ale předtím tam stála a koukala.“

Na co koukala? pomyslel si Quinn. On, Pearl a Fedderman většinu času strávili v domě, kde bydlela Joyce Houseová. Případně vyslýchali svědky v okolních domech, aby si udělali jasno v rozporuplných výpovědích, které se týkaly doby před vraždou Houseové a doby, kdy k ní došlo. Nic užitečného se nedozvěděli, ale znovu si potvrdili, že jacíkoli dva lidé mohou vidět či slyšet stejné věci úplně jinak.

„A běželi jste za ní?“ zeptal se Mishkin Feddermana.

„Pearl ano, ale celkem k ničemu to nebylo. Měla dost času, aby se ztratila mezi auty, autobusy a lidmi, co šli z práce domů.“

„Připadalo mi, že na sobě má stejné šedé oblečení,“ řekla Pearl. „Šedou teplákovou soupravu a modrou kšiltovku naraženou hluboko do čela.“

„Měla na ní nápis Yankees?“ zeptal se Vitali.

„Mohla tam mít Mets,“ odpověděla Pearl. „Oba týmy mají modrou.“

Nejradši by dodala, že kdyby věděli, komu žena fandí, mohli by příště, až spolu oba týmy budou hrát, prohledat ochozy na hřišti. Věděla však, že Vitali není tak snadný terč sarkastických poznámek jako Fedderman. Ten mrňavý mizera se skřípavým hlasem by pochopil, proč to Pearl říká, a mohl by se urazit. Byl sice kliďas, ale dokázal člověka seknout.

Addie, která celý den seděla u počítače a k tomu brala telefon, řekla: „Plno lidí ve městě nosí modrou kšiltovku, i když se sportovními týmy nemá nic společného. Možná to byla taková ta obyčejná kšiltovka, která se dá koupit u stánku na ulici. Taková, co přišla rovnou z výroby a nic na ni ještě nenatiskli nebo nenašili. Hodně se jich dováží z Číny.“

Čepici řešíme my. Ty se věnuj svým profilům, kočičko, pomyslela si Pearl.

Quinn se na ni podíval, možná aby ji varoval. Anebo byl ještě pořád naštvaný kvůli jejímu zasnoubení s Yancym. Pearl nechtěla zranit jeho křehké mužské ego, ale kdy ji vlastně on požádal o ruku?

„Co ty dvě nezvěstné Chrissie?“ zeptal se Quinn Sala s Haroldem.

„Obávám se, že jsou pořád nezvěstné,“ odpověděl Harold. „Hotelový pokoj falešné Chrissie dávno uklidili a od jejího zmizení v něm byli ubytovaní dva hosté. Kdyby tam po dvojím úklidu zůstala nějaká DNA a my ji odebrali, stejně by nám k ničemu nebyla.“

„Chrissie, o které si myslíme, že je pravá, v New Yorku nikdy nebyla, pokud víme,“ dodal Sal. „Zavolali jsme na policii a šerifovi u nich doma. Nic na ni nemají, ani jediný záznam. Kamarádi ani sousedi o ní nemůžou říct nic negativního ani objevného. A vlastně ani o její matce.“

„Co otec?“ zeptala se Pearl.

„Ten s ní od rozvodu není v kontaktu. Víte, jak to chodí. Tiffanyina smrt rodinu rozklížila. Muselo ji to zákonitě poznamenat. Otec dělal obchodního zástupce pro výrobce autodílů a odstěhoval se do Detroitu.“

Do Detroitu, pomyslela si Pearl. Tam před lety neznámý muž, nejspíš Řezník, napadl Geraldinu Knottovou. Addii Priceovou také někdo napadl, možná dokonce stejný člověk. Poté se ze všech sil vzdělávala, pracovala jako policejní psycholožka a udělala kariéru jako televizní odbornice na zločin. Zajímavá shoda náhod.

Pearl si tu informaci uložila do koutku paměti.

Quinn vstal od stolu a protáhl se. Zaťal silné ruce v pěst a pak roztáhl prsty, jako by se chtěl přesvědčit, že mu fungují. „Zítra to zase obejdeme,“ řekl. „A uvidíme, jestli z toho něco bude. Pearl s Fedem se vrátí do čtvrti, kde bydlela Houseová, pořádně ji projdou a uvidí, jestli se paní Tajemná neobjeví znovu. Třeba dokonce zjistí, kdo to je a co chce.“

„V zítřejším Rytmu města nejspíš vyjde, že byla viděna naproti domu Joyce Houseové a pak znovu zmizela,“ řekla Pearl. Střelila pohledem po Addii, aby dala najevo, že ji podezřívá. Addie už Pearlinu hru prokoukla a nevšímala si jí.

„Možná zavolám Cindy Sellersové a řeknu jí, že jste paní Tajemnou viděli,“ řekl Quinn. „Možná se něco dozvíme. Třeba tu záhadnou ženskou viděl i někdo z okolí a ví, kdo to je.“

„Třeba,“ souhlasila Pearl.

A vrah napíše doznání a pak se zastřelí před policejní stanicí.

„Takže se na to vyspíme,“ řekl Quinn.

Na to všichni čekali. Židle zavrzaly a notebooky se zaklaply. Lampy na stolech postupně zhasly a někdo rozsvítil zářivky, které musí poslední odcházející zhasnout.

Quinn v kanceláři zůstal nejdéle, protože ji chtěl opustit jako poslední. Pearl odešla před ním. Díval se, jak vychází ze dveří. Ani se neohlédla, natož aby mu popřála dobrou noc.

Jeho zmínka o Cindy Sellersové ji nepochybně rozzlobila, ale Quinn nechápal proč. Všichni věděli, co je Sellersová za novinářku, a že má informátory na policii. Vlastně je měla všude.

Sledoval, jak Pearl venku prochází kolem okna vedoucího do Západní sedmdesáté deváté ulice. Ve světle reflektorů aut a blízké lampy bylo vidět, že se tváří vážně a hledí přímo před sebe. Do vlasů jí zafoukal vítr, takže jí jedna černá lokna spadla do čela. Okamžitě si ji odhrnula a potom zmizela.

Seděl tam a pociťoval tupou bolest nad její nepřítomností.

Jsou profesionální partneři, takže Pearl zůstane součástí jeho života až do jeho smrti. Alespoň v pracovní době.

Teď to tak musí brát, protože nemá jinou možnost.

Ale zůstane Pearl dál u detektivní kanceláře, až z ní bude paní Taggartová? Zůstane zapálená pro věc stejně jako teď?

Anebo už nebude mít potřebu honit darebáky? Přestane s Quinnem sdílet pocit, že alespoň některé špatnosti je z tohoto podělaného, nebezpečného a nespravedlivého světa třeba odstranit a že jsou k tomu z nějakého důvodu povolaní právě oni?

Bude paní Taggartová uvažovat takhle?

Quinn věděl, že je možné a dokonce pravděpodobné, že Pearl záhy navždy zmizí z jeho života.

Prakticky vzato by to měl být schopen zvládnout, ale netušil jak.

49

V restauraci Francouzská záležitost si při labužnické večeři dal každý dvě sklenky vína – jednu bílého a jednu červeného. Anebo Lilly měla tři? Dvě sklenky červeného? Nebyla si jistá, i když neměla ve zvyku zapomínat, kolik vypila.

Na tohle setkání – na tohle rande – se hezky oblékla. Tentokrát si nevzala jednoduché černé šaty, ale světle modré, hedvábné, s hlubokým výstřihem a šikmo střiženou splývavou sukní, pod níž sice byly patrné obrysy nohou, ale přesto nepůsobily příliš vyzývavě. Když si je v obchodě zkoušela, prodavačka ji popsala jako asymetrický sen. Náhrdelník ze světlých kultivovaných perel dával vyniknout šatům i její dokonalé bledé pleti. Mezi ňadra si nanesla několik kapek parfému a byla hotová. Připravená na milostné zápolení. Jako obvykle byla ochotná uzavřít jednostranně výhodnou smlouvu. Dávej si pozor, Geralde Lone.

Gerald, který seděl naproti ní, se projevil jako okouzlující společník – a jako očividně zdatný zápasník na poli flirtu. Byl vtipný a uměl se soustředit na hovor. Díval se na ni – do ní – zpříma a rozdmýchal v ní pocit, jaký už hodně dlouho nezažila. Na této první schůzce, při níž nešlo jenom o rozhovor u kávy, jí připadal… jako muž, který je jí rovný. Lilly jemu podobných potkala jen málo.

Oba měli stejný cíl a neztráceli čas ani slova. Ani jeden z nich nechtěl během obvyklého seznamovacího rozhovoru odhalit příliš mnoho informací. Když Gerald popisoval svou práci, řekl, že „pomáhá lepit dohromady záležitosti ve finančnické sféře“, ale do podrobností zacházet nehodlal. Lilly mu pověděla, že se zabývá „manhattanskými nemovitostmi vyšší kategorie“, ale nezmínila se, že v současnosti je v podstatě nezaměstnaná. Říkala si, že na začátku vztahu není nějaké to tajemství na škodu. Ani jeden z nich nehledal spřízněnou duši na zbytek života.

Na druhou stranu, pokud se věci budou vyvíjet tak hladce jako dosud…

Možná to bylo tím vínem.

Ať tak či tak, zatím se snažili jeden druhého odhadnout jako dvě postavy v důmyslné divadelní hře, které si ji skvěle užívají a celou dobu improvizují. Na dnešní večer neměli žádný scénář, ale mírně frivolní nálada by neměla vyprchat.

„V Muzeu moderního umění je výstava německých impresionistů,“ řekl Gerald nad malinovým sorbetem.

„Ti jsou tak krásně sentimentální!“ odpověděla Lilly. „Hrozně se mi líbí.“ Jen ať zůstane vyvedený z míry.

„Neříkala jsi, že bydlíš blízko muzea?“

„Říkala,“ odpověděla Lilly. „Možná bychom na to neměli zapomenout. Němečtí impresionisté dokážou být taky velice smyslní.“ Měla nad Geraldem navrch. Udávala tón. Přestřelka s nabubřele ostrými slovy ji začínala bavit. Byli jako dva obratní šermíři.

Gerald se s úsměvem podíval na hodinky. Vypadaly jako zlaté rolexky, ale těžko říct, zda byly pravé. V dnešní době, kdy se po New Yorku prodávají padělky značkového zboží, si člověk nemůže být jistý.

„Myslím, že v tuhle dobu je muzeum zavřené,“ řekl.

„Ano, je. Měla jsem na mysli dopoledne.“

„Po snídani u Benentina?“

„Po tom, co jeden druhému vyšukáme mozek z hlavy.“

To ho trochu zarazilo. Podle jejího očekávání se z toho ale rychle otřepal.

„Ty tedy nejsi žádná stydlivka, Lilly,“ poznamenal s úsměvem.

Uždíbla trochu sorbetu a napila se vína. Skvěle se bavila. „Něco mi napovídá, že jsme oba inteligentní a zkušení. Neztrácíme čas, ale jdeme rovnou k věci.“

Jeho úsměv se proměnil ve škleb. „Tak na mě opravdu působíš,“ řekl. „Obdivuju to. Naprosto upřímně ti povím, že tě obdivuju.“

„Já tebe taky.“

„Nejenom tvoji inteligenci.“

Naklonila se nad stůl, aby se jí mohl trochu podívat do výstřihu, a jemně sevřela jeho pravou ruku ve svých dlaních. „Budeme opravdu dojídat dezert?“

„Aspoň dopijeme víno,“ řekl. „Je moc dobré, byla by škoda ho tady nechat.“ Zvedl láhev a prohlédl si ji. „Je skoro prázdná. Víš co? Objednám jednu s sebou a můžeme si ji vychutnat u tebe.“

„Potom,“ dodala Lilly.

Zasmál se. „Teď se na to napijeme a pak půjdeme.“

Když nalil zbytek vína do sklenic, Lilly se zasmála s ním. Nenápadně si ho prohlížela.

Vždycky má co říct. Se svou výřečností by měl prodávat něco jiného než jenom svoje znalosti. Anebo by se měl dát na politiku. Nebo na lobbing. Měl by se věnovat oboru, v němž je potřeba druhým pořád pochlebovat.

Možná se takovému oboru opravdu věnuje. Co já vím?

„To jsi ty, Pearl?“

Když Pearl uslyšela matčin hlas, trhla sebou. Dobře jí tak, neměla se hned, jak vešla do bytu, rozběhnout k vyzvánějícímu telefonu a zvednout sluchátko.

„Já, mami.“ Ztěžka dosedla na pohovku a zula si jednu botu o druhou.

„Volám, protože jsem se dozvěděla strašlivou věc,“ začala její matka zlověstně.

Pearl zamrazilo náhlou obavou. „Stalo se něco? Jsi v pořádku, mami? Myslím zdravotně.“

„Moje zdraví, které nikdy nebylo dokonalým mechanismem, není moc pevné, protože tělo je ovlivněné myslí, jak říkají doktoři. A mají pravdu.“

Pearl přišla zvláštní nejen její slova, ale i tón jejího hlasu. Vycítila, že něco není v pořádku a vůbec se to netýká matčina fyzického stavu.

„A co ovlivnilo tvou mysl, mami?“

„Chtěla jsi říct klid mé mysli, miláčku. Stárnoucí matky jistě stále víc zapomínají, ale přesto všechny dorůstáme do mateřské moudrosti.“

„Začínáš mít problémy s hlavou, mami?“

„Snažíš se o nejapné poznámky, miláčku?“

Pearl se o nic takového nesnažila.

„Je to tím, co jsem se dozvěděla,“ řekla její matka. „Něco, co probodlo mé ustarané mateřské srdce jako meč.“

„Jsme ve válce?“

„Je to horší, mnohem horší. Až sem, do mého osamělého obydlí, se doneslo, že moje jediná, rozkošná dcera se zasnoubila s tím hadem Yancym Taggartem. Neměla bych být první, a ne poslední, kdo se o tom dozví?“

„Řekl ti to Quinn,“ pronesla Pearl. Začínal v ní vřít vztek.

„Až když jsem mu zavolala, abych se poptala po tvém zdraví a duševní pohodě, jak to ve svém zdejším osamění pravidelně dělám. Domníval se, že o tom už vím, vzhledem k tomu, že jsem tvá jediná matka.“

„Chtěla jsem ti zavolat a povědět ti to dneska večer, mami. Zrovna jsem dorazila domů.“

„Chtěla jsi říct, že jsi měla v úmyslu informovat mě o té tragédii. Věř mi, Pearl, že s takovým sňatkem nesouhlasím, a říkám to s láskou a dokonce s malou nadějí, že se tento navrhovaný legální a nepožehnaný svazek neuskuteční.“

„Kdybys s Yancym strávila trochu času, mami, dala si tu práci a pokusila se ho opravdu poznat, určitě bys souhlasila.“

„Promyce se taky líbí kobra a svým způsobem je jí fascinovaná – těsně předtím, než na ni plaz zaútočí.“

„Nejsem promyka, mami. Navíc jsem takové zvíře v životě neviděla. A Yancy není žádná kobra.“

„Plaz jako plaz, miláčku.“

„Ráda bych, aby ses s ním seznámila a popovídala si s ním, než uděláš definitivní závěr,“ řekla Pearl.

„S Hitlerem se lidi taky seznamovali a mluvili s ním. Hrozně rád si povídal a zamotával lidi do svých lží. Dokázal je fascinovat a přinutit je udělat všechno, co chtěl, aby dosáhl svých hrůzných cílů. Nepřipadá ti to povědomé, miláčku?“

„Možná, že kdybys s Yancym mluvila, zamilovala by ses do něho stejně jako Mussolini do Hitlera,“ odvětila Pearl.

„Ty máš na všechno hned odpověď, viď?“

„Promiň, mami. Prostě nechci, abys Yancyho hned zavrhovala. Oba bychom si přáli tvůj souhlas. Moc nám na tom záleží.“

„Nám? Myslíš tím sebe a svou matku, nebo sebe a toho hada?“

„Ha… Mně a Yancymu na tom záleží.“

„A přesto by ses bez mého souhlasu vdala?“

„No, ano.“

„Vždycky jsi měla tvrdou hlavu a svým způsobem měkké srdce, Pearl.“

„Vezmeme se v Las Vegas, mami.“

„To je pro tvou matku příliš daleko, pokud v té době ještě vůbec bude naživu. Je možné, že zemře na zmařené naděje, které ohledně své jediné dcery chovala. Naděje, že se její dcera probere a věnuje pozornost muži, jako je kapitán Quinn.“

Pearl začala pálit žáha. „On není kapitán, mami.“

„A taky není had, miláčku. Stejně jako doktor Milton Kahn.“

„V tom s tebou nesouhlasím,“ oponovala Pearl.

„Možná kdyby ses na to své nešťastné zasnoubení podívala trochu s odstupem a skutečně analyzovala situaci, tvůj nesouhlas by se rozplynul jako pára nad hrncem. Zasnoubení může být nádherné, miláčku, ale taky se z něj může stát ocelová past připravená sklapnout.“

„Mami, Yancy a já…“

„Láska takovou pastí může být, Pearl.“

„Prosím tě, ještě jednou zvaž svůj postoj, mami.“

„Zvážila jsem ho několikrát, Pearl. A cítím a vidím, že v manželském loži mé dcery leží had. Ta obluda má chtivé hadí oči, ostré hadí zuby a hadí jazyk.“

Pearl se rozohnila. „Někdy dva lidé, i když jeden z nich je had…“

„Mám těžké srdce, Pearl.“

„A já telefon, mami. Zavěšuju.“

Jak řekla, tak i udělala.

Dar osudu, pomyslel si Gerald, když šli z restaurace. Lilly se trochu potácela a občas se o něho opřela. Gerald měl v podpaží nenápadně zastrčenou hnědou papírovou tašku. Lilly na tváři pohrával nenápadný úsměv.

Své očekávání i své myšlenky dobře skrýval.

Proč ne dnes v noci?

Někdy se stává, že situace je nečekaně příhodná a člověku stačí jenom trochu přizpůsobit plán. Možná to bylo štěstí, možná osud. Věřil na obojí.

Nerad odmítal dary osudu.

Využij příležitosti, když se naskytne.

Dovedl jednat na poslední chvíli. Uměl improvizovat.

Mávl na taxík a pak se dlouze a vášnivě líbali na zadním sedadle. Ovinul ji rukou, našel cestu do hlubokého elegantního výstřihu jejích šatů, nahmatal její měkké ňadro a citlivou, jemnou bradavku.

Než dorazili do jejího bytu, byla svolná k čemukoli.

Když se v ložnici svlékala, řekl jí, že připraví víno a dá ho na led, aby se vychladilo, zatímco si budou užívat. Zachichotala se, souhlasila a nasměrovala ho do své dokonale vybavené kuchyně.

Rozhlédl se po místnosti. Byla moc pěkně zařízená bílými skříňkami z borového dřeva, které se dobře doplňovaly s obkladovými deskami na stěnách. Stála tam trouba z broušeného hliníku a podlaha byla složená ze světle zelených, diagonálně položených dlaždiček. Ležely na ní tři tmavě zelené oválné koberce s vetkanými hnědými vlákny. Koberečky. Obvykle ta nejnebezpečnější věc v domácnosti. S výjimkou dneška.

Gerald věděl, že si musí zapamatovat všechno, čeho se dotkl. Všechno. Opatrně se postavil doprostřed kuchyně a zkoumal ji očima.

Viděl lednici, která vypadala jako součást obložení. Neotevřel ji. Láhev s vínem v papírové tašce postavil na žulovou pracovní desku, vzal utěrku a udělal si z ní provizorní rukavici. Několik minut prohledával Lillyinu kuchyň, než našel to, kvůli čemu ve skutečnosti přišel.

Zásuvku s noži.

50

Pearl vlastně nevěřila v Boha, nebo alespoň ne tak, jak by se mělo. Připadala si však požehnaná. Ležela potmě v posteli a uvažovala, čím to je.

Všechno neprobíhalo hladce. Vyšetřování bylo den ode dne zamotanější. Matka byla protivnější, než si Pearl původně myslela. A Quinn její zasnoubení s Yancym snášel hůř, než by měl.

Jakým právem by jí mohl něco vyčítat? Jejich vztah byl prima, ale jenom někdy. Jindy… Radši na to nemyslet.

To někdy ji trápilo dodnes. Prudce se na posteli převalila, pořádně si naklepala polštář a pevně zavřela oči. Pocit, že se jí z nebes dostává shovívavosti, se rychle vytrácel. Člověk by neměl tolik přemýšlet o životě.

Pearl život vždycky připadal plný nesnází. Poslední dobou to díky Yancymu nebylo tak hrozné. Říkala si, že to zvládne. Jediné, co ji teď trápilo, byl Quinn. Proč se nechová jako dospělý? Kdysi byli milenci, ale ona se má teď vdát za někoho jiného. Je to závažná a jednoduchá skutečnost. Zvykne si na ni a Quinn se to musí naučit také.

Měla problém, který si však byla ochotná přiznat jen výjimečně. Spočíval v tom, že i přes zasnoubení s Yancym definitivní konec vztahu s Quinnem není… tak definitivní. Hluboko v srdci cítila ke Quinnovi nezničitelnou náklonnost. I když se snažila sebevíc, nedokázala ji ignorovat.

Ležela sama v posteli, kterou kdysi sdílela s Quinnem. Yancy byl v Albany na jakési schůzi či sjezdu o alternativních zdrojích energie. Právě teď nejspíš okouzloval posluchače řečmi o větrné energii. Usmála se do polštáře. Myšlenky na Yancyho byly dobrým lékem na myšlenky na Quinna. Jestli se Quinn tolik zamlouvá její matce, tak ať si ho vezme ona.

Ta představa Pearl připadala odporná. Převrátila se zpátky na záda.

Zadívala se na strop a pokusila se znovu cítit požehnání shora. Moc se jí to nedařilo.

Nerada spala sama. Vždycky jí to vadilo.

Možná je to dané geneticky. Jako samo člověčenství.

Lilly Branstonová na Řezníka udělala dojem. Byla neobvykle silná. Když jí klekl na paže, nepřestala se bránit. Musel ji několikrát uhodit a pak utrhnout pruh z prostěradla a svázat ji. Když jí pak do úst strčil kalhotky, pokusila se ho kousnout. Lilly se nevzdávala.

Zadýchal se námahou. Znovu si na ni klekl a koleny jí přitiskl svázané paže k posteli. Bezpečně se vrátil ke svému rituálu. Byl pánem situace.

Zvedl vykosťovací nůž, který našel v zásuvce v kuchyni, takže se na něj musela podívat. S úsměvem na něj pohlédl a předstíral, že si z hlavy vytrhl vlas a jediným rychlým tahem čepele ho přepůlil.

Usmál se na ni.

Dívala se na něho beze strachu a bez zvědavosti. Věděla, co bude následovat. Napálil ji. Dostal ji a ona za to zaplatí. Když se jeden druhému podívali do očí, jemně jí zasvítily zorničky. Snadno z nich vyčetl nenávist, která vyvěrala z nejtemnějších hlubin její bytosti. Pobavilo ho to. A vzrušilo.

Přiblížil nůž k jejímu obličeji, takže přes něj skoro neviděla, ale ne úplně. Chtěl se jí dívat do očí.

Usmál se její nenávisti. Věděl, že kdyby se mohla osvobodit, pokusila by se ho zabít.

Máchl nožem ze strany na stranu. „Teď ti postupně vysvětlím, co s tebou budu dělat,“ řekl.

Když jí zručně odřízl bradavku, začala křičet. Roubík jí v ústech držel pevně, takže její hlas nebyl v ložnici skoro slyšet. Natož aby pronikl přes stěny bytu ven. Upravil jí roubík, aby pevný hedvábný materiál nevdechla a neudusila se.

Vložil bradavku do malého plastového sáčku a ukázal jí, že ho nechává otevřený. Ještě chvíli s ní mluvil, dával si na čas a prodlužoval své potěšení. V očích už neměla nenávist, ale hrůzu.

Když skončil, s potěšením konstatoval, že ačkoli Lilly vydatně krvácela, on na sobě má jenom pár kapek krve. Byl rychlý, a když jí prořízl hrdlo, vyhnul se většině rudé tekutiny, která vytryskla z tepen.

Překvapilo ho zjištění, že se potí. Lillyino tělo bylo tam, kde ho nepokrývala krev, také zpocené.

Bylo to náročné. Hodně mu to ztížila. A také za to pořádně zaplatila.

Slezl z postele, přistoupil k oknu a rozhrnul závěsy, které před Lillyiným posledním utrpením zatáhl. Otevřel okno dokořán. Byla to součást jeho plánu. Nejbližší okna, z nichž by se teoreticky dalo pohlédnout do Lillyina bytu, byla vzdálena několik bloků – a právě díky té vzdálenosti bylo vysoce nepravděpodobné, že se z některého z nich někdo podívá a dohlédne právě k Lilly. Vrátil se k posteli a zůstal stát u jejího těla. Stejně jako předtím spokojeně zaznamenal, že na postel není zvenku přes závěsy vidět.

V místnosti teď povíval lehký vánek a hladil jeho vlhké tělo. Okno otevřel ještě z jednoho důvodu – nechtěl, aby tuhle oběť našli příliš brzy. Když ho nechá dokořán, zápach rozkladu a výkalů z povolených střev nebude hned cítit v domě.

Začal ze všeho metodicky otírat otisky svých prstů. Jako vždycky byl opatrný a bezpečně si zapamatoval všechno, čeho se dotkl. Až bude hotov, půjde do koupelny a osprchuje se. Stoupne si pod sprchu nahý s bílými latexovými rukavicemi na rukou. Až se umyje, dá oběti do vlasů čerstvou lilii, kterou si přinesl. Dokončí své dílo a nechá tu hádanku pro policii.

Pak se oblékne a vyrazí do města. Do noci. Skryje se pod rouškou tmy.

Musel Lilly obdivovat. Bojovala až do posledního slabounkého dechu. Byla bojovnice.

Pearl jistě nebude jiná.

51

Do kanceláře ze tmy vpadla Addie a překvapila Quinna.

Také se divila. Nečekala, že ho najde, jak se hrbí za psacím stolem a v úzkém pruhu světla ze své lampy pročítá papíry.

„Jen si klidně zakuřte,“ řekla a znovu ho překvapila.

Byli v kanceláři sami. Addie přišla večer do práce, jak to často dělala. Quinn se vrátil, aby znovu pročetl a přeorganizoval složky některých případů. Uvažoval o tom, jak příjemné by bylo zapálit si kubánský doutník a uvelebit se v kancelářském křesle. Lépe by se mu přemýšlelo. Netušil, že Addie mu dokáže tak snadno číst myšlenky.

S úsměvem přistoupila k svému stolu. Svému a Feddermanovu.

Opřela se o něj pozadím a zkřížila si ruce pod ňadry. Při tomto postoji jí sukně vyjela nahoru, takže se ukázala nezanedbatelná část nohou. Quinn si už všiml, že ženy s malými ňadry se svůj nedostatek někdy snaží vyvážit tím, že rády ukazují nohy.

Takové sexistické úvahy! V duchu se plácl přes ruku.

„Roztržitě jste si sahal na levou kapsu na košili,“ řekla, „jako by v ní něco mělo být. Olizoval jste si rty a pořád jste koukal na šuplík, ve kterém máte doutníky.“

„Hodně si všímáte detailů,“ poznamenal.

Nenápadně pokrčila rameny a nepřestala se usmívat. „Mám to v popisu práce.“

„Čeho jste si ještě všimla?“

„Že to tady vypadá spíš jako na policejní služebně než v kanceláři.“

Rozhlédl se a zasmál se. „To je asi přirozené. V žilách mi koluje policajtská krev.“

„Minulosti se zbavuje těžko,“ řekla. „Vy jste hlavní partner a řídíte to tu, takže byste možná měl mít svou vlastní kancelář.“

„To by mi nevyhovovalo. Ztratil bych kontakt se svými lidmi.“

„Ale aspoň byste si mohl vykouřit doutník, kdybyste na něj měl chuť.“

„To je pravda.“

„A možná, že kdybyste se víc odpoutal od minulosti, snáz byste přijal změnu.“

„Máte na mysli změnu image?“

„Víte, jak to myslím. Když zlehčujete vážný problém, znamená to, že ho nechcete řešit.“

Sáhl do zásuvky psacího stolu a vytáhl z ní doutník v hliníkovém pouzdře, které se podobalo velké nábojnici. Zaklapl zásuvku, ale pouzdro neotevřel. Podíval se na Addii, protože věděl, jakým směrem se rozhovor bude ubírat.

Nejspíš jí nevadilo, že se na ni dívá. Poposedla si, takže měla celý zadek na stole. Dlaněmi se opírala o jeho desku a napřímila paže. Vypadalo to, že má vysoko posazená, úzká ramena. Sukně jí vyjela ještě výš. Rytmicky kývala jednou nohou, takže pata boty s vysokým podpatkem zlehka narážela do stolu a kanceláří se neslo tiché rytmické klapání.

„Mluvíme o Pearlině zasnoubení?“ řekl Quinn.

Přikývla a věnovala mu nenápadný úsměv, který vycházel především z jejích očí. „To zasnoubení pro Pearl i pro vás představuje dost velkou změnu.“

„Pro mě?“

„Protože vůči Pearl očividně chováte jisté city.“

„Já to zvládnu,“ ujistil ji Quinn.

„Řekla bych, že s doutníkem by to bylo snazší.“

Pozorovala ho a nepřestávala pohupovat nohou.

Rozlomil hliníkovou tubu a vyndal z ní doutník. Znovu otevřel zásuvku a vyndal z ní ořezávač špiček. Zápalky hledat nemusel. Vždycky je měl u doutníků.

Ořezávač vypadal jako miniaturní gilotina. Quinn odštípl špičku doutníku a s uspokojením konstatoval, že gilotinka je stejně ostrá a účinná jako dřív.

„Au,“ řekla Addie. „Jaký druh kouříte? Marie Antoinetty?“

„Dostal jsem ji,“ odpověděl a zvedl gilotinku, aby se na ni Addie mohla pořádně podívat. Potom ji vrátil do zásuvky.

„Od Pearl?“

„Od jiného policajta, který taky rád kouřil doutníky, ale musel toho nechat.“

Quinn držel doutník mezi prsty, ale nezapálil si.

„Pearl by to nevadilo,“ poznamenala Addie. Jeho váhání ji zřejmě nepřekvapovalo.

Usmál se. „Možná ano.“

„Jak to? Nevěděla by o tom.“

„Mohla by na to přijít.“

„Teď už je to stejně jedno,“ prohlásila Addie. Mluvila trpělivě, jako by hovořila s odmlouvajícím dítětem.

„To…“

„Ne,“ řekla Addie klidně. „Je konec. Bylo by nejlepší, kdybyste si to uvědomil a přijal to.“

Mluvila z ní psycholožka.

Quinn se jí díval do očí, v nichž zářil úsměv. Člověk by dokázal přivyknout tomu, že ten úsměv prosvětluje jeho svět. Dokázal by si na něm vytvořit závislost. Sjel pohledem k její noze, která se nepřestávala rytmicky pohupovat a tiše vyťukávat do přední desky stolu své poselství.

Vsunul si doutník mezi zuby, škrtl sirkou a přiložil ji ke špičce. Několikrát pořádně potáhl, takže se doutník rychle rozhořel. Uvolněně se opřel na kancelářském křesle.

„Spokojen?“ zeptala se Addie.

„Skoro. Naučil jsem se to tak dělat. Má to něco společného s pochopením a přijetím změny.“

„Pokud jde o spokojenost, žádné skoro neexistuje.“ Obdařila ho dalším úsměvem, který se zdál velmi vědoucí. Skrývalo se v něm tajemství a doutnal v něm erotický náboj.

Najednou vstala ze stolu, stáhla sukni dolů a uhladila si ji na stehnech. Tvářila se, že je v rozpacích, ale jenom to předstírala. „Promiňte. Neměla jsem začít mluvit o vás a Pearl. Vím, jaké to je. Starých lásek se člověk zbavuje stejně těžko jako starých návyků.“

„Někdy umírají až společně s námi,“ řekl Quinn.

Zatvářila se polekaně. „Náš rozhovor se začíná stáčet poněkud morbidním směrem.“

„Mluvil jsem o doutnících,“ řekl.

„Zaplaťbohu.“

„Addie, já bych nikdy…“

„Já vím. Nemyslela jsem si, že byste to dokázal udělat.“

Sebrala několik papírů a strčila je do desek. Srovnala všechno, co leželo na Feddermanově stole, pak se sehnula a vzala si kabelku. Zůstala skloněná o něco déle, než bylo nutné. Quinn věděl, že to na něho zkouší. Zdálo se, že Addii to nevadí.

Popřála mu dobrou noc a šla ke dveřím. Očividně věděla, že se na ni dívá, ale teď nic nehrála. Chovala se striktně pracovně.

U dveří se otočila a řekla: „Možná, že zítra se někam pohneme.“

„S případem,“ doplnil Quinn.

„Samozřejmě. S čím jiným?“

Když odešla, zdálo se, jako by s ní z kanceláře zmizela i trocha vzduchu.

Quinn potáhl z doutníku a pokusil se vyfouknout kouřový kroužek. Nepovedl se mu. Zkusil to znovu, ale opět neúspěšně.

Sledoval, jak se beztvarý kouř vznáší ke stropu a myslel na to, že Addie se domnívá, že by kvůli Pearl mohl spáchat sebevraždu.

Myslel na Boha.

Mrzelo ho, že Bůh nevěnuje větší pozornost New Yorku.

52

„Vrah se rozjíždí,“ řekl Fedderman.

Několik minut po půlnoci Quinnovi zavolal Vitali. Probudil ho a sdělil mu adresu poslední Řezníkovy oběti, Lilly Branstonové. Měla byt ve vysokém bytovém domě na Park Avenue. Krásnou budovu postavili před druhou světovou válkou. První čtyři poschodí kryla žulová fasáda a nad ní se k noční obloze tyčila další patra z hnědých cihel a tesaného světlého kamene. Dole stál obvyklý shluk označených i neoznačených policejních aut, hasičských a sanitních vozů. Všechna vozidla parkovala v šílených úhlech, takže to vypadalo, jako by přijela ve stejnou dobu a těsně se vyhnula hromadné havárii.

Quinn kývl na pozdrav uniformovanému policistovi, kterého znal. Když s Feddermanem vcházel do vestibulu domu, vytáhl průkaz.

Vestibul byl působivý a velice elegantní. Byl obložený béžovým mramorem s růžovými žilkami, na zemi ležel měkký hnědý koberec a výtahy měly dveře z naleštěné mědi.

„V takovémhle domě musí být nějaký recepční,“ pronesl Fedderman.

„Je tady. Sal povídal, že v deset končí. Recepční tvrdí, že oběť asi v šest viděl vycházet samotnou, ale neviděl ji, jak se vrací.“

„Možná se s vrahem setkala venku a přivedla si ho domů až po desáté.“

„Anebo věděl, že to po desáté bude bezpečnější, a přišel sem sám,“ řekl Quinn. Zvedl hlavu a rozhlédl se. „Jsou u vchodu bezpečnostní kamery?“

„Ano, ale záznam se neukládá a tehdy se na monitory nikdo nedíval.“

Quinn se zaťatými zuby přikývl.

U jednoho výtahu stál Mishkin. Zdálo se, že zmačkaný hnědý oblek je mu příliš velký. Oči měl plné smutku. Dokonce jako by mu trochu zplihl huňatý knír. Anebo to způsobila mentolová mast?

„Vypadáš unaveně, Harolde,“ řekl Fedderman.

„Když se člověk snaží najít nějaký smysl ve vraždění, tak ho to vyčerpá,“ řekl Mishkin. „Je v osmnáctém patře.“ Stiskl přivolávací tlačítko výtahu. „Tahle rozhodně měla pro co žít. Je to tragédie…“

Bylo hodně po půlnoci, takže do výtahu nastoupili sami. Zatímco zdviž stoupala do patra, kde došlo k vraždě, oba mlčeli. Peklo by nemělo být nahoře.

Když v osmnáctém patře vystoupili z výtahu, Quinn si všiml, že jedny dveře jsou otevřené. Stál vedle nich policista v uniformě. Z jasně osvětleného bytu na chodbu dopadaly nezřetelné pohyblivé stíny. Kousek od otevřených dveří stála čalouněná lavička a vedle ní vysoká kamenná váza s umělou okrasnou trávou.

Na lavičce se hrbil asi dvacetiletý muž, který bude vždycky na první pohled vypadat na dvacet. Měl na sobě hodně vybledlé záplatované džínsy a čistě vypadající bílou košili se svislými zelenými proužky, která mu plandala přes kalhoty. Na bosých nohou měl mokasíny. Rovné hnědé vlasy měl rozcuchané a dalo se těžko odhadnout, zda si je neučesal, nebo se o to marně pokusil. Upřeně zíral na podlahu, jako by sledoval mravenčí farmu.

„To je Stephen Elsinger,“ řekl Mishkin. „Zavolal na tísňovou linku. Vidí do okna oběti a něčeho si všiml. Je to chlapeček se svěřeneckým fondem a bydlí na Lexington Avenue.“

„To je ve vedlejším bloku,“ řekl Quinn.

„Stephen má hodně dobrý dalekohled,“ vysvětlil mu Mishkin. „Byl zvyklý oběť pozorovat.“

„Špehoval ji.“

„On by to přesně takhle asi neřekl, ale je to tak. Podle mého při tom masturboval.“

To se Quinnovi zamlouvalo. „Viděl, jak ji vraždí?“

„Ne tak docela.“

Quinn jenom zavrčel a rozhodl se, že si trpělivě poslechne, co se tady stalo.

Když vešli do ložnice a Quinn spatřil oběť, pochopil, co měl Mishkin na mysli, když řekl, že rozhodně měla pro co žít. Z adresy Lilly Branstonové bylo zřejmé, že měla hodně peněz. I přes ústa rozšklebená hrůzou bylo znát, že musela být krásná. Quinnovi připadala o něco starší než ostatní oběti. Možná jí už bylo přes čtyřicet. Nedalo se to snadno určit, protože upřeně zírala na strop a měla otevřená ústa, z nichž jí patolog – asistent vyndal zmačkané kalhotky a položil je na polštář vedle její hlavy. Ohledání tentokrát neprováděl Nift, ale vysoká žena středního věku, která sice byla štíhlá, ale měla několikanásobnou bradu. Quinn ji trochu znal a měl za to, že se jmenuje Norma. K hrozivě znetvořenému tělu oběti přistupovala s chladnou precizností a profesionalitou, pod nimiž byl občas znát soucit a úcta. Chovala se úplně jinak než její nadřízený.

Quinn jí místo policejního odznaku, který jim pořídil Renz, ukázal průkaz se svým jménem.

„Jsem Norma,“ řekla žena. Měla vysoký nosový hlas. „Znám vás z případu Kraftové před několika lety.“

„Aha, jistě. Kde je Nift?“

„Vy pana Nifta postrádáte?“

Quinn se usmál. „Asi jako pásový opar.“

„Takže ho znáte,“ řekla Norma. „Doktor Nift je doma v posteli a s paní Branstonovou se setká až dlouho po rozbřesku.“

„Holt je služebně starší,“ poznamenal Quinn.

„A je to šéf.“

„Je to pičus,“ zabručel Fedderman.

Norma se na něho podívala, ale tvářila se pořád stejně. Zdála se autoritativní, ale příjemná. Vypadala jako ředitelka dívčí školy, kde se musí nosit uniformy. Vůbec nepřipomínala člověka, který se zabývá mrtvými těly.

Sal Vitali udělal několik kroků do ložnice. „Kde je Pearl?“

„Nechal jsem ji spát,“ odpověděl Quinn. „A Addii taky. Aspoň se zítra ráno nebudeme jeden druhému motat pod nohama jako mátohy.“

Zaťal ruce v pěst, založil si je v bok a pozorně si prohlédl oběť. Byla nahá a končetiny měla svázané cáry roztrhaného prostěradla. Chyběly jí bradavky a mezi ňadry se jí šklebilo nápadné, přes čtyřicet centimetrů dlouhé X. Hrdlo měla příšerným způsobem proříznuté od ucha k uchu. Připomínalo děsivá, nenasytná ústa ze zlého snu.

Pak si Quinn všiml něčeho, čím se ten zlý sen stával ještě zběsilejší a živější.

Ukázal na bílou květinu zastrčenou těsně nad levým uchem do ženiných rozcuchaných vlasů. „Měla to tam, když ji našli?“

„Ano,“ přitakala Norma. „Pro případ, že to nevíte – je to lilie.“

„Věděl jsem to,“ řekl Fedderman.

Norma na něho skepticky pohlédla a pokračovala v ohledání.

„Náš vrah má rád hříčky,“ řekl Fedderman.

„Takovými věcmi se nezabývám,“ řekla Norma.

„Zato Nift ano,“ řekl Quinn. „Rád si hraje na detektiva.“

Norma pokrčila rameny. „Právě že si jen hraje.“

Kolem mrtvé bylo hodně krve, ale místo činu vypadalo stejně uklizeně jako místa, na nichž byly nalezeny předchozí oběti. Vrah byl obratný a věděl, odkud a jak moc budou krvácet, i jak se krvi pokud možno co nejlépe vyhnout.

„Myslíte, že vrah mohl mít nějaké zdravotnické vzdělání, když podle všeho dovede odhadnout, že z tepen bude stříkat krev, a umí se jí vyhnout?“ zeptal se Quinn Normy.

„Nutně ne,“ odpověděla. „Stačí, aby si o tom něco přečetl a samozřejmě si to nacvičil. Řeznické dovednosti se osvojují snadno.“

„Ale trochu krve na sobě určitě měl.“

„Určitě ano.“

„Vypadá to, že když skončil, šel do koupelny a umyl se,“ řekl Sal. „Technici se podívají do odpadu umyvadla a sprchy. Poprášili to tu, ale objevili hlavně šmouhy od rukavic. Přijde mi, že skoro všechno v bytě otřel.“

„V odpadech ani jinde nenajdou jediný vrahův vlas ani kapku krve,“ prohlásil Fedderman. „Nenechává DNA, nejspíš se sprchuje s koupací čepicí a možná si holí intimní místa, jak to někteří úchylové dělají. A když má nůž v ruce, dává si pozor, aby se nepořezal.“

„Potvrdilo se, že oběť se jmenuje Lillian Maria Branstonová,“ řekl Sal. „Osmatřicet let. Realitní makléřka. Podle tohohle bytu usuzuju, že prodávala luxusní nemovitosti. Na vizitkách má napsáno, že pracovala ve Willman Group.“

Quinn o Willman Group slyšel. Byla to jedna z největších a nejúspěšnějších realitních kanceláří ve městě. A jak řekl Vitali, specializovala se na luxusní nemovitosti. Sídlí na Park Avenue. Lilly Branstonová musela dobře vydělávat.

„Nech si jednu její vizitku, Sale. Zítra můžeme zajít do té realitky.“ Nevhodně, ale vřele se usmál a zcela se soustředil na Normu. „Dobře, drahoušku, takže co zatím máme?“

Norma na nával jeho šarmu zareagovala nicneříkajícím úsměvem, jako by jí připomněl dávnou, nepříliš humornou příhodu. „Podle teploty těla bych řekla, že zemřela zhruba před hodinou. Možná o něco dřív.“

„Pro boha živého,“ ujelo Feddermanovi.

Quinn věděl, na co myslí. Jako by chtěl říct, že kdyby si pospíšili, mohli vraha přistihnout při činu.

Byli tak blízko…

„Pochopíš to, až ti povím, jak jsme se o tom dozvěděli,“ řekl Sal.

Quinn jako by ho neslyšel. S rukama zkříženýma na hrudi upřeně hleděl na mrtvou. Z krátkého časového úseku mezi vraždou a nalezením těla se zdálo, že vraha už už mohli dopadnout, ale samozřejmě to bylo jenom zdání. Čas není vzdálenost, a vzdálenost na Manhattanu stejně příliš mnoho neznamená. Ten úchylák teď může klidně sedět v nějakém nonstop bistru o několik bloků dál, pít kávu a slastně myslet na nedávný prožitek.

„Co pohlavní styk?“ zeptal se Quinn Normy.

„Díky, ale musím odmítnout,“ odpověděla s kamennou tváří. „Pokud jde o oběť, nemá na sobě známky násilného proniknutí. Žádné podlitiny. Jestli měla sex, nejspíš byl dobrovolný. Pokud jde o to ostatní…“

Mávla rukou v latexové rukavici a ukázala na znetvořenou mrtvolu.

„To bylo nedobrovolné,“ doplnil Quinn.

„Tak to u vražd obvykle bývá,“ řekla Norma.

Quinnovi její úsečnost nevadila. V černé brašně kromě lékařských nástrojů zkrátka nosila také obranný humor, který byl typický i pro policisty.

„Nejdřív ji odvezeme na pitevnu a pak vám řekneme mnohem víc,“ podotkla Norma. „Co měla k večeři, zda měla v krvi alkohol nebo drogy, přesnou příčinu smrti… A tak podobně. Vodítka.“

„My znamená Nift?“

„Ano, tohle jsou jeho případy. Mám instrukce, že všechno, co se týká těchhle případů, má jít přes něho.“

„Řezníkovy oběti.“

„Předpokládám,“ řekla Norma a začala sbírat nástroje z nerezové oceli, aby je mohla uložit do speciální krabice a vrátit je do lékařské brašny. Měla zkušené a velice úsporné pohyby.

Do dveří strčil hlavu policejní fotograf Willis s rudým obličejem. Na tváři měl široký úsměv. „Mám tu ještě něco vyfotit?“ zeptal se. Věděl, že tím někoho nadzvedne.

Norma zavřela kufřík a povzdechla si, ale zavrtěla hlavou.

„Obdivuju, jak se ovládáte,“ řekl Quinn.

„Bez toho bych nebyla tak sexy,“ prohlásila. „Dobrou noc nebo dobré ráno nebo co vlastně zrovna je.“

Odešla a ani se neohlédla.

„Popovídáme si se Stephenem,“ řekl Quinn. „Třeba zná i on nějaké vtipy, když nás Norma opustila.“

Všichni odešli z ložnice. Zůstala tam jenom Lilly Branstonová.

Nikdo se neusmíval. Komedie zase jednou nedokázala zvítězit nad hororem.

Cestou z bytu Quinn řekl záchranáři, který jedl sendvič, že mohou odvézt tělo.

Muž za svou praxi už mnohokrát odněkud odvezl nějaké tělo a kupodivu se se svým povoláním dokázal vyrovnat i bez nechutného humoru. Jenom přikývl a dál žvýkal.

53

Stephen Elsinger se na lavičce na chodbě choulil takřka do klubíčka a tvářil se úzkostně. Zblízka bylo vidět, že má uhrovitou pleť a příliš často mu nadskakuje ohryzek.

Quinn mu kladl otázky.

„Už jsem…,“ začal Stephen unaveným, netrpělivým tónem.

„Já vím,“ ujistil ho Quinn. „Ale víte, jak to chodí. Určitě se díváte na Zákon a pořádek.“

Stephen se usmál. „Cože? Jsem na tom úplně závislej.“

Quinn na něho vrhl blažený úsměv, který na jeho drsné tváři překvapoval. Byl to spíš úsměv kněze než policajta. „Myslím, že by to pro vás bylo pohodlnější u vás doma, Stephene. Je to odsud kousek, viďte?“

„Je to o jeden blok dál a za roh,“ odpověděl Stephen. Narovnal hubené nohy a vstal z lavičky. Nadskočil mu ohryzek. Tihle muži ho znervózňovali. Víc než to – jednoduše ho děsili. „Mám tam nějaké pivo, jestli budete…“

„Vážíme si vaší pohostinnosti, Stephene, ale jsme ve službě.“

Policajt, který vypadal jako Ital, jmenoval se Vitali a už Stephena vyslýchal, i ten druhý, co vypadal jako poddajný účetní, na Stephena zírali takovým způsobem, že z toho byl nesvůj.

Vytáhlý policajt s pupkem ve špatně padnoucím obleku se na něho usmál a pokrčil rameny, jako by mu chtěl naznačit, že on by si pivo dal.

Jeho rozložitý, drsně působící kolega, který jim všem šéfoval, ustoupil a rukou udělal rozmáchlé gesto. „Veďte nás,“ řekl.

Asi za deset minut došli k bytovému domu, kde Stephen bydlel. Byl to vysoký strohý věžák z červených cihel s plesnivou zelenou markýzou nad vchodem. V takových domech nemívají recepčního. U dveří stál z každé strany květináč s tisem zastřiženým do koule. Dům měl nevlídný, strohý vestibul.

Stephenův byt v devatenáctém patře se nemohl rovnat bytu oběti, ale vzhledem ke čtvrti, kde se nacházel, musel být drahý. Quinn si všiml, že je také téměř stejně vysoko jako byt Lilly Branstonové v osmnáctém patře jejího domu. Nábytek tu byl přísně praktický a značně různorodý. Na stěně za pohovkou visel plakát Alberta Einsteina vedle plakátu komediálního tria Tři hlupáci. V kuchyni se svítilo a na stole ležela otevřená krabice s pizzou.

„Musíme jít do ložnice, abych vám mohl ukázat, jak to bylo,“ řekl Stephen.

Všichni ho následovali. V ložnici bylo šero, ale nikdo nerozsvítil. Vánek čechral tenoučké závěsy na skleněných posuvných dveřích na balkon, které Stephen nechal otevřené. Byl tam cítit slabý nepříjemný zápach, jako by Stephen nechal na podlaze ležet špinavé ponožky.

Quinn nečekal, až ho mladík vyzve, aby vyšel na balkon.

Venku vanul příjemný větřík a stál tam dalekohled. Byl velký, měl na sobě připevněný hledáček a stál na stativu. Byl určený k serióznímu studiu hvězd, ale k noční obloze nemířil. Jeho čočka směřovala několik stupňů jižně od horizontu, šikmo k řadám oken v bloku na Park Avenue.

„Vy jste amatérský astronom?“ zeptal se Quinn Stephena, který za ním vyšel ven. Přidali se k nim Fedderman, Vitali a Mishkin. Quinn doufal, že se pod jejich vahou malý balkon nezřítí.

„Ano,“ odpověděl Stephen. „Mám rád hvězdy. Jenže ve městě svítí plno světel, takže na pozorování nebe to není zrovna nejlepší místo.“

„A tak jste se díval do oken v protějším bloku.“

„No… ano. Ale v New Yorku to dělají všichni. Totiž, chci říct, že nejsem žádnej úchylnej šmírák nebo tak.“

„Samozřejmě, že nejste,“ ujistil ho Quinn. „Koukat druhým do oken dalekohledem je newyorská tradice. Můžete nám věřit, my to vidíme každou chvíli. Pozorovatel si většinou vybere několik určitých oken. Vy jste se rozhodl pro okna Lilly Branstonové a nikdo vám to nemůže vyčítat.“

Stephenovi zuřivě poskakoval ohryzek. „Jo. Ano, pane. Je – vlastně byla – krásná.“

„Sledoval jste ji, když se svlékala?“

„Ano.“

„Nikdo vám to nemůže vyčítat,“ zopakoval Quinn. „Popište nám tedy, co jste přesně dnes večer viděl.“

„Ona… paní Branstonová – asi v půl jedenáctý přišla domů s nějakým chlápkem.“

„Viděl jste, jak vypadá?“

„Ne. Jenom jsem je na chvíli zahlídl a pak jsem pozoroval jejich stíny na zataženejch závěsech. Vím, že pili, a myslím, že se líbali. A ona…“

„Co udělala, hochu?“

„Aspoň částečně se svlíkla v obýváku. Teda vypadalo to tak.“

„Jako ve stínohře,“ řekl Quinn.

„Přesně tak. Jenom míň jasný. Pak šli do ložnice, kde byly rozhrnutý závěsy a já viděl přímo dovnitř.“

„Vidíte odsud na postel?“

„Dá se to tak říct.“ Přistoupil k dalekohledu, podíval se do hledáčku, vyrovnal ho a zaostřil. „Podívejte. Není to nic extra, ale v zrcadle na toaletním stolku vidím postel.“

Quinn se podíval. Měl víc než blok vzdálené okno jako na dlani. Závěsy na něm byly roztažené a v zrcadle bylo vidět asi polovinu matrace, na níž předtím ležela mrtvola. Zkrvavené pokrývky technici odvezli jako důkazy, ale na matraci zůstaly viditelné červené skvrny.

„Na toho chlápka jsem neviděl, protože se paní Branstonová svlíkala přímo u okna.“

„Dělala to vždycky?“

„Skoro vždycky.“

„Myslíte, že věděla, že ji pozorujete?“

„Ano. Myslím, že tušila, že ji někdo možná pozoruje.“ Znovu mu poskočil ohryzek. „Když máte dalekohled, zjistíte, že ženy – hodně z nich – se rády předvádějí.“

„Takže jste se díval, jak se svléká a lehá si do postele.“

„Ano. Většinou spala v takový kraťoučký noční košilce. Ale dneska večer si nevzala nic. Prostě šla k posteli a natáhla se na ní, přímo na přikrývku. Dala si ruce za hlavu a usmívala se. Ještě nikdy jsem ji neviděl takhle se usmívat.“

„Vypadalo to, že někomu pózuje?“

„Ano, přesně tak. Ale mně ne. Spíš tomu chlápkovi, co s ní byl v ložnici.“

„Co se stalo potom?“

„Ten chlápek přišel k oknu a zatáhl závěsy. Viděl jsem z něj jenom ruce.“

„Viděl jste jeho ruce. Nevíte náhodou, co měl na sobě? Košili nebo sako?“

„Přišlo mi, že na sobě nemá nic. Stejně jako paní Branstonová.“ Stephen udělal krok vzad a opřel se o železné zábradlí balkonu. Fedderman se postavil vedle něho. Člověk nikdy neví, co kdo provede, a balkon byl vysoko nad chodníkem. „Všechno se to stalo hrozně rychle,“ řekl Stephen. „Nedalo se přesně poznat, co se tam děje.“

„Pozoroval jste je dál?“

„Ne. Když ten chlápek zatáhl závěsy, nebylo se na co koukat. Asi za hodinu jsem vyšel ven, abych se ještě jednou podíval. Závěsy byly zase rozhrnutý. Okno bylo otevřený, jako by se ten chlápek snažil v pokoji vyvětrat.“

Sal se s neproniknutelným výrazem podíval na Quinna.

„Předtím okno otevřené nebylo?“ zeptal se Quinn.

„Nebylo. Určitě ne. Je to důležitý?“

„Kdoví?“ řekl Quinn a pomyslel si, že vrah možná nechtěl, aby se tělo hned našlo, a snažil se do místnosti vpustit čerstvý vzduch, aby sousedé příliš brzy neucítili zápach rozkladu a výkalů. Pokud to tak bylo, přepočítal se. Nebyl už pánem situace.

Stephen několikrát polkl a pokračoval: „Paní Branstonová pořád ležela na posteli. Ale něco mi na tom nehrálo, ani na tuhle vzdálenost. Obličej měla takovej… zkřivenej. Taky mi připadalo, že na sobě má nějaký divný červený šaty. Takže jsem na ni pořádně zaostřil a…,“ znovu mu poskočil ohryzek, „…a uviděl jsem, že na sobě nic červenýho nemá, že to je krev. A krk měla…,“ zachraptěl Stephen a zlomil se mu hlas. Vypadalo to, že se rozpláče.

Quinn ho chápal. Mladík měl silný dalekohled, takže mu muselo připadat, že je s mrtvolou v jedné místnosti.

„No tak, chlapče, uklidněte se,“ řekl a jemně ho poplácal po rameni.

„Pak jsem zavolal na tísňovou linku,“ řekl Stephen přiškrceně.

Quinn slyšel, jak mu poskakuje ohryzek.

„To jste udělal dobře,“ pochválil ho Quinn.

„Když jsem viděl přijíždět policejní auta, odešel jsem odsud a šel jsem tam, k jejímu domu. Policajti chtěli vědět, kdo jsem, a jestli jsem nevolal na tísňovou linku. Když jsem jim řekl, že jo, posadili mě na lavičku. Tam jsem zůstal, dokud nepřišel detektiv Vitali a nevyslechl mě. Pak jste dorazili vy a šli jsme sem.“

„Je to drsná zkušenost,“ řekl Quinn. „Ale zachoval jste se správně.“

„Fakt si to myslíte?“

„Samozřejmě. Poslyšte, Stephene, nefotíte taky někdy přes ten váš dalekohled?“

„Ne. Proč bych to měl dělat?“

„Nevím. Jen mě to tak napadlo.“ Quinn se usmál. „V mé profesi mě pořád musí něco napadat, víte?“

„To asi jo,“ řekl Stephen.

Souhlasil, že druhý den ráno přijde na stanici a podepíše svědeckou výpověď. Vyzpovídají ho Vitali s Mishkinem a přepis samozřejmě poskytnou Quinnovi a společníkům. Quinna napadlo, že tohle hybridní vyšetřování se podobá vládním zásahům do bankovnictví. Nemělo očekávané výsledky, ale nějak fungovalo.

54

Když vyšli z domu, kde bydlel Stephen Elsinger, z bezhvězdné oblohy mžilo. Světlo se odráželo od mokrých chodníků a zář pouličních lamp se rozpíjela v mlze. Sal s Mishkinem měli policejní auto. Quinn vedl Feddermana k svému lincolnu. Za krkem ho studila voda.

Pak si uvědomil, že chlad cítí ještě z jiného důvodu. Naproti přes ulici se opět znenadání objevila paní Tajemná s rukama založenýma v bok a lokty vystrčenými do stran. Stála ve dveřích jednoho domu, ale dostatečně blízko chodníku. Jako by ji překvapilo, že si jí všimli. Trochu sebou trhla, pak se klidně otočila a odcházela pryč. Nakonec se rozběhla.

Všichni čtyři detektivové ji viděli a všichni pochopili, že než nastoupí do auta a nastartují, žena jim dávno uteče někam, kam za ní nemohou vjet.

Rozběhli se za ní. Nejprve pomalu, stejně jako ona. Věděli totiž, že poběží dlouho a musí být vytrvalí. Pokud mají závodit v tom, kdo vydrží déle, zákon musí zvítězit.

Běžela po Park Avenue směrem do města, asi sto metrů před nimi. Drželi s ní krok. Všichni ochránci zákona se už teď zadýchávali, a to pronásledovali poměrně mladou ženu, která bude mít jistě výdrž. Quinn zaslechl, jak někomu na mokrém betonu uklouzla kožená podrážka a kdosi – možná Vitali – zaklel. Nebyla velká naděje, že ji dohoní. Quinn slyšel, jak Mishkin vysílačkou žádá o pomoc všechna policejní auta v okolí. Sípavě dýchal a nebylo mu skoro rozumět.

Nedali se s takovou vervou do pronásledování kvůli svému mužskému egu? Někteří z nich byli policajti a jiní bývalí policajti. Dávno nepatřili k mladíkům a měli ploché nohy. Vždyť ta ženská před nimi mohla být olympionička!

V této pozdní hodině nebyl skoro žádný provoz a řidiči si honičky na Park Avenue příliš nevšímali. Běžci občas narazili na osamělého chodce s deštníkem, který se směsicí překvapení a zvědavosti koukal, jak se jim za patami rozstřikuje voda.

Quinn věděl, že pokud se ženě podaří zastavit taxík a bude mít dost času umluvit řidiče, aby ji vzal, brzy jim zmizí z dohledu. Stačí, aby taxikáři napovídala, že ji honí skupinka postarších otrapů, kteří jsou možná dokonce opilí. Zahraje si na dámu v nesnázích. Taxikář jejím povídačkám snadno uvěří a rychle ji odveze pryč.

Šikmo přeběhla polovinu dvouproudé ulice a běžela podél travnatého středového pásu. Držela se na asfaltu, který byl pevnější než tráva. Možná doufala, že si jí snáz všimne nějaký taxikář.

Quinnovi slábly nohy. Pocítil známou pulsující bolest v té, do které ho kdysi střelili a která by měla dávno být zahojená. Začínalo ho píchat pod žebry. Mishkin ho doběhl, jako by spolu závodili. Rytmicky máchal lokty, jako by to byly písty stroje. Quinnovi svým zplihlým mokrým knírem a zarputilým výrazem v jindy mírné tváři připomínal pistolníka z Divokého západu, který se chystá zúčtovat s protivníkem.

Zúčtování, pomyslel si Quinn. Všichni ho potřebujeme. Věděl však, že jim docházejí síly.

Jsme banda starých troubů…

Potom zaslechl zachrčení, které značilo spíš odhodlání než bolest, a uviděl, jak se od nich vzdaluje Fedderman. Jeho vytáhlá a nesouměrná postava ve vysoké rychlosti vypadala neuvěřitelně ladně.

Quinn se za ním s úžasem díval a na okamžik zapomněl, že mu běh činí velké obtíže.

Fedderman dělal dlouhé skoky jako vlk a dobíhal ženu, která se překvapeně ohlédla a přidala do kroku.

Fedderman také přidal. Něco ho hnalo vpřed.

Běž, Fede!

Sakra! Ulicí projížděl taxík s rozsvícenou tabulkou na střeše. Paní Tajemná v běhu zoufale zamávala rukou. Trochu zpomalila, aby upoutala taxikářovu pozornost.

Quinn viděl, jak taxík přejel dva pruhy a zamířil k ní.

Zase nám upláchne! Upláchne nám!

Ozval se jekot sirény a zpoza rohu vyjelo policejní auto, jehož maják zářil v mlze.

Žena auto spatřila a rozběhla se jiným směrem. Pokusila se přeběhnout travnatý středový pás. Zakopla a dopadla na všechny čtyři. Vstala a rozběhla se zase do ulice, pryč od policejního vozu.

K taxíku.

Sakra! Povede se jí to.

Nesmí do něj nastoupit! Nesmí…

Najednou zase dopadla na všechny čtyři. Zvedla hlavu a podívala se na taxík, který se k ní rychle blížil. Zasvítila brzdová světla a přestala se točit kola. Vozovka byla tak mokrá, že na ní pneumatiky vůbec nezakvílely. Jenom hlasitě zaškrábaly, jako když člověk přejíždí nehty po kusu lepenky. Vůz klouzal k nehybné ženě.

Přední nárazník do ní udeřil silou, která ji odmrštila kupředu, až se zvláštně zatočila. Skoro celým tělem dopadla na pruh trávy, ale hlavou narazila do obrubníku a zůstala bez hnutí ležet s rukama i nohama rozhozenýma do stran.

Taxikář okamžitě vyskočil z auta a klekl si vedle ní. Pokřižoval se a vstal. Celý shrbený přešel na trávu a začal zvracet.

Jako druhý se na scéně objevil Fedderman. Sklouzl, zastavil se a zůstal stát s dlouhými pažemi svěšenými podél těla. Lapal po vzduchu a díval se na ženin obličej.

Když se k nim Quinn začal přibližovat, zrychlil, třebaže mu oběma nohama projížděla prudká bolest a v plicích ho pálilo, jako by v nich měl roztavené olovo. Nejen v plicích, ale i v srdci. Soustředil veškerou pozornost na ženu ležící na kraji středového pásu.

Kdo jsi?

Kdo jsi?

ČÁST ČTVRTÁ

Hvězdy v modravém nachu nad střechami

Blednou ve žluté mlze, jejich krása zvadla

A já na roztočené planetě

Vážu si kravatu u zrcadla

Conrad Aiken, Ranní píseň

55

Quinn se přidal ke skupině, která na Park Avenue obklopila ženu ležící částečně na travnatém středovém pásu a částečně na vozovce. Nehýbala se a kolem hlavy se jí utvořila velká louže krve smíchané s dešťovou vodou.

Quinn stál v chladné mlze a díval se do tváře ženy, která se vydávala za Chrissii Kellerovou. Byla to klientka, jež ho najala a všechno uvedla do pohybu. Ale Chrissie Kellerová to nebyla, alespoň jak tvrdila její matka.

Vedle ženy klečel Fedderman a hmatal jí puls.

Našel ho.

„Není mrtvá,“ řekl trochu překvapeně. Krvavá rána na hlavě vedla k úvahám o hodně vážném zranění, které mohlo být smrtelné. Úrazy hlavy však většinou hodně krvácejí.

„Já bych si na první pohled myslel opak,“ řekl uniformovaný policista, který přijel autem.

Quinn s ním musel souhlasit. Žena byla bledá, měla zavřené oči a nehybná víčka. Ve tváři se jí zračil klid a mír a zdála se mrtvolně strnulá.

„Zavolal někdo záchranku?“ zeptal se Quinn.

„Už jede,“ odpověděl Mishkin.

Fedderman si svlékl zmačkané sako a ženu jím přikryl, jako by za ni cítil zodpovědnost, protože ji honil, až upadla. Quinn ho chápal. Někdy to tak zkrátka je a logika s tím nemá nic společného.

Blížilo se k nim houkání sirény a na Park Avenue vjela sanitka s dalšími dvěma policejními auty. Majáky jim jasně blikaly.

Když se Fedderman napřimoval, Quinn si všiml, že na ulici něco leží. Bylo to částečně zaklesnuté pod ženiným pravým stehnem, jako by jí to vypadlo z kapsy nebo zpod mikiny. Ukázal na to a Fedderman se znovu roztřeseně sehnul a předmět vyprostil. Byla to malá kabelka se zipem zdobená vyšisovanými korálky.

Ustoupili od ženy a přenechali ji dvěma robustním záchranářům s neuvěřitelně jemnýma rukama, kteří měli raněnou odvézt do nemocnice.

Fedderman podal Quinnovi kabelku. Ten ji rozepnul a prohlédl její obsah. Byl v ní zmačkaný papírový kapesníček (jaký obsahovala každá dámská kabelka, kterou kdy prohledal), hřeben, rtěnka, propisovačka, malý blok, mobil a odřená kožená peněženka.

Když ji otevřel, našel v ní šedesát čtyři dolary v bankovkách a platební karty na jméno Lisa Boltová. Dále objevil kartičku zdravotní pojišťovny a další doklady včetně řidičského průkazu vydaného v Ohiu. Všechny byly na stejné jméno. Kromě toho tam měla i zohýbanou vizitku, která Quinna překvapila.

Vrátil všechno do peněženky a tu vložil do kabelky. Spolu s klíči od svého auta ji podal Feddermanovi.

„Paní Tajemná a naše záhadná klientka je nějaká Lisa Boltová,“ řekl. „Soukromé očko z Columbusu v Ohiu. Vezmi tu kabelku a jeď s ní do nemocnice, Fede. Vezmi si moje auto. Svezu se se Salem a Haroldem a pak tam za tebou dojdu.“

Záchranáři zkušeně a zručně rozkládali nosítka. Zakrátko ženu naloží do sanitky.

Jeden z nich měl v podpaží srolované tlusté přikrývky. Lepší než vak na tělo, pomyslel si Fedderman a vzal si zpátky mokré sako. Spolu s kabelkou ho jednou rukou držel v dostatečné vzdálenosti od těla a klusal k místu, kde stál zaparkovaný lincoln.

„Měl bys zavolat Pearl!“ křikl přes rameno na Quinna.

Nebyla to jenom rada, ale zároveň i varování.

Quinn sledoval, jak záchranáři nakládají Lisu Boltovou do sanitky, a přitom z mobilu zavolal Pearl. Nebude nadšená, že ji budí ve dvě deset ráno. Kdyby ji však nevzbudil, byla by nadšená ještě méně.

Vzpomněl si, že mu říkala, že Yancy Taggart je na nějaké lobbistické služební cestě nebo něčem podobném a že bude u sebe doma.

Číslo Pearliny pevné linky si pamatoval, takže se neobtěžoval se zrychlenou volbou a rovnou ho vyťukal na tlačítkách, aniž by se na ně musel dívat.

Pearl ho nezklamala. Vůbec jí nebylo příjemné, že ji cvrlikání telefonu u postele vytrhlo z neklidných snů. Přitáhla si ten zatracený hlasitý krám blíž, aby dosáhla na sluchátko, přitiskla si studený plast k uchu a víceméně do telefonu zavrčela.

„Pearl?“

Byl to Quinnův hlas. Zamžourala na svítící čísla na budíku. „Co to ksakru provádíš?“ zabručela.

„Bručíš, jako by ses s někým rvala o kus žvance,“ řekl Quinn.

„Rvu se o minuty spánku,“ opáčila Pearl. Potom dodala jasnějším a ostražitějším hlasem, protože věděla, že se muselo stát nebo se děje něco důležitého: „Takže proč mi voláš, jako bych byla někde v Evropě, kde by bylo sice mnohem později, ale pořád moc brzy na telefonování? Musí to být něco hrozně důležitého.“

„To jsem nepochopil,“ řekl Quinn. „Co kdybys mi řekla číslo své sociální pojistky, abych věděl, že jsi dost probraná, aby ti došlo, co ti říkám?“

Pearl se se značnou námahou posadila na posteli. Zase ten otřepaný vtip s číslem sociální pojistky. Vznikl v době, kdy spolu začali pracovat. Věděla, že si z ní Quinn bude utahovat, dokud si nebude stoprocentně jistý, že je úplně vzhůru, a teprve potom jí všechno poví.

„Vykašli se na číslo mojí pojistky a přejdi rovnou k věci,“ řekla.

Quinn ji poslechl a informoval ji o vraždě Lilly Branstonové a vývoji v případě Lisy Boltové.

„Proč jsi mi sakra nezavolal?“ zeptala se Pearl, když skončil.

„Zrovna ti volám.“

„Myslela jsem dřív.“

„Je čtvrt na tři ráno, Pearl, tak jaképak dřív?“

„Víš, jak to myslím.“

„Chtěl jsem zítra mít po ruce aspoň jednoho bdělého detektiva. Pak se všechno rychle seběhlo a neměl jsem čas. Obleč se. Zjistím, do které nemocnice Lisu Boltovou vezou, a pak ti zavolám na mobil, abychom se tam mohli sejít.“

„Jestli je to paní Tajemná, zajisti, ať ji tam někdo pořádně hlídá, aby zase nezmizela.“

„Jestli se tentokrát ztratí,“ řekl Quinn, „tak to bude na místo, kam za ní nikdo nemůže. Brzy se uvidíme, Pearl. A prosím tě, zavolej Addii Priceové, ať ví, co se děje.“

„Jo,“ odpověděla Pearl. „Určitě to udělám.“

Zavěsila, vstala z postele a potmě klopýtala směrem ke dveřím do předsíně a koupelny.

Špatně se však zorientovala. O několik desítek centimetrů minula dveře a tak bolestně se kopla do palce, že se jí zajiskřilo před očima. Několik minut stála nehnutě na jedné noze a omráčeně svírala rám dveří. Držela se za palec, v němž jí cukalo, a chrlila nadávky, za které by ji matka zcela jistě pohoršené vyplísnila.

Bolest ji úplně probudila. Začala používat hlavu a stiskla vypínač.

Auu!

Najednou všechno kolem sebe viděla tak ostře a jasně, až to bolelo.

Zamžourala. Viděla toho ještě méně než předtím. Zase zhasla a belhala se do koupelny. Doufala, že se do palce nekopne podruhé. To by nepřežila. Kdyby se to stalo znovu…

Tak co?

Došla až do sprchového kouta a nechala se zalévat zázrakem zvaným voda.

56

Do Rooseveltovy nemocnice na rohu Desáté Avenue a Západní padesáté deváté ulice dorazila skoro ve tři hodiny. Připojila se ke Quinnovi s Feddermanem, kteří byli v hezky zařízené čekárně urgentní péče. Na druhé straně dlouhé místnosti seděli dva rozložití černoši s hlavami v dlaních. Zdálo se, že jeden z nich tiše vzlyká.

Quinn stál a držel v ruce papírový kalíšek s kávou. Fedderman měl také jeden, ale na rozdíl od Quinna seděl na šedé polstrované židli s dřevěnými područkami. Nad ním byla na kovovém držáku televize s vypnutým zvukem. Na obrazovce poskakoval chlapík v džínsech a černém triku. Držel se v rozkroku a šklebil se, jako by právě dostal ránu do varlat. Občas se objevil detailní záběr několika hystericky se smějících diváků. Byl tam naladěný Komediální kanál. Ach jo. Pearl si všimla hromady zmuchlané mokré látky na zemi. Bylo to Feddermanovo sako potřísněné krví.

„Oba vypadáte, že za sebou máte příšernou noc,“ řekla.

„Zavolala jsi Addii?“ otázal se Quinn.

„Sakra! Zapomněla jsem na to.“

Podíval se na hodinky. „Už je stejně moc pozdě. Nech ji spát.“

Ať si klidně spí celý den, kruci, pomyslela si Pearl. „Tak jak to vypadá se soukromým očkem Lisou Boltovou?“ zeptala se.

„Je v kritickém stavu, ale stabilizovaná. Má vnitřní zranění a zlomenou lebeční kost. Je v kómatu.“

„Měla u sebe něco, podle čeho bychom mohli kontaktovat rodinu?“

„Nic,“ odpověděl Fedderman. „Moc toho u sebe neměla. Pokud má rodinu, nejspíš nechtěla, aby se jí pletla do práce.“ Mluvil sklíčeně a tak unaveně, jako by měl každou chvíli usnout. Ale nejen to. Pearl se zdál skleslý.

„Řekli vám doktoři, jak dlouho to kóma asi potrvá?“ zeptala se. Lisy Bohové, ne tvoje, Fede.

Fedderman si konečky prstů promnul koutky očí. „Nejenže to nejsou schopni říct, ale dokonce si ani nejsou jistí, jestli se vůbec probere.“

„Ale vědí, že pokud se probere, potřebujeme s ní mluvit,“ řekl Quinn Pearl. „Proto jsi tady.“

„Myslela jsem si to.“

„Trefila ses. Já s Fedem pro dnešek končíme. Ráno tě někdo vystřídá. Pokud budeš chtít, vezmi si dopoledne volno a dospi se. Jestli se Lisa Boltová probere, okamžitě mi zavolej.“

„Víte už něco?“ ozval se čísi hlas.

Do čekárny vešla Addie Priceová. Měla na sobě úzké džínsy a měkký bavlněný svetřík s hlubokým výstřihem. Trochu jí sklouzl z ramene a odhalil ramínko podprsenky. Husté blonďaté vlasy měla rozcuchané, ale stejně to vypadalo, jako by si je stihla trochu upravit.

Tahle krasotinka přece nemůže přijít s vrabčím hnízdem, pomyslela si Pearl.

„Jak víte, že tu jsme?“ zeptal se jí Fedderman.

„Zavolal mi Mishkin. Asi mu to nařídil Renz. To kafe máte z automatu?“

„Je tamhle na chodbě,“ řekl Quinn a kývl tím směrem. Podíval se na Pearl a dodal: „Teď máš společnici. Můžeš Addii o všem poreferovat a potom tu obě budete sedět a hlídat pro případ, že se Lisa Boltová probere k vědomí a začne mluvit. Bude lepší, když si ji poslechnou dva lidi.“

Pearl se na něho nevraživě podívala. Když o všem Addii poreferuju, usnadním jí špehování pro Renze.

Fedderman se pomalu, unaveně zvedl ze židle a sebral ze země své příšerně zmačkané sako.

„Zítra to probereme,“ řekl Quinn.

Vlekl se s Feddermanem z čekárny. Fedderman byl tak unavený, že ani Pearl na rozloučenou nijak nepopíchl.

„Ti dva vypadají, jako by přežili železniční neštěstí,“ poznamenala Addie.

„Ne,“ oponovala Pearl. „Vypadají, jako by ho nepřežili.“

„Dojdu si pro kafe,“ řekla Addie. „A pak mi můžete říct, co se děje. Dáte si taky?“

„Proč ne? Musíme zůstat vzhůru. Aspoň jedna z nás.“

Když Addie odešla, do čekárny vstoupila mladá zdravotní sestra a vzala prázdnou skleněnou konvici na kávu, která stála na stolku v rohu vedle dvou uplakaných černochů. Pearl si jí prve nevšimla. Sestra se na Pearl zářivě usmála, postavila na horkou plotýnku plnou konvici a prázdnou odnesla. Káva, kterou uvařila, nejspíš bude lepší než ta, kterou Addie koupí v automatu.

Mohou si o ní popovídat.

Pearl si pomyslela, že je načase, aby si popovídaly o několika věcech.

Addie se s kávou usadila do koženého křesla a dlouhé nohy skrčila pod sebe. Pearl s potěšením zaznamenala, že má dost velká chodidla.

Pearl seděla v rohu nedaleké pohovky a připadala si unavená a protivná. Občas tlumeně zazněl gong a sestry místním rozhlasem oznámily, na jaké pracoviště se má který doktor dostavit. Nedalekou chodbou čas od času prošla zdravotní sestra nebo hlídač. Oba sklíčení černoši chvíli hovořili s doktorem v zeleném úboru a potom odešli. Pearl s Addii víceméně osaměly.

Pearl dumala, jak nadnést téma Addiina očividného flirtování s Quinnem, když vtom Addie promluvila.

„Ještě jednou vám blahopřeju k zasnoubení,“ řekla. „Yancy Taggart musí být zajímavý člověk.“

„Myslíte když se se mnou zasnoubil?“ zeptala se Pearl.

Addie se usmála. „Tedy, ano, tak jsem to myslela. Myslím, že získat vás není vůbec snadné, Pearl, a že se to jen tak někomu nepovede.“

„Jen tak někomu?“

„Nemyslela jsem to tak, jak to možná vyznělo, nebo jak jste si to možná vyložila.“ Addie se pomalu napila kávy. Kalíšek držela velmi opatrně, takže tekutina uvnitř byla určitě tak horká, že se skoro nedala pít. „Podle mého vztahy neukončujete snadno.“

„Máte pravdu,“ připustila Pearl. „Neukončuju.“

„Nemusíte si dělat starosti,“ pokračovala Addie.

„Starosti?“

„Kvůli Quinnovi. Bojíte se, že bych mu mohla ublížit.“

Pearl vzala horký kalíšek do obou rukou a podívala se přes jeho okraj na Addii. „Páni, vy jste ale psycholožka.“

„Je na vás vidět, že Quinna pořád máte ráda. Ne tak, abyste se nevdala za někoho jiného, ale je to dobrý chlap, vy to víte a nechcete ho zranit. A nepřejete si, abych ho zranila já.“ Addie se napila, nyní už ne tak opatrně. „Jakmile se dozvěděl o vašem zasnoubení, začal žárlit a vy jste si najednou nebyla tak jistá. To všechno je naprosto přirozené. Teď se bojíte, že se Quinna pokusím využít a budu se bavit jeho zamilovaností.“

„Přiznávám, že je to přesně tak,“ řekla Pearl. „A co má být?“

„Takže chci, abychom k sobě byly upřímné.“

„Nejdřív vy,“ řekla Pearl.

„Dobře. Jsem nesmírně ctižádostivá, Pearl. Možná jste nikoho takového ještě nepotkala. Quinn mě přitahuje, ale chci ho využít jenom ke svému postupu v kariéře. Využívám ho. Otevřeně vám to přiznávám, jenom vám. Lákám ho, ale nehodlám si ho připustit k tělu.“

„Proč?“

„Nechci, aby moc trpěl, až ho nechám. Bude zoufalý a bude si připadat zrazený, ale ne dlouho. Dojde mu, že jsem jenom proradná mrcha. Řekne si, že jsem ho akorát vodila za nos a že by se z toho měl poučit. Bude mít pravdu. Za několik týdnů po mém odjezdu si na mě skoro nevzpomene.“

„A mezitím s ním budete dál koketovat. Když jsem byla malá, pro ženy, jako jste vy, existovalo určité označení.“

„To je ono,“ řekla Pearl.

„Souhlasím,“ řekla Addie. „Využívám nenápadný příslib sexu k manipulaci s muži.“

„Ale nikdy si je nepustíte k tělu.“

„To by pak vyprchal ten nenápadný příslib,“ vysvětlila jí Addie. „Jste dospělá. Víte, jak manipulovat s muži a využívat je, abyste se dostala dál. Taky vám to není cizí.“

„To je sice pravda, ale nemůžu říct, že bych vždycky měla úspěch.“

„Nikdo není dokonalý.“

„Proto děláme to, co děláme,“ podotkla Pearl.

„Quinn je taky dospělý. Trochu o tom popřemýšlí a pochopí to, stejně jako vy. Vím, že ho máte ráda, a povídám vám, abyste se o něho tolik nebála. Až ho odkopnu, možná si natluče, ale velké modřiny z toho nebudou.“

„A co vy?“

„Já? Já jsem dost odolná.“

„Tak jsem to nemyslela. Na ženách, jako jste vy, je přitažlivá právě nepřístupnost. Jakmile byste se s někým sblížila, kouzlo by bylo pryč. Takže se bojíte sbližovat. Jenom dál koketujete, protože jste nejistá.“

Addie zamyšleně přikývla. „Do určité míry máte pravdu. Ale vím to a jsem na to nebezpečí zvyklá. Abych se mohla prokoketovat životem, musím být nejistá.“

„To je opravdu skvělé zjištění.“

„Nějakým způsobem se k němu časem dopracuje většina žen. Když se budeme snadno dávat, nedokážeme udržet svou cenu.“

„Nejsme švýcarské franky,“ připomněla jí Pearl.

„Opravdu?“

„Na tuhle otázku nebudeme hledat odpověď,“ řekla Pearl.

„Je jedno, jak se na nás – na mě – Quinn dívá. Každopádně vám můžu slíbit, že až náš vztah skončí, nebude to pro něho velké trauma.“

„Když se váš vztah nenaplní,“ podotkla Pearl.

„To vám taky můžu slíbit.“

„Pokud se něco takového vůbec slíbit dá.“

„Pokud,“ souhlasila Addie. Dlouze se napila kávy a usmála se. „Jsem ráda, že jsme si popovídaly, Pearl. Leccos se mezi námi vyjasnilo.“

„Ano,“ přitakala Pearl.

„Vy jste poctivá ženská, a já ne.“

„Ještěže jsme si to vyjasnily,“ řekla Pearl.

57

Druhý den se v deset dopoledne sešli v kanceláři. Byl tam Quinn, Pearl, Fedderman a Erin Kellerová. Addie zůstala v nemocnici, protože se dobrovolně nabídla, že tam počká na detektiva v civilu a uniformovaného policistu, kteří dostali za úkol hlídat Lisu Boltovou. Ta se zatím neprobrala k vědomí. Vitali s Mishkinem byli v terénu a pracovali na případu Lilly Branstonové.

V pozadí hučela klimatizace, která se snažila zvládnout nával rekordního horka, jež venku pořád sílilo. V místě, kde bylo stařičké zařízení zavěšené, se kondenzoval vlhký vzduch a po stěně stékal tenký pramínek rezavé vody. Nikdo se nezmínil ani o neustálém klepání, ani o skvrně na zdi. Nechtěli tu věc zbytečně dráždit, aby nepřestala fungovat.

„Ano, je to ona,“ řekla Erin, když jí ukázali fotografii z řidičského průkazu Lisy Boltové. „Je to stejná ženská jako ta, kterou jste mi ukázali předtím.“

Quinn o tom nepochyboval, ale chtěl, aby s nimi Erin spolupracovala oficiálně. Budoval svůj případ. Doufal, že dříve či později se tahle špína dostane k soudu.

„Určitě jste tu ženu nikdy neviděla?“ zeptal se Erin.

„Vůbec ji neznám.“

„Nezmínila se o ní někdy Chrissie?“

„Ne.“

„Pokud si na něco vzpomenete…“

„Já vím,“ přerušila ho Erin. „Okamžitě vám zavolám.“

Odešla, nejspíš na nějaké chladnější místo.

Otevřely se dveře a vešla Addie. Měla na sobě stejné oblečení jako předchozího večera. Pod očima se jí objevily takřka neviditelné kruhy, ale jinak vypadala svěže a naprosto bděle. Pearl věděla, že ona naproti tomu vypadá jako šedesátiletá bába.

Všichni Addii pozdravili, nebo na ni alespoň kývli. Addie se na oplátku usmála a také je pozdravila. „Boltová je pořád v bezvědomí, ale doktoři mluví optimističtěji,“ řekla.

Ujistila Quinna, že Lisa je bezpečně pod dohledem, a pak odešla ke kávovaru. S nenápadným úsměvem úkosem pohlédla na Pearl. Po včerejším obnažení duší a odhalení cílů se z nich staly spiklenkyně. Členky nového sesterstva.

Ale co, kašlu na to, pomyslela si Pearl.

Když si Addie nalila kávu, vrátila se a usedla na okraj Feddermanova stolu. Měla sice hrnek se svými iniciálami, ale vlastní stůl jí stále chyběl. Zdálo se, že jí to nevadí. Když neměla stálé pracovní místo, mohla si pobíhat, jak se jí zlíbilo.

„Pořád v hlavě převaluju jednu myšlenku,“ řekla.

„Tak ji vyvalte na nás,“ vybídl ji Quinn.

„Až se Lisa Boltová probere a začne mluvit, nečekala bych, že nám toho moc poví,“ začala Addie. „Ať se za Chrissii Kellerovou vydává z jakéhokoli důvodu, možná nebude vědět, že si na ni jenom hraje.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Fedderman. Seděl u stolu, ale popojel s kancelářským křeslem na stranu, takže Addii viděl skoro celou.

Addie zkřížila dlouhé nohy. Vždycky čaruje nohama, pomyslela si Pearl a sledovala, jak se Fedderman bezděčně dívá na Addiino kulaté pozadí na svém stole.

Z tebe jsou zkrátka všichni paf, viď?

„Všichni víme, že dvojčata jsou si neuvěřitelně podobná,“ řekla Addie. „Někdy myslí a chovají se skoro jako jedna osoba. Pokud se Lisa vydává za Chrissii, protože má nějakou psychickou úchylku, možná se opravdu domnívá, že je Chrissie. Nebo dvojnice její mrtvé sestry.“

„Třetí dvojče,“ podotkl Fedderman.

„Matematicky to není možné, ale je to výstižné. Takže možná máme co dělat s jakýmisi trojčaty.“

„To zní šíleně,“ řekla Pearl.

„Je to šílené,“ přitakala Addie. „Taky tu máme fixaci na matku, která se projevuje odřezáváním bradavek obětí. A k tomu X vyříznuté do těla, jako by pachatel chtěl oběť úplně vymazat ze světa a možná i ze své paměti. Nejenom to, pokud jde o přenos osobnostních rysů, Lisa může být schopná udělat cokoli pro udržení svých klamných představ. Pokud si myslí, že skutečně je sestrou zemřelé Tiffany Kellerové, mohla by se pokusit zavraždit její matku, která jako jediná ví, že Lisa není ani jedno dvojče.“

„To je víc než šílené,“ prohodila Pearl. Neměla ráda, když se při vyšetřování začalo odbíhat do okultního světa. Vyznat se v tom skutečném bylo samo o sobě dostatečně těžké.

„Možná ne,“ řekl Quinn. „Většina z nás, co tu jsme, viděla podivnější věci.“

Pearl se podívala na Addii. „V té čekárně jste očividně hodně přemýšlela.“

„Určitě jsme přemýšlely obě,“ odpověděla Addie.

„Zatím to není hypotéza, na které bychom měli pracovat,“ řekl Quinn. „Všechno záleží na tom, co řekne Lisa Boltová, až se probere.“

„Pokud se probere,“ poznamenal Fedderman.

Dveře se znovu otevřely a na ulici unikl další chladný vzduch, aby se rozplynul v horkém dopoledni. Do kanceláře vstoupili Vitali s Mishkinem. I po náročné noci oba vypadali docela bděle. Mishkin kývl. Hnědý oblek měl vyžehlený a čistou bílou košili vzorně zastrčenou do kalhot bez pásku, které mu na překvapivě plochém břichu přidržovaly šle. Dokonce i jeho ježatý knír vypadal upraveněji než jindy.

Sal byl celý pomačkaný, ale vypadal slušně. Mrkl na Feddermana. „Kdo by do tebe řekl, že dokážeš předběhnout gazelu?“

„Na střední jsem byl mílař a skončil jsem jako druhý ve státních závodech,“ řekl Fedderman.

„Na střední. Jo, to je pěkně dávno,“ poznamenal Mishkin.

„Občas si na ni vzpomenu,“ řekl Fedderman. „Dokonce se mi někdy udělá beďar a mám sto chutí rozdat si to na zadním sedadle s Mary Lou Minowskou.“

„Ty jsi taky znal Mary Lou?“ zeptal se Sal.

„Nechte těch chlapáckých keců,“ okřikla je Pearl. „Jsou únavné.“

Vitali přistoupil ke Quinnovi a položil před něj předmět připomínající zploštělou rtěnku.

„Co je to?“ otázal se Quinn.

„Flash disk neboli velkokapacitní paměťová jednotka,“ odpověděl Vitali. „Vrah si z bytu Branstonové odnesl její notebook, ale tohle tam zapomněl. Bylo to zapadlé za sedadlem kancelářského křesla oběti.“

„Strká se to do USB portu v počítači,“ řekla Pearl. „Dají se na to kopírovat soubory. Je to jako disková jednotka, jenom mnohem menší a bez pohyblivých částí. Některé flešky mají ohromnou paměť.“

Quinn se rozzářil. „Myslíš, že Lilly Branstonová si na tohle zálohovala soubory z počítače?“

„Nejspíš ne automaticky,“ odpověděla Pearl. „Flešky se používají spíš na okamžité ukládání než na průběžné zálohování dat.“

„Konečně máme důkaz,“ řekl Quinn.

„Je to první vrahova chyba,“ dodal Fedderman.

„Možná,“ pronesla Addie.

„Páni,“ prohodila Pearl.

Pearl seděla u psacího stolu a skoro do tří hodin pracovala s flash diskem. Ani si neudělala čas na pořádný oběd. Plastovou vidličkou jedla salát přinesený z bistra a zkoumala ošidně maličké paměťové zařízení Lilly Branstonové.

Nejprve byla zklamaná, protože většina disku zůstala nevyužitá. Uložené soubory obsahovaly především prezentaci bytů v osobním vlastnictví, které nabízela firma Willman Group. V některých případech se jednalo o celé bytové domy. Stránky Willman Group byly řešené tak, že případný kupec si mohl udělat virtuální prohlídku vybrané nemovitosti. Někde byl dokonce i výhled z oken. Pearl si pomyslela, že kdyby hledala byt za milion dolarů a víc, byla by v sedmém nebi. Kdyby ovšem měla ten milion a víc.

V nebi však nežije. Je vyšetřovatelka a jediný milion dolarů, který kdy uvidí, nejspíš bude kradený.

Nálada se jí zlepšila, když otevřela složku nazvanou K&K. Rychle zjistila, že písmena znamenají Káva a konverzace a že se jedná o seznamovací stránku pro profesionály a lidi s obskurními zájmy, kteří hledají společnost lidí stejného zaměření.

V New Yorku, kde minuty letí rychleji než jinde a lidé nemají čas na obvyklé rituály utváření a pěstování přátelských a mileneckých vztahů, to nebylo nijak výjimečné. Město svým obyvatelům přineslo rychlejší způsob, který jim vyhovoval.

K&K měla jednu vlastnost, která se Pearl vůbec nelíbila, ale určitě velice vyhovovala klientům agentury. Přihlášení zájemci na stránku umisťovali osobní profil (fotografie nebyla povinná) a kontakty – obvykle e-mailovou adresu. Nikdo včetně K&K samotné nemohl žádným způsobem zjistit, kdo koho kontaktoval. Klienti se scházeli bez prostřednictví agentury, která zřejmě vydělávala na reklamách. Systém zaručoval naprosté soukromí.

Pearl věděla, že je dost dobře možné, že Lilly svého vraha našla přes K&K. Jak by ho ovšem nyní mohla najít ona?

K ukládání profilů na flash disk určitě používala program, s nímž lze kopírovat celou obrazovku. Historie Lillyiných e-mailů zmizela spolu s jejím počítačem. Seznam její elektronické pošty mohl mít poskytovatel internetového připojení, ale získat ho bylo z právního hlediska problematické. Navíc pořád existovala možnost, že Lilly se s mužem domluvila po telefonu. Možná mu dokonce volala z veřejného automatu. Anebo, jak vyplývalo z některých profilů na K&K, se s ním mohla sejít v určitou dobu na určitém místě. Kromě toho bylo možné i to, že klienti při prvním kontaktu využívali internetové kavárny. Počítače v kavárnách byly napojené na místní sítě a zajišťovaly tak anonymitu v případě, že uživatelé komunikovali s milenkami nebo se připojovali k pornografickým stránkám.

Pearl prošla stovky profilů v sekci On hledá ji. Který z nadějných nápadníků mohl Lilly Branstonovou zaujmout? Někteří byli obchodníci a docela dost jich pracovalo jako realitní makléři. Byli mezi nimi výkonní ředitelé podniků, podnikatelé, lobbisté, umělci, vědci, bohatí dědici, lektoři, broadwayští producenti, sportovci i vládní úředníci. Žádní policisté ani soukromí detektivové.

Pro Pearl by se tu žádná vhodná partie nenašla. Pro Lilly jich tu bylo až moc. Pearl si nejspíš právě přečetla Řezníkovo skutečné nebo smyšlené jméno. Možná i viděla jeho fotografii, ale nemohla ho nijak poznat.

Anebo mohla? Možná, že kdyby věc svěřili do rukou mladého odborníka, který bravurně ovládá počítače, dokázali by zúžit pátrání a trefit se do černého. U newyorské policie takoví kouzelníci existovali.

Pearl se rozhodla, že si o tom nejdřív promluví s Quinnem. Pokud bude souhlasit, mohou věc předat Renzovi a jeho lidem. Komisař by mohl konečně být užitečný. Jejich nápad by si přivlastnil a za nějakou dobu by jim za to prokázal protislužbu.

Pearl se usmála. Teď uvažuju jako Addie. Vidím v mužích odrazový můstek k úspěchu.

Addie. Pearl napadlo, že by s Quinnem možná mohli zevrubněji prozkoumat její minulost.

Informace o jejím napadení v Detroitu se daly snadno najít a ověřit. Kdyby ji útočník najednou nenechal být, určitě by ji zabil. Ona se pak z brutálního napadení jako správná hrdinka otřepala, udělala si doktorát a stala se kriminoložkou.

Hodně se o ní psalo v novinách a Addie tomu v mnoha případech sama napomohla. Neúnavně sama sebe propagovala a kdykoli se v televizi hovořilo o zločinu, objevila se na obrazovce.

Jakmile Addie přežila svou smrt, ze všech sil se soustředila na nový životní cíl a nedala se zastavit.

Pearl zajímal život Addie Priceové před napadením.

O něm však neexistovaly žádné informace.

Nic.

Pearl dokázala docela dobře odhadnout, proč tomu tak je.

58

Pearl ukázala Quinnovi dokumenty z agentury K&K, které měla Lilly Branstonová uložené na flash disku. Uložila si je do počítače, takže Quinn mohl vzít flash disk a odjet s ním za Renzem, aby ho poslal na expertizu a mohl se tak zúžit rozsáhlý seznam podezřelých.

Když Pearl znovu osaměla, zavolala Addii na mobil a navrhla jí společnou večeři v malé afghánské restauraci na Amsterdam Avenue nedaleko kanceláře.

Podnik se jmenoval Východní hvězda. Byl dlouhý, úzký a vyzdobený nebeskými tělesy. Na jedné dlouhé stěně visely modré tapiserie s tenkými srpky měsíce a souhvězdími, která zezadu prosvěcovaly malé žárovky. Z kuchyně se linula vůně různých koření, mezi nimiž vévodil neznámý pronikavý odér, který vháněl slzy do očí a podněcoval chuť k jídlu.

„Maso s jogurtem,“ řekla Addie, když jim přinesli jídlo a ona ochutnala. „Nikdy by mě nenapadlo, že to dohromady může být tak dobré.“

„Skoro všechno, co tady mají, je dobré,“ řekla Pearl. „Poprvé jsem tu byla s Yancym. Chodí sem pravidelně.“

„Ach, Yancy.“

Pearl si vidličkou vložila do úst kousek masové taštičky se zeleninou a sledovala, jak si Addie očividně pochutnává na kořeněném hovězím s nudlemi v jogurtu. Napila se afghánského vína, které podle výrazu jejího obličeje také bylo překvapivě dobré.

„Budeme si zase sestersky povídat?“ zeptala se Addie, postavila sklenku s vínem na stůl, ale její stopku nepouštěla z ruky.

„Tak trochu,“ odpověděla Pearl. „Zjistila jsem si o vás nějaké informace.“

Addie předstírala nezájem. „A?“

„Než jste se před šesti lety zapsala na Vysokou školu kriminologie, neexistovala jste.“

Pearl musela uznat, že Addie je dobrá. V očích se jí objevilo nejprve překvapení a pak bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Nemělo smysl cokoli zapírat.

„Jednu Adelaide Priceovou jsem našla,“ pokračovala Pearl, „ale ta před třiceti lety zemřela na revmatickou horečku. Bylo jí jenom pět let.“

Addie odstrčila talíř s jídlem a dlouze se napila vína. „Měla byste pochopit jednu věc. I když si nejsem jistá, že to dokážete, protože jste nikdy nebyla v mé kůži. Po tom, co mě málem zabili, jsem se dnem i nocí bála a skoro jsem nespala.“

„Chcete říct, že se bála Geraldina Knottová,“ opravila ji Pearl.

„Máte pravdu,“ přiznala Addie. „Jsem – byla jsem – Geraldina Knottová. Když jsem přestala být jen obětí, ale stala jsem se i trochu slavnou osobou, najednou jsem se začala víc bát. Můj strach nebyl neodůvodněný. Dokonce jsem dostávala výhrůžné dopisy.“

„Váš strach chápu,“ řekla Pearl. „Ale pravděpodobnost, že člověka znovu napadne sériový vrah, je hodně nízká.“

„Ale může se to stát, i když v mém případě k tomu nedošlo. Chtěla jsem být v bezpečí a anonymitě, a tak jsem začala používat jméno Addie Priceová. Prošla jsem si záznamy o úmrtích a našla jsem osobu, která se narodila zhruba v době, kdy jsem se narodila já, a umřela mladá. Přivlastnila jsem si její identitu a dokonce i její rané dětství. Stala jsem se Addií Priceovou.“

„Ale proč jste si vymyslela to druhé napadení?“

„Uvědomila jsem si, že když jsem se stala Addii Priceovou, zároveň jsem se vzdala výhod, které přináší sláva. Takže když se mi to hodilo, znovu jsem po nich sáhla. Vymyslela jsem si další napadení, abych mohla zkušenost Geraldiny Knottové využít ve své profesi. Některé podrobnosti zůstaly stejné. Muže, který se mě pokusil zabít, nikdy nechytili. Byl maskovaný, takže i kdybych ho znovu potkala tváří v tvář, nepoznala bych ho.“

„A tahle nová identita vám pomohla ve vaší profesi?“

„Ohromně. Ale vytvořila jsem si ji taky z osobních důvodů. Zní to bláznivě, ale když jsem se stala Addií Priceovou, měla jsem víc síly objektivně se podívat na Geraldininu zkušenost a vyrovnat se s ní. Nové jméno a nové já mi pomohly. Nedokážete si představit, jak moc. Hodlám zůstat Addií Priceovou.“

Pearl dál jedla, ale pomaleji a s menší chutí. „Takže příběh Addie Priceové, kterou někdo napadl, je prostě jenom smyšlenka, kterým jste si v dobré víře pomohla k postavení odbornice s osobní zkušeností.“

„Přesně tak,“ souhlasila Addie. „Kvůli důvěryhodnosti jsem vycházela ze skutečného přepadení Geraldiny Knottové.“

Pearl se napila vína. Jako by tohle všechno tušila ještě dřív, než s Addii usedla ke stolu.

„Co s těmi informacemi uděláte?“ zeptala se Addie.

„Povím je Quinnovi a nechám ho, aby to řekl Feddermanovi. Nikdo další o tom nemusí vědět.“

Addie dlouze vydechla a znovu se napila vína. „To přežiju. Doslova a do písmene.“

„Myslíte, že je možné, aby muž, který se vás pokusil zabít, byl Řezník?“ zeptala se Pearl.

„Možné to je, ale těžko říct. Utekl dřív, než dostal příležitost… Víte, co.“

„Proto jste v New Yorku,“ řekla Pearl. „Kvůli tomu jste o to místo tak usilovala. Byly v tom i osobní důvody.“

Addie si pohrávala se sklenkou. Držela ji za broušenou stopku a krátkými, ale plynulými pohyby ji otáčela, takže víno v ní zůstávalo v klidu. „Ano, je to velice osobní, i když si nejsem úplně jistá, že ten násilník byl zrovna Řezník. Nejsem jeho typ a nezapadám do jeho úchylného scénáře.“ Dlouze se Pearl zadívala do očí. „Ale vy ano, Pearl. A to je třeba brát v potaz.“

„Už jsem to v potaz vzala,“ odpověděla Pearl.

Addii se trochu zadrhl hlas, když řekla: „Možnost, že se mě pokusil zabít Řezník, je dost velká, takže ho chci dostat.“

Pearl se usmála a pokrčila rameny. „Člověk posedlý pronásledováním mezi nás skvěle zapadá.“

Addie si znovu opatrně nabrala sousto hovězího v jogurtu. „Všimla jsem si.“

„Máte na mysli Quinna,“ řekla Pearl.

„Ne,“ odpověděla Addie. „Nejen Quinna.“

„Takže Addie je ve skutečností Geraldina Knottová,“ řekl Quinn Pearl druhý den ráno v kanceláři. Díval se úkosem napravo, jak to dělával pokaždé, když se nesoustředil, ale snažil se přemýšlet. Takhle seděl takřka od chvíle, kdy mu Pearl začala vykládat, co zjistila o Addii Priceové.

Klimatizace hlučela, ale byla tišší než včera. Ještě se neudělalo horko. Pearl uvařila čerstvou kávu, jejíž vůně se linula celou kanceláří.

„Nemělo by nás to překvapit,“ řekl Quinn. „V Detroitu platí tak trochu za osobnost šoubyznysu. Slavní lidé si dost často mění jméno.“

„Ty jsi v New Yorku taky slavný,“ namítla Pearl. „A pořád se jmenuješ stejně.“

„Ale o změně jména jsem už uvažoval,“ řekl Quinn. „Nemůžu se rozhodnout mezi Mikem Sledgem a Sherlockem Spadem. Co zní drsněji?“

„Já bych se po několika posledních nocích mohla jmenovat Nancy Droopová alias Ospalka,“ řekla Pearl.

Quinn na ni zamrkal. „To sotva, Pearl. Hele, a jak bychom říkali Fedovi?“

„Tomu? Rozhodně inspektor Clu…“

„…soe,“ dořekl za ni Fedderman, který se objevil ve dveřích. „Přistihl jsem tě, jak mě drbeš.“

„Mluvili jsme o Addii Priceové,“ odpověděl Quinn věcně. „Tyhle informace si nech pro sebe.“

„Mlčím jako hrob,“ řekl Fedderman, posadil se ke stolu a pevně si propletl prsty, jako by se chystal začít modlit.

„Jako my všichni,“ řekla Pearl bez úsměvu.

Když se Fedderman o pět minut později dozvěděl o proměně Geraldiny Knottové v Addii Priceovou, zavrtěl hlavou. „Chudák ženská. Musela se pořád strašně bát. Třeba má dál strach, i když změnila totožnost.“

„Proto se taky o jejím tajemství kromě nás nikdo nedozví,“ řekl Quinn.

„Možná Řezník,“ dodala Pearl.

Fedderman upřeně hleděl na své propletené prsty a přemýšlel o tom. „Addie není jeho typ.“ Vrhl na Pearl pohled, který se jí nelíbil.

„Já vím,“ řekla. „Dívala jsem se do zrcadla a viděla jsem fotky všech Řezníkových obětí. Jsem jeho typ.“

„Nejen ty, ale taky milion dalších Newyorčanek,“ řekl Quinn.

„Víc než milion,“ opravil ho Fedderman.

„To jste mě uklidnili,“ řekla Pearl, ale nemyslela to vážně.

59

OHIO, 1997

Miriam Grantlandová by byla ráda, kdyby stěrače, které přejížděly po předním skle jejího auta, dokázaly kromě dešťových kapek setřít i její slzy.

Když jí zavolali, okamžitě vyrazila. Byla na půl cesty do Clevelandu a skoro celou dobu plakala.

Myšlenky na ni dotíraly jako neúnavní démoni.

Proč se Jerry narodil? Kde se stala chyba? V čem udělala chybu?

Když vzala v potaz okolnosti, možná v ničem.

Anebo ve všem.

Zatracené kamiony! Jeden kolem ní právě prosvištěl rychlostí skoro sto třicet kilometrů v hodině a zalil její auto pořádnou sprchou vody, takže Miriam na okamžik vůbec nic neviděla. Poslepu jela tmou vstříc oslnivě zářícím reflektorům vozů v protisměru.

Namířila svou zlost proti kamionu. Naklonila se kupředu, aby viděla z auta, zatroubila a zablikala dálkovými světly. Motor s námahou zabral a volant se jí ve zpocených dlaních rozkmital. Centimetr po centimetru zase ovládla dálnici a mírným obloukem kamion předjela.

Nepřestával jí lomcovat vztek.

Podívala se na tachometr. Jela sto třicet sedm kilometrů v hodině. Nepouštěla nohu z plynu a dívala se, jak přední reflektory kamionu mizí v dálce za ní. Na temné dálnici bičované deštěm před ní bylo jenom několik aut.

Ocitla se na dlouhém rovném úseku a trochu ubrala plyn, dokud se nepřestal třást volant a předek auta. Kapota přestala vibrovat. Tachometr ukazoval sto třicet jeden kilometr. Rychleji se neodvažovala jet, aby se vůz neporouchal. Nesměla se zdržovat.

Miriam nastavila tempomat. Potřebovala dojet do Clevelandu, udělat, co je třeba, a zase se vrátit domů.

Myslela na Jerryho a všechny problémy, které způsobil. Musí to být v něm. Něco je s ním ve velkém nepořádku. Nechová se normálně. To je fakt, s nímž se jako jeho matka musí vyrovnat.

Narodil se skoro o měsíc dřív a vážil necelé dva kilogramy. Bylo to příčinou jeho problému? Možná. Mohla za to ona? Těžko.

A Jerryho otec? Ten darebák s nimi nezůstal ani tak dlouho, aby chlapce mohl v dobrém či ve zlém ovlivnit. Kdo však jistě věděl, jak to je? Mělo to v danou chvíli nějaký význam? Možná byl na vině Jerryho otec. Minulost se nedá změnit. Ať se to člověku líbí nebo ne, všichni žijeme v přítomnosti.

Miriam proti gayům rozhodně nic neměla. Informaci se dozvěděla od staré známé z Clevelandu, která jí zavolala. Jmenovala se Grace a celé roky žila se svou lesbickou partnerkou, s níž se seznámila na vysoké. O nic nešlo. Miriam se v sexuálním životě druhých nešťourala. Do toho, co kdo dělá za zavřenými dveřmi, v soukromí svého domova nebo v podnicích, které takové klientele slouží, nikomu nic není. Miriam nepochybovala, že časem se i v Ohiu budou moci legálně brát lidé stejného pohlaví. Jí to nevadí. Časy se mění a ona s nimi.

Ale Jerry! Její vlastní syn!

Tušila, že s ním něco není v pořádku. Věděla, že se v noci vykrádá z domu a špehuje sousedova dvojčata. Nikdy o tom s Jerrym nemluvila. Choval se heterosexuálně a u chlapce jeho věku šmírování nejspíš nebylo neobvyklé. Ke Kellerovým stejně nejspíš nakukoval hlavně ze zvědavosti. Že ty malé kokety nestahují roletu, byl jejich problém. Miriam kromě toho měla svých potíží dost. Ničily ji a stále se opakovaly. Práce, pití, probdělé noci, osamění. Čas od času vztah, který byl jenom o sexu a nikam nevedl. Práce, pití, probdělé noci, osamění. Pořád dokola. Jako na zatraceném běžícím pásu, na kterém se vyčerpá a jednoho dne padne, vyřízená a bez jediné naděje. Tak vypadal její život. Už tak ho měla dost těžký a nepotřebovala, aby jí ho svým blbnutím komplikoval ještě Jerry.

Samozřejmě že blbnul, ale tohle nečekala. Snažila se o něm uvažovat s odstupem. Na obviňování a mudrování už nebyl čas.

Teď musí jednat.

Jako by se před ní temná dálnice táhla donekonečna. Společnost jí dělalo diskuzní fórum v rádiu. Naprosto odpovídalo její náladě, protože všichni v éteru řešili nějaké problémy. Jeden muž tvrdil, že vláda nechává obyvatele špehovat posádkami tichých černých helikoptér. Na zadních stranách dopravních značek prý jsou sprejem nastříkané kódy, jimiž se řídí armády, které se přesouvají pouze v noci. Všechno řídí tajná, globální zločinecká organizace, která se má lidem odhalit za pouhé tři roky.

Miriam přeladila na jinou stanici, ale narazila jen na další diskuze.

Než dojela na předměstí Clevelandu, dozvěděla se, že Země se brzy srazí s rojem asteroidů, který se k ní řítí. Podle věštecké předpovědi k tomu dojde za tři roky. Zdá se nemožné, aby asteroidy Zemi minuly. Možná, že právě v té hrůzné chvíli vyjde z utajení ona globální organizace.

Miriam vytáhla instrukce, které si v Holifieldu načmárala na čistou obálku, a přesně podle nich projížděla stále chudšími a nebezpečnějšími čtvrtěmi.

Konečně dojela do ulice v centru, kterou hledala. Stály v ní především cihlové komerční budovy. Některé z nich měly okna a dveře zatlučené překližkovými deskami s graffiti.

Před Miriam se v mlze rozpíjel červený neonový nápis NEZBYTNOSTI.

Červená záře blikajícího nápisu se odrážela od namoklých ulic i od strašidelného oranžového světla pouličních lamp. Miriam se podívala přes suchý pás, který na okně zůstal po stěračích. Viděla, že venku před klubem, pod hnědou markýzou s třásněmi, postává několik lidí. Někteří drželi sklenice či láhve. Bylo mezi nimi několik žen.

Miriam zpomalila, zajela k obrubníku a zaparkovala. Bude se muset obrnit a vstoupit do toho hrozného brlohu. Bude odtud muset vytáhnout Jerryho, odvézt ho zpátky do Holifieldu a jasně mu vysvětlit, že se má vyhýbat… lidem, jako je její kamarádka Grace.

Možná, že Grace je ještě v klubu nebo co je to za podnik. Volala Miriam právě odtud.

Zaparkovala asi třicet metrů od hloučku pod markýzou. Nechala spuštěný motor, rozsvícené reflektory a zapnuté stěrače. Sledovala lidi, kolem nichž bude muset projít cestou do klubu. I přes zavřená okna slyšela, jak se spolu hlasitě baví a občas se zasmějí. Neklidně přecházeli sem a tam, jako by čekali, co se semele. Jedna žena, která byla na takové místo až příliš dobře oblečená, skoro upadla. Nějaký muž ji zachytil, podepřel a políbil ji na ucho. Usmála se a popadla ho za paži. Další žena, která na sobě měla podobné černé koktejlky, jaké vlastnila i Miriam, se oddělila od ostatních, začala cosi nesrozumitelně vykřikovat a zvedla láhev piva, jako by někomu připíjela. Měla dlouhé blonďaté vlasy a odhalené paže jí zdobily řady náramků. Očividně byla opilá, protože v černých botách na jehlových podpatcích sotva držela rovnováhu.

Zhluboka se napila piva a přešla do oranžového světla nejbližší lampy. Vrtěla přitom zadkem. Vtom si všimla zaparkovaného auta.

Miriam zhasla reflektory.

Blondýna se ani nepohnula. Znovu se pořádně, pomalu napila a popošla blíž. Přitom se trochu předkláněla, jako by se chtěla podívat, kdo sedí za volantem.

Dívaly se na sebe přes sklo zmatnělé deštěm. Když se jejich oči střetly, Miriam zůstala sedět jako přikovaná a zalapala po dechu.

Viděla své šaty.

Své náramky.

Svého syna!

Otevřela dveře a bez rozmýšlení vystoupila z vozu. Skoro si neuvědomovala, že se hýbe. Jemný déšť ji studil na tvářích.

Jerry se otočil a klopýtal na vysokých podpatcích zpátky ke dveřím klubu, kde stáli jeho kamarádi a udiveně a pobaveně na něho hleděli.

„Jerry!“ zvolala Miriam.

Pokusil se přidat do kroku, ale zakopl a málem upadl.

„Jerry! Zatraceně!“ Miriam se rozběhla. Teď už věděla, co dělá. Zase začala myslet a zuřila. Tohle jí přece nemohl provést vlastní syn! Určitě se jí to zdá. Nemůže to být pravda! Přesto měla přímo před očima důkaz, že to tak je. Měl blonďatou paruku a vysoké podpatky. V žilách jí prudce bušil vztek.

Dohonila Jerryho těsně přede dveřmi, přímo pod hnědou markýzou. Lidé, kteří se tam shromáždili – někteří ženského pohlaví, jiní zblízka nikoli ženského pohlaví –, ustoupili. Zavládlo ohromené ticho.

Miriam chňapla po svých koktejlkách a roztrhla je na zádech, ale povedlo se jí Jerryho stáhnout zpátky. Zapotácel se na vysokých podpatcích a upadl. Ležel na mokrém chodníku, namalovanýma očima zíral na Miriam a křivil ústa obtažená rtěnkou. Blonďatá paruka sjela na stranu, rozmazala se mu řasenka.

Miriam na něho plivla a ze všech sil ho kopla do boku.

Její syn s námahou vstal. Měl obutou jenom jednu botu. Miriam ho strkala k autu. Když otevřel ústa, aby se ohradil, znovu do něho strčila.

„Mami…“

„Ty posranej perverte!“ Začala do něho bušit pěstmi. Šťouchla do něho. Uhodila ho. Znovu do něho šťouchla a zase ho uhodila. Postrkovala ho k autu. Šťouchla do něho. Uhodila ho. Jerry ztratil druhou botu a rukama si kryl hlavu s blonďatou parukou. Snažil se uhýbat před ranami a šel skoro v předklonu.

Miriam otevřela dveře spolujezdce a strčila syna do auta. Zavřel už sám. Udělal by cokoli, jen aby na něho přestaly dopadat její zaťaté pěsti poháněné unavenými pažemi. Z ran bylo cítit znechucení a zoufalství.

Když Miriam rázně obešla auto k místu řidiče, zakřičela na lidi postávající u dveří klubu: „Posraný perverti!“ Na jiná slova se nezmohla. Ti, které právě urazila, na ni jenom hleděli, jako by něco nebylo v pořádku s ní. Někteří se zasmáli.

Motor auta zhasl a Miriam se ho podařilo nastartovat až na třetí pokus. Konečně rázně zařadila a rychle se rozjela po mokrém asfaltu.

Když se řítili kolem vchodu do klubu, Miriam viděla skoro do všech rozesmátých tváří. Jedna žena na ni cosi zakřičela a oběma rukama si vysoko vyhrnula sukni, přičemž odhalila – nebo odhalil – jenom černé síťované punčocháče. Miriam měla podobné doma v zásuvce prádelníku. Podívala se na Jerryho skrčené nohy. Byly navlečené do černých síťovaných punčocháčů.

„Proč?“ zeptala se ho a automaticky vyjížděla z města stejnou cestou, jakou přijela. „Proboha, proč?“

Jerry neodpovídal.

„Tvůj otec,“ řekla. „Kam se zdejchnul tvůj zatracenej otec? Tohle je jeho vina!“

Cestou do Holifieldu na sebe Jerry s matkou ani jednou nepromluvili.

Podařilo se jim nepozorovaně vejít do domu. Miriam v to alespoň doufala. V sousedství bydlelo pár zvědavců, kteří rádi vykukovali z okna.

Miriam syna přinutila, aby se svlékl z oblečení, které z větší části patřilo jí, a pak po čtyřech vylezl na postel. Jerry se tak styděl a byl tak zničený tím, co se stalo, že se nezmohl na sebemenší náznak odporu. Zase se stal malým chlapcem.

Miriam ze skříně vzala široký kožený pásek, který patříval jejímu manželovi, a švihala jím Jerryho přes zadek a zadní stranu stehen, dokud se nevyčerpala. Oba při tom mlčeli. Jerry ani nezasténal.

Potom se posadila k televizi v obývacím pokoji a začala pít gin. Na obrazovce běžel starý černobílý film, v němž Humphrey Bogart líbal Ingrid Bergmanovou. Miriam víc zajímala láhev ginu.

Jerry počkal, až matka na pohovce tvrdě usne, pak si sbalil kufr a vyplížil se z domu.

Nenechal jí vzkaz.

Do Holifieldu se už nevrátil.

60

NEW YORK, SOUČASNOST

Počítačový génius od newyorské policie se jmenoval Norton Nyler. Do kanceláře na Západní sedmdesáté deváté ulici přinesl svůj notebook, aby přítomným předvedl program, který vytvořil. Měl sloužit k zúžení výběru klientů agentury K&K, kteří se mohli seznámit s Lilly Branstonovou a pak ji zabít.

Byl to malý obtloustlý kluk po dvacítce s neupraveným úzkým knírkem a neposlušným pramenem tmavých vlasů spadajícím do čela. Připomínal mladého, obézního Adolfa Hitlera.

„Nejdřív vám to předvedu a pak to všem nainstaluju do počítače,“ řekl. Měl překvapivě skřípavý hlas. Quinn a jeho detektivové se kolem něho shlukli a vyměnili si rozpačité pohledy. Pearl mezi nimi byla jediná s trochu pokročilejší znalostí práce na počítači. Mladému Hitlerovi se ovšem samozřejmě nemohla vyrovnat.

„Máte počítače na jedné síti, že jo?“ zeptal se Nyler.

Quinn pokrčil rameny. „Já, no…“

„Bohužel ne,“ odpověděla za něho Pearl.

Nyler na ni vrhl zvláštní pohled. V jejích očích však nejspíš spatřil cosi, co ho přimělo odvrátit zrak.

„Vlastně je to jedno. Vyřešíme to, až skončíme s tímhle.“ Roztáhl ústa v širokém úsměvu a Hitler rázem zmizel. „Jestli máte nějaké nejasnosti, podíváme se na ně.“

Quinn se v duchu sám sebe ptal, jestli lidé v dnešní době ještě mají problémy, anebo už jenom nejasnosti.

Nyler se bledými prsty chirurga dotýkal touchpadu a klávesnice. Za okamžik se na monitoru objevilo asi dvacet průkazových fotografií klientů agentury K&K. „Použil jsem určité postupy a zaměřil se na klienty, kteří se s obětí nejpravděpodobněji setkali. Pak jsem jejich počet ještě snížil výběrem klientů, které oběť mohla kontaktovat jako první s vidinou budoucího vztahu.“

Ty náš malý dohazovači, pomyslela si Pearl.

„Potom jsme výběr ještě zúžili tím, že jsme vzali v úvahu zeměpisnou polohu,“ pokračoval Nyler. „A pak přišlo to nejtěžší. Bylo to únavné a zabralo to spoustu času, ale získali jsme adresy většiny zbývajících klientů. Někdy jsme se museli spolehnout na oddělení pro vnitřní bezpečnost. Některá jména i s adresami prostě byla v telefonním seznamu.“

„Vy jste měl být detektiv,“ řekl Fedderman.

Nyler se na něho podíval. „Já jsem detektiv.“

Ach, bože, zrodila se nová generace vyšetřovatelů, pomyslela si Pearl.

Nyler si z čela odhrnul pramen tmavých vlasů, který z něho dělal Hitlerova dvojníka, a zase se dal do práce. „Na mapu města jsem zaznamenal ty adresy a místa, kde došlo k vraždám.“ Klikl pravým tlačítkem myši a na monitoru se objevila podrobná mapa Manhattanu. Když přiblížil střední a jižní část ostrova, zvětšila se.

„Poblíž míst činu bydlí sedm podezřelých klientů agentury K&K,“ pokračoval Nyler. Kurzor přeskakoval z jedné adresy s vlaječkou na druhou. Na každé zablikal a na obrazovce se objevily informace, jména a adresy sedmi mužů.

„Chcete říct, že jeden z nich je nejspíš Řezník?“ zeptal se Quinn.

„Ne. Chci říct, že z výsledného seznamu klientů K&K tihle muži nejlogičtěji vycházejí jako kandidáti, které byste měli kontaktovat nejdřív. Vyplývá to z osobnostních rysů, slučitelnosti s obětí, vzhledu, věku a místa bydliště.“

„Je logické, aby vraždili tak blízko domova?“ zeptala se Pearl.

„Není. Ale taky není logické, aby vraždili dál od domova, než je nezbytně nutné. Všichni lidé mají sklon jednat podle určitých vzorců. Sérioví vrazi taky. I opatrný vrah většinou vyjde z bytu a zahne napravo nebo nalevo, pojede metrem, taxíkem, autobusem anebo půjde pěšky. Stravuje se a nakupuje na stejných místech. Pokud má auto, vyhne se určitým jednosměrným nebo úzkým ulicím, hustému provozu nebo předvídatelným objížďkám kvůli stavbě na silnici. Zkrátka všichni si podvědomě vybíráme tu nejjednodušší cestu k cíli. Jen výjimečně se stává, že jdeme jinudy, když zrovna nemusíme. To platí i pro lidi, kteří se chystají spáchat vraždu.“ Podíval se na jednoho posluchače po druhém. „Nezapomeňte, že se bavíme jenom o pravděpodobnostech.“

„O možnostech,“ opravila ho Pearl.

„Dobře,“ řekl Nyler a na jeho tváři se znovu objevil úsměv, který z Hitlera udělal nezbedné dítě. Uměl se německý vůdce takhle usmívat? „O možnostech.“

„Vlastně ani jistě nevíme, jestli Branstonovou zabil klient K&K,“ řekl Quinn.

„Žijeme v nedokonalém světě,“ odpověděl Nyler. „A navíc v těžko předvídatelném. Jenom se vám snažím načrtnout nejjednodušší možnou cestu k cíli.“

„Například jako když si vrah vybírá oběť,“ podotkl Fedderman.

„Anebo když se oběť přibližuje k vrahovi. Když se podívám na kteroukoli z těch sedmi adres a na adresu oběti, vychází mi, že moje počítačová oběť a vrah by měli myslet a jednat v určitém souladu. Vědomě či nevědomě.“

„A k tomuhle závěru jste došel tak, že jste začal na místě činu a šel nazpátek,“ ozvala se Pearl.

„Ehm, ne tak docela. Ale je fakt, že takhle to v podstatě funguje.“

„Takhle fungujeme,“ řekl Quinn.

„No vidíte,“ uzavřel debatu Nyler.

„Tak co vy na to?“ zeptala se Pearl, když Nyler odešel.

„Podle mého jsou to skoro samé pitomosti,“ prohlásil Quinn. „Ale na těch sedm adres bychom měli zajít a s těmi chlapy si promluvit.“

„To by byla legrace, kdyby to náhodou bylo sedm bratrů, co hledají nevěstu,“ řekl Fedderman. „Nebo kdyby měřili necelý metr jako ve Sněhurce. Třeba na mě vyjde Dřímal.“

„Já ho vyfasuju pokaždé,“ řekla Pearl.

Quinn se na ni varovně podíval.

„Nylerovi a jeho počítačovému programu začnu víc věřit, až když zjistím, že ti chlapi mají společného ještě něco jiného,“ řekla Pearl a vrhla na Quinna pohled, který jasně říkal, že o tomhle postupu pochybuje. „Připadá mi, že tahle práce se bude hodit pro Vitaliho s Mishkinem.“

„Ne,“ zamítl to Quinn. „Radši bych je nechal pátrat po skutečné Chrissii Kellerové. Navíc Sněhurce se nejvíc podobáš ty.“

61

Pearl dostala na starost muže jménem Fred Levin, který bydlel na Páté Avenue blízko parku. Bydlel v impozantním domě. Veškeré zařízení vestibulu bylo hrozivě obrovské, zřejmě aby si každý, kdo dovnitř zavítá bez ohlášení, připadal malý a dostal strach. Skoro dvoumetrovému recepčnímu ukázala jeden z odznaků, které jim obstaral Renz, načež muž zavolal Levinovi a vysvětlil mu, že za ním přišla nějaká vyšetřovatelka.

Levin mu řekl, ať ji pošle nahoru, a tak mohla Pearl po podpisu do knihy návštěv vyjet velkým výtahem do rozlehlého sedmnáctého patra.

Na chodbě byl položený vysoký, tmavě hnědý koberec, do kterého se jí bořily nohy. Dveře bytů měly smetanovou barvu a zlaté ornamenty. Místo bezpečnostních koulí byly opatřené zdobnými pákovými klikami z naleštěné mosazi. Jedny dveře dále v chodbě byly otevřené. Stál před nimi štíhlý tmavovlasý muž střední postavy a usmíval se na Pearl. Měl na sobě přiléhavé značkové džínsy a bílé triko s límečkem otočeným vzhůru. Zdálky působil docela hezky.

Fred Levin nevypadal špatně ani zblízka. Měl ostře řezané rysy, na muže hodně plná ústa a vlnité černé vlasy. Díval se na Pearl tmavě hnědýma očima, v nichž se zračil očividný zájem. Na bosých nohou měl kožené mokasíny. Podle Pearliných informací mu bylo pětatřicet, ale vypadal o deset let mladší. Pearl si pomyslela, že by ho dobře vystihovalo slovo nažhavený. Možná že na systému agentury K&K přece jenom něco bude.

Představila se a potřásli si rukama.

„Vy jste vyšetřovatelka?“ zeptal se. „Jako v Zákoně a pořádku?“

„Hm, hm. Přesně tak.“

Ustoupil, aby mohla vejít dovnitř. Potom zavřel dveře a gestem jí naznačil, ať si sedne na světle hnědou koženou pohovku.

Stála tam i křesla ve stejném provedení a nízký konferenční stolek o velikosti menšího letiště. Na stěnách visely moderní obrazy. Většina z nich byly reprodukce, ale viselo mezi nimi i několik originálních olejomaleb. Všechna díla byla očividně pečlivě vybraná.

Pearl se posadila. „Hezký byt,“ řekla.

„Najal jsem si architekta,“ odpověděl Levin. „Před pár lety, když se mi dařilo.“

„A teď už se vám nedaří?“ zajímala se Pearl.

Levin pokrčil rameny. „To víte, Wall Street. Pracoval jsem pro Lehman Brothers a pak, když šli ke dnu, ještě pro jednu menší firmu. Před pěti měsíci šla ke dnu i ta.“

„Takže jste nezaměstnaný?“

Usmál se. „Obávám se, že ano. Ale ta menší firma spravovala hedgeové fondy a já jsem od ní odešel s balíkem peněz, takže vám můžu nabídnout skleničku, i když jsem nezaměstnaný.“

„Byly ty hedgeové fondy legální?“

„Tak tak. Dáte si kávu? Nebo něco silnějšího?“

„Bude mi stačit voda,“ řekla Pearl.

Sledovala ho, jak jde do kuchyně. Měl štíhlou atletickou postavu. Na vysoké knihovně u okna stál lyžařský pohár.

„Vy závodně lyžujete?“ zeptala se Pearl, když se vrátil s velkou sklenicí vody, v níž plavaly kousky ledu.

„Kdysi jsem lyžoval,“ odpověděl Levin. „Jezdil jsem slalom, dokud jsem si před pár lety nepřetrhal kolenní vazy.“

„To je velká škoda,“ řekla Pearl a napila se ledové vody. Zůstala sedět na pohovce a Levin nad ní stál. „Znáte tuhle ženu?“ zeptala se Pearl a napřáhla k němu ruku s fotografií Lilly Branstonové.

Pozorně sledovala jeho hezký obličej, když si snímek prohlížel. Pokud Branstonovou poznal, nedal to na sobě znát.

Vrátil jí snímek. „Připadá mi trochu povědomá, ale myslím, že ji neznám.“

„Jmenuje se Lilly Branstonová.“

Začal se tvářit nechápavě.

„Je to poslední Řezníkova oběť.“

Na tváři se mu objevilo nelíčené překvapení. Potom se plácl dlaní do čela. „Ježíši! No ano, jistě. Nejspíš jsem tu fotku asi někde viděl – nebo nějakou podobnou. V metru visí cedule s jejím jménem a fotkou. Ale myslel jsem, že se tam píše, že je pohřešovaná.“

„Ne,“ odpověděla Pearl. „Na stěně v metru jste viděl nějakou jinou ženu. Lilly Branstonová není pohřešovaná. Víme přesně, kde je – v márnici.“

Levin se neúspěšně pokusil nasadit zarmoucený výraz a potom se zatvářil udiveně.

„Co?“ zeptal se. „Mělo by mě to víc vzít?“

„Nevím, jak moc vás to vzalo.“

„Abych vám pravdu řekl, moc ne. Oběti je mi samozřejmě líto, ale takové věci zbytečně neprožívám. Totiž – osud ženské, kterou jsem vůbec neznal. Týká se mě to nějak? Bydlela tady poblíž?“

„Nedaleko.“ Pearl postavila sklenici na korkovou podložku, která ležela na hromádce dalších podložek na konferenčním stolku, aby byla po ruce. Stolek byl z dubového dřeva a vypadal starožitně a draze. „Využil jste někdy služeb internetové seznamovací agentury Káva a konverzace?“

Dívala se, jak jeho oči mění výraz. Zuřivě přemýšlel. Uvažoval, co by s tím asi mohl mít společného. Anebo vymýšlel, jak má zalhat, aby se zdálo, že s tím nemá společného vůbec nic.

„Tamta Lilly Branstonová!“ řekl.

„Ta mrtvá,“ potvrdila Pearl.

„Byla na prvním místě v seznamu žen, které jsem chtěl kontaktovat.“ Levin začal přecházet sem a tam. Udělal tři kroky jedním směrem a pak tři kroky zpátky. Elegantně se otáčel na měkkém koberci. Jeho boty měly čisté kožené podrážky, jako by v nich nikdy nevyšel ven. „Nechtěl jsem vám lhát. Došlo mi až postupně, kdo to je. Byla. Poslední dobou jsem viděl hodně fotek, na kterých byly ženy.“

„Takže jste se s několika ženami seznámil přes Kávu a konverzaci.“

„Jenom se dvěma. Jsem hodně vybíravý. Před třemi roky jsem se rozvedl. Naučil jsem se být ve vztazích opatrný. Možná až moc.“ Rozmáchlým gestem ukázal na obrovský, dobře zařízený obývací pokoj. „Jak vidíte, jsem víc než přiměřeně mohovitý.“

„Bojíte se, že by se ženy mohly zajímat víc o vaše peníze než o vás?“

„Ano. Ale hlavně bych s nimi nerad ztrácel čas. Ve skutečnosti bych nechtěl ženu, kterou by moje peníze vůbec nezajímaly. Mám rád velice chytré a dravé typy. Když jsem zjistil, že Lilly Branstonová pracuje jako makléřka u Willman Group, věděl jsem, že určitě splňuje obě kritéria.“ Levin se pokusil o úsměv. „Všimla jste si, jak jsou realitní makléřky agresivní?“

„Stejně jako policistky,“ prohlásila Pearl.

Zkoumavě si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Čtu noviny. Připadá mi zajímavé, že po té zrůdě pátrá policistka, která je jeho typ – a musím dodat, že navíc moc krásná. Je to trochu jako kdyby rybička, která slouží jako návnada, sama hledala žraloka.“

„Do těchhle vod nepoplujeme,“ řekla Pearl. „Mluvili jsme o vašem hledání spřízněné duše.“

„Ano. Na Kávě a konverzaci se mi líbilo, že když to po první schůzce nevyšlo, nezůstávaly otevřené cesty zpět. Myslím tím, že nikdo neměl ničí adresu ani telefonní číslo. Možná ani skutečné jméno. Zůstaly mu jenom základní informace, možná ještě fotka ze stránky K&K, ale nic víc. Nikdo mě nemohl…“

„Pronásledovat?“

„To ani ne. Spíš se na mě lepit. Zjistil jsem, že ženy bývají poněkud přilnavé.“

„Vy tedy máte ego!“

„Nemám. Ale přitahuju lovkyně. Proto se mi líbilo, jak to K&K pojímá. Kontaktujete je, a když je protějšek svolný, agentura vám domluví datum a čas, kdy spolu půjdete na kafe a trochu se oťukáte. Když se sejdete, jste v podstatě dva cizí lidé. Pokud si to jeden z vás bude přát, zůstane to tak i potom.“

„Bylo z vašich setkání s prvními dvěma ženami něco víc než jenom kofein a konverzace?“

„Ne. Myslím, že jsem jim připadal příliš agresivní.“

„Neřekl jste mi, jak se jmenovaly.“

Sdělil jí dvě jména a Pearl si je poznamenala do zápisníku. Ještě se na ně podívá a zjistí, jestli byly klientkami K&K.

Pearl si zápisník s tužkou položila na klín. „Když jste říkal, že jste byl ‚příliš agresivní‘, měl jste na mysli sex? Své sexuální praktiky?“

Levin se zastavil a zatvářil se opravdu šokovaně.

„Ne, ne, nic takového. Měl jsem na mysli to, že mi nepřipadá hloupé chtít ještě víc peněz, ještě větší prestiž a moc, než mám. Že chci všeho víc. Je to součást darwinismu, součást lidské podstaty. Až moc lidí to odmítá přijmout. Divila byste se, kolik žen se angažuje v ekologii, touží postříkat lidem kožichy barvou nebo jíst jenom rukolu a fazole a nic víc.“ Vrhl na Pearl upřímný pohled. „Vyšetřovatelko, mně je úplně fuk, jestli se svět za dvacet let zahřeje o dva stupně nebo jestli se oceán zvedne o patnáct centimetrů. Z každé situace chci vytěžit maximum a co nejvíc zbohatnout.“

Pearl na něho pohlédla. Ale podívejme!

„Takže jste k těm ženám byl… moc upřímný?“

Zasmál se. „Dalo by se to tak říct. Nechci se před žádnou ženskou přetvařovat. Nejlepší je vyjasnit své postoje a cíle hned na začátku. Chci fantasticky zbohatnout a stát se světovládcem? Chci mít veškerou moc pro sebe? Jistě, pokud k tomu dostanu příležitost.“

„Jste duševně v pořádku?“ zeptala se ho Pearl.

Nejdřív si myslela, že začne zuřit, ale on se zase jenom zasmál. „Oba víme, že na to vám nemůžu odpovědět, tak proč se ptáte?“

„Jenom, ehm, jenom mi někoho připomínáte.“ Znovu vzala do ruky zápisník a podívala se na své poznámky. „Sešel jste se s některou z těch žen předevčírem večer?“

„Ano.“ Řekl Pearl jméno příslušné ženy a ona si ho v zápisníku podtrhla. „Tři hodiny jsme se poznávali v kavárně Každodennost, pak jsme si zašli na pozdní večeři a chvíli se procházeli po městě. Vlastně jsme to přetáhli dost přes půlnoc.“

„To zní romanticky. Museli jste si aspoň trochu padnout do noty.“

„Taky jsem si to myslel. Vydrželo nám to na tři latté. Dokonce mi dala telefonní číslo, ale když jsem jí včera zavolal, povídala, že o tom přemýšlela a nechce ve vztahu pokračovat. Kvůli tomu, že jsem na té procházce nakopl toulavou kočku. Vždyť to zvíře mohlo mít třeba vzteklinu! Přiznala, že je členkou PETA. Řekl jsem jí, že mám rád zvířata a do PETA bych se taky chtěl přihlásit, ale neudělalo to na ni dojem.“

„Možná jste jí kdovíproč připadal neupřímný.“

„Ale já mám rád zvířata. Tedy docela.“

„Možná byla pod vlivem kofeinu. Máte pořád její číslo?“

„Myslím, že ano. Určitě.“ Přistoupil k telefonu na stolku vedle dveří do haly, odtrhl ze štosu lepící žlutý lístek a nahlas přečetl telefonní číslo. „Můžete jí zavolat a ověřit si to. Potvrdí mi alibi.“

„Zavolám jí,“ ujistila ho Pearl a číslo si napsala.

„Tou dobou Lilly Branstonovou zabili, ne? Zrovna když jsem byl se svojí přítelkyní z K&K.“

„Zhruba tou dobou,“ potvrdila mu Pearl. „Mimochodem – nelhal jste, že Lilly Branstonovou nepoznáváte, když jsem vám ukázala její fotografii?“

„Ne, to ne! Vůbec mi nebyla povědomá. Pak jsem si opravdu myslel, že je to žena, jejíž fotka visí ve stanicích metra. Ale když jste řekla její jméno, všechno se mi nějak vyjasnilo.“

Zeptala se ho, kde byl v době, kdy došlo k ostatním vraždám. Většinou si nevzpomínal, ale v době vraždy Joyce Houseové byl mimo město na schůzce akcionářů. Potvrdí to svědci a výpisy z bankovního konta.

Pearl si řekla, že nejspíš nelže, protože jinak by se nechoval tak sebejistě. Svědomitě si však informace zapsala kvůli pozdějšímu ověření.

Zastrčila zápisník do malé kožené kabelky a vstala. Přehodila si její popruh tak, že ho měla šikmo přes blejzr. Poděkovala Levinovi, že se jí věnoval, a šla ke dveřím.

„Možná byste si s Lilly Branstonovou rozuměl,“ řekla.

Levin se na ni zářivě usmál. „Se štikou z realitky? To si pište.“

Pearl s údivem zjistila, že proti své vůli má pro tuto veskrze odpornou lidskou bytost pochopení.

Věděla však, čím to je. Jistě to nějak souviselo se zásnubním prstenem na její ruce.

Vzpomněla si, že Yancy – ona a Yancy – bydlí nedaleko.

Když odcházela, Levin ji doprovodil k výtahu. Skutečný džentlmen. Nejradši by mu řekla, že je povrchní grázl, ale uvědomila si, že by to bylo neprofesionální.

A zbytečné.

Byl druhým klientem agentury K&K, kterého vyslechla. Ani jedno setkání nepřineslo žádné výsledky.

Bylo pozdě a Pearl se rozhodla, že pro dnešek nechá práce a půjde o několik bloků dál do Yancyho bytu. Ženě, která potvrdí Levinovo alibi, může zavolat odtamtud. Anebo ji zítra osobně vyslechne. Bude důkladná.

Když ve výtahu sjížděla do přízemí, začala si broukat písničku, kterou měla kdysi dávno ráda. Nejprve ji nedovedla zařadit, ale pak si vzpomněla.

Love Is Strange. Láska je divná věc.

Pearl se zastavila v kanceláři, aby napsala hlášení z výslechů, když dovnitř vešel vyčerpaný a úplně zpocený Fedderman.

„Vypadáš, jako by tě polili olejem,“ řekla Pearl.

„Venku je příšerné horko.“

„Zjistil jsi něco?“

„Vůbec nic. Vyfasoval jsem miláčka jménem Gerald Lone. Jenomže ať jsem hledal sebevíc, žádného Geralda Lonea jsem nenašel. Vlastně ne. Jeden bydlí v Queensu, ale je mu třiadevadesát. Náš člověk to není. Hledat chlapa, který používá vymyšlené jméno i adresu, aby si mohl vrznout, je marná snaha.“

„Měl bys být schopný nějak se k němu dostat.“

„Dělal jsem, co jsem mohl. U K&K se zaregistroval pod falešným jménem a použil k tomu počítač v internetové kavárně nebo v knihovně. Zbytek za něj udělala agentura. Je spolehlivá jako CIA. Ten chlap dokázal zahladit stopy jako hacker – terorista. Kdoví, jestli vůbec existuje.“

„Pro úřady možná ne.“

„Spíš pro manželku, když ze sebe mimo domov dělá někoho jiného, aby se nějaké dostal do kalhotek.“

Pearl dopsala hlášení a vypnula počítač. Soubor vytiskne zítra. „Když už jsme u té marné snahy – co si myslíš o tom počítačovém vyhledávání?“

„Podle mého není k ničemu, protože počítačoví maniaci v K&K jsou chytřejší než ti u newyorské policie.“

Pearl přikývla. „S láskou máme naději.“

Quinn si v bistru Lotus dal brzkou večeři a pak vzal do ruky žlutý blok a podíval se do něj. Objednal si druhý hrnek kávy. Rád by si zapálil doutník, ale rozmyslel si to. Ostatní hosté by se na něho mohli vrhnout.

Četl si poslední větu, kterou na papír napsal:

Paní Tajemná se znovu objevila na místě činu.

Když se chystal pokračovat v poznámkách, ke stolu přišla Thel, aby mu dolila kávu. Plnila hrnek a přitom mžourala na papír.

„Co je to? Píšete knížku?“

„Ani ne,“ připustil Quinn.

„Buď ji píšete, anebo ne,“ prohlásila Thel.

„Kdo to řekl? Platón?“

„Platón se jmenuje náš řecký salát, co je na prvním místě na jídelním lístku.“

Přelila kávu a Quinn musel rychle odstrčit blok, aby se mu neumáčel.

„Promiňte,“ omluvila se Thel. „Jenom jsem se zamyslela.“

Quinn si po večeři nedal dezert. „Nezůstaly vám od rána nějaké koblihy?“

„Ani ne,“ odpověděla Thel a odkráčela se skleněnou konvicí pryč.

Quinn se podíval na papír. Došlo mu, že koblihy se asi nedočká.

V bloku stálo:

Pearl je zasnoubená s hajzlem Yancym.

Pak větu přeškrtl. Nijak se netýkala vyšetřování. Napil se kávy a napsal pahýlem tlusté žluté tužky:

Našlo se tělo Lilly Branstonové. Je na něm patrný Řezníkův modus operandi. Svědek – Stephen Eslinger. Dalekohled. Paní Tajemná dopadena. Lisa Boltová. Je v kómatu. Jednu Chrissii jsme našli. Geraldina Knottová a Addie Priceová jsou tatáž osoba. Na flash disku Branstonové se našly soubory ze stránek agentury K&K. Počítačový šílenec dodal program, máme sedm jmen.

Objevila se Thel a postavila před něho talířek s pomačkanou koblihou.

„Ta je poslední,“ řekla.

„Vypadá, jako by ji okousaly myši.“

„Vědí, co je dobré,“ odpověděla Thel. „Chcete ještě trochu kafe?“

„Ne, díky.“ Hleděl na papír a pokoušel se z něj vyčíst nějaký vzorec nebo význam.

„Nějak vám to psaní nejde, co?“ zeptala se Thel. Viděla papír vzhůru nohama. „Vypadá to dost hrozně. Jako když nevíte, jak to má dopadnout.“

„To nevím,“ přiznal Quinn.

„Co to bude za knížku?“

„Detektivka.“

„To je přesně vaše parketa.“

„Měla by být,“ řekl Quinn.

„Na vašem místě bych tu koblihu nemáčela do kafe.“

62

Uniformovaný recepční v Yancyho domě stál na ulici kus ode dveří a povídal si s ženou, která se snažila umravnit obrovského chundelatého psa na dlouhém vodítku. Recepční měl vodítko omotané kolem jedné nohy. To je tedy bezpečnost, pomyslela si Pearl, když prošla dvoukřídlými prosklenými dveřmi do vestibulu domu.

Yancy se měl večer vrátit. Až ji uvidí ve své posteli, bude překvapený, ale nebude mu to vadit. Takové překvapení uvítá. Nepochybně ji probudí. To zase uvítá ona.

Cestou tichounkým výtahem uvažovala o tom, že společensky stoupá v doslovném i přeneseném významu slova. Yancy měl peníze a nejspíš je bude mít vždycky, stejně jako Fred Levin. Podobnost mezi oběma okouzlujícími muži ji stále poněkud znepokojovala. Yancyho milovala, kdežto u Levina si byla jistá, že by to mezi nimi neklapalo. Rozdíly mezi oběma muži měly něco společného se srdcem. Cosi na Levinovi napovídalo, že je zlovolný a ze své izolovanosti a čiré pragmatičnosti má nenápadné, sadistické potěšení. Yancy neměl pevný charakter, ale v jeho bezstarostné duši nebylo ani stopy po zlu.

Vystoupila z výtahu a neslyšně kráčela chodbou. Byla tam úplně sama. Ještě se neseznámila s žádnými sousedy. Neviděla je na chodbě, ani je neslyšela přes stěny. Možná, že bohatí lidé takhle žijí – izolovaní od ostatních svými penězi.

Odemkla dveře bytu a otevřela je. Tiše zašustily na tlustém koberci v hale. Pearl měla ten zvuk ráda. Opatrně si z ramene sundala kabelku, aby si nerozcuchala vlasy, a položila ji na malý stolek s mramorovou deskou. Potom si svlékla blejzr a držela ho v pravé ruce. Hodlala ho přehodit přes područku křesla a pak jít do kuchyně a dát si něco studeného k pití.

Vstoupila do obývacího pokoje a po dvou krocích si uvědomila, že něco není v pořádku.

Nevěděla však, co to je. Netušila, jak by měla zareagovat.

Zachvěla se strachem. Věděla, že není sama.

Cosi ji prudce udeřilo těsně nad křížem. Prudce vydechla a na okamžik se nedokázala pohnout. Dopadla na koleno a skrčila se, jako by něco hledala na zemi. Pokusila se nadechnout, ale nešlo to. Její mozek se snažil pracovat a pochopit, co se děje.

V kabelce mám pistoli.

Myslela výhradně na svou záchranu. V hlavě měla zmatek, ale věděla jistě, že se dostala do velkého průšvihu.

Čísi ruka ji zezadu popadla za bradu a prudce s ní trhla vzad, takže Pearl dopadla zády na zem. Bezděčně pokrčila kolena a dál se pokoušela popadnout dech.

Stál nad ní. Byl štíhlý, ale silný. Měl na sobě plandavou tmavou mikinu a tepláky stejné barvy. Byl obutý do černých sportovních bot s bílými podrážkami a špičkami. Na hlavě měl pletenou černou kuklu, takže mu z obličeje byly vidět jenom oči. Pearl připadaly trochu povědomé, ale nevěděla to jistě.

Na okamžik si vzpomněla na nepozorného recepčního. Díky jeho nedbalosti se muž dostal do domu a do Yancyho bytu.

Vetřelec se na ni obkročmo posadil, roztáhl jí paže a přidržel je u země. Posunul se kupředu, aby jí mohl celou vahou kleknout na nadloktí a přitisknout ji k podlaze.

Pearl jeho metodu okamžitě poznala a pochopila, že je to Řezník. Uvědomila si, v jakém se ocitla nebezpečí – a jakou cenu má život.

Nejprve se domnívala, že násilník nemá nehty, ale pak zjistila, že si na ruce navlékl tenounké latexové rukavice tělové barvy. Z velké kapsy na přední straně mikiny vytáhl nůž s dlouhým tenkým ostřím.

Pearl skoro nemohla pohnout předloktími a bezmocně rozevírala prsty. V nepřirozené pozici pod tíhou mužova těla jí z rukou rychle vyprchala veškerá síla. Konečně znovu popadla dech a uvažovala, že začne křičet. Byla si však jistá, že pokud vydá jenom hlásku, muž ji pořeže. Mírně se předkláněl, upřeně se na ni díval a pomalu jí před očima kýval ostřím sem a tam. Jako by se ji pokoušel zhypnotizovat. Měla zvláštní pocit, že se pod kuklou usmívá.

Chce, abych mu věnovala veškerou pozornost. Chce, abych pochopila, co se se mnou bude dít.

Zase jí něčím připadal povědomý, i když tentokrát to nebylo očima. Spíš tím, jak se pohyboval.

Kdo je ten hajzl?

Vykopla oběma nohama a pokusila se zbavit příšerné tíhy na svých pažích. Jediným výsledkem bylo to, že přitlačil kolena silněji. Nadloktí ji bolela tak hrozně, že je přestávala cítit.

Mysli, sakra! Nezbývá ti moc času. Moc života. Mysli!

Když nemůžu hýbat rukama, použiju nohy!

Najednou prudce vykopla oběma koleny a jedním se jí ho podařilo zasáhnout do zad. Jenom ho tím však rozzuřila. Anebo pobavila. Přidržel jí špičku nože těsně u pravého oka a zavrtěl hlavou na znamení, že podruhé by si kopání radši měla rozmyslet.

Skrz černou pleteninu, která mu zakrývala ústa, se ozval hluboký tlumený hlas: „A teď ti vysvětlím, co s tebou budu dělat, a rovnou ti to názorně předvedu.“

Volnou rukou jí roztrhl halenku a nožem zručně rozřízl spoj mezi košíčky podprsenky. Špičkou nože je odhodil napravo a nalevo a Pearl tam ležela s obnaženými ňadry.

Znala jeho zaběhlý postup a věděla, že jakmile s ním začne, bolest a hrůza z ní udělají naprosto bezmocnou bytost.

Byla rozhodnutá co nejdéle bojovat. Ovládla svůj dech a zhluboka do plic vtáhla vzduch, aby měla dostatek sil k dalšímu pokusu shodit muže dolů a nějakým způsobem se bránit. Třeba se jí ho povede kopnout do citlivého místa. Zpomalí ho a bude moci sáhnout do kabelky pro zbraň.

Pomalu co nejvíc pokrčila kolena, paty i lokty zabořila do koberce a vykopla přímo vzhůru.

Její nečekaný, prudký pokus měl určitý účinek. Zaslechla, jak muž překvapeně zachrčel a přenesl váhu ještě víc kupředu, takže měl rozkrok takřka nad Pearliným obličejem. Trochu se nadzvedl a Pearl si myslela, že se jí možná podaří osvobodit jednu paži.

Pevně zavřela oči a snažila se vykroutit paži zpod jeho kolena. Znovu vykopla. Vrah se nadzvedl, jako by se pokoušel najít správnou polohu a získat rovnováhu. Možná se ji chystal uhodit či kopnout.

Když otevřela oči, dívala se do zpoceného, odhodlaného obličeje Yancyho Taggarta.

Yancy měl oči doširoka otevřené údivem a zlostí, ale strach se v nich nezračil. Oběma rukama svíral Řezníkovu mikinu a táhl ho od Pearl.

Pearl zaslechla, jak říká: „Mám tě, hajzle.“

Vrah se svíjel a kroutil, aby měl větší páku. Ve vzduchu se zalesklo ostří nože. Projelo vzduchem a Yancy hekl jako při prudkém nádechu. Pearl cosi zahřálo na tváři a na stěně se objevilo to, čemu forenzní technici říkali stopa vystříknuté krve.

Vrah se úplně napřímil. Vší silou Pearl kopl ze strany do hlavy, takže na okamžik bolestí ztratila vědomí. Jako ve zpomaleném záběru viděla, jak vrah schoval nůž zpátky do kapsy mikiny, udělal piruetu jako baletka a přiskočil ke dveřím.

Vyšel z bytu a zmizel na chodbě.

Pearl po čtyřech dolezla k Yancymu, který ležel na zádech. Hrdlo měl proříznuté takřka od ucha k uchu. Zíral na strop, tiše chroptěl a prsty zoufale ohmatával okraje rány ve svém krku, jako by se ji pokoušel zacelit.

Pearl si byla jistá, že ji Yancy vidí a pokouší se jí něco říct, ale najednou ztichl a z očí se mu vytratil život.

Začala naříkat. Končetiny jí vypověděly poslušnost. Podařilo se jí vstát a udělat několik kroků. Zapotácela se a místnost se jí rozhoupala před očima. Tvrdě dopadla na koberec a narazila si loket. Točila se jí hlava a chtělo se jí zvracet, ale snažila se to přemoci. Doplazila se ke své kabelce na stolku. Jako batole, které už dovede trochu chodit, ale za nejsnazší a nejpřímější cestu k cíli stále považuje lezení.

Teď nepotřebovala pistoli, ale mobil.

63

Quinn s ní seděl na zemi a svíral ji tak pevně v náruči, až ji z toho bolela žebra.

Pearl zuřila, protože nedokázala ovládnout své vzlyky. Každé nadechnutí se jí zadrhlo v hrdle a proměnilo se v hluboké, zoufalé zasténání. Po tvářích jí samovolně stékaly slzy a dopadaly na předloktí jedné ruky. Její hoře bylo hmatatelné, jako by se jí v nitru usídlila nějaká příšera.

Nedokázala si pomoci. Zabořila čelo do Quinnova ramene a rozeštkala se. Fedderman tam také někde byl. Kolem nich pobíhali technici a několik záchranářů čekalo, až budou moci odnést tělo. Až budou moci odnést Yancyho. Pearl a Quinna zatím všichni obloukem obcházeli.

„Zase bude dobře,“ konejšil ji Quinn a obrovskou pravicí ji něžně hladil po zádech. „Dobře… dobře… dobře…“

„Nebude!“ vyhrkla Pearl s vypětím sil. „Nikdy nebude dobře, sakra!“

„Fajn, tak aspoň líp,“ řekl Quinn a nepřestával ji hladit. „Za čas bude líp. Líp, Pearl…“

Spíš bych řekl, že snesitelněji. Bože, jenom snesitelněji!

Ještě chvíli vzlykala a Quinn ji hladil po zádech a konejšil ji.

Konečně se dostatečně uklidnila a trochu se ovládla. Pokusila se promluvit a povědět mu, co se stalo. Dozvěděl se od ní mnohem víc než předtím po telefonu.

„To zatím stačí,“ řekl Quinn jemně, když domluvila. „Víc říkat nemusíš, Pearl.“

Ale slova, která se jí začala volně řinout z dosud staženého hrdla, se nedala zastavit. „Yancy se vrátil brzy domů,“ řekla cizím hlasem. Ovládalo ji hoře. „Vrátil se dřív a netušil, co se tady děje. Netušil…“

Je tohle moje nové já? Napořád?

„Vrátil se dřív a zachránil ti život,“ řekl Quinn. „Yancy byl dobrý člověk. Zasloužil si tě.“

„Kruci, Quinne! Nech těch pitomých hemingwayovských keců! Yancy je mrtvý. Já chci, aby žil!“

„To chceme všichni, zlatíčko, ale není to možné.“

Proboha! Ježíšikriste!

Slyšela i cítila, jak si povzdechl. Jeho statné horké tělo se pohnulo. „Nedokážu říct nic, co by ti teď pomohlo, Pearl. To oba víme.“

Pearl přikývla a odtáhla se od něho. Naklonil se k ní a horce ji políbil na čelo.

„Ale pomohls mi,“ řekla. „Jsem ti za to vděčná.“

Zase mluvila svým obvyklým hlasem.

Quinn si té změny také všiml. Mluvila tak tiše, až mu to drásalo nervy. Ale kdo by se tomu divil?

Chápal ji. Prožívala peklo. Vzpomínky v ní nebudou hořet navždy, ale neustále v ní budou doutnat.

Podíval se na ni. Seděla vedle něho, maličká a zdrcená, a přesto zvláštně živá. Jako by uvnitř hořela jakýmsi děsivým plamenem, který ji celou prosvětluje.

Dala se do něho zima. Napadlo ho, jestli by ji k sobě zase neměl přivinout, ale pak tu myšlenku zahnal. Věděl, na co myslí. Věděl, jak se cítí. V určitých směrech byli jako dvojčata. Podvědomě věděl, jak bude reagovat. Znal její vášně a posedlosti.

Pokud Řezníka dosud nepronásledovalo žádné pekelné stvoření, teď mu jedno začalo dýchat na záda.

Vrah se posadil na kraj lavičky v parku na Washington Square, lokty se opřel o kolena a sklonil hlavu. Jeho ruce se zdály dostatečně pevné, ale konečky prstů se mu chvěly.

Byl tak blízko. Měl všechno naplánované, osud mu přál, a pak se otevřely dveře a všechno se vymklo z rukou. Děsilo ho, že se mu něco takového stalo.

Samozřejmě věděl, že se to stává i jiným neomylným lidem.

Přejdou na zelenou a přejede je auto. Nasednou do letadla a ono se na konci ranveje zaboří nosem do země. Ukousnou si sousto, na které se těší, a zemřou na infarkt dřív, než si ho stihnou vychutnat.

Taková věc se mu málem stala. Nakonec los padl na muže, jemuž prořízl hrdlo.

Člověk otevře dveře, vejde do nich a je po něm.

Na vetřelce zareagoval bleskurychle. Novou a nečekanou hrozbu poznal okamžitě. Tělo poslechlo hlavu a ostří poslechlo tělo. Byl tak rychlý, že na něho nedopadla jediná kapka krve.

Chvíli se na lavičce pohupoval dopředu a dozadu.

Pearl. Hrozně moc chtěl Pearl.

Zajímal ji jenom její milenec. Zajímal ji tak moc, že se ani nerozběhla za jeho vrahem.

Věděl, že ji musí alespoň na nějakou dobu nechat na pokoji. Ona i ostatní pronásledovatelé budou ve střehu. Nebylo by rozumné ji teď dál sledovat. Včerejší neúspěch by mu kazil radost.

Utěšoval se tím, že při napadnutí neselhal úplně.

Pokud jeho pronásledovatelé budou plýtvat časem a silami kvůli ochraně Pearl, místo aby honili jeho, jedině to uvítá. Napadení nebylo úplně marné.

Lavička se trochu zhoupla, a to ho vyrušilo z myšlenek. Železné nohy nestály na rovině, a když se teď někdo posadil na druhý konec, pohnula se.

Podíval se, kdo to je, a spatřil drobnou ženu s tmavými vlasy a hnědýma očima. Rukama se snažila otevřít pevně slepený sáček z bílého papíru. Byla oblečená do džínsů a růžového nátělníku. Měla opálené svalnaté paže a plná ňadra.

Otevřela sáček, strčila do něj ruku a rozmáchlým gestem před sebe rozhodila hrst popcornu. Na místo se okamžitě slétli holubi a tloukli křídly. Ťapali okolo a uzobávali z nečekané hostiny. Žena jim hodila další hrst popcornu a odkudsi přilétli další holubi. Podle jejího úsměvu se dalo soudit, že ji krmení ptáků nesmírně baví.

Pak se na něho podívala a také ho obšťastnila úsměvem.

Zachvělo se mu srdce. Žena se podobala Pearl.

Byla jí hodně podobná.

Také se na ni usmál a představil se jí svým současným pseudonymem. „Jsem Gerald Lone.“

Zdálo se, že ji jeho spontánní chování trochu překvapilo. Přece jenom jsou v New Yorku, a ne na venkově. Viděl, jak ho hodnotí. Možná si říká, že běhal v parku a teď tu odpočívá. Vypadal dost slušně. Hezký muž (alespoň tak se vnímal) ve velkém, neosobním městě. Takhle se obvykle protínají životy. Takhle to začíná.

Zkusí to a vezme ho na vědomí? Bude zdvořilá a odpoví?

Copak vůči němu může zůstat chladná, když je milá k holubům?

„Já jsem Elana Dareová,“ řekla.

„Dareová? Jako když se anglicky řekne dare – troufat si?“

„Píše se to tak.“

Měla hlas jako Pearl.

64

Quinn řekl Pearl, že by si měla na nějakou dobu vzít volno a dát se dohromady. Chtěl, aby počkala do Yancyho pohřbu a teprve pak uvažovala o návratu do práce. Samozřejmě, že jeho návrh ignorovala. Druhý den ráno seděla u svého psacího stolu.

Byla rozhodnutá toho člověka dostat.

Yancyho pohřeb se konal v New Jersey. Z menší části ho zaplatila Pearl a z větší části Národní sdružení pro větrnou energii, protože Yancy neměl žádné žijící příbuzné. Pearl odpoledne po obřadu hned přišla do kanceláře.

Když Quinn vstoupil, našel ji tam o samotě. Celá detektivní kancelář se zúčastnila pohřbu. Vitali s Mishkinem pak odjeli na policejní stanici za Renzem. Nejspíš mu dopodrobna popisovali útok na Pearl a následující události včetně Yancyho pohřbu. Fedderman znovu vyslýchal Yancyho sousedy a snažil se zjistit, jestli si někdo nevzpomíná na nějaký zdánlivě bezvýznamný detail, který by přece jenom mohl být důležitý.

Zítra se čerstvé, v mnoha ohledech nepřesné informace objeví v Rytmu města i v seriózních novinách. Pohřbu se zúčastnila i Cindy Sellersová, která přišla v úzkých černých šatech a místo šperku měla malý digitální fotoaparát. Po pohřbu se nekonala žádná smuteční slavnost. Někteří šli do luxusního manhattanského baru poblíž Grand Central Station, kde pili a vzpomínali na Yancyho. Většinou to byli draze oblečení a dobře upravení muži s elegantními účesy. Buď byli ubytovaní na Manhattanu, nebo se vlakem vraceli do lepších čtvrtí v New Jersey nebo Connecticutu. Quinn netušil, co je to za lidi. Pearl také ne. Možná kolegové lobbisté.

V kanceláři bylo horko a vlhko, ale Pearl jako by to nevnímala. Byla ponořená do svého vnitřního světa. Quinn přistoupil ke klimatizaci a zapnul ji. Zařízení začalo kovově cvakat, takže do něj ze strany udeřil. Zvuk neustal, ale byl tišší, jako by klimatizace brala ohled na Pearlin zármutek.

Když se Quinn posadil do kancelářského křesla se zahřátým koženým potahem, přilepila se mu košile na zpocená záda.

Shrbil se nad stolem a pohlédl na Pearl. Na čele a nad horním rtem se jí perlily kapičky potu. Možná se zastavila doma nebo si s sebou přinesla oblečení, protože místo černých šatů, které měla na pohřbu, byla oblečená do světle hnědých kalhot a bílé tuniky přepásané kaštanově hnědou šerpou. Měla trochu oteklé oči, ale jinak na ní nebylo znát, že ještě před několika hodinami v New Jersey zdrceně plakala. Pohřeb i Yancy teď patřili minulosti, která se odehrála na kontinentě. Manhattan byl úplně jiný, byl to ostrov. Představoval rafinovanější loviště, než byla africká step nebo džungle, ale zůstával úplně stejně nebezpečný.

Na rohu Pearlina stolu stála váza s krásnou kyticí, kterou si Quinn pamatoval z pohřebního ústavu. Na hřbitov ji neodvezli. Zaměstnanci ústavu řezané květiny nejspíš dali Pearl, která je vzala do kanceláře. Měly by vydržet alespoň týden, když jim bude do vázy z lisovaného skla lít čistou vodu. Na co asi Pearl myslí, když se na ně podívá? Vzpomíná s láskou na Yancyho, nebo ve svém srdci rozdmýchává oheň, aby mohla najít jeho vraha?

„Není ti nic, Pearl?“ zeptal se.

„Ne.“

Očividně neměla chuť se s ním bavit.

Zazvonil telefon. Quinn stiskl svítící tlačítko a zvedl sluchátko dřív, než to stihla udělat Pearl. Podle čísla na displeji poznal, že volá někdo z Rooseveltovy nemocnice.

„Detektivní kancelář Quinn a…“

„Quinne, tady Fedderman. Jak je Pearl?“

Quinn se na Pearl podíval a viděl, jak rychle sklopila víčka. Předtím se na něho zvědavě dívala.

„Dobře,“ odpověděl.

„Volám kvůli tomu, že Lisa Boltová je při vědomí,“ řekl Fedderman.

„Je…“

„Je trochu zmatená, ale doktor tvrdí, že je to přirozené. Nemá žádné zjevné poškození mozku. Víš, jak úrazy hlavy krvácejí. Bylo to zlé, ale ne tak, jak to vypadalo. Jinak je celkem v pořádku. Vzhledem k okolnostem je na tom dost dobře, Quinne.“

„Co její jazyk?“ Quinn spatřil, jak se na něho Pearl znovu podívala.

„Když na ni nebudeme moc tlačit, možná se jí odpoledne rozváže.“

Quinn se podíval na hodinky. „Už je odpoledne.“

„To je vlastně pravda.“

„Za chvíli se uvidíme.“ Quinn položil sluchátko a vstal od stolu.

„Chceš se trochu projet?“ zeptal se Pearl.

Podívala se na něho opuchlýma očima. „Kam?“

„Do nemocnice. Lisa Boltová se probrala.“

Výraz Pearlina obličeje se rázem změnil. Zármutek během několika sekund vystřídala tvrdost a rozhodnost. „Jedeme.“

„Víš jistě, že to zvládneš?“

„Víš jistě, že mi to můžeš zakázat?“

„Vlastně ne,“ odpověděl Quinn.

Když odcházeli, Pearl se otočila a zvedla vázu se smuteční kyticí. Obratně z ní sundala černou stuhu, aniž poškodila jedinou květinu.

„To je pro Lisu Boltovou,“ řekla. „Třeba se nad pugétem rozmluví.“

Quinn se na ni posmutněle usmál. „Pearl, Pearl…“

„Nevím, co s ním lepšího,“ prohlásila Pearl.

„Já taky ne.“

Venku na dveře pověsil ceduli s nápisem BRZY SE VRÁTÍME a zamkl je.

Nastoupili do lincolnu a Quinn se chopil volantu. Pearl cestou do nemocnice mlčela, ale Quinn cítil energii vyzařující z jejího vlhkého těla, která se šířila jako výboj vysokého napětí. Připomínalo mu to situaci, kdy člověk přiblíží prst k televizní obrazovce a na hřbetu ruky mu vstanou chlupy.

Šedou letní oblohu proťal blesk. Byl tak jasný, že od něj i při denním světle bolely oči. Je to jenom náhoda? napadlo Quinna.

Ležel a zoufal si. Ostří nože mu zlehka spočívalo na hrudi. Měl za to, že se dokáže ovládat, ale mýlil se. Opět se v něm probudila jeho dlouholetá potřeba.

Ovládaly ho neznámé síly poháněné pocity studu a provinění. Viděl svůj osud plout jako mračno po stropě.

Nesmím to udělat.

Měl to vědět. Měl být opatrnější a všechno si lépe naplánovat.

Myslel si snad, že se nikdy nedostane takhle daleko?

‚Měl jsem‘ vyjadřuje minulost.

Minulost, o které jsem si myslel, že je mrtvá. Které se bojím tak, že vládne mým snům. Minulost.

Nesmím to znovu udělat. Nesmím!

Když ta slova poprvé řekl nahlas, snažil se sebrat odvahu. Teď je zopakoval, ale jenom ve své hlavě.

Jsem blázen.

Vzal nůž a řízl.

Musím pořádně vyprat povlečení.

65

Nemocniční pokoj, v němž ležela Lisa Boltová, páchl dezinfekcí a peppermintem, jako by z něj právě odešla uklízečka se žvýkačkou v ústech. Lisa seděla skoro narovnaná v polohovací posteli a záda měla podložená polštářem. Byla pohublá, ale jinak vypadala kupodivu dobře. Na krku měla ze strany pruh tělové náplasti. Na hlavě jí seděl béžový turban, pod nímž se zřejmě skrýval obvaz. Byla trochu namalovaná a obočí měla upravená do úzkých tmavých oblouků.

Zdravotní sestra středního věku, která vypadala jako vychrtlý dravý pták, jim oznámila, že do pokoje smí jenom dva návštěvníci. Quinn rozhodl, že dovnitř půjde on a Pearl.

„Nezapomeňte prosím, že je ještě slabá,“ připomněla Quinnovi sestra.

„Samozřejmě,“ ujistil ji.

Sestra se na něho pochybovačně podívala koutkem oka.

„Tohle je pro vás, Liso,“ řekla Pearl s úsměvem a postavila na prázdný okenní parapet vázu s květinami. Hbitými prsty květy láskyplně upravila.

„Chcete trochu vody?“ zeptal se Quinn Lisy a kývl směrem k plastovému kelímku a džbánu na pojízdném stolku vedle postele.

Lisa nezvedla hlavu z polštáře, ale pomalu jí otočila ze strany na stranu na znamení, že nic nechce. Podívala se nejdřív na Pearl a pak na Quinna, ale hlavou nepohnula.

„Dlužím vám omluvu,“ řekla. Chraptěla, protože hodně dlouho nemluvila. Možná i proto, že jí z krku teprve nedávno vyndali hadičku s výživou.

„Jsme rádi, že jste naživu,“ řekl jí Quinn.

„Dlužíte nám vysvětlení,“ řekla Pearl příliš horlivě.

Quinn na ni vrhl pohled, kterým jí naznačoval, aby toho nechala, chvíli poslouchala a nepletla se jim do řeči. Dokonale mu rozuměla a on to věděl. Oběma jim někdy připadalo děsivé, jak dokážou jeden druhému takřka číst myšlenky.

Pearl o krok ustoupila od postele a Quinn pokračoval: „Je načase, abyste nám řekla pravdu, Liso.“ Jeho hlas zcela postrádal výhrůžný tón.

„Já vím,“ řekla Lisa. Zhluboka se nadechla a polkla. Trhla sebou, jako by ji to zabolelo.

„Určitě nechcete vodu?“ zeptal se Quinn.

Přikývla a zavřela oči. „Pokouším se uspořádat si myšlenky, než vám všechno povím.“

„Samozřejmě…, samozřejmě…, to chápeme.“

„Mám dojem, jako bych byla na nějakém výletě.“

„Jistě, jistě…“

Lisa počkala skoro celou minutu a pak se dala do řeči. „Začalo to, když ke mně do kanceláře v Columbusu přišla Chrissie Kellerová a najala mě, abych zjistila, jestli bych nějakým způsobem dokázala znovu otevřít případ jejího zavražděného dvojčete. Pověděla mi o nečekané výhře na automatu a zamávala na mě balíkem peněz. Stačilo to, aby mě přesvědčila, že ji mám přijmout jako klientku, i když mi připadalo, že neexistuje nejmenší šance, abych přešetřila starý případ newyorské policie a zjistila něco, co by ji přinutilo začít se jím znovu zabývat.“ Lisa otočila hlavu na stranu a oči se jí zalily slzami. „Vím, že jsem si od ní neměla brát peníze, když jsem nevěřila, že jí dokážu pomoct.“

„Myslím, že se to dá pochopit,“ řekl Quinn. „Pracujete, abyste si vydělala, a někdo si vás chtěl najmout. Tak to v naší branži chodí.“ Všichni jsme na stejné lodi. Jsme spojenci. „Pokračujte, drahoušku.“

Lisa k němu zvedla oči a s námahou se usmála. Pearl se na to skoro nemohla dívat.

„Věděla jsem, že pokud chci Chrissii pomoct, musím zapojit fantazii,“ řekla. „Vyhledala jsem si nějaké informace a dospěla k závěru, že budu sama muset najmout někoho, kdo v tom něco zmůže, protože já newyorskou policii sotva přiměju ke spolupráci. Někoho jako jste vy. Na to jsem potřebovala být přesvědčivá, stejně jako byla přesvědčivá Chrissie, když přišla za mnou. Napadlo mě, že nejdřív budu předstírat, že jsem Chrissie, přeživší dvojče. Chrissii se můj nápad líbil.“

„Proč taky ne? Byl docela chytrý.“

Lisa mu beze slova naznačila, že by se ráda napila vody, a Quinn jí pomohl donést pohárek k ústům. Několikrát polkla a voda jí přitom ukápla na bradu.

Znovu se na něho usmála, jako by Quinn byl matka Tereza v mužském provedení. „Měla jsem za úkol získat vaši důvěru,“ řekla trochu živěji, „pak tajně sledovat průběh vyšetřování a časem Chrissii oznámit, kdo je vrah a kde se nachází. Dřív, než ho chytí policie. To bylo důležité.“

Quinn chápal proč. Chrissie se k sestřinu vrahovi chtěla dostat jako první. „Chtěla mít jistotu, že bude spravedlnosti učiněno zadost. Spravedlnosti, jak ji chápe ona.“

„Ano,“ přitakala Lisa. „Chrissie hořela touhou pomstít sestřinu smrt. Skoro jako by vrah napadl, zmrzačil a zabil ji.“

„Pokud to dobře chápu, chcete mi naznačit, že k tomu má… přehnaný, až nenormální přístup.“

„Mnohem víc než to. Pokud se v takovéhle situaci dá vůbec mluvit o normálnosti. Je posedlá. Víte, jak to někdy u dvojčat bývá. Je to až děsivé, skoro jako by dvě těla sdílela jednu mysl. A po smrti jako by to nekončilo. Aspoň tak se na to dívá Chrissie. A ještě něco.“

„Co?“ zeptal se Quinn. Zamrzelo ho, že tam není Addie nebo třeba psycholožka od newyorské policie Helen, aby rozklíčovaly některé hlubší pohnutky, o kterých se nemluvilo otevřeně.

„Tiffany v dětství pohlavně zneužíval jejich otec. Pokaždé, když se to stalo, pak hrozně zbil Chrissii v místech, kde to není vidět. Chrissie samozřejmě byla zmatená a bála se, takže to nikomu neřekla. Ani nijak nepomohla Tiffany. Teď z toho má hrozné výčitky svědomí.“

„Když říkáte hrozné…“

„Je to motor, který ji pohání. Má pocit, že když Tiffanyina vraha najde, bude ho mučit a nakonec ho popraví, spasí se.“

„Takže nás využívá, aby mohla spáchat vraždu.“

„Ona by to vraždou nenazvala,“ řekla Lisa.

„Já možná taky ne,“ přiznal Quinn. „Ale pro nás je jasná jedna věc – musíme ji najít a zastavit.“

Pearl přistoupila blíž k posteli, podívala se na Lisu a promluvila: „Domníváte se, že natolik touží po své verzi spravedlnosti, že by dokázala zabít, aby se dostala k Řezníkovi?“

„Ano,“ odpověděla Lisa bez váhání.

„Jste s Chrissií v kontaktu?“ zeptal se Quinn.

„Vůbec netuším, kde je,“ řekla Lisa.

Taky odpověď, pomyslel si Quinn.

Otevřely se dveře a do pokoje vešla sestra, která jim dovolila Lisu Boltovou navštívit. Kousek stranou za jejími zády stála drobnější a mladší ošetřovatelka. Vypadala na dvanáct let a v rukou držela čtverhranný kovový tác s velkým množstvím různých udělátek včetně velké injekční stříkačky.

„Omlouvám se, ale pacientka by měla odpočívat,“ řekla starší sestra.

„Samozřejmě,“ řekl Quinn. Chtěl Lisu poplácat po ruce, ale když na ní spatřil modřiny od kapaček, raději ji poplácal po rameni. „Teď si odpočiňte a popovídáme si později. Doufám, že se cítíte lépe, když jste nám to pověděla. Rozhodně nás povzbudilo, že jste při vědomí a daří se vám líp.“

Starší sestra, na kterou si nikdo s planými řečmi nepřišel, významně ustoupila, aby Quinn a Pearl mohli odejít.

„Starejte se o ni co nejlíp,“ řekl Quinn, když spolu s Pearl míjel obě zdravotnice.

„Samozřejmě, pane,“ opáčila starší z nich. „To právě děláme.“

Quinn se na ni krásně usmál a otevřel před Pearl dveře.

Když vyšli na chodbu, Pearl zaslechla, jak starší sestra říká té mladší: „Na toho dávej bacha.“

Popošli směrem k sesterně a zastavili se u automatu s pitnou vodou.

„Víš, že stejně nemůžeme věřit ničemu, co nám Lisa Boltová řekne,“ prohodila Pearl.

„Jistěže ne. Ale na druhou stranu je možné, že měla zjevení. To se někdy stává, když do člověka vrazí rozjeté auto.“

„Anebo se může probudit v nemocnici a být stejný lhář jako předtím, než do něho vrazilo.“

„To je taky pravda,“ přiznal Quinn. Odmlčel se a ohmatával kapsu košile, jako by roztržitě hledal doutník. „Myslíš, že tě mohla napadnout ženská, Pearl?“

Pearl se nad tím zamyslela. „Možné to je. Všechno se to stalo hrozně rychle. On – nebo ona – byl štíhlý a na průměrného muže možná malý, ale neskutečně silný. Tipovala bych atletického, šlachovitého muže. Ale žena… no, možná.“

„V Tiffanyině pitevním protokolu se uvádí, že měřila sto sedmdesát pět centimetrů. Chrissie bude stejně vysoká.“

„To by možná odpovídalo. Člověka, který zabil Yancyho, jsem neviděla narovnaného, takže můžu jenom odhadovat plus minus pár centimetrů.“

„A šílenství, posedlost, lidem dodává sílu,“ řekl Quinn.

O tom ty něco víš, pomyslela si Pearl.

Na okamžik se odmlčeli a nechali kolem projít trojici zdravotních sester.

„Lisa Boltová odsud brzy zmizí,“ řekla Pearl. „Někdo by ji měl hlídat.“

„To dostaneš za úkol ty s Feddermanem,“ řekl Quinn. Zlehounka jí položil ruku na rameno, jako by se obával, aby neuletěla jako balónek, a podíval se jí do očí. „Jak ti je, Pearl? Myslím doopravdy.“

„Nechci, aby sis kvůli mně dělal starosti.“

Nechtěla mu dovolit, aby využil jejího zármutku nad Yancym a zase jí začal útočit na city. Nemyslela si, že by to udělal záměrně, ale mohlo se to snadno stát. Nemohla mu důvěřovat a nemohla důvěřovat ani sobě, takže si musela hrát na drsňačku.

„Ale já si starosti dělám. Nemůžu si pomoct.“

„No, jak chceš,“ řekla. „Klidně si je tedy dál dělej. Ale mě do toho netahej.“

66

Quinn seděl v Renzově kanceláři a sledoval, jak se dovnitř škvírami mezi žaluziemi dere sluneční světlo, v jehož jasných pruzích tančí zrnka prachu. Kancelář žhnula, protože byla malá a navíc se do ní opíralo slunce. Renz seděl za svým psacím stolem v bílé košili s pečlivě vyhrnutými rukávy a v kalhotách s tmavě modrými kšandami. Nevypadal, že by mu bylo horko. Ve vzduchu se vznášel slabounký odér doutníků a závan politické korupce.

Schůzku navrhl Quinn, ale Renz předstíral, že si ho zavolal. Quinn věděl, že komisař si tak dodává pocit, že nad ním má navrch. Podobných malých fint, díky nimž se cítil jako hlavní šéf, měl v zásobě plno. Quinna kdysi bavívalo shazovat mu hřebínek, ale nakonec ho to omrzelo a většinou ho nechával hrát si na velkého bossa.

„Tohle vyšetřování začíná být pěkný průšvih,“ prohlásil Renz. „Rojí se kolem něj supi z médií – a kolem mě taky. Pětkrát denně mi volá někdo z kanceláře starosty.“ Naklonil se nad psací stůl a nevraživě se podíval na Quinna, který seděl na jedné z židlí naproti stolu. „Co se to proboha děje?“

„Děje se pokrok,“ opáčil Quinn.

„To mi objasněte.“

Quinn mu pověděl, že Lisa Boltová se probrala, a přetlumočil mu, co včera řekla v nemocnici.

„A my pořád nevíme, kde je skutečná Chrissie Kellerová?“ zeptal se Renz.

„Zatím ne,“ odpověděl Quinn.

„V tom případě jediný pokrok, který vidím, je to, že jste našli ženskou, která vás oblafla a vy jste si mysleli, že je to Chrissie. A stejně to za vás musel udělat nepozorný taxikář.“

„Není to tak docela pravda.“

Pověděl Renzovi, že Tiffany Kellerovou v dětství pohlavně zneužíval otec, a také to, že Chrissii pronásledují výčitky svědomí, protože se tomu nepokusila zabránit. Když se Quinn díval na Renzovy ochablé tváře, byl rád, že se rozhodl tyto informace machiavellistickému policejnímu komisaři sdělit osobně. Dalo se s nimi naložit vskutku různě.

Renz si nehtem přejížděl po nedbale oholených převislých tvářích. Kdyby někdo pozorně naslouchal, slyšel by, jak nehet šustí o kratičké šedivé strniště.

„Vy navrhujete, abychom toho otce využili jako návnadu?“ zeptal se nakonec. Renz to nenavrhl úplně sám, což Quinn původně chtěl. Ale tohle bylo dostatečně blízko.

„Na ten nápad mě přivedla Addie,“ řekl Quinn. Protože Renz Addii přidělil k případu, měl by alespoň předstírat, že vážně uvažuje o strategii založené na její teorii.

„Co tomu říká ta manželka, Erin?“ zeptal se Renz.

„Zatím nic. Ještě o tom neví.“

„Ví, že její podělaný muž zneužíval a bil jejich dcery?“

„Nejspíš ano. Obvykle to tak bývá.“

„Takže by nás s tou návnadou mohla podpořit. Možná by ji to mohlo i nadchnout.“

„Mohla by být radostí úplně bez sebe.“

„Kde je ten manžílek teď?“

„Ještě jsme se ho nepokusili vyhledat. Nejdřív jsem chtěl znát váš názor.“

„Pokračujte.“

„Mohli bychom prozradit novinářům, že je ve městě a kde bydlí. Pokud Chrissie opravdu spáchala některou z těch vražd, aby to vypadalo, že Řezník zase začal řádit, mohla by jít i po tatínkovi. Stejně už má na rukou krev a je rozhodnutá pomstít sestřinu smrt. Proč by tedy nepomstila i její zneužívání? Aspoň trochu by tak zmírnila výčitky svědomí, kterými trpí kvůli tomu, že nikomu neřekla, co otec provádí.“

„Možná to zafunguje,“ řekl Renz. „Ale jestli nám ten pokus nevyjde, média mě roznesou na kopytech. Chápete, že to bude politicky riskantní?“

„Jistě. Ale mnohem riskantnější by mohlo být nedělat nic a dát tak prostor k nějaké další špatnosti.“

„Nemáme šanci utajit to před médii.“

„To ne,“ uznal Quinn. „Ale to nevadí. Aby to vyšlo, musí se aspoň něco dostat na veřejnost.“

„Tušíte vůbec, kde ten její tatínek je?“

„Nemělo by být složité ho najít.“

„Jenže! Když ho najdete, jak ho přinutíte, aby dělal návnadu?“

„To ještě nevím. Mohli bychom se zeptat matky dvojčat.“

„Možná bychom mu mohli pohrozit obviněním z pohlavního zneužívání dětí. S tím, že buď bude spolupracovat, nebo půjde sedět.“

„Jeho čin už je promlčený,“ oponoval Quinn. „Nemohli bychom ho stíhat, i kdybychom měli dostatek důkazů.“

„To on nemusí vědět.“

Quinn vstal. „Takže máme vaše požehnání?“ Chtěl mít jistotu, že Renz s nimi do věci půjde. Společně se rozhodnou a ponesou případné následky, pokud se jim pokus nezdaří.

„Máte,“ přitakal Renz a také vstal. „Je to lepší než to, co zatím děláme. Zatím většinou jenom sbíráme nové oběti.“

Quinn přikývl a vykročil ke dveřím.

„Jak se vám pracuje s Vitalim a Mishkinem?“ ozval se za ním Renz.

Quinn se zastavil a ohlédl se. „Jsou to dobří policajti.“

„A Addie Priceová? Co ta?“

„Kvůli ní jsem tady,“ odpověděl Quinn.

Renz se pousmál. „Mám na ně nos, co?“

„Kvůli tomu jste tady,“ odpověděl Quinn. Vyšel ze dveří a uvažoval přitom, zda je otec dvojčat ještě naživu a dá se najít.

67

„Žije v Detroitu pod jménem Edward Archer,“ řekla Erin a trochu zvedla bradu. „Skoro nejsme v kontaktu.“

Quinn s Feddermanem byli v kanceláři spolu s Helen Imanovou, policejní psycholožkou, která na Renzovo naléhání musela zastoupit Addii, jež dnes komisaři pomáhala s přípravou pravidelného setkání s novináři. Pozvolna se dostávala do pozice jeho konzultantky pro styk s médii. Helen byla štíhlá, měřila přes sto osmdesát centimetrů, měla střapaté rezavé vlasy a vypadala jako basketbalistka. Také byla nejlepší ve svém oboru a Quinn jí jako jediné policejní psycholožce důvěřoval.

Erin seděla na židli natočené ke Quinnovu stolu. Dlouhé kaštanové vlasy měla hladce sčesané dozadu a byla oblečená do světle béžového kalhotového kostýmu a bílé halenky s výstřihem do V. Na nohou měla světle hnědé boty s vysokým podpatkem a na krku jí visel elegantní náhrdelník ze stříbra a perel. Oproti Helen působila uhlazeně. Quinn ucítil jemnou vůni jejího parfému a vzpomněl si na květiny, které Pearl dala Lise Boltové.

„Ale nějaký kontakt na něj máte, ne?“ zeptal se.

„Jen nepřímý,“ odpověděla Erin. „Musela bych zavolat několika lidem.“ Tajnůstkářsky se usmála, jako by věděla víc než Quinn. „Ale proč bych to dělala? O mě ani o Chrissii už se nezajímá. Naposledy jsem ho viděla před třemi lety o Vánocích, když se u nás nečekaně zastavil. Myslím, že byl opilý.“

„Čím se váš manžel v Detroitu živí?“ zeptal se Quinn.

Zkřížila nohy, takže měla jedno lýtko přitisknuté na druhé.

„Bývalý manžel. Dělá v pojišťovnictví. Má vlastní agenturu. Daří se mu docela dobře. Slyšela jsem, že by se rád dostal do politiky.“

„Do politiky?“ Quinn vycítil mužovu slabinu.

„Myslím, že se snad chce dostat do městské rady. Nebo jak tomu v Detroitu říkají.“ Roztržitě zalovila ve světle hnědé kabelce, která ladila s jejími botami, pak se zarazila a rozhlédla se. „Můžu si tu zapálit?“

„Ne,“ odpověděla Pearl od svého stolu.

Erin pokrčila rameny a zaklapla kabelku. „Proč se mě ptáte na Eda?“

Quinn jí vysvětlil, co mají v úmyslu, a nenápadně naznačil, že ví o pravidelném zneužívání Tiffany, jehož byla Chrissie svědkyní. Nezeptal se však Erin, jestli o tom věděla i ona.

Nevyslovená otázka nicméně visela ve vzduchu.

Erin zase sáhla po kabelce, otevřela ji a pak zaklapla. Přemýšlela, ale nepotvrdila ani nepopřela, že by věděla o zneužívání a bití, které zakoušely její děti. Pravdu bylo lepší držet pod zámkem.

Klidně promluvila na Quinna: „Vy chcete, aby Ed přiletěl do New Yorku a dovolil vám zveřejnit, že je tady.“

„Ano. Pod svým skutečným příjmením – Keller.“

Erin ještě pevněji zkřížila nohy. „Mohl by s tím souhlasit, aby se vyhnul nepříznivému mediálnímu obrazu. Je to ambiciózní hajzl. Ale nemůžu uvěřit, že by Chrissie…“

„Já vím,“ řekl Quinn. „Ale nezapomínejte, že jste její matka. A ona neuvažuje rozumně. Naše psycholožka…,“ kývl směrem k Helen, která se celou svou výškou ležérně opírala o stěnu, „si myslí, že až Chrissie zjistí, že je otec ve městě, možná se přestane skrývat a půjde po něm.“

„Chcete říct, že se ho pokusí zabít.“

„Možná. I když to mi přijde příliš dramaticky řečeno. Přinejmenším by ho mohla chtít vidět a vyříkat si to s ním.“

„V tu chvíli se z úkrytu vynoří policie a Chrissii zatkne.“

„Opět to zní trochu moc dramaticky, ale je to tak. Nebudu vám nic tajit. Vaše dcera je podezřelá z vraždy. Tím ovšem neříkám, že je vinna.“

„Ale myslíte si to.“

„Ani ne. Ale nemůžeme ji najít, a tak chceme vyzkoušet i tuto možnost. Vy chcete, abychom ji našli?“

„Samozřejmě. Abyste ji našli a neublížili jí.“

„O to se taky budeme snažit. Můžete mi věřit, že nikdo z nás nechce Chrissii nijak ublížit.“

„A ode mě chcete, abych přemluvila Eda, aby sem přiletěl.“

„Pokud to bude nutné, tak ano.“

Erin narovnala nohy a vstala. „Musím si to promyslet.“

„Samozřejmě.“ Quinn také vstal. „Ale dáte nám co nejdřív vědět?“

„Dám,“ slíbila Erin.

Podívala se na všechny přítomné, váhavě kývla a vyšla z kanceláře.

„Radši jdi za ní,“ řekl Quinn Feddermanovi.

Fedderman popadl sako a oblékl si ho. Cestou ke dveřím si zapnul manžetu na rukávu košile a rychle vyšel ven.

Nějakou dobu nikdo nic neříkal.

„Myslíte, že do toho půjde?“ ozvala se pak Pearl.

„To netuším,“ odpověděl Quinn a podíval se na Helen.

„Poradil jste si s ní velice dobře,“ řekla Helen a odlepila se ode zdi. „Máte dobrou šanci, že udělá, co jste po ní chtěl. Přeje si, aby se její dcera našla.“

„Obejdeme se i bez ní,“ řekla Pearl. „Když teď víme, že Edward Keller je Edward Archer, měli bychom ho celkem snadno najít. Můžeme ho přimět ke spolupráci.“

„Erin bude mnohem přesvědčivější,“ oponovala Helen. „Potřebujeme, aby ho vtáhla zpátky do minulosti a přinutila ho podílet se na našem plánu. Edward ví, že Erin může kdykoli prozradit jeho skutečné jméno a zveřejnit skutečnost, že bil a zneužíval vlastní dcery. Několika slovy může Edwardu Archerovi úplně zničit jeho nový život.“

„Minulost dokáže být pěkná svině,“ poznamenala Pearl a možná přitom myslela na Yancyho.

Helen přikývla. „I když Erin prohlašuje, že Kellera nenávidí, je to pořád její bývalý manžel. Má před sebou náročný telefonát. Nebude pro ni jednoduché ho zmáčknout.“

„Já myslím, že možná bude,“ řekla Pearl.

„Myslíte, že ho zmáčkne?“ zeptal se Quinn.

„Myslím, že je to žena, která to dokáže,“ odpověděla Helen.

Za půl hodiny zavolal Fedderman.

„Když Erin vyšla z kanceláře, nastoupila do taxíku,“ řekl Quinnovi. „Jela na Pátou Avenue, trochu tam koukala do výloh a pak si mávla na další taxík. Odjela v něm do hotelu, kde bydlí.“

„Koukala do výloh,“ řekl Quinn. „Zajímavé.“

„Třeba se jí při tom líp přemýšlí.“

„Zůstaň tam ještě chvíli,“ řekl Quinn Feddermanovi. „Ujisti se, že zase nevyšla ven, a pokud ano, tak ji sleduj.“

„Rozumím,“ řekl Fedderman a zavěsil.

Quinn pomalu položil sluchátko. „Na odpověď si budeme muset počkat,“ řekl. „Erin svým způsobem musí mít všechno pod kontrolou.“

„Vážně?“ zeptala se Helen s úsměvem.

„Ta dvojčata si v dětství musela projít hrozným peklem,“ řekl Quinn a potřásl hlavou.

„Jedno z nich jím prochází dál,“ podotkla Helen.

„Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než se Erin rozhodne?“

Helen pokrčila rameny. „Může to trvat hodiny nebo i dny. Záleží na tom, co chce a jak moc to chce.“

Za dvacet minut Erin Quinnovi zavolala a nadiktovala mu číslo mobilu Edwarda Archera.

„Uvidíte, jak na váš návrh zareaguje,“ řekla. „Já s ním pak promluvím.“

Quinn jí pověděl, že mu to připadá rozumné.

68

Na Manhattanu bylo dvacet minut po poledni. Vrah se už druhý den vrátil ve stejnou dobu na stejnou lavičku v parku. V obou případech s sebou přinesl bílý papírový sáček s popcornem, který nejspíš koupil u stejného stánku jako Elana Dareová.

Byl další teplý den a mírný větřík po okolí roznášel vůni květů na nedalekých keřích. Kolem pobíhali lidé a za nízkou kamennou zídkou, která oddělovala park od ulice, byla vidět hlučící auta a autobusy. Po chodnících se valily davy úředníků, kteří šli na oběd anebo se najedení vraceli do kanceláří. Na pěšině vedoucí kolem lavičky nebylo tak rušno jako na chodníku, ale celkově bylo v parku hodně lidí.

Lavička se prohnula, když na její opačný konec dosedl otrhaný bezdomovec. Páchl močí a alkoholem a potřeboval oholit. Měl už skoro plnovous. Košile mu plandala přes kalhoty a byla podkasaná v místě, kde mu z kapsy čouhalo hrdlo láhve. Oči měl zamžené, ale bdělé.

„Tady si nesedej,“ řekl mu vrah.

Muž se na něho udiveně podíval zpod huňatého šedivého obočí. Byl zvyklý na nevšímavost.

„Ta lavička není tvoje,“ řekl chraplavě. Na jeho hlase bylo znát, že moc často nemluví.

Vrah zůstal neoblomný. „Na celý den jsem si ji pronajal.“

„Tak já jsem u tebe v podnájmu.“

Vrah sáhl do kapsy a muž se zatvářil vyděšeně. Když to vrah viděl, usmál se. Tenhle člověk žil mimo systém a skoro pořád měl strach. Pro někoho, kdo s takovým strachem dovede pracovat, by mělo být snadné se s ním vypořádat.

„Dejme tomu, že mám v kapse policejní odznak a chci ti ho ukázat,“ řekl. „A pak se začnou dít věci. Opravdu to chceš?“

Muž na něho dlouho hleděl. Potom nejistě vstal a odešel. Kráčel pomalu a neohlížel se. Snažil se uchovat si pozůstatky své pošramocené důstojnosti. Ušetřil vrahovi dva dolary, které mu chtěl dát, aby odešel.

Využít příležitost je umění. Stejně jako schopnost ji rozeznat.

Vrah roztržitě sáhl do úzkého papírového sáčku, vytáhl z něj několik kousků popcornu a strčil si je do úst. Vůně pražené soli v něm probudila hlad a on byl rád, že si popcorn koupil, i když to měla být jenom rekvizita.

Rekvicorn, pomyslel si s úsměvem. Možná by si to měl nechat patentovat.

Rekvizitní šance?

Třicet metrů od něho se po cestě s rachotem proháněli dva kluci na skateboardech a projeli těsně kolem tří chodců, kteří se na sebe museli namačkat, aby do nich kluci nenarazili. Jeden skateboardista poodjel a seskočil ze svého prkna. Přišlápnutím ho vyhodil v ostrém úhlu do vzduchu. V letu ho chytil a zlehka, mladicky se rozběhl.

Za ním se objevila ona.

Ještě si ho nevšimla a pozorovala druhého skateboardistu, který se rychle rozjel kupředu. Vrah s uspokojením kvitoval, že žena má v ruce stejný sáček popcornu jako on.

Dnes byla oblečená ležérněji. Měla na sobě džínsy, sandály a červené tričko s nápisem HASIČI NEW YORK. Byla malá, měla úzký pas a velká prsa. Dlouhé tmavé vlasy se jí trochu vlnily. Stejně jako Pearl.

Když ho spatřila, zastavila se a zatvářila se překvapeně. Byl si jistý, že to jenom hraje. Hned věděl, že si myslela, že ho tam možná potká. Přišla s nadějí, že tu bude. Celý se chvěl uspokojením a dychtivým očekáváním jako rybář, který právě nahodil prut. Čeká ho zábava.

Došla k lavičce a posadila se na ni. Ne až na opačný konec, ale asi půl metru od něho. Stále se tvářila trochu udiveně. „Park je malý,“ prohodila.

Usmál se. „Nechtěl bych tu sekat trávu.“

Její smích zněl jako hudba. „Ten vtip mi připadá povědomý.“

„Tak to je každé jaro,“ řekl.

Otevřela sáček, který si přinesla, a začala na hlínu a zaneřáděný chodník před lavičkou házet popcorn. Jako předtím se i teď vmžiku objevili holubi.

Pak k nim přihopsala veverka a žena přestala házet popcorn. Hluboko se sehnula, sebrala ze země malý oblázek a hodila ho po zvířátku. Záměrně ho minula, ale stejně ho odehnala.

„Nemáte ráda veverky?“ zeptal se.

„Ne. Plaší holuby.“

„Někomu připadají roztomilé.“

„Mně ne. Veverky jsou krysy s ozdobným ocasem.“

„S tím souhlasím.“

„Vážně?“

„Ano. Souhlasím se vším, co řeknete. Jenom proto, abyste se mnou šla na oběd, Elano.“

Viděla, že veverka je pozoruje ze vzdálenosti asi patnácti metrů, a začala zase rozhazovat popcorn. „Pamatujete si, jak se jmenuju.“

„Je to to nejkrásnější jméno, jaké jsem kdy slyšel.“

„To je Marie.“

„Kdepak. Je to Elana. Kdysi jsem jednu Elanu znal.“ Nasadil zděšený výraz. „Ale vy jste zapomněla, jak se jmenuju já!“

„Gerald Lone,“ řekla.

„Páni. I po dvou dnech. To určitě znamená, že se mnou půjdete na oběd.“

„Až se nají holubi.“

„Tak dobře, jenom kvůli holubům.“ Sáhl do papírového sáčku a stejně jako Elana začal nenasytné ptáky krmit. „Máte přestávku na oběd?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Jako plno lidí v tomhle městě jsem zrovna nezaměstnaná.“

„Byla jste u hasičů?“ Ukázal na nápis na tričku zdeformovaný jejími velikými ňadry.

„Ne,“ odpověděla. „Jenom jim fandím.“

„Já taky.“

„A co vy?“ zeptala se. „Vy jste výdělečně činný?“

„Dělám software, takže hodně cestuju. A v jakém oboru jste pracovala – totiž pracujete – vy?“

„V účetnictví. Dělala jsem řadovou účetní v jednom obuvnickém řetězci. Když začali snižovat náklady, došlo i na mě.“

„Hrůza. Měli si vás tam nechat, jen aby se bylo na co koukat.“

Naoko stydlivě se na něho podívala a zachichotala se.

„O ženách se říká, že neumějí matiku,“ prohodil.

Okamžitě se přestala tvářit jako stydlivka. „Umím plno věcí, které ženám údajně nejdou.“ Hrála si s ním, zatímco on si hrál s ní. Netušila, že se mu v žádném případě nemůže vyrovnat. Začal se těšit.

Usmál se na ni. „Nemáte ten pytlík skoro prázdný?“

Usmála se a vysypala zbytek popcornu na zem. Následoval jejího příkladu.

Věděl, že to vyjde. Nádherně to vyjde.

Cestou z parku oba zmačkali své sáčky a vyhodili je do odpadkového koše. Kráčeli a třeli si dlaně o sebe, aby z prstů odrolili sůl. Jako by zvláštním, tichým potleskem oslavovali konec svého osamění.

Holubi se za jejich zády urputně ládovali popcornem a veverka přihopkala zpátky k lavičce.

69

„Takže abych si to ujasnil,“ řekl Ed Archer/Keller, když mu Quinn zavolal na mobil. „Vy chcete, abych přiletěl do New Yorku a ubytoval se v nějakém hotelu pod jménem Edward Keller. A pak chcete zveřejnit, že tam jsem.“

„Nechci toho po vás moc,“ odpověděl Quinn. „Když si vezmu, že se tak opravdu jmenujete.“

Chvilku bylo ticho. „Není to zrovna státní tajemství,“ řekl pak Keller.

„Ve vašem státě a ve vašem městě to tajemství je. Tam, kde podnikáte a máte politické ambice.“

„Začíná mi to znít dost jako vydírání, detektive… Quinne, že ano?“

„Ano. Nemyslel jsem to jako vydírání, ale spíš jako žádost, aby otec pomohl ochránit svou dceru v nebezpečné situaci.“

„Dceru?“

„Chrissii Kellerovou. Nedaří se nám zjistit místo jejího pobytu.“

„Mluvil jste s mojí bývalou ženou Erin. Ta vám dala moje číslo.“

„Měl jsem za to, že vám pověděla, že se ozvu.“

„Ne, nevolala mi. Je v Ohiu.“

„Erin je v New Yorku,“ řekl Quinn. „A dělá to, co má dělat každá správná matka. Pro otce platí totéž. Snaží se ochránit svou dceru.“

„Chrissie je opravdu nezvěstná?“

„Ano. Přiletěla do New Yorku, aby vyhledala pomoc, protože chce spravedlivě potrestat vraha vaší druhé dcery.“

„Ježíšikriste!“ řekl Keller. „Víte toho o mně opravdu hodně.“

„Víc než dost,“ řekl Quinn.

Jen ať ten hajzl ví, že je mezi dvěma mlýnskými kameny.

„To, co děláte, je hnus,“ prohlásil Keller. „Hrabete se v něčem, co jsem nechal za sebou. Dokonce jsem si legálně změnil příjmení a vytvořil si nový život. A vy mi teď vyhrožujete, že ho rozmetáte na kusy, když nebudu spolupracovat při nějaké hře na moje minulé já.“

„Ve hře na vaše skutečné já,“ opravil ho Quinn. „Dávám vám možnost být opravdovým otcem a nasadit krk za svou dceru.“

„Jakým způsobem bych ho za ni měl nasadit?“

„Je podezřelá z několika vražd,“ odpověděl Quinn.

„Děláte si legraci! Chrissie?“

„Přesně tak.“

„Tomu nevěřím.“

„Jak byste mohl. Je to vaše dcera. A možná máte pravdu – třeba je nevinná. Ale každopádně jí můžete pomoct. Máme za to, že když přiletíte do New Yorku a ona zjistí, že jste tady, přijde za vámi.“

Kellerovi chvíli trvalo, než informaci zpracoval. „A až k tomu dojde, můžete ji zadržet. Chcete mě využít jako návnadu.“

„Nemohu vám odporovat.“

„Poslouchejte, Quinne, tohle je skoro, jako byste po mně chtěl, abych to udělal pro úplně cizího člověka. Když zabili Tiffany… Všechno se zkrátka zhroutilo. Mně, mojí ženě i Chrissii. Všichni jsme chtěli, všichni jsme potřebovali začít nový život. Každý odděleně. Minulost je pro nás všechny jed. Pro Chrissii očividně víc než pro ostatní. Vůbec nechápete, co po mně žádáte.“

Quinna napadlo, jestli nemá začít o zneužívání dětí, ale rozmyslel si to. Policie bude potřebovat, aby s ní Keller spolupracoval, takže ať tu špinavou práci udělá Erin.

„Vím, co od vás chci,“ řekl Quinn. „A vím, že až zvážíte své možnosti, vyhovíte mi.“

„Musím si to promyslet,“ řekl Keller.

„To zní rozumně, ale čím dříve řeknete ano, tím lépe pro všechny a pro Chrissii především. Zítra potřebuju vědět, jak jste se rozhodl. Dám vám své číslo, abyste mi mohl zavolat.“

„Budu ho mít v mobilu,“ řekl Keller.

„Dobře. Očekávám, že se mi do tří odpoledne ozvete.“

Keller však už zavěsil.

Quinn byl s výsledkem telefonátu docela spokojený. Věděl, že Keller si nakonec dá říct. Nechtěl však, aby příliš otálel. Vyťukal číslo Erinina mobilu.

Okamžitě se ohlásila.

Když jí Quinn popsal svůj rozhovor s Kellerem, nehezky se zasmála. Měla tak jedovatý tón, až měl Quinn obavu, aby se přes telefon nepřiotrávil.

„Já mu zavolám,“ řekla. „Rychle toho hajzla vrátím do nechutné minulosti a pak ho z ní přenesu rovnou do nechutné současnosti. A připomenu mu, že se na nich taky podílel. Pokud nechce přijít o svůj krásný nový život a společenské postavení, udělá, co po něm chceme.“

„Jenom mi určitě dejte vědět…“

Quinn si uvědomil, že Erin náhle položila telefon, stejně jako předtím Keller.

Možná to měli v rodině.

Sotva Quinn zavěsil po telefonátu s Erin, z nemocnice mu zavolala Pearl.

„Lisa Boltová se hodinu před mým příjezdem nechala propustit,“ řekla.

Quinn otevřel zásuvku stolu a sáhl po doutníku v celofánovém obalu. „Zopakuj to, Pearl.“ V hlase mu syčel vztek.

„Slyšel jsi mě dobře, Quinne.“

„Kdy přesně to bylo?“

„Podle nemocničních záznamů v půl dvanácté.“

Půl hodiny potom, co jsi měla dorazit do nemocnice. Začínáš lajdat, Pearl? Může za to smutek nad Yancyho smrtí, nebo něco jiného?

Jen kvůli Yancymu se jí nezeptal, proč přišla do nemocnice pozdě. „Jak to, že ji propustili?“

„Nemohli jí v tom bránit. Tvrdí, že už jí stejně bylo dobře.“

„A co uniformy, které ji měly hlídat?“

„Počkala, až si budou předávat službu a kecat u automatu s kávou na chodbě. Připadalo jim, že na jednu nebo dvě minutky se nic nestane, protože stáli mezi jejím pokojem a výtahy. Musela po schodech seběhnout o patro níž a až pak nastoupit do výtahu. Stejně by ji nemohli přinutit, aby tam zůstala.“

„To je nenapadlo, že by někdo mohl vyjít po schodech a dostat se k ní?“

„Na to se jich už určitě ptali.“

„Měla nějaký doprovod?“

„Ne. Prý nastoupila do taxíku.“

„Mají v nemocnici adresu nebo kontaktní číslo, na kterém se s ní dá spojit?“

„Adresa patří bytu někde mezi Západní devadesátou a Stou ulicí. A na tom čísle se dovoláš do Potřeb pro zvířata na Amsterdam Avenue.“

„Takže můžeme říct, že je zase nezvěstná?“ zeptal se Quinn a snažil se mírnit svůj vztek.

„Pokud se neproměnila ve štěně, tak ano. Prověřím ty potřeby pro zvířata i ten byt a dám ti vědět.“

„Na té adrese žádný byt nenajdeš. A pokud ano, tak nebude mít vůbec nic společného s Lisou Boltovou.“

„O tom nepochybuju.“

„Neminuli jsme se povoláním?“ zeptal se Quinn. Podíval se na zabalený doutník a rozhodl se, že si ho nezapálí.

„Žádné jiné neumíme.“

„Někdy si říkám, že nám moc dobře nejde.“

„Není snadné udržet kontakt s člověkem, který o to nestojí,“ řekla Pearl. „Přestaň se kritizovat a sypat si popel na hlavu.“

„Kritizoval jsem tebe, Pearl. A popel jsem sypal na tvoji hlavu.“

„Aha. Tak to se ti nepovedlo.“

70

Quinn se druhý den ráno zastavil v bistru Lotus a posnídal vejce, tousty a kávu. Nad druhým šálkem kávy si přečetl Timesy a pak vytáhl Rytmus města, který si vzal z automatu na ulici.

Když spatřil titulek TAJEMNOU ŽENU PUSTILI Z NEMOCNICE, nepřekvapilo ho to. V článku se psalo, že Lisa Boltová, která je silně podezřelá, že je takzvanou „paní Tajemnou“ ve vyšetřování vražd spáchaných Řezníkem, se nechala propustit z nemocnice a opět zmizela. Jistý ptáček zpěváček od newyorské policie reportérovi (podle značky autora to byla Cindy Sellersová) vycvrlikal, že policie neměla možnost hlídat Lisu Boltovou celých čtyřiadvacet hodin denně, ani ji nemohla podle práva zadržet, když požádala o propuštění z ošetřování. Sellersová dál psala, že Amerika je stále především svobodná země a i člověk, o kterého se zajímá policie, má právo na volný pohyb.

Článek záměrně zlehčoval chvilkovou nedbalost uniformovaných policistů, kteří měli za úkol Lisu Boltovou hlídat. Měl zachránit pověst policie a především pověst Renzovu. Quinn nepochyboval, že policejní ptáček zpěváček je právě on.

Složil noviny a položil je do louže, která zbyla po jeho sklenici s vodou. Zeptal se sám sebe, jak je možné, že on i Renz jsou tolik zavázáni Cindy Sellersové. Dokázala vytáhnout informace z jednoho zdroje a pak si je ověřit u druhého, a obráceně. Prospěchářka, která se vyžívá ve skandalizování druhých, se musela už narodit jako obchodnice.

Quinn se rozhlédl kolem sebe a řekl si, že v bistru je příliš mnoho lidí, takže když tam vytáhne mobil a začne telefonovat, někdo určitě uslyší, co říká. Vyklouzl z boxu a podal servírce Thel peníze za snídani a spropitné.

„Dneska nějak spěcháte, kapitáne Quinne,“ poznamenala a zastrčila bankovky do kapsy na zástěře.

„Jako vždycky,“ řekl Quinn.

„Stala se někde vražda?“

„Jako vždycky.“

„Vezmete si kafe s sebou?“

„Jako…“

„Tak jo,“ řekla Thel.

Vrátil se s ní k pultu a počkal, až naplní bílý pěnový kelímek kávou a pevně ho uzavře plastovým víčkem. Vzal si ho a poděkoval jí. „Thel, já už nejsem policejní kapitán,“ připomněl jí.

„Pro mě jím budete vždycky,“ odpověděla Thel.

Když vyšel ven, kráčel teplým ránem k místu, kde nepovoleně parkoval jeho lincoln s cedulkou POLICIE na stínidle. Minul přitom pytle s odpadky čekající na odvezení, z nichž se linul nasládlý hnilobný zápach. V autě kelímek s kouřící kávou umístil do držáku. Okna se okamžitě začala zamlžovat. Bylo načase zahrát si na hlupáka. Anebo alespoň na to, že nemá žádné informace. Vyťukal přímé číslo Cindy Sellersové.

„Volá druhý ptáček zpěváček,“ zamumlal netrpělivě a čekal, až se ozve. Podle čísla volajícího určitě věděla, kdo se po ní shání.

Když telefon zvedla, řekla: „Co máte, Quinne?“

„Lisa Boltová se včera nechala propustit z nemocnice. Znovu nám pláchla.“

Cindy chvíli počkala a pak odpověděla: „Četl jste ráno Rytmus města?“

„Nestihl jsem to,“ zalhal Quinn.

„Tak si jeden vezměte a přečtěte si ho. Dozvíte se všechno o tom, jak se Lisa Boltová nechala propustit z nemocnice a znovu zmizela. Záhadná žena se vrátila do říše záhad. Pokud to opravdu je ona. Musíte přidat, Quinne. Vypálila vám rybník.“

„Mluvíte vážně?“

„Jistě.“

„Kruci!“ zaklel Quinn.

Když vešel do kanceláře, Pearl už seděla za psacím stolem. Vedle jejího počítače stál hrnek s kouřící kávou. Quinnovi to připomnělo, že svůj kelímek zapomněl v autě.

„Renz už mluvil s Cindy Sellersovou,“ řekl, posadil se ke svému stolu a otočil se na kancelářském křesle z jedné strany na druhou, jako by chtěl vyrovnat rovnováhu. „Zjišťoval rozsah škod.“

„To mě nepřekvapuje,“ odvětila Pearl a nespouštěla oči z monitoru. Popojela myší a klikla.

„Máš něco?“ zajímal se Quinn.

„Mám hromadu bezcenných informací.“

Quinn vstal, přistoupil ke kávovaru a nalil do hrnečku se svými iniciálami trochu kávy. Když se vracel ke svému stolu, do kanceláře vstoupil Fedderman. Už teď se zdál přehřátý a uválený, a to zbývaly tři hodiny do poledne.

„Máš v autě zamlžená všechna okna,“ řekl Quinnovi. „Vypadá jako pojízdná prádelna.“

Quinn přikývl. „Nějak mě zlobí cirkulace vzduchu,“ řekl, protože nechtěl nic vysvětlovat. Přitom si pomyslel, že Fedderman je snad jediný člověk na světě, který ví, co to je pojízdná prádelna.

Usadil se s kávou zpátky do svého křesla a napil se. Fuj!

„Erin má záznam,“ řekla Pearl.

Quinn s Feddermanem se na ni podívali.

„Před dvanácti lety měla potíže v jednom městečku na Floridě, kde byla s dcerami na prázdninách. Obvinili ji z napadení. Maloměstský policajt ji zastavil za rychlou jízdu a začali se dohadovat. Erin mu přerazila nos.“

„To bych do ní vůbec neřekl,“ podivil se Fedderman.

Pearl se na něho usmála. „Tvrdila, že to bylo v sebeobraně, že se ho od sebe pokoušela odstrčit a omylem ho uhodila.“

„A přitom po něm omylem skočila,“ dodal Quinn.

„Před dvanácti lety,“ řekl Fedderman. „To se přece může stát každému. Teď už to stejně nemá moc velkou váhu.“

„Jsi vůči ní hodně benevolentní,“ poznamenala Pearl.

„Ježkovy oči, Pearl! Nějaký netvor ji připravil o dceru. Nemáš ponětí, jaké to je.“

„Možná mám,“ oponovala Pearl.

Fedderman si povzdechl. „Mrzí mě to, Pearl. Myslím s Yancym.“

Pearl se v očích zaleskly slzy a Quinna napadlo, že možná vstane od stolu a půjde do malé umývárny, nebo alespoň vytáhne papírový kapesníček. Ona však pokračovala v práci na počítači. Možná si četla další informace o Erinině obvinění z napadení. Tvrdá Pearl. Quinn ji čím dál víc obdivoval.

Na jeho stole zazvonil telefon. Natáhl se pro sluchátko a přitom se podíval na číslo volajícího. Bylo to číslo mobilu Edwarda Archera.

„Pane Kellere,“ řekl do sluchátka, když ho zvedl.

„Říkejte mi Archere,“ opravil ho Keller. „Dokud nedorazím do New Yorku. To bude součást naší úmluvy.“

„My spolu máme nějakou úmluvu, pane Kellere?“

„Změním si plány a zítra ráno přiletím na LaGuardiovo letiště.“

„To bude fajn.“

„Jak dlouho budu muset zůstat?“

„To vám nedokážu říct. Vezměte si s sebou dost oblečení.“

„Moc mi to neusnadňujete.“

„Ono to taky snadné nebude. Ale měl byste to udělat.“

„Musím to udělat,“ řekl Keller. „Kde se mám ubytovat?“

„V hotelu Belington v Midtownu. Je to ve Dvacáté čtvrté ulici.“

„Ta není v Midtownu.“

„Máloco je skutečně takové, jak to na první pohled vypadá,“ opáčil Quinn. „Nezapomeňte se ubytovat pod jménem Edward Keller. Ozvu se vám.“

„Nechci, aby se Chrissii něco stalo,“ řekl Keller. „Proto to dělám.“

„Pochopitelně.“

Quinn zavěsil dřív, než ho Keller mohl předběhnout. Měl z toho dobrý pocit.

„Máme ho,“ řekl a pomyslel si: díky, Erin Kellerová.

Pearl se usmívala. Federman se tvářil potěšeně, ale zamyšleně.

Quinn měl v Belingtonu známé. Vzpomínal si, že to kdysi bývala blešárna. Majitelé potom hotel zvelebili a teď se z něj zase pomalu stávala blešárna, i když zatím byl ještě slušný. Quinn před lety zachránil život ředitelovu synovi při přestřelce v jedné čínské restauraci. Věděl, že ředitel Kellerovi poskytne pokoj a cokoli dalšího, co po něm Quinn bude chtít.

Museli o tom co nejdřív informovat Vitaliho s Mishkinem. Quinn věděl, že ještě před tím musí zavolat Cindy Sellersové.

Využívala Quinna a jeho tým, aby lidé měli větší zájem o její noviny. Teď bylo načase využít zase ji.

71

Když Quinn druhý den ráno parkoval lincoln naproti kanceláři, spatřil na druhé straně ulice Addii. Měla na sobě modré kalhoty, bílou halenku a na míru šitý šedý blejzr.

Vypnul motor, chvíli seděl a obdivoval její chůzi – hru nohou a hýžďových svalů pod napnutým modrým materiálem. Napůl šla a napůl tančila. Uvědomují si ženy, jakou moc má jejich tělo nad muži? Je to síla, kterou na ně působí od počátku věků. Hluboká, věčná, prostá, ale mocná přitažlivost, která přes moře času sahá až k síle starověkých bohyní. Jeden se až diví, že kvůli nespoutané vášni nepřišlo o život víc lidí.

Jeden se až diví, že neexistuje víc Řezníků.

Quinn z náhlého popudu zatroubil.

Addie se otočila. Když ho uviděla, usmála se. Časné odpoledne se rázem prosvětlilo.

Když viděla, že Quinn zůstává v autě, rozhlédla se na obě strany a přešla k němu. Dopřála mu pohled na další symfonii těla. Quinn stiskl tlačítko a spustil okno.

„Jdete do kanceláře?“ zeptal se, i když věděl, že je to hloupá otázka. Neprocházela se jen tak po okolí a před kanceláří se neobjevila náhodou.

„Měla jsem tam namířeno,“ odpověděla. „Mám pokračovat?“

„Záleží na tom, jestli jste už obědvala.“ Zvedl zápěstí a podíval se na hodinky. „Za pět minut bude jedenáct.“

„Troubíte tu na ženské, nebo se chystáte pracovat?“

„Od každého trochu.“

Přikývla, obešla auto a usedla na místo spolujezdce.

„Máte tu chladno,“ řekla. „Takže jste zrovna přijel.“

„Byla jste první žena, na kterou jsem zatroubil. A určitě máte hlad.“

Odjel o tři bloky dál, kde byla francouzská restaurace U Simone, která se specializovala na dezerty. Vůně vycházející z kuchyně lechtaly chuťové buňky. Stolky byly kulaté a neprakticky malé, ale stály tam paravány z leštěného dřeva, které hostům dopřávaly soukromí a představovaly bludiště pro číšníky. Na bílých ubrusech se blyštělo stříbro a broušené sklo.

„Je to tu hezké,“ řekla Addie a rozhlédla se. „Chodil jste sem s Pearl?“

„Nikdy jsme tu nebyli,“ odpověděl Quinn.

„Aha.“

Jako by pochopila něco, na co se jemu zatím nepodařilo přijít.

Ke stolu přišel číšník, nalil jim vodu a zeptal se, co si dají k pití. Addie zůstala u vody. Quinn si objednal kávu. Ani jeden z nich neměl opravdu hlad, takže se dohodli, že si rovnou dají zákusek.

Když se číšník vrátil s Quinnovou kávou, Addie si objednala malinový sorbet. Quinn si vybral cr?me br?lée.

„Napadlo mě, že bychom si mohli popovídat,“ řekl Quinn, když číšník odešel.

„To by bylo milé.“

„O práci,“ dodal.

„Jenom o práci?“

„Ne. Ještě jste nám neřekla, co si myslíte o tom, že chceme využít Eda Kellera jako návnadu k nalákání Chrissie. Dokonce ani jestli podle vás Chrissie opravdu zabíjí způsobem typickým pro vraha jejího dvojčete, aby si vynutila vyšetřování Řezníkova případu.“

Addie se dlouho nerozmýšlela. „Řekla bych, že Chrissie mohla docela dobře právě z tohoto důvodu zabít Maureen Sandersovou. Sandersová byla bezdomovkyně a Chrissie si možná myslela, že nemá takovou cenu jako ostatní potenciální oběti.“

„Jako že vražda bezdomovkyně se tak nějak nepočítá?“

„Někteří lidé takhle zvráceně přemýšlejí.“

„Myslíte, že Chrissie k nim patří? Tím si nejsem jistý.“

„Nezapomeňte, že neuvažuje příčetně. Kdybyste si vy měl vybrat oběť, abyste na sebe upoutal pozornost a mohl tak najít osobu, kterou opravdu chcete zabít, koho byste si zvolil? Ženu, která má pro co žít? Anebo někoho, jako byla chudák Maureen Sandersová? Někoho, kdo trpí na ulici a stejně možná zanedlouho umře?“

„To bych si hrál na Boha.“

„Někdy to děláme všichni,“ řekla Addie. „Tak či onak.“

„Ale většina z nás v hloubi duše ví, že je to jenom jako.“

„Stejně jako Chrissie, v nestřeženém okamžiku.“ Addie se napila vody. „Takhle ale můžeme uvažovat jenom za předpokladu, že Chrissie tu vraždu spáchala.“

„Nebo že zabila minimálně Maureen Sandersovou,“ řekl Quinn.

„Pokud jde o nenávist, kterou v sobě Chrissie nosí kvůli dávné zkušenosti s otcem, souhlasím s policejní psycholožkou Helen. Taková nenávist může člověka úplně ovládnout. Myslím, že Chrissie po něm půjde.“ Addie se znovu napila vody. Na okraji sklenice zůstal otisk rtěnky a upoutal Quinnovu pozornost.

Číšník jim přinesl dezerty a Quinn i Addie chvíli mlčeli.

„Máte všechno v hotelu připravené?“ zeptala se Addie, když snědla lžičku sorbetu.

„Máme. Pokud bude Keller spolupracovat, mělo by to vyjít.“

„Bude spolupracovat,“ ujistila ho Addie. „Částečně proto, že ho o to požádala bývalá manželka. Moc toho o něm ví. Bojí se jí.“

„Vztahy vlastně nikdy doopravdy nekončí, že.“ Nebyla to otázka.

„Nikdy.“

Addie snědla další sousto sorbetu. Quinna fascinovalo, jak se malinově růžová barva rozpíjí na jejích červených rtech. Všimla si, že ji pozoruje. Věděla přesně, na co myslí, a usmála se.

Najednou se na miniaturní židličce u maličkého stolku cítil nepříjemně. Připadal si příliš velký a nepatřičný. Jako by ho uvěznilo ticho, které zoufale potřebovalo ustoupit zvuku.

„Přenášíme to na své děti, které tím trpí,“ řekl. „Nakonec z toho vzniká bolest a zloba. Žijeme opravdu v nádherném světě.“

„Neříkal jste, že budeme mluvit o práci?“

Pousmál se. „Říkal. Na druhou stranu je naše práce právě jenom o tomhle. Hlavně tenhle případ.“

Otřela si ubrouskem ústa a pak Quinna překvapila. „Pořád jste zamilovaný do Pearl, Quinne.“

Chvíli jenom seděl a nedýchal.

„Jak to víte?“ zeptal se.

„Je to na vás vidět.“

„Ví to Pearl?“

„Samozřejmě že ano.“ Addie se opřela a čekala na otázku, která musela přijít.

Quinn ji nezklamal. „Miluje mě Pearl ještě?“

„Ano, ale neví o tom. Odmítá to přijmout, stejně jako vy. Jenom své city popírá intenzivněji a situaci jí komplikuje to, že truchlí.“ Addie se naklonila nad stůl a zlehka se konečky prstů dotkla hřbetu jeho ruky. V očích měla hluboký smutek, který v Quinnovi vyvolal zvědavost. „Pokud spolu budeme mít nějaký vztah, musíte to brát v potaz, Quinne. Musíte na Pearl brát ohled.“

„My dva se spolu chystáme mít vztah?“

„Oba víme, že ano. Proto taky jsme tady.“

Quinn se nad tím zamyslel. Společný oběd navrhl on, a nejen z pracovních důvodů. Připadalo mu to naprosto přirozené.

„Musíme k sobě být upřímní,“ řekla Addie.

„A taky opatrní.“ Jsem na to připravený? Opravdu to chci?

„To taky.“

„Vzájemně se přitahujeme,“ řekl Quinn, „ale ani vy a ani já žádný vážný vztah mít nemůžeme.“ Jeho slova mu nepřipadala výstižná. Ani zčásti nevyjadřovala, co k Addii cítí. Sílil v něm skrytý konflikt a zmatek, kvůli nimž od samého počátku váhal.

„Já vím,“ řekla smutně. „Ale počkáme.“

„Na co?“

„Abychom zjistili, co nám čas dovolí.“

Po několika lžičkách sorbetu vstala.

„Půjdu do kanceláře a vy v klidu dojezte,“ řekla. „Bude to vypadat líp, když nepřijdeme spolu.“

„Nemáme co skrývat.“ Kolikrát tohle slyšel každý policajt?

Addie se na něho místo odpovědi usmála.

„Půjdu já,“ řekl Quinn. „Vy tu zůstaňte a dojezte si sorbet.“

„Dojezte ho vy.“ Sklonila se k němu a políbila ho na tvář.

Rty měla ještě studené od sorbetu, ale pod jejich chladem plál oheň.

„Opravdu zamilovaní lidé nemají hlad,“ poznamenala a odešla z restaurace. Ani se neohlédla.

Quinn chvíli seděl a pil kávu. Věděl, že ho balí. Proboha, ona ho balí!

Zajít s Addií na oběd mu původně připadalo jako velice dobrý nápad, ale nakonec z něj byl nesvůj. Znejistělo ho to. Věděl, že každý člověk nutně znovu prožívá minulé zkušenosti. Musí čelit jednomu pádu za druhým.

Když zavřel oči, skoro viděl, jak mu nohy visí nad propastí.

Neměl hlad.

72

Lisa Boltová přešla přes ulici a zamířila k hotelu, kde si po odhlášení nechala zavazadla. Ubytovala se pod jiným jménem, aby si ji personál nespojoval s Lisou Boltovou z televizních zpráv. Ale nevyvolala její dlouhá nepřítomnost podezření? Nespojí se hotel s oddělením pro vnitřní bezpečnost a nenechá její kufr prozkoumat jako možnou bombu?

Lisa o tom pochybovala. Majitelé ošumělého hotelu této kategorie by jistě nechtěli, aby jejich podnik prohledávala skupina expertů vyzbrojená všemožným vybavením od detektorů kovů až po psy.

Zaměstnanci hotelu kufr možná maximálně otevřou a podívají se, co je uvnitř. Možná v něm budou hledat cennosti. Pokud už to udělali, určitě byli zklamaní. Nemohli najít nic než Lisin chudý a chatrný cestovní šatník.

Právě se chystala vejít do lobby, když ji nad loktem popadla čísi ruka a sevřela paži tak pevně, až to zabolelo.

„Buďte zticha a nic se vám nestane,“ ozval se mužský hlas.

Otočila se, aby zjistila, kdo ji to drží. Stál tam upravený, středně vysoký muž středního věku. Na sobě měl tmavé kalhoty od obleku a modrou košili s vyhrnutými rukávy. Za brýlemi s tmavými skly mu takřka nebyly vidět oči. Upřeně a vážně se na ni díval. Věřila mu.

„Mám u sebe nůž,“ řekl. „Jestli začnete vyvádět, použiju ho.“

Když se bolestí zlomila v pase, přitáhla k sobě pozornost. Přiblížila se k nim jakási žena a starostlivě se zeptala, jestli jí nic není.

„Už je to v pořádku,“ ujistil ženu muž. „Teď už ji udržím.“

Odvedl Lisu pryč, směrem k úzké uličce vedoucí podél hotelu. Ve stísněném prostoru bylo šero jako v podvečer, protože ho stínily cihlové a kamenné stěny, jež jako by se jim sbíhaly nad hlavami. Leželo tam na sobě několik pytlů s odpadky a ve světle na druhém konci uličky stál kontejner. Lisa věděla, že někde ve zdi hotelu je únikový východ, ale muž zjevně neměl v úmyslu vstoupit dovnitř.

Byla dost vyděšená, ale pokusila se sebrat odvahu.

„Poslyšte,“ začala, když povolil sevření. „Nemáte pocit, že…“

Uštědřil jí prudkou ránu pěstí mezi žebra, takže dopadla na zeď.

„Nepochybuj o tom, kdo je tady pánem,“ řekl. Naklonil se k ní a jednou rukou se opřel o cihlovou zeď. Obličej měl kousek od ní. Vypadali jako milenci.

Tak by to připadalo každému, kdo by se podíval do uličky – viděl by v nich milence, kteří se skrývají před ruchem na ulici a před zvědavýma očima kolemjdoucích. Jako dva lidi, kteří si přejí, aby jim okolní svět dal pokoj.

Stáli tak poměrně dlouho a Lise se mezitím podařilo popadnout dech. Z mužových úst bylo cítit cibuli a peppermintovou ústní vodu.

„Co ksakru chcete?“ podařilo se jí ze sebe konečně vypravit.

„To je jednoduché,“ odpověděl.

Quinn proti předpisům zaparkoval lincoln ve stejné nákladní zóně, ve které stál, když zatroubil na Addii. Stále myslel na jejich rozhovor v restauraci. Rozebíral slova a četl v nich významy a sdělení, která v nich nejspíš nebyla. Pokoušel se zorientovat ve svých pocitech.

Když vešel do kanceláře, zahlédl ji u kávovaru, ale přímo se na ni nepodíval. Fedderman seděl u svého stolu a listoval v nějaké složce. Pearl přes počítač hleděla na Quinna a v očích měla zvědavý výraz. Vycítila, že se něco nepatrně změnilo, ale zatím netušila co a proč.

„Máte něco?“ zeptal se Quinn. Tuto otázku jim kladl pokaždé.

„Žádnou další ženskou nezavraždili ani jí neodřezali bradavky,“ odpověděl Fedderman. „To je dobrá zpráva.“

„A ta špatná?“

„Všechno ostatní.“

Obě ženy mlčely.

„Nechal jsem Sellersovou čekat a řekl jí o Kellerově příjezdu do města a ubytování v Belingtonu tak, aby ty informace mohla zařadit až do zítřejšího vydání,“ řekl Quinn. „Slíbila mi, že to napíše nenápadně, aby to na první pohled nevypadalo jako past.“

„Zvládne to?“ zeptala se Addie.

„Na tyhle věci je odbornice,“ odpověděl Quinn. „Je…“

Vyrušily ho dveře, které se rozlétly dokořán a udeřily do stěny.

Do kanceláře se vpotácela Lisa Boltová. Levé oko měla oteklé a kulhala na jednu nohu, kterou měla ohnutou v nepřirozeném úhlu.

Fedderman vyskočil a podržel ji, aby neupadla. Odvedl ji ke svému kancelářskému křeslu a posadil ji na něj.

Quinn zvedl telefonní sluchátko a chystal se zavolat na tísňovou linku. Lisa zuřivě zavrtěla hlavou ze strany na stranu a napřáhla před sebe ruku na znamení, že to nemá dělat.

Vrátil sluchátko na vidlici.

„Nejsem vážně zraněná,“ řekla. „Nemám nic zlomeného. Ne jako při té nehodě.“

Podle toho, jak sebou trhala a zatínala zuby, však bylo jasné, že má bolesti.

„Někdo vás zbil,“ uhodl Quinn.

Přikývla a zašeptala slovo, jemuž nikdo nerozuměl.

Quinn k ní přistoupil a sklonil se, aby ji slyšel. Otočila hlavu, aby měla rty blízko u jeho ucha.

„Archer.“

73

„Chcete říct Keller,“ opravil ji Quinn.

Lisa znovu zamítavě zavrtěla hlavou. Přerývaně dýchala. „V New Yorku je už nějakou dobu pod jménem Archer. Když jste mu volal na mobil, myslel jste si, že je v Detroitu. Ale to už byl tady a kdovíjak mě našel. Možná mě sledoval cestou z nemocnice.“

Přistoupila k nim Addie se sklenicí vody a podala ji Quinnovi, který ji Lise přidržel u úst. Lisa několikrát hlasitě polkla a většinu obsahu sklenice si vylila na halenku. Quinn si všiml, že kromě vody na ní má i krvavé tečky.

„Nespěchejte,“ řekl a přidržoval jí sklenici u obličeje. „Až budete připravená, všechno nám řekněte.“

Odstrčila sklenici. „Odchytil mě na ulici nedaleko hotelu. Nejdřív jsem ho nepoznala, ale Chrissie mi ho popsala a ukázala mi nějaké staré rodinné fotografie.“

„Jste si jistá, že to byl Keller?“ zeptala se Pearl.

„Ano, určitě to byl on. Nějakou dobu už v New Yorku hledá Chrissii a myslí si, že vím, kde jeho dcera je. Když jsem mu řekla, že nemám tušení, nevěřil mi a pokusil se mě zastrašit, abych mu to pověděla. Potom se to ze mě pokusil vytlouct. Pořád mě bil a dokolečka se vyptával.“

„Prozradila jste mu to?“ zajímal se Quinn.

„Nemohla jsem. Nevěděla jsem, kde Chrissie je. Pořád to nevím. Keller se bojí, že pokud ji zatknete živou, prozradí se nejen jeho dvojí identita, ale i jeho temnější tajemství. Zničí ho to profesně, politicky i osobně.“

Našpulila rty do O a namáhavě kývla hlavou. Quinn naklonil sklenici, aby se mohla víc napít. Cítil, jak mu trocha chladné tekutiny vyšplíchla na palec.

„Jsem si jistá, že Keller chce Chrissii zabít,“ řekla Lisa. „Musí. Je to jediný očitý svědek toho, co v minulosti prováděl v Ohiu. Chce se vyhnout jakémukoli vyšetřování nebo svědectví, které by mohlo potvrdit, že Tiffany v dětství zneužíval.“

„To zní logicky,“ řekl Fedderman a podíval se na Quinna.

Quinnovi nemusel nic říkat. „Takže zatímco jste nás špehovala, abyste získala informace pro Chrissii, Keller tajně sledoval vás, aby našel Chrissii.“

„Správně,“ potvrdila Lisa. „Věděla jsem, že mě někdo sleduje, ale netušila jsem, kdo to je. Nebyl to profesionál, takže jsem vyloučila kohokoli z vás, i Vitaliho s Mishkinem. Kdybyste to byli vy, vůbec bych o tom nevěděla. Taky jsem netušila, co ten člověk chce.“

„Ale teď už to víte.“

„Ano. Vždycky se mi ho povedlo setřást. Bylo to snadné. Nikdy jsem ho nedovedla ke Chrissii. Musel tím být frustrovaný, takže se mě rozhodl napadnout. Ale nemohla jsem mu říct, co chtěl.“

„To je jasné.“ Quinn ji poplácal po paži.

Lisa se zhluboka, hlasitě nadechla a opřela se o područky kancelářského křesla. Vstala, zakymácela se a zůstala stát. Uhladila si halenku a marně se pokusila zbavit skvrn, které na ní byly.

„Musela jsem přijít a povědět vám to,“ řekla. „Napadlo mě, že byste měli vědět, že Archer vás vodí za nos.“

„Keller,“ opravil ji Quinn.

„To je jedno. Mluvíme přece o stejném hajzlovi a vy víte, že ve skutečnosti chce Chrissii vidět mrtvou dřív, než na něj stihne něco prozradit. Něco o jeho minulosti. Bude vám tvrdit, že mu jde jenom o její dobro a že chce, aby byla v bezpečí. Ale lže.“

„Připadá mi, že lžou všichni,“ řekl Quinn. „Opravdu nevíte, kde Chrissie je?“

Lisa na něho upřela oči podlité krví. „Opravdu nevím.“

„A my vám věříme.“

Šourala se ke dveřím.

„Kam jdete?“ zeptala se Addie zděšeně.

„Do hotelu. Potřebuju si odpočinout.“

„Neměla byste být sama,“ řekl Quinn.

„Nic se mi nestane. Archer – vlastně Keller – mi konečně uvěřil, když jsem mu řekla, že nevím, kde Chrissie je. Za mou kariéru mě už zmlátili několikrát. Kdyby mě nějak vážně poranil, poznala bych to. Stačí, když si trochu odpočinu, a zase budu v pořádku. Po společnosti vůbec netoužím.“

„Nemůžeme vás nutit,“ poznamenal Fedderman.

Lise se podařilo bolestně se usmát. „To slýchám pořád, ale vždycky to někdo zkusí.“

„Když tvrdíte, že nemáte vážné zranění, budeme vám věřit,“ řekl Quinn. „Ale aspoň někomu z nás dovolte, aby vás odvezl do hotelu.“

„Ne. Vezmu si taxík.“

„Můžeme vám ho zavolat.“

„Bez problémů si nějaký stopnu na rohu.“

Quinn věděl, že je to tak. Lisa dojde na roh a za několik minut bude pryč. „Ta adresa, kterou jste udala v nemocnici, není zrovna přesná,“ řekl.

„Bála jsem se člověka, který mě špehoval. Nakonec vyšlo najevo, že moje obavy byly oprávněné.“

„To je pravda. Ve kterém hotelu bydlíte?“

„V Middleton Towers na Osmé Avenue.“

Šla ke dveřím. Pohybovala se normálně, jenom trochu kulhala. Otočila se a usmála se. „Všem vám děkuju. A omlouvám se za potíže, které jsem vám způsobila.“

Chvilku poté, co vyšla z kanceláře, Quinn zaslechl, jak se otevírají a zavírají venkovní dveře.

„Sleduj ji,“ přikázal Pearl. „A dej si záležet.“

„To si dávám vždycky,“ poznamenala Pearl, došla ke dveřím a chvilku u nich stála, aby mezi ní a Lisou Boltovou vznikla časová i prostorová vzdálenost.

Když Pearl odešla, Quinn zavolal do Middleton Towers a požádal recepčního, aby ho přepojil do pokoje Lisy Boltové.

Recepční mu odpověděl, že u nich žádná Lisa Boltová nebydlí.

Quinn zavěsil a na tváři se mu objevil úsměv připomínající škleb. „Copak na tomhle mizerném světě není jediný člověk, který nelže?“ zeptal se do pléna.

„Není,“ odpověděla Addie.

74

Lisa dokulhala na roh a mávla na taxík, přesně jak řekla. Pearl už tou dobou seděla za volantem neoznačeného policejního auta s nastartovaným motorem.

Byl hustý provoz a taxík se Pearl občas ztratil z dohledu. Jednou měla dokonce dojem, že jí zmizel úplně. Zapamatovala si však jeho číslo, a když pomalu prokličkovala mezi vozy stojícími na semaforech, povedlo se jí ho znovu najít. Uvízl v zácpě stejně jako ona.

V zadním okně taxíku bylo stále vidět povědomou siluetu Lisiny hlavy a ramen. Lisa se ani jednou neotočila, aby se podívala, jestli ji někdo nesleduje. Pearl napadlo, že pronásledovaná žena má za to, že už se jí nemůže stát nic horšího, a ničeho se tedy neobává. Někdy se to stává. Vlastně svým způsobem kapitulovala.

Taxík zastavil u chodníku na Columbus Avenue a Lisa z něj vystoupila. Napřimovala se pomalu, jako by měla bolavá záda, a rozhlédla se na obě strany ulice. Pearl zaparkovala o blok dál, ale z auta zatím nevystoupila. Lisa si jí nevšimla.

Začala se belhat po Columbus Avenue. Pro Pearl nepředstavovala žádný problém. Zamkla auto a nenuceně kráčela za ní. Na chodníku bylo tolik lidí, že i kdyby se Lisa znovu ohlédla, nejspíš by mezi nimi mrštnou Pearl, jež dokázala snadno splynout s davem, nezpozorovala.

Lisa se zastavila na konci řady obchůdků, kde začínala vedlejší ulice. Otevřela hnědou koženou kabelku a pozorně si prohlížela útržek papíru, jako by kontrolovala, že na něm má správnou adresu.

Pak zašla za roh a vykročila rychleji a odhodlaněji.

Pearl sledovala, jak jde vzhůru po betonových schodech a vchází do čtyřpatrového bytového domu z kamene a růžové žuly. V domě mohlo být asi osm bytů.

Anebo šestnáct malých bytů, napadlo najednou Pearl. Jestli chce zjistit, do kterého z nich Lisa jde, měla by jít blíž za ní.

Snažila se to správně načasovat. Rozběhla se ulicí k domu a bez váhání vyběhla po schodech. Pokud tam mají bezpečnostní dveře a někdo bude muset Lise otevřít bzučákem, Pearl by na ni mohla narazit ve vstupní hale. Když však počká, může se jí stát, že Lisu nebude moci nepozorovaně sledovat cestou do schodů ani se podívat, do kterého bytu jde.

Pearl se zhluboka nadechla, otevřela těžké dřevěné dveře a vešla dovnitř.

Bezpečnostní dveře tam nebyly. Nebyla tam ani Lisa. Pearl ji neviděla ani ve vstupní hale, ani na schodech.

V budově byl výtah. Pearl viděla, jak mosazná šipka nad jeho dveřmi pomalu stoupá po zašlých číslicích. Právě ukázala na dvojku.

Pearl se okamžitě rozběhla po širokých dřevěných schodech a brala je po dvou. Na podestě ve druhém patře zaváhala a podívala se za roh, aby zjistila, jestli se výtah zastavil.

Nezastavil. Mosazná šipka dál stoupala. Pokud ukazovala správně, zdviž byla skoro ve třetím patře.

Pearl brala schody po třech a zachytávala se ohlazeného zábradlí, aby si pomohla.

Do třetího patra dorazila akorát včas, aby se podívala za roh a spatřila Lisu, jak vystupuje z výtahu a kráčí šerou chodbou pokrytou linoleem se vzorem šedé dlažby.

Zaklepala na jedny dveře, ale nikdo jí neotevřel.

Zaklepala znovu a čekala celou minutu. Potom sáhla do kabelky a vytáhla z ní předmět, který vypadal jako paklíč. Když se sehnula, aby ho zastrčila do zámku, automaticky otočila kulatou klikou a strčila do dveří, aby se ujistila, že jsou zamčené.

Nebyly.

Lisa schovala paklíč do kabelky a vešla do bytu.

Pearl se usmála. A mám tě!

Tiše prošla chodbou a podívala se na číslo bytu. Bylo to 3 – S. Potom se vrátila na schodiště.

Co má udělat? Dostala za úkol Lisu sledovat, ne ji konfrontovat. Co tam však ta ženská dělá? Byt jí očividně nepatří, jinak by měla klíč.

Navíc na dveře zaklepala a nikdo jí neotevřel. Skoro jistě byla v bytě sama.

Co tam tedy dělá? Čeká na kamarádku, která tam bydlí? Nebo krade?

Verze s kamarádkou jí připadala pravděpodobnější. I když – možná, že Lisa nečeká.

Pearl si řekla, že Lisa se v bytě nejspíš zdrží jenom krátce. Možná z něj zase brzy vyjde. Třeba v jiných šatech a jako někdo jiný.

Pearl by se logicky měla vrátit před dům a počkat, až se z něj Lisa vynoří. Podívat se, kam zamíří.

Než vyšla ven, přesvědčila se, že budova nemá žádný zadní východ. Potom odkráčela zpátky na roh, kde mohla nepovšimnuta stát a přitom sledovat betonové schody domu, do kterého Lisa vešla.

Lisa nemá šanci. Když sejde po schodech na chodník a otočí se k Pearl, Pearl se jenom přikrčí ve dveřích, aby ji nebylo vidět. Počká, až Lisa přejde a pak se jí zase pověsí na paty. Pokud sejde ze schodů a dá se na opačnou stranu, Pearl bude mít dost času dohonit ji, než zmizí mezi lidmi na ulici. Kulhavá Lisa nepůjde moc rychle.

Pearl si nasadila falešné sluneční brýle značky Gucci, zkřížila ruce na prsou, opřela se o ceduli s nápisem NEPARKUJTE NA ROHU a čekala.

75

Quinn s Feddermanem zatlačili do těžkých, prosklených otáčivých dveří hotelu Belington, prošli jimi a ocitli se v lobby. Ruch a šum města najednou utichl.

Tichá lobby byla překvapivě chladná a rozlehlá. K dlouhému recepčnímu pultu byla připevněná řada zdobených mosazných mříží, takže se recepce podobala přepážkám v dokonale zabezpečené bance. V mramorové podlaze byly tenounké praskliny. Místnost měla klenutý strop s namalovanými dřevěnými trámy spojenými do oblouků. Ve velkých terakotových květináčích vedle čalouněných křesel se pnuly zelené výhony umělé vinné révy. Na stolku před vějířovitým zrcadlem stály otřískané, zažloutlé sádrové busty Artemidy a Apollóna. Bohové se od sebe odvraceli jako správné nabubřelé zarážky na knihy, jimiž byli.

„Vypadá to jako vyfešákovaná starořecká zřícenina,“ prohodil Fedderman.

Nevšímali si pikolíka ani zvědavého recepčního a kráčeli k výtahům.

Vitali a Mishkin se s Kellerem setkali na LaGuardiově letišti a odvezli ho do hotelu. Vyložili ho tam přesně podle Quinnových instrukcí a vysvětlili mu pravidla hry. Mishkin se pak zastavil v kanceláři a nechal tam Quinnovi čipovou kartu od pokoje. Ujistil ho, že Keller spolupracoval a že v hotelu je všechno zařízené. Quinn se o tom chtěl přesvědčit. Také se chtěl Kellera zeptat na plno věcí. Například jak dlouho je v New Yorku a jestli na letiště opravdu přiletěl, anebo tam přijel taxíkem, aby s nimi mohl sehrát divadlo. A také jestli Lisa Boltová nelhala, když jim tvrdila, že ji zbil. Lisa uměla lhát bez uzardění.

„Má pokoj číslo dvě stě dvacet jedna,“ řekl Quinn a pořádně stiskl svítící tlačítko výtahu, jako by to byl zvonek, kterým je možné něco uspíšit.

Rychlost však charakteristickou vlastností hotelu Belington nebyla. Quinna s Feddermanem čekání na výtah omrzelo, a tak do druhého patra vyšli po schodech potažených kobercem.

Chodby starého hotelu byly dlouhé a široké. Lemovaly je světle modré dveře s plasticky vystupujícími panely. Detektivové došli k číslu dvě stě dvacet jedna a zaklepali.

Když jim nikdo neotevřel, Quinn zaklepal hlasitěji a pozoroval skleněnou špehýrku, jestli se neotevře a nepronikne do ní světlo.

Nic.

Quinn z kapsy vytáhl peněženku a vyndal z ní čipovou kartu.

Zafungovala hned na první pokus, a tak mohli strčit do dveří a otevřít je.

Quinn dovnitř vešel jako první a střílel očima na všechny strany. Uviděl pečlivě ustlanou postel a na ní zavřený kufr. V prázdné skříni visela taška. Skříň neměla masivní dveře, ale lacinou posuvnou desku s dutým jádrem, která popojížděla po kolejnicích. Pokoje v Belingtonu zaostávaly za velkolepostí jeho lobby. Byly malé, prosté a jednoduše zařízené.

Oba muži bez hnutí stáli a naslouchali. Nebylo tam slyšet šumění sprchy ani vodu tekoucí do vany. Fedderman přistoupil ke dveřím koupelny, dvakrát na ně zaklepal a pak je pomalu otevřel. Ohlédl se přes rameno a zavrtěl hlavou. Koupelna byla prázdná.

Stejně jako celý pokoj.

„Keller slíbil, že tady zůstane, dokud se mu neozveme,“ řekl Quinn, kterého rozčílilo, že jeho plán dostal další trhlinu.

„Nejspíš tu strávil tak dvacet sekund,“ prohodil Fedderman. Otevřel a zavřel zásuvky komody. Všechny byly prázdné. „Ani se neobtěžoval vybalit.“

„Každou chvíli se nám někdo ztratí. To bychom ten případ pomalu mohli předat oddělení pohřešovaných osob, ne?“ poznamenal Quinn.

Přistoupil ke dveřím, které místnost spojovaly s přilehlým pokojem, a otevřel je, aby se ujistil, že jsou odemčené. Do vedlejší místnosti hodlali posadit člověka, který měl naslouchat dění v Kellerově pokoji, kam umístili odposlouchávací zařízení. Měli se tam skrývat policisté v případě, že by se v hotelu objevila Chrissie a chtěla si na milovaném tatínkovi vybít vztek. Quinn si pokoj, který vypadal navlas stejně jako Kellerův, prohlédl a zavřel dveře. Nechal je odemčené. Přistoupil k posteli a podíval se na visačku na kufru. Stálo tam, že zavazadlo patří Edwardu Archerovi. Quinn si začínal zvykat na to, že lidé kolem něho mají přinejmenším dvě totožnosti.

„Třeba se někam šel najíst,“ napadlo Feddermana.

„Dohodli jsme se, že bude využívat pokojovou službu.“

„Už sis všiml, že naše dohody bůhvíproč nikdy nefungují?“

„Toho by si všiml i slepý,“ odtušil Quinn.

„Lidi, se kterými v naší branži přicházíme do styku – lumpové, vrazi a tak podobně –, nebývají poctiví.“

„Nedá se jim věřit.“

„Řekl bych, že bychom se neměli divit, že Edward Keller je prolhaný hajzl.“

„Já se nedivím,“ řekl Quinn. „Ale jsem namíchnutý.“

Vrátil se ke kufru na posteli a sáhl po něm, aby ho otevřel.

„Opatrně,“ varoval ho Fedderman. „Může v něm být bomba.“

Bomba v něm nebyla. Kufr byl prázdný.

76

Pearl začínalo čekání unavovat.

První čtvrthodinu do domu z kamene a růžové žuly nikdo nevstoupil, ani z něj nevyšel. Potom po betonových schodech sestoupila žena se psem, který vypadal jako chrt. O deset minut později se ve dveřích objevil muž v modré větrovce a bílé bekovce. Seběhl po schodech, zahodil cigaretu a rozevřel tmavý deštník. Pearl si až teď všimla, že jemně mží. Na halence měla několik skvrn a vlhký límeček se jí lepil na krk. Dřepla si a rozhodla se nikam se neschovávat, pokud se víc nerozprší.

Po pěti minutách se k domu přiblížila postarší žena se skládací nákupní taškou na kolečkách. Měla v ní tři hnědé papírové sáčky. Namáhavě tašku vytáhla po kluzkých mokrých schodech a zmizela v domě.

Pearl se rychle podívala na hodinky. Lisa Boltová byla uvnitř už půl hodiny. Byt jí očividně nepatřil, ale možná v něm bydlela i přesto, že ho chtěla odemknout paklíčem. Anebo byla na návštěvě u někoho, kdo tam bydlí.

Například Chrissie Kellerová.

Pearl se rozhodla, že se tam půjde podívat. Protože neměla deštník, jevilo se jí to jako dobrý nápad.

Cestou k bytu 3 – S nikoho ve výtahu ani na chodbě ve třetím patře nepotkala.

Když se na tři metry přiblížila ke dveřím bytu, všimla si, že jsou pootevřené, jako by je někdo nedovřel, takže na nich nezapadla západka.

Že by odsud někdo ve spěchu odešel?

Pearl si byla jistá, že Lisa to být nemohla. V žádném případě nemohla nepozorovaně proklouznout.

Až na dobu, kterou jsem strávila ve výtahu.

Pearl na sobě neměla blejzr ani pouzdro na pistoli. Vytáhla služební zbraň z kabelky a přitiskla si ji ke stehnu. Potom otevřela dveře a ve stejném okamžiku zvedla pistoli. Rychle vešla dovnitř a držela zbraň oběma rukama před sebou. Slyšela, jak za ní bouchly dveře.

Přikrčila se a mířila pistolí z jedné strany na druhou.

Její dramatický příchod však neměl žádné diváky a nevyvolal žádnou odezvu. Podle toho, co viděla, se byt zdál prázdný.

Jenom se takový zdál. Pearl totiž jistě věděla, že tam někdo je. Možná jí to napovídal instinkt, anebo se zčeřil vzduch. Možná ucítila teplotu lidského těla, zaslechla takřka neslyšný zvuk… Mohlo to být cokoli a Pearl to ujistilo, že tam není sama.

Měla sucho v krku a jen s námahou polkla. Rozhodla se byt prozkoumat.

V obývacím pokoji se nebylo kde schovat. Byl tam ošumělý nábytek a na stolcích, které stály z každé strany dlouhé zelené pohovky, se usazoval prach. Na okenním parapetu stála řada malých květináčů se zvadlými květinami. Na jednom stolku ležela plechovka od dietní pepsi-coly. Na zemi byl otevřený společenský časopis, jako by ho tam někdo pohodil. Vládla tu mizerná hospodyně.

Pearl stále měla pistoli v pohotovostní pozici. Zadržela dech a prošla předsíní. Rychle nahlédla do maličké koupelny, aby se ujistila, že je prázdná.

Pokračovala do místnosti, která musela být jedinou ložnicí v bytě.

Také se zdála prázdná.

Vzduch tam podivně páchl spáleninou, jako by tam nedávno někdo kouřil. Anebo vařil.

Nedbale ustlaná postel byla příliš nízká na to, aby se pod ní někdo schoval.

Šatní skříň. Jestli tu opravdu není sama, pak se on, ona nebo ono nejspíš skrývá ve skříni. Schovává se za oblečením pověšeným na ramínkách. Čeká.

Pearl se obrnila a prudce otevřela dveře skříně.

Nebyly v ní vůbec žádné šaty. Viselo tam jenom několik drátěných ramínek a na dně ležel prošlý kupon na pizzu. Horní dřevěná police byla prázdná. Ze skříně zavanul slabý odér kuliček proti molům.

Pearl ji zavřela, otočila se a spatřila nohu.

Nebylo ji skoro vidět. Ležela na zemi z druhé strany postele, jako by z lůžka někdo spadl a zůstal tam ležet.

Noha byla bosá a měla na nehtech oprýskaný červený lak. Na palci byl ze strany otlak či puchýř.

Pearl se opatrně doplížila ke zdi a podívala se do úzkého prostoru mezi stěnou a postelí.

Ležela tam zaklíněná Lisa Boltová oblečená jenom do džínsů.

Pearl se vmáčkla do místa, odkud na Lisu mohla dosáhnout. Několikrát ji oslovila jménem, aby zjistila, jestli je při vědomí.

„Jo, jo,“ zamumlala Lisa, ale nepohnula se. Ani neotevřela oči.

Pearl ji popadla za zpocené paže a pokusila se ji z mezery vytáhnout. Lisiny paže se jí neustále vysmekávaly ze sevření.

„Musíte se trochu snažit,“ řekla Pearl, když si ohnula nehet. V prstu jí cukalo bolestí. Lisa neochotně a po značném máchání rukama začala dostatečně spolupracovat, takže se otočila a klekla si. Pearl ji popadla v pase a postavila ji na nohy. Lisa se zhroutila na postel.

Pearl ji s námahou uložila do vodorovné polohy a hlavu jí dala na polštář. V tu chvíli si všimla popálenin od cigarety na Lisině prsou a pochopila, co způsobilo zápach spáleniny, který ji udeřil do nosu při vstupu do ložnice.

Někdo Lisu mučil tím, že jí na holé tělo přikládal zapálenou cigaretu.

Při tomto zjištění v kombinaci se zápachem spáleného masa se Pearl zvedl žaludek a na okamžik měla dojem, že se pozvrací. Když polkla, v krku ji pálily žaludeční šťávy.

„Kdo vám to udělal?“ zeptala se.

„Promiňte,“ řekla Lisa a rozvzlykala se.

Pearl by jí nejradši dala facku, ale pak si to rozmyslela.

„Na nějakou pitomou lítost teď není čas,“ prohlásila. „Povězte mi, co se tu stalo. Hned teď, Liso.“

Lisa se s námahou ovládla, přestala vzlykat a zalapala po dechu. Začala přerývaně dýchat. Uklidňovala se.

„Seberte se,“ řekla Pearl.

„Ano… Už je to dobré.“

Možná si myslela, že ji Pearl uhodí, a to ji probralo.

„Co tady děláte?“ zeptala se Pearl.

„Myslela jsem, že tu možná bude Chrissie. Jednou jsme se tu sešly, ale odstěhovala se. Určitě měla strach.“

„Z nás? Nebo z policie?“

„Jistěže ano. Taky měla strach z otce. Určitě ve zprávách viděla, že je ve městě.“

„Tohle vám udělal Keller? S tou cigaretou?“

„Ano. Před chvílí odešel.“

Ten muž v modré větrovce s deštníkem! Když sbíhal ze schodů, zahodil cigaretu.

„Do pytle!“ ujelo Pearl.

„Něco jste podělala.“

„A pořádně.“

„Vítejte v klubu,“ řekla Lisa. „Věděla jsem, že Chrissie bude tady nebo v tom druhém pronajatém bytě. Tady nebyla.“ Rozhlížela se po pokoji a trochu se jí rozšířily oči, jako by se zase začala bát. „Najednou za mnou stál Keller. Ten hajzl se tu schovával. Nedokázala jsem se mu nijak bránit.“ Na jejím hlase bylo znát, že se stydí.

„Překvapil vás,“ řekla Pearl. „Ale vy jste hlavně ještě měla ležet v nemocnici. Nebuďte na sebe tak tvrdá.“

„Svázal mě, svlékl mi blůzu a začal mě pálit cigaretami. Když jsem se pokusila křičet, přitiskl mi na obličej polštář. Taky mě tloukl. Asi mi něco zlomil. Slyšela jsem prasknutí. Chtěl, abych mu řekla, kde je Chrissie. Když mu to nepovím, prý mě zabije. Jestli mu zalžu, najde si mě a taky mě zabije.“

Lisa se roztřásla. Možná se dostávala do šoku. Pearl ji přikryla druhou polovinou starého přehozu na postel, aby ji trochu zahřála. Lisa se roztřásla ještě víc.

„Už je dobře,“ uklidňovala ji Pearl. „Je pryč.“

„Jistě, že je pryč. Udělala jsem, co chtěl. Dala jsem mu adresu bytu, kde by mohl Chrissii najít.“ Lisa zesláble ukázala ke dveřím. „Odešel hledat Chrissii. Říkala jsem vám, že ji chce dostat. Říkala jsem vám to.“

„To je pravda,“ přitakala Pearl. Zalovila v kabelce a vytáhla z ní mobil. Vyťukala tísňovou linku a požádala, aby pro Lisu rychle poslali sanitku.

„A teď mi řekněte adresu, kterou jste dala Kellerovi,“ požádala ji, když byla záchranka na cestě.

Lisa ležela se zavřenýma očima, jako by četla pod zavřenými víčky, a nadiktovala jí požadované údaje.

Pearl zavolala Quinnovi, informovala ho o situaci a sdělila mu adresu ve West Side. Potom zavolala Vitalimu a řekla mu, kudy mají s Mishkinem jet. Právě v neoznačeném policejním autě projížděli Midtownem. Pearl Vitaliho požádala, aby do bytu, kde je s Lisou, co nejdříve poslali policejní auto a další aby poslali na adresu, kde se údajně zdržuje Chrissie.

„Už jedou,“ oznámil jí Vitali. „Uniformy Lisu doprovodí zpátky do nemocnice. Třeba tam tentokrát nějakou dobu zůstane.“

„Určitě ano,“ ujistila ho Pearl. „Má zlomené kosti a na choulostivých místech je popálená od cigarety.“ V telefonu zaslechla houkání sirény.

„Co hodláš dál dělat, Pearl?“

„Jakmile sem dorazí uniformy, pojedu tam, co ty s Mishkinem – do Chrissiina bytu. Musíme se tam dostat dřív než Keller.“

„Po telefonu se to nedá poznat, ale Harold právě jede po Broadwayi přes sto čtyřicet. Zpomalí, akorát když musí jet po chodníku.“

„Zabije ji,“ řekla Lisa za Pearlinými zády hlasem vyčerpaným bolestí. „Ten zmetek, její otec, ji zabije.“

„Pár policajtů, co zrovna jedou přes sto čtyřicet, na to má opačný názor,“ prohodila Pearl.

77

Pearl musela zaparkovat o blok dál od bytového domu, jehož adresu jí dala Lisa. Ulice byla uzavřená zkroucenými pruhy žluté policejní pásky a bílo-modře pruhovanou zábranou. Poblíž postávali dva uniformovaní policisté s rukama v pěst založenýma na bocích.

Nehybní policisté působili jako ztělesnění moci. Dívali se, jak se k nim Pearl blíží. Policisté se v podobných situacích takhle chovají. Pearl někdy zapomínala, že stojí na jejich straně a je jednou z nich.

Zastupují zákon, ale ne vždycky spravedlnost. Takhle tlachá Quinn.

Ukázala jim průkaz a mladý tmavovlasý policista, který vypadal jako filmová hvězda, nadzvedl pásku, aby se Pearl mohla sehnout a podlézt ji. Znala ho z doby, kdy ještě pracovala u policie, ale nedokázala si vybavit, jak se jmenuje. Dexter nebo Derrick… tak nějak. Usmál se a mrkl na ni. Tihle kluci si nedají pokoj.

Kolem domu nejezdila žádná auta a přihlížející, kteří se tam shlukli, postávali za zábranou a páskou. Když Pearl kráčela po liduprázdném chodníku k bytovému domu, v němž se údajně nacházela Chrissie Kellerová a možná i její otec, z oken na ni hleděly cizí tváře. Některé vypadaly znuděně, jiné ustaraně a další pobaveně.

Zhruba v třicetimetrových rozestupech tam stáli či přecházeli policisté v uniformě, kteří dohlíželi, aby obyvatelé domů nevycházeli ven a nedostali se tak pod případnou palbu. Většina lidí, kteří se ocitli v uzavřeném prostoru a na začátku požádali, aby je pustili, byla pryč. Zůstali tu ti, kteří z nějakého důvodu nemohli prostor opustit spolu s obvyklými čumily, které nadchlo, že jejich dnu dodá říz honba na vraha. Něco se tu bude dít! Možná i někdo zemře!

Před Pearl blikaly majáky a porůznu tam parkovala policejní auta a sanitky. Vypadalo to, jako by kolem chodníku malé děcko poházelo hračky. Za první skupinou vozidel byla ještě jedna, menší. Budova, kde konečně objevili Chrissii Kellerovou, byla obklíčená policisty a jejich auty. Mezi nejbližšími vozy se pohybovaly postavy. Jednou z nich byl Quinn.

Když uviděl přicházející Pearl, odtrhl se od hloučku lidí, s nimiž mluvil, a čekal, až k němu kolegyně dojde.

„Vypadá to, že mě všichni předběhli,“ řekla Pearl trochu zadýchaně.

„A všichni dorazili pozdě,“ řekl Quinn. „Edward Keller je s Chrissií v pátém patře.“

„Do prdele!“ ulevila si Pearl a kopla do obrubníku.

Quinn její zklamání chápal.

Rozhlédla se po zástupu policistů. „Keller ji drží jako rukojmí?“

„To měl v plánu,“ řekl Quinn. „Ale nevyšlo to. Chrissie tam čekala a byla připravená na potíže. Drží Kellera v šachu pistolí.“

Pearl uviděla bílou dodávku bez oken. Parkovala nejblíž k budově. Věděla, že uvnitř sedí policejní vyjednávač a nejspíš mluví s Chrissií.

„Má nějaké požadavky?“ zeptala se Pearl. „Anebo se ho chystá zabít?“

Zabít vlastního otce. Pearl si pokusila představit, jaké to asi je. Vůbec na to nechtěla myslet.

„Žádné nám neřekla,“ odpověděl Quinn. „Ale slíbila, že s námi bude mluvit, když za ní někoho pošleme.“

„Kdo to má být?“

„Neřekla přesně, koho chce, ani kolik. Vyjednávač tvrdí, že nahoru můžou jít dva nebo tři lidi plus osoba, která s největší pravděpodobností dokáže Chrissii rozmluvit pokus stisknout spoušť.“

Pearl docela rychle došlo, kdo by to mohl být.

„Její matka?“

„Ano. Aspoň Erin si to myslí.“

Vyřčení jejího jména zapůsobilo jako kouzlo: před uniformovaným policistou, který rázně mávl rukou, zastavilo neoznačené policejní auto a ze dveří spolujezdce vystoupila Erin. Z místa řidiče vystoupil Sal Vitali a ze zadních dveří se vynořil Mishkin. Sal se obezřetně podíval na přední stěnu cihlového domu a zvažoval možnosti. Pevně, ale jemně sevřel Erininu paži a doprovodil ji k Pearl a Quinnovi.

Poté, co domluvil s Pearl, musel s Mishkinem vyzvednout Erin a rychle ji odvézt na místo.

Erin byla bledá a tvářila se vyděšeně. „Sal mi vysvětlil, co se děje.“

Takže už si tykají, pomyslela si Pearl.

Quinn jim rychle a přesně objasnil plán akce. Pearl si uvědomila, že o něm během čekání na Erin musel hodně přemýšlet.

Zatímco mluvil, jeden uniformovaný policista Erin oblékal neprůstřelnou vestu a pořádně ji utahoval, aby dobře seděla na těle. Suché zipy v teplém odpoledni vydávaly hlasitý zvuk, jako by se trhaly.

„Pearl, Fed a já s Erin vyjedeme nahoru výtahem,“ řekl Quinn. „Nebudeme spěchat. Sal s Haroldem tam vylezou po požárním schodišti vzadu na domě a dostanou se do bytu, zatímco my odvedeme Chrissiinu pozornost. Budeme v obýváku a vy dva se pokusíte dostat do té části bytu, odkud budete moct na Chrissii namířit. Nikdo nevystřelí, pokud to nebude nezbytně nutné.“

Erin si upravila objemnou vestu, aby jí lépe seděla na těle. Větřík jí cuchal kaštanové vlasy. Už se netvářila tak vyděšeně. Hranaté čelisti měla stále jakoby vytesané z kamene, ale oči dostaly jiný výraz. Vypadala odhodlaně. Quinn na ni upřeně hleděl. Takřka neznatelně na něho kývla, jako by ho chtěla ubezpečit, že úkol zvládne. Quinn si pomyslel, že to tak nejspíš bude.

„Všichni buďte opatrní,“ řekl Quinn. „Jestli to zvrtáme, přebere to jednotka rychlého nasazení.“

A někdo při tom přijde o život.

„Tohle město je hotová střelnice,“ poznamenal Vitali.

„Tak poetické vyjadřování je u tebe výjimečné,“ řekl Mishkin.

„To je silou okamžiku, Harolde.“

Vitali s Mishkinem zamířili na chodník vedoucí k zadnímu traktu budovy, kde se nacházelo požární schodiště. Quinn šel ke dveřím domu jako první. Následovali ho Erin, Pearl a Fedderman. Zůstali blízko domu, aby na ně nikdo nemohl vystřelit z okna. Pearl si všimla, že Erin se zezadu drží Quinnova opasku, jako by byla slepá a on ji vedl.

Vstoupili do domu, přešli malý dlážděný vestibul a vyjeli maličkým výtahem s vydýchaným vzduchem do pátého patra. Čím výše se zdviž nacházela, tím tepleji v ní bylo a tím stísněnější pocit v nich vyvolávala.

Pearl se roztržitě dotkla své pistole skryté pod blejzrem. Vypadala, jako by se chtěla přesvědčit, že jí stále tluče srdce.

Myslela na Yancyho.

78

Když vystoupili z výtahu, Quinn je vedl jenom pár kroků chodbou k bytu označenému 5 – D. Okna všech místností byla obrácená do ulice. Quinnovi připadalo, že poskytují až příliš velkou příležitost ostřelovačům z jednotky rychlého nasazení. Pokud všechno proběhne hladce, byt bude brzy plný lidí.

Pokud všechno proběhne hladce, nepadne jediný výstřel.

„Jdeme dovnitř, Chrissie!“

Z bytu se neozval žádný zvuk, ale Quinn si byl jistý, že ho slyšela. Nebo alespoň jeho zaklepání.

Sáhl po kulaté klice, otočil jí a strčil do dveří.

Byly odemčené, takže se otevřely dokořán.

Zhluboka se nadechl s vědomím, že to může být naposledy, a vstoupil dovnitř.

Edward Keller stál v podivné pozici s rukama svěšenýma podél těla, trochu se nakláněl vpravo a kolenem se opíral o područku světle zeleného křesla, aby udržel rovnováhu. Byl středně velký a na sobě měl šedé kalhoty, bílou košili a červenou kravatu. Kravatu měl povolenou a košile se mu lepila na zpocené tělo, takže přes ni bylo vidět jeho růžovou kůži. Zbytek řídnoucích tmavých vlasů měl rozcuchaný, jako by si je projížděl prsty. Oči měl zarudlé od pramínků potu, které mu stékaly po obličeji. Nevýrazná tvář mu hrůzou ztuhla a připomínala masku.

Teď nepůsobil ani trochu zle či nebezpečně.

Bylo to tím, že jeho dcera Chrissie klidně stála tři metry od něho a mířila mu na hrudník brokovnicí.

Zděšený Keller s otevřenými ústy hleděl na Quinna a Pearl s Feddermanem za jeho zády. Něco se tu brzy stane. Nevěděl, co to bude, ale měl z toho panickou hrůzu.

Quinn se také bál.

Brokovnice. Zrovna to jsme potřebovali. Musela si ji přivézt z Ohia.

Vycítil, že ostatní se kolem něho rozestavují. Věděli, že pokud se ze zbraně, která vypadala jako poloautomat, několikrát za sebou nekontrolované vystřelí, byt se změní v zakrvácené popraviště.

Quinn se zaměřil na Chrissii. Tvářila se klidně, skoro jako by byla v transu. Připomínala rozjetý vlak, který se řítí po kolejích a nevyhnutelně narazí do dalšího. Nedokáže a ani se nechce zastavit. Brokovnici zlehka držela v rukou. Vyrostla na malém městě ve státě, kde se loví ptáci. Quinn doufal, že se ve zbraních vyzná a nezačne kolem sebe střílet jako zběsilá.

Ticho přerušil Keller, který vykoktal: „Prosím vás, přinuťte ji, ať na mě přestane mířit.“

„Nebylo by na škodu, kdybyste tu hlaveň trochu sklonila, drahoušku,“ oslovil Quinn Chrissii.

Ani se nepohnula a tvářila se pořád stejně. Brokovnicí dál pevně mířila na otce. Quinn si všiml, že stojí na jednom z mála míst v místnosti, kde ji ostřelovač zvenku nemůže zasáhnout. Měla to promyšlené. Očima zalétla ke Quinnovi a pak zpátky k otci.

„Pro všechny přítomné by bylo lepší, kdybyste sklonila zbraň a popovídala si se mnou,“ řekl Quinn mírně.

Najednou si všiml, že Pearl nenápadně vytáhla služební pistoli a drží ji schovanou za pravým stehnem tak, aby ji Chrissie neviděla.

Ježíšikriste! Myslí na Yancyho!

Neměl jsem sem Pearl nechat jít…

Vytěsnil ji z myšlenek a usmál se na Chrissii. Ustoupil kousek doprava, takže ho periferně viděla, zatímco se dívala na otce. Keller se třásl a na šedých kalhotách se mu udělala skvrna od moči.

„Co chcete?“ zeptal se Quinn Chrissie.

„Spravedlnost,“ procedila mezi stisknutými zuby.

„V tom případě si oba přejeme totéž,“ řekl Quinn. „Pojďte, popovídáme si o tom a uvidíme, jestli se jí dokážeme dobrat.“

„Nechci si povídat.“

Quinn viděl, jak Keller ztuhl, když promluvila. Oba si v duchu položili stejnou otázku: Proč tedy nechala všechny ty lidi přijít do bytu?

Vzápětí se to dozvěděli.

Brokovnice zarachotila, Kellerovo tělo poskočilo vzad a otočilo se. Při pádu z něj vytryskla krev.

Chrissie pohnula dlouhou hlavní pušky a namířila na Quinna a pak na Erin. Ještě jednou na Quinna a pak zase na Erin. Erin se rozkřičela.

„Je mrtvý, Chrissie,“ řekl Quinn. Málem také začal řvát, aby ho bylo slyšet přes Erinin jekot.

Erin došlo totéž, co jemu. Chrissie věděla, že matka přijde a také věděla proč. Erin kdysi proti manželovi nezakročila a teď stejně jako on chtěla, aby dcera mlčela. Chtěla mít jistotu, že nic neprozradí.

Možná by se spokojila s prostým odpuštěním.

Jenže to už nepřicházelo v úvahu.

Quinn se znovu pokusil Erin překřičet. „Už toho můžete nechat, Chrissie. Nechte toho!“

„Zabijte ji!“ zavřeštěla Erin. „Zastřelte ji, krucifix! Zastřelte ji!“

Hlaveň se zastavila a namířila na bod přesně mezi Quinnem, který tu byl jako lovec a zástupce zákona, jenž si pro Chrissii přišel podobně jako její otec, a Erin, její matkou. Zbraň ani nezakolísala. Quinn však věděl, že se brzy pohne jedním směrem. Chrissie se rozhodovala.

„Nedělejte to, drahoušku…“

„Zastřelte ji, krucinál! Zastřelte ji!“ zavřískla Erin znovu.

Quinn vedle sebe zaslechl vyštěknout Feddermanovu pistoli. Kulka Chrissii zasáhla do boku, takže dívka se otočila a udělala několik potácivých kroků vzad. Hlaveň pušky vyletěla vzhůru a strop zasáhla sprška kulek. K zemi se snesl oblak roztříštěné omítky.

Sklonila zbraň, ale nespouštěla prst z kohoutku. Dlouhá hlaveň za malý okamžik namíří jinam.

Quinn vytáhl starý speciální revolver, který nosil u policie, a vypálil z něj. Věděl, že nemá jinou možnost, a jednal automaticky.

Kolem Chrissiiny hlavy se udělala rudá svatozář. Mladá žena zvrátila oči v sloup a padla na zem.

Chvíli bylo naprosté ticho. Quinnovi pak začalo zvonit v uších.

Podíval se na Feddermana a potom na Pearl. Oba se zdáli v pořádku. Erin ležela zhroucená na zemi a tiskla hlavu ke zdi. Quinn k ní přistoupil, sklonil se nad ní a podíval se do jejích doširoka otevřených nechápavých očí.

„Jste zraněná?“ Slyšel svůj hlas jako z velké dálky. Zakřičel, ale pořád se skoro neslyšel. „Jste zraněná?“

Zavrtěla hlavou a pak něco řekla. Moje děťátko mě chtělo zabít, četl jí ze rtů.

Narovnal se a pohlédl na místo, kde ležela mrtvá výherkyně trojnásobného opičího super jackpotu bez spodní části obličeje. Přistoupil k Pearl. Stále držela pistoli podél těla a mířila na zem. Jemně jí těžkou zbraň vyndal z ruky a podíval se na závěr a do zásobníku.

Pearl nevystřelila.

Vrátil jí zbraň, pak ji vzal kolem ramen a usmál se na ni.

„Ten zatracený krám se zasekl,“ řekla Pearl.

Nevěděl, jestli jí to může věřit.

Odvrátila se od něho.

Políbil ji na čelo a ona se na něho usmála.

Jenom slabě, ale bylo to lepší než nic.

79

Druhý den dopoledne seděl Quinn v Renzově kanceláři a přes psací stůl se díval na komisaře usazeného v luxusním polstrovaném kancelářském křesle. Zavalitý Renz se tvářil spokojeně. Měl výraz člověka, kterého nelze zničit. Skrz mezery mezi žaluziemi na oba muže dopadaly horké pruhy slunečního světla.

„Pěkně to vyšlo,“ řekl Renz. Ve světle pronikajícím mezi žaluziemi mu jedno oko zářilo jasněji než druhé.

„Vyšlo to,“ přitakal Quinn.

Renz se zatvářil překvapeně nad Quinnovým nedostatkem nadšení.

„Addie měla pravdu. Chrissie zavraždila tu bezdomovkyni, Maureen Sandersovou, abychom si mysleli, že Řezník zase začal řádit, a začali zuřivě pátrat. To ji k němu mohlo dovést. Proto vás nechala sledovat. Pak spáchala další dvě vraždy, abyste nepřestali pátrat. Anebo – a podle Helen to je velice pravděpodobné – jí po vraždě Maureen Sandersové zachutnala krev a nedokázala přestat.“

„Helen se už párkrát spletla,“ oponoval Quinn.

Renz se v křesle zaklonil a přitiskl bradu na hruď, takže se mu masité tváře rozlily přes tuhý bílý límeček. „Pokud Chrissie ty další vraždy nespáchala a skutečný Řezník je zase činný, její smrt a údajná vina ho nejspíš přimějí vrátit se do stavu, který vnímá jako odpočinek.“

„Jako bych slyšel Helen.“

„Také to jsou její slova. A když se poslední dvě vraždy – vlastně tři, když připočítáme Yancyho Taggarta – přičtou na účet Chrissii, Řezník bude v bezpečí. A město v podstatě taky.“

„Stejně jako vaše politické ambice.“

„V podstatě.“

„Vy jste ale hajzl, Harleyi.“

„Jistě. Ale říkal jsem pokud Chrissie ty další vraždy nespáchala. Podle mého to nejspíš byla její práce a Řezník nás tím pádem přechytračil jenom jednou, hodně dávno.“

„Skoro jako byste ho obdivoval.“

„No, převezl nás,“ řekl Renz. „To jediné na něm obdivuju.“

„Takže jste s výsledkem pátrání spokojený,“ shrnul to Quinn. „Všichni jsou s ním spokojení. Však se jich zeptejte.“

„Už jsem to udělal.“

„A?“

„Máte pravdu.“

Renz se pousmál a pokrčil rameny. Potom se výraz jeho obličeje změnil, jako by ho něco zabolelo. Možná si uvědomil, že případ nemůže jen tak nechat být. „Ale vy nejste spokojený, viďte?“

„Všechno do sebe zapadá,“ řekl Quinn. „Ale něco mi tam pořád nesedí.“

„Že vražedkyně dostala ránu do hlavy, takže nemůže vypovídat?“ Renz se trochu předklonil a opřel si lokty o desku stolu. „Nešťourejte se v tom, Quinne. Je to had, kterého není radno dráždit bosou nohou.“

Quinn se usmál. „Protože by mohla vyjít najevo nějaká nepříjemná pravda?“

„Protože by ten neřád mohl být jedovatý.“

Elana Dareová se otáčela před vysokým zrcadlem připevněným na dveřích koupelny a dívala se přes rameno, aby viděla, jak vypadá hedvábná sukně, kterou si před několika hodinami koupila. Jemný materiál jí splýval z boků stejně elegantně, jako když se prohlížela v zrcadlech v obchodě. Tak akorát se vlnil a tak akorát i odhaloval. Ač byla sukně spíše krátká, díky sofistikovanému střihu a tmavě šedé barvě nepůsobila vyzývavě. Odhalovala, ale zůstávala decentní.

Elana usoudila, že je sexy a přitom na úrovni.

Nedávno udělala pravděpodobně nejbláznivější věc v životě: při hovoru s Geraldem Lonem se zmínila, kdy má narozeniny. Později jí zavolal a zeptal se, jestli ji může pozvat na večeři, aby to oslavili. Zároveň jí slíbil, že to bude nezávazné. Prostě je mu sympatická, obdivuje ji a chce jí udělat radost.

Nemluvili o tom, jak moc se sblížili, když zjistili, kolik toho mají společného. Nezmínili se ani o takřka viditelných jiskrách, když se dotkly jejich ruce. A samozřejmě nepřišla řeč ani na to, že ji dokonale okouzlil svým šarmem.

Takže spolu půjdou na večeři. Nezávazně.

Ačkoli o tom Gerald zatím možná neví, po večeři půjdou sem, do jejího bytu. Měla by začít uklízet, protože zítra na to moc času mít nebude.

Elana se usmála na svůj obraz v zrcadle. Pořád byla přitažlivá, ale už ne nejmladší. Proboha, vždyť jí zítra bude už dvacet sedm! Jak se to mohlo stát?

Čas byl velice chytrý zloděj. Teď už to chápala a věděla, že člověk s touhle krádeží musí počítat. Čas ho dostane dřív, než se naděje. Elaně tohle ovšem nehrozí. Nehodlá příliš rychle zestárnout a příliš pomalu zmoudřet, zatímco osamělé roky stále rychleji poplynou jeden za druhým.

Rozhodla se, že zítra večer bude všechno jinak. Nepůjde o žádnou nezávaznost, jak se zmínil Gerald, ale bude to vážné a oni zůstanou spolu.

Dokáže být chytrá stejně jako on. Po dobrém jídle a dobrém víně bude jednoduché navléknout to tak, aby to vypadalo, že s nápadem jít k ní domů přišel Gerald.

Vymyslela to však Elana. Ona bude mít navrch.

Zítra večer si z Geralda Lonea udělá dárek k narozeninám.

80

Quinn opustil Renzovu kancelář v pochmurné náladě. Byla pravda, že všechny ostatní výsledek vyšetřování přinejmenším dostatečně uspokojil. Renz byl nepochybně rád, že se jeho politická pozice upevnila a že nepřišel o moc.

Fedderman byl realista a smířil se s tím, že svět není černobílý, ale má spoustu odstínů šedi.

Psycholožka Helen dostane pochvalu a možná i přidáno.

Addie Priceová bude mít o čem vykládat v detroitské televizi a nepochybně si za to začne účtovat víc peněz.

Vitali s Mishkinem také dostanou pochvalu a možná se posunou na kariérním žebříčku, což bude znamenat vyšší plat.

Nechají se uplatit, aby nedráždili hada bosou nohou.

Dokonce i Pearl se zdála s výsledkem pátrání spokojená. Vypadalo to, že nepochybuje, že Yancyho zavraždila Chrissie. Pearl do bytu přišla připravená pomstít Yancyho smrt tím, že mladou ženu zabije. Toužila ji sprovodit ze světa. Ve stisknutí kohoutku jí mohla zabránit jediná osoba – ona sama. A udělala to.

To však na jejích pocitech vůči Chrissii Kellerové nic nezměnilo.

Možná mají pravdu, pomyslel si Quinn. Spravedlnosti bylo učiněno zadost hned v několika ohledech. Chrissiina smrt může znamenat konec Řezníkova vzkříšení. Chrissie se konečně pomstila. Zabila otce a její matka bude muset žít s pocitem viny, že před lety nezasáhla. Až do smrti před sebou bude mít obraz dceřiny hlavy, která explodovala při zásahu kulkou.

Pro Erin možná bude nejhorší vzpomínka, jak se hlaveň brokovnice pohybuje mezi ní a Quinnem. Neustále bude přemýšlet, kterého z nich chtěla její dcera v bytě ve West Side usmrtit jako prvního.

Když se i ostatní vraždy připsaly na vrub Chrissii, znamenalo to, že Řezníkovo krvavé běsnění konečně pominulo.

Rodiny obětí najdou mír a tolik omílanou katarzi. Mary Bakehouseová se přestane bát a najde spolehlivé a věrné přátele ve dvou velkých zlatých retrieverech, které si koupila jako ochránce, ačkoli tito psi nejspíš nikdy nikoho nepokoušou.

Možná má Renz pravdu a Quinn by se v tom neměl dál šťourat.

Quinn s komisařem souhlasil.

Jak také jinak?

81

Addie mu telefonicky oznámila, že se pozdním letem z Kennedyho letiště vrací do Detroitu. Quinn ji požádal, aby se s ním ještě naposledy sešla. Ujistil ji, že je to kvůli případu. Bylo už odpoledne. Mohla by se zastavit u něho doma, aby si o vyšetřování promluvili v soukromí?

„Vyšetřování skončilo,“ namítla.

„Tím si nejsem úplně jistý.“

V telefonu slyšel její dech. Posadil se a pozoroval jedinou věc, která se v tiché kanceláři pohybovala – částečky prachu tančící ve slunečním paprsku, který dovnitř pronikl oknem.

„Jste zvědavá?“ zeptal se.

Zasmála se. „Přiznávám, že ano.“

„Protože taky máte pochybnosti?“

„Protože jste si vždycky vším tak jistý. To mě na vás přitahovalo v první řadě.“

„Takže si o tom můžeme promluvit. Třeba u večeře?“

„Večeřet budu v letadle.“

„Cože? Tam vám dají leda buráky a minisušenky.“

„Letím první třídou, Quinne. Dostanu steak.“

„Tak tedy u mě doma. Potom se zastavíme u vás pro zavazadla a já vás zavezu na letiště.“

„Dobře, tak u vás,“ řekla. „Dáme si skleničku a popovídáme si. Pak můžeme jet rovnou na letiště. Mám jenom pár příručních zavazadel. Cestuju nalehko a nevláčím s sebou kufry.“

„To jste šťastná žena,“ podotkl Quinn.

Znovu se zasmála. „Na policajta dost filozofujete. To mě na vás taky přitahovalo.“

„Tak co vás odhání?“

„Jste moc temný,“ odpověděla.

Když ukončili hovor, Quinn přemýšlel, jestli nelhala.

Měla na sobě světle béžovou halenku a kolem krku volně uvázaný bílý šátek, tmavě hnědé kalhoty a hnědé lodičky, jež jí prodlužovaly nohy. Přes rameno měla přehozený tenký popruh velké černé příruční tašky. Obdařila Quinna úsměvem, při kterém ho zabolelo. Na ten úsměv nikdy nezapomene.

Rychle ho políbila na tvář a protáhla se kolem něho do bytu. Ruku měla nataženou za sebou a svírala v ní držadlo červeného pojízdného kufru.

„Budete mi chybět,“ řekla.

„Vy mně taky.“

Ustoupil kufříku, pak ho vzal a postavil ho vedle dveří.

Zavedl Addii do obývacího pokoje. Přešla přes místnost k zelenému čalouněnému křeslu, v němž před lety ráda sedávala Quinnova žena. Posadila se do něj a zkřížila nohy. Obě ruce položila na područky a zvědavě se podívala na Quinna.

„Určitě budete ta nejhezčí pasažérka v letadle.“

„To je od vás milé, Quinne.“

„Dáte si něco k pití?“

„Cokoli kromě ginu.“

Zašel do kuchyně a za několik minut se vrátil s whisky s ledem. V druhé ruce držel otevřenou láhev piva.

Když jí podal sklenici, oba se napili a Quinn přistoupil k pohovce. Neposadil se na ni však. Místo toho si sedl na širokou područku gauče naproti Addii.

„Až dopijeme,“ řekl, „rád bych, abychom šli do ložnice.“

Jako by se nepostřehnutelně pohnula. Na okamžik se zatvářila zděšeně. „To jsme si, myslím, nedomluvili.“

„Uvědomujete si, že ačkoli jeden druhého přitahujeme, nikdy jsme se ani nepolíbili? Myslím doopravdy?“ otázal se Quinn.

Znovu se napila a přikývla. „Uvědomuju.“ Opřela se, ale zdálo se, jako by před ním chtěla prchnout. „Neměla jsem sem jezdit.“

„Pročpak?“

„Měla jsem o vás lepší mínění.“

„Rád bych, abychom se spolu pomilovali,“ řekl Quinn.

Podívala se na něho s klidným, vyrovnaným výrazem v očích, jaký u ní ještě neviděl. „To v žádném případě.“ Zvedla se.

„Posaďte se, Addie.“

Mluvil klidně a mírně, ale rozhodně. Posadila se do stejné pozice jako předtím.

„Souhlasíte s hypotézou, se kterou jsme uzavřeli vyšetřování?“ zeptal se jí Quinn.

„Je to trochu zvláštní změna tématu, ale přijímám ji.“

„Souhlasíte s tím?“ zopakoval.

„Samozřejmě, že ano.“

Quinn postavil pivo na stolek s lampou. Nedělal si starosti, jestli na něm po láhvi nezůstane kolečko. Zkřížil ruce na prsou. „Chcete slyšet moji hypotézu?“

„Proto jsem přece tady, ne?“

Ignoroval její otázku a pokračoval. V jeho hlase zazníval smutek. „Shrňme si některá fakta,“ řekl. „Když jste se přihlásila ke spolupráci na tomhle případu, zrovna jste pracovala u michiganské státní policie. Z Detroitu do New Yorku přiletěl Ed Keller. Šikovně jste vedla vyšetřování a pokaždé, když jste v něčem měla pravdu, narostla vaše důvěryhodnost. Máte působivý životopis, ale je v něm mezera z doby, kdy Řezník před lety poprvé řádil v New Yorku. Když Erin Kellerová poprvé přišla do naší kanceláře, nasadila jste si na nos brýle. Předtím ani potom jsem je na vás neviděl. I potom jste se Erin úspěšně vyhýbala. Všiml jsem si, že kdykoli jsme na místě činu nebo v jeho blízkosti viděli paní Tajemnou, nebyla jste s námi.“

Addie se znovu napila a zpříma mu pohlédla do očí.

„Ještě něco?“

Quinn se usmál, ale jeho pohled zůstával tvrdý. „Ano, Addie. Nikdy jsem vás ani trošku nezajímal.“

Jako by se v křesle zmenšila, protože ji jeho slova zranila.

Potom postavila sklenici na stolek a začala si rozepínat halenku.

„Addie…“

„Buďte zticha, Quinne.“

Dál si rozepínala knoflíčky a pak halenku oběma rukama doširoka rozevřela.

Quinn zíral na umělé poprsí vyrobené z jakési pěny.

„Proto vás Řezník tehdy nechal být,“ řekl Quinn.

„To nikdo neví jistě. Možná ho něco překvapilo nebo vyděsilo. Jak víte, právě kvůli němu jsem se jako Addie Priceová stala policejní psycholožkou. Chtěla jsem se pomstít a myslela jsem si, že se mi to konečně povede, když budu moct pracovat na tomhle případu. Mohla jsem udělat to, co chtěla udělat Chrissie Kellerová – využít vás a vaše detektivy ke zjištění, kde se vrah pohybuje. Chrissie určitě zavraždila tu bezdomovkyni a znetvořila ji tak, aby Řezníka vylákala z úkrytu, nebo aby aspoň přiměla policii znovu otevřít pátrání.“

„To se jí povedlo až moc dobře,“ řekl Quinn.

„Řezník zavraždil Joyce Houseovou a Lilly Branstonovou,“ pokračovala Addie, „a to nám umožnilo dostat se k němu blíž.“

„Stejně jsme ho nechytili,“ zdůraznil Quinn.

„Ale ano,“ oponovala Addie. „Zavolal jste Kellerovi na mobil, aby jako Edward Archer přiletěl do New Yorku, ale Lisa Boltová, která v určitém okamžiku začala pracovat pro mě, vám potvrdí, že Keller do New Yorku neletěl. Už tady byl. Využívali jste ho jako návnadu na Chrissii, a přitom on k tomu samému využíval vás. Kdyby Chrissii zabil, nikdo by se jeho tajemství nikdy nedozvěděl, ať by si ostatní říkali, co by chtěli. Když se podíváte na Kellerův životopis, najdete v něm mezeru na stejné období jako v mém. Tehdy jsem se pokoušela dát dohromady potom, co mě napadl a utekl dřív, než mi stihl proříznout hrdlo. Taky zjistíte, že byl v New Yorku v době, kdy tu vraždil Řezník.“

Quinn vstal a udělal několik kroků na jednu stranu a pak zase zpátky. Zůstal stát. „Chcete mi říct, že Edward Keller byl Řezník? Když vás ten neznámý muž před lety v Detroitu napadl a málem zabil, měl na hlavě kuklu. Jak si tedy můžete být tak jistá?“

„Poznala jsem ho po hlase. Navíc ho Lisa Boltová viděla skulinou ve dveřích v levném hotelu, kde se v New Yorku ubytoval. Zrovna se svlékal a chystal se do postele.“

„A…?“

„Zavolejte vašemu patologovi a zeptejte se ho na mrtvolu.“

Quinn zavolal do márnice a nakonec ho spojili s Niftem.

„Našel jste na těle Edwarda Kellera něco neobvyklého?“ zeptal se ho.

Nift chvíli mlčel. „Má v sobě kulky, Quinne. To je neobvyklé,“ řekl potom.

„Myslím něco jiného,“ řekl Quinn.

Znovu bylo dlouho ticho. „Zavolejte Renzovi,“ poradil mu Nift a zavěsil.

Quinn zavolal Renzovi, který si také hrál na hlupáka.

„Zítra ráno to stejně bude v novinách,“ zalhal Quinn. „Takže mi to klidně můžete říct.“

„V jakých novinách?“

„Nift o tom ví. Má to zatracené tělo v rukou. Jak myslíte, že se to ke mně doneslo?“

„Ten pitomec,“ zavrčel Renz.

„Teď už víte, co je zač. Proč děláte takové tajnosti, když on o tom ví?“

„Měl jsem se na to vykašlat. Ať Cindy Sellersová dostane, co chce.“

„Většinou to dostane,“ řekl Quinn.

„Nechtěl jsem, aby se o tom dozvěděla média. Nestál jsem o další otázky a další zájem o skutečnost, že jsme to celé roky měli ve složce odloženého případu.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Quinn.

„O Kellerově trupu. Měl odříznuté bradavky a v hrudníku velké X.“

„Ježíšikriste!“

„Rány jsou čerstvé a skoro jistě si je udělal sám.“

Quinn stál a mlčel. Dával si to všechno dohromady.

„Ježíšikriste!“ zopakoval.

Renz ještě něco říkal, ale Quinn zavěsil. Znal skutečný důvod, proč se komisař snažil utajit, že Keller se zohavil sám. Pro jeho politické ambice bylo nezbytné, aby posledním a jediným Řezníkem zůstala Chrissie. Chtěl, aby všechny záznamy o případu zůstaly tak, jak jsou – zaplombované a založené v archivu jako blednoucí část neslavné minulosti města.

Quinn se podíval na Addii, která znala odpovědi. Většinu z nich měla od samého začátku.

„Tak vidíte,“ řekla. „Člověk nikdy nemůže mít všechno.“

„Keller možná opravdu byl Řezník a Chrissie třeba byla nevinná.“

„Třeba,“ řekla Addie. „Nikdy to nebudeme vědět jistě.“

„Jiné věci jistě vědět můžeme,“ poznamenal Quinn.

„Určitě to chcete?“

„Určitě,“ opáčil Quinn.

82

Addie dopila a pak hleděla na kostky ledu, jako by z nich mohla něco vyčíst, když už nejsou zalité tekutinou.

„Mezi námi nic skutečného nebylo,“ řekla.

Quinn přikývl. „Nějak jsem to věděl už od začátku.“

„Ale ne jistě.“

„Pořád si nemůžu být jistý. Ještě ne.“

„Ale můžete,“ oponovala Addie. „Pro mě od setkání s Edwardem Kellerem není skutečné vůbec nic. Obávám se, že to tak zůstane i v budoucnu. Pronásledovala jsem ho do Detroitu a pak z Detroitu do New Yorku. Nevěděla jsem jistě, jestli mě opravdu napadl on a jestli pak zabil Tiffany. Věděla jsem, že se nejmenuje Edward Archer, ale netušila jsem, jestli je to opravdu Řezník. O tom jsem se ujistila až později.“

„Proč se v Detroitu pokusil zabít zrovna vás?“

„Asi jsem upoutala jeho pozornost tím, že ho sleduju. Něčím jsem ho musela rozrušit nebo přitahovat.“

„Ale proč po tom napadení přiletěl do New Yorku, sledoval a zabil další oběti?“

„To nevím jistě,“ odpověděla Addie. „Možná proto, že ho málem chytili a on si uvědomil, jak moc riskuje, takže chtěl zmizet v nějakém větším městě. Anebo kvůli širšímu okruhu možných obětí. Třeba v New Yorku sledoval Tiffany. Možná na mně bylo něco zvláštního. Něčím jsem ho překvapila a on přede mnou utekl. Byl si jistý, že jsem neviděla jeho obličej. Nemohl vědět, že poznám jeho hlas. Nemohla jsem mu nic dokázat. Když zabil Tiffany, nic mu nehrozilo. Chrissii by to zneužívání v dětství nikdo nevěřil, i kdyby v sobě našla dost odvahy, aby o něm promluvila. Bylo by to tvrzení proti tvrzení. Neviděl v ní ohrožení a já jsem sotva mohla být důvěryhodnou svědkyní. Ale když začal mít úspěch a chtěl se dostat do politiky, musel zlikvidovat všechno, co mu mohlo uškodit, včetně Chrissie. Proto vyhověl vaší žádosti, aby vám dělal návnadu. Chtěl k sobě Chrissii přilákat, aby ji mohl zabít.“

„Přidala jste se k nám po zmizení Lisy Boltové,“ řekl Quinn.

„Tehdy jsem o ní ještě nevěděla. Myslela jsem si, že je to skutečná Chrissie a bála jsem se, aby mě nepoznala. Stejně jako jsem se bála, aby mě nepoznala Erin Kellerová.“

Quinn se na ni upřeně díval. „Takže proto jste měla brýle, když Erin poprvé přišla do kanceláře. Proto neměly poškrábaná skla – nasadila jste si je poprvé.“

„Vy jste to zaregistroval? Jste neuvěřitelně všímavý.“

„Když jste si začala říkat Addie Priceová, nebylo to poprvé, co jste si změnila jméno, viďte?“

„Ne,“ přiznala, sklonila hlavu a smutně se usmála.

Když k němu vzhlédla, měla v očích slzy. Rozmazala se jí řasenka.

„Jste spokojený?“ zeptala se.

„To je opravdu skvělá otázka.“

Zasmála se. Odněkud vytáhla zmačkaný papírový kapesníček a otřela si s ním oči.

Po chvilce nepříjemného ticha Quinn řekl: „To, co si Keller udělal… Proč to udělal?“

Addie pokrčila rameny.

„Protože měl výčitky svědomí,“ řekla.

„Styděl se,“ dodal Quinn.

„Tyhle pocity neoddělitelně patří k sobě. Jako dvojčata,“ řekla Addie.

83

Cindy Sellersová měla sucho v krku. Quinnův rozhovor s Addií Priceovou ji tak uchvátil, že málem zapomněla dýchat.

Když ho poslouchala z nahrávky v miniaturním digitálním diktafonu, který tajně umístila do Quinnova bytu, věděla, že má hlavní zprávu, která jí pomůže udělat kariéru. Samozřejmě ji získala neetickým způsobem, o nelegálnosti jejího postupu ani nemluvě. Postavení novinářky by ji však mělo ochránit před nutností vyzradit zdroj informací.

Sellersová si stejně jako Pearl o Addii Priceové vyhledala informace a objevila falešný záznam o jejím narození.

Na rozdíl od Pearl v pátrání pokračovala a objevila skutečný důvod, proč si Addie dvakrát změnila jméno. A také proč Řezník v Detroitu nepochopitelně nechal být Geraldinu Knottovou. Proč se nedokázal přimět Geraldinu zabít.

Geraldina totiž žádná Geraldina nebyla.

Ani vzdáleně.

Podle novinářčiných úvah a svědomí zůstávalo otázkou, jestli by měla zveřejnit nahraný rozhovor, který právě vyslechla.

Skoro deset sekund zpytovala svědomí a pak se rozhodla, že se o nahrávku podělí.

Addii Priceové uletělo letadlo, takže Quinn ji na Kennedyho letiště zavezl až druhý den. V baru si dali skleničku na rozloučenou a potom se vydali k bezpečnostní kontrole.

Potřásli si rukama. Addie Quinna z náhlého popudu políbila na tvář, odvrátila se od něho a zařadila se do fronty cestujících. Ani jeden z nich se neohlédl.

Když se Quinn vrátil domů, zapálil si doutník a vytáhl žlutý blok.

Našel pahýl tlusté žluté tužky.

Pod Program počítačového šílence, sedm jmen, napsal:

Pearl napadena, Yancy zavražděn. Lisa Boltová se nechává propustit z nemocnice. Edward Keller souhlasí, že přiletí do NY. Lisa Boltová tvrdí, že Keller je v NY, protože chce zabít Chrissii a utajit tak svou minulost. Keller není v hotelu, jak bylo dohodnuto. Pearl nachází Lisu Boltovou hrozně zbitou od Kellera. Lisa dává policii adresu, kterou dala Kellerovi. Hotové peklo. Keller a Chrissie umírají.

Opřel se a celou stránku si prohlédl. Něco mu pořád nesedělo. Nebylo to v jeho poznámkách. Něco scházelo.

Došlo mu, co to je, zrovna když zazvonil telefon a vyburcoval ho z myšlenek. Když zvedl sluchátko, podle čísla volajícího zjistil, že je to Renz.

„Říkal jsem si, že byste to měl vědět,“ začal Renz. „Detroitská policie našla ve sklepě Kellerova domu v Detroitu tajnou místnost. Stojí tam mrazák a v něm byly igelitové pytlíky hádejte s čím?“

„S příšernými suvenýry,“ řekl Quinn.

„Vypadalo to jako kousky masa,“ řekl Renz. „Každý sáček byl popsaný. Čekáme na DNA, ale podle krevních skupin a dalších rozborů je skoro jisté, že popisy jsou správné a máme odříznuté bradavky všech Řezníkových obětí včetně Tiffany Kellerové.“

„Zabil vlastní dceru?“

„Takové věci se stávají, Quinne. Obzvlášť za daných okolností. Byla mu na obtíž.“

„Jasně. To si pomohl.“

„Byl to úchyl,“ prohlásil Renz. „Tečka.“

„Asi máte pravdu, Harleyi.“

„Měl byste přestat říkat asi, Quinne. Opijte se a s někým si to rozdejte, jestli na to nejste moc starý, a na tenhle případ zapomeňte.“

„Poslechu vás, Harleyi. I když možná ne ve všem.“

Quinn zavěsil.

Znovu se podíval do bloku a přehrál si, co mu sdělil Renz.

… včetně Tiffany Kellerové.

Všechny suvenýry v Kellerové mrazáku v Detroitu byly starší než pět let a jako poslední k nim přibyly hrůzné vzpomínky na Tiffany.

Kde jsou scházející části těl pozdějších obětí?

Pokud Keller zase začal řádit jako Řezník, proč to neprováděl svým navyklým způsobem? Pečlivě prohledali jeho pokoj v hotelu i jeho věci. Žádné krvavé trofeje se nenašly.

Jestliže pozdější vraždy spáchala Chrissie a vzala si bradavky na památku, což se zdálo nepravděpodobné, kde jsou? Copak je prostě odřízla, aby mohla napodobit Řezníkův styl, a pak se jich zbavila?

To se zdálo nejpravděpodobnější. A pokud tomu tak nebylo, pak najít bradavky a dokázat to, co je podle něho pravda, by vyžadovalo nadlidské úsilí. Obzvlášť když by se musel znovu otevřít případ, který skoro všichni chtěli nechat uzavřený. Navíc by vyšetřovatelé samozřejmě museli dokázat, že Keller s Chrissií po Tiffanyině smrti nikoho nezabili. Což by šlo těžko, protože jsou oba mrtví.

Takže případ zůstane uzavřený. Všichni zúčastnění, kteří přežili, se s tím budou muset smířit.

Quinn vzal telefon v pracovně a zavolal Pearl domů. Nezvedla to, a tak chvíli seděl a nechal telefon vyzvánět.

Pak najednou zavěsil a řekl si, že marné vyzvánění telefonu je ten nejsmutnější zvuk na světě.

Addie Priceová se se zavřenýma očima vznášela vysoko nad zemí. Zdálo se jí o dusné noci a o ostří nože, které musela držet konečky prstů těsně u špičky, aby řezné rány byly mělké a působily nejistě. Ve snu viděla šedou bezdomovkyni s vyvalenýma očima jiskřícíma hrůzou, její obnažená povadlá ňadra… Ostří, které škrtá o kost a řeže kus masa. Lidského masa, jež je tak křehké… a není věčné.

Lidské maso… nejprve pramínek krve a potom záplava.

Ostatní…

Letadlo se propadlo do vzdušné jámy a Addie se probudila. Rozhlédla se, uvědomila si, kde je, a usmála se.

Lidské maso, tak křehké… Musí se pečlivě uložit do ledu, než se svěří poště.

Toho večera si Miriam, matka Jerryho Grantlanda, Geraldiny Knottové, Lorena Ensama, Geralda Lonea a Addie Priceové, v jednom baru v ohijském Holifieldu přečetla newyorské noviny, chytila se za hlavu a začala plakat.

Ve stejnou dobu seděla Elana Dareová osaměle u stolu v restauraci v Upper East Side a snažila se nevnímat pohledy ostatních hostů, kterým určitě dávno došlo, že ji nechal chlap. Na vlhkém papírovém ubrousku před ní stál druhý koktejl, který si objednala, aby si nepřipadala tak trapně. Zatímco srkala už rozpuštěný led, zoufale z mobilu volala Geraldu Loneovi.

Jeho telefon donekonečna vyzváněl.

EPILOG

DETROIT, O ROK POZDĚJI

Jerry Grantland s kratičkým sestřihem, v tmavém obleku a se žlutou kravatou na krku vešel do obchodu s kuchařským náčiním a zamířil k vitríně s noži na porcování masa.

Stál tam, prohlížel si nože a škrábal se ukazovákem na bradě, když k němu přistoupil prodavač. Byl to zavalitý čtyřicátník nacpaný do levného šedého obleku, v jehož tváři zářil ještě lacinější bílý úsměv. Obešel pult, aby mohl vitrínu otevřít, pokud se Jerry rozhodne prohlédnout si vystavené zboží pečlivěji.

Výraz jeho tváře se pak proměnil a veliké modré oči za brýlemi bez obrouček se rozšířily.

„Víte, že mi někoho připomínáte?“ řekl. V očích se mu objevilo nejisté poznání. „Tu ženskou, co v televizních zprávách komentovala místní vraždy. Stala se jí nějaká hrozná věc. Mohla by to být vaše sestra.“

„Kdybych nějakou měl,“ řekl Jerry a koupil si nůž.